Okresní prokurátor jde k soudu

Erle Stanley Gardner

(1999)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Další z autorových hrdinů, okresní prokurátor Doug Selby, na stopě dvou závažných a komplikovaných zločinů. Případ se jeví na první pohled zcela jasně. U železniční trati byl nalezen mrtvý tulák. Zdá se, že jde jen o to, jestli šlo skutečně o nějakého pobudu nebo o bratra bohatého občana, ale brzy nastanou komplikace. Vyjde najevo záměna totožnosti mrtvého, zpronevěra ve dřevařské firmě a další vražda. Selbymu se po náročném pátrání podaří prokázat souvislost těchto zločinů a odhalit pachatele.

ERLE STANLEY GARDNER

Okresní prokurátor jde k soudu

Kapitola 1

Za horami, oddělujícími úrodnou sadařskou půdu od pouště, se nebe zbarvilo šmouhami od východu slunce. Noc byla chladná, i když ne tak chladná, aby bylo nutno zatopit. V nižších polohách, kde se přes vyschlé, písčité řečiště táhla železnice, byla země pokrytá tenkou vrstvou jinovatky.

Venku na náhorní planině bylo slyšet chraplavé vrčení traktorů, jimiž farmáři, chráněni před chladem tlustou vrstvou oblečení, vláčeli pluhy po úrodné zemině.

V tom svěžím blížícím se úsvitu jako by se ve zvucích, vycházejících z traktorů, dala rozpoznat jakási únava. Jejich vytrvalé dunění přecházelo v monotónní harmonii úmorného procesu, při němž si farmáři musejí vydobýt živobytí z půdy. Vítr nefoukal. Chlad začínajícího rozbřesku svíral krajinu v bezdechém stisku ledové ruky. Obloha na východě se zbarvila do červena, pak ztmavla do temného purpuru a posléze zezlátla. Z předmětů ve vyschlém řečišti byly nejprve vidět jen šedivé obrysy, ačkoliv ještě nebylo dost světla na to, aby se daly rozpoznat barvy.

Zajíc, pohybující se tak tiše jako letící stín, vyklouzl z trsu pelyňku a hnal se k porostu kaktusů. V bezpečí svého pichlavého útulku se zastavil a ohlédl zpátky na protější břeh, kde se na pozadí blednoucí oblohy rýsovala silueta kojota. Kojot se přikrčil, zvedl hlavu a s naběhlým hrdlem ze sebe vyrazil sérii krátkých štěkavých zvuků, čím dál vyšších a rychlejších, až celé řečiště vyplňovala ďábelská vřava.

Mračna se rozjasnila. Přes sedlo v horách na východě už prosvítalo mezi zářícími oblaky tolik světla, že předměty byly dobře viditelné.

Tělo leželo pod mostním pilířem, otočené mírně na bok. Na mužových šatech a srolované přikrývce, ležící asi padesát stop od těla, se vytvořila námraza. Tělo bylo natažené v groteskní ztuhlé pozici, v jaké ho zastihla náhlá smrt. Když se slunce vyšplhalo do soutěsky mezi horami a vyslalo do kraje své studené, červenavé paprsky, vyschlé řečiště znovu ztichlo a zůstal v něm jenom chlad, temno a smrt.

Zajíc vyběhl z kaktusů a zamířil k vyššímu svahu západního břehu, kde mohl zachytit první paprsky slunečního svitu. Postavil se na zadní běhy a natáhl citlivé nozdry ke křehkým výhonkům šťavnatého divokého porostu, lemujícího obdělaný pruh půdy. Divoký králík běžící řečištěm se náhle zastavil asi deset stop od těla. Chvíli tam zaraženě a nehybně stál. Pak zabořil silné zadní běhy hluboko do písku a prchl pryč několika dlouhými klikatými skoky.

Slunce se přehouplo přes hřeben hor a vydalo se na pomalou pouť po modročerné klenbě jihokalifornské oblohy. Sluneční paprsky zahřívaly koleje na mostě tak, že ocel vydávala praskavé zvuky, znějící jako miniaturní ohňostroj. Zvedal se vánek a přinášel vůni čerstvě zorané zeminy ke zmrzlým nozdrám, které ji už nemohly cítit.

Od východu se ozvalo rachocení vlaku. Hvizd píšťaly před železničním přejezdem zněl v promrzlém vzduchu ostře a jasně. O několik minut později koleje zapraskaly, když dlouhá řada uprášených vagonů, táhnoucích se za výkonnou lokomotivou, projela zatáčkou a před mostem mírně zpomalila. Oblak páry, stoupající nahoru od syčícího bezpečnostního ventilu, měl ostré obrysy. Z komína se valil kouř a vypadal v té suché a studené atmosféře hustě a upěchovaně.

O míli dál se v ranním slunečním svitu bíle třpytilo město Madison City.

Lokomotiva zrychleného vlaku projela s řinčením a syčením přes most. Topič se náhle napřímil a zpozorněl, uchopil strojvedoucího za rameno a cosi mu ukazoval. Oba obličeje shlížely s obavami dolů na schoulené, nehybné tělo.

Zrychlený vlak v Madison City nezastavoval. Jeho rychlost byla nařízením omezena na dvacet mil za hodinu. Každé ráno přesně v sedm třicet osm se pomalu prokodrcal městem, a teprve když vyjížděl z hranic města, začal hřmotně nabírat obrátky, aby pak uháněl závratnou rychlostí až do Los Angeles.

Na nástupišti vlakového nádraží čekalo na průjezd vlaku několik lidí – muž, který chytal poštovní pytel shazovaný na perón, a pár zvědavců, jimž krátký pohled přes okénko na cestující u snídaně v jídelních vozech skýtal podobný pocit, jako by sami cestovali.

Když lokomotiva s mohutným ššš-ratata-ššš projela kolem hradel na vzdáleném konci nádraží, strojvedoucí několikrát krátce zahvízdal na parní píšťalu. Přednosta stanice vyšel ven s udiveným pohledem. Uviděl mávající paži nataženou z kabiny, Šel až ke kolejišti a zvedl nataženou levou ruku. Když lokomotiva projela hlučně kolem něj, topič mu hodil přes nataženou paži bambusovou obruč. Přednosta rozložil vzkaz připevněný na obruči a přečetl si jej:

Na severní straně mostu 693A leží tělo muže. Asi padesát stop na západ od těla je srolovaná přikrývka. Uvědomte úřady.

Přednosta stanice odkráčel rychle k telefonu, přejel palcem po stránkách telefonního seznamu s přehnutými rožky, našel číslo okresního koronera a vzápětí roztočil ciferník telefonu na psacím stole.

Harry Perkins, koroner a veřejný správce pozůstalosti madisonského okresu, byl současně majitelem největšího pohřebního ústavu ve městě. Bydlel přímo nad sídlem své firmy. V soukromí bytu měl jeho kostnatý obličej přirozenou tendenci uvolnit se do výrazu, prozrazujícího zvláštní smysl pro humor. Jeho profesionální maskou, jak se slušelo pro toto zaměstnáni, byla strnulá vážnost. Když zazvonil telefon, právě si četl humornou přílohu Clarionu. Zvedl sluchátko, řekl „Haló“ a vyslechl si zprávu přednosty stanice.

„No dobrá,“ prohlásil, „hned tam jedu. Raději to asi tak deset minut nikomu neříkejte, rád bych dorazil na místo jako první.“

Zavolal svému pomocníkovi, který spal vzadu za márnicí. „Rozehřej motor auta, Same. Hned tam přijdu. U železniční tratí asi milí za městem na východ je nějakej případ. Vypadá to, že to zacvakne okres. Nejspíš nějakýho tuláka srazil z mostu vlak.“

Položil sluchátko zpátky do vidlice, klidně si dočetl humorný sloupek a teprve pak vyměnil filozofický úsměv v odpočatém obličeji za obchodní výraz profesionální vážnosti.

Kapitola 2

Sylvie Martinové, reportérka Clarionu, vstoupila do soukromé kanceláře Douga Selbyho se sebejistotou staré známé. Pod jejím sakem a sukní se rýsovaly mladistvé obrysy výrazně ženské postavy, avšak Sylvie dokázala své křivky sladit s uhlazenou linii profesionální zdatnosti.

Když otevřela dveře, mladý okresní prokurátor madisonského okresu hleděl zamračeně do právnické knihy. Zvedl zrak, usmál se na ni, vyzval ji posunkem, aby se posadila do křesla, a znovu se soustředěně zahleděl do zákoníku.

Sylvie si uznale prohlížela jeho profil. Ve vlasech, sčesaných dozadu, se mu zachycovalo světlo, které se linulo od oken. Čelo přecházelo plynule do linie výrazně klenutého nosu. Ústa byla citlivá a hezky tvarovaná, ale tvar čelisti prozrazoval povahu bojovníka. Úřední povinnosti přes něj přehodily pláštík zralosti a Sylvie, která jej znala dlouho předtím, než do funkce nastoupil, a také se částečně sama zasloužila o jeho zvolení, ty změny zaznamenávala očima, které sice zářily, ale byl v nich také náznak určité nostalgie.

Doug Selby si po chvíli poznamenal číslo svazku a strany, odstrčil knihu k jedné straně stolu a vzhlédl k ní se širokým úsměvem. „Ahoj, Sylvie,“ pozdravil.

„Ahoj.“

„Co je nového?“ otázal se.

„Chci něco zjistit, Dougu.“

„Obávám se, že jsi na špatné adrese, Sylvie. Téhle kanceláři scházejí novinky stejně, jako se poraženému politikovi nedostává optimismu ohledně budoucnosti země.“

„Ne, tak to není, Dougu. Chci se něco dozvědět.“

„A co?“

„Včera v noci srazil vlak nějakého tuláka, a když jsem se přišla podívat na jeho tělo v rámci běžného vyšetřování, všimla jsem si, že měl bříška prstů potřísněná od inkoustu. Takže chci vědět, proč mu koroner sejmul otisky prstů?“

„Koronera ses na to nezeptala?“

„To rozhodně ne.“

„Proč?“ zeptal se s šibalským zábleskem v očích. „Ty a Harry Perkins spolu nevycházíte?“

„Ovšemže vycházíme, jenže on patří k těm vyhýbavě nestranným lidem, kteří mají pocit, že musejí zůstat zadobře jak s Bleskem, tak s Clarionem. Když se snaží něco skrývat a ví, že tomu přicházím na stopu, řekne mi všechno, co ví, a jakmile vyjdu ze dveří, sáhne po telefonu, zavolá do Blesku a dá jim přesně tu stejnou informaci.“

Selby se zasmál. „Kdežto se mnou se dá počítat, že ti vyzvoním všechno a nechám lidi z Blesku, ať si shánějí informace, kde chtějí.“

„Přesně tak,“ přitakala. „Ty máš tu ctnost, že miluješ své přátele a nepřátele nenávidíš.“

„To ne,“ namítl. „Mí nepřátelé nenávidí mě.“

„Jenže to vyjde nastejno, pane okresní prokurátore, a vyhýbáte se otázce. Proč Harry Perkins sejmul otisky prstů tulákovi, kterého včera v noci srazil vlak?“

„Protože jsem mu řekl, aby to udělal,“ řekl Selby.

Vytáhla z kabelky několik složených listů papíru a vytasila černou propisku. „Á, takže se zápletka zamotává.“

„Kdepak,“ namítl Selby. „Žádná zápletka není, a už vůbec se nezamotává. Je to jednoduše zaběhlý postup, Sylvie. Řekl jsem koronerovi, že má sejmout otisky každému toulavému vandrákovi, jehož tělo bude ohledávat.“

„Proč, Dougu?“

„Poněvadž se stává, že lidé, kteří jsou hledaní, se vydají na cestu a začnou se potulovat jen tak bez cíle, z jednoho místa na druhé. Často mívají záznam v trestním rejstříku. Někdy se po nich pátrá kvůli docela závažným zločinům. Když sejmeme otisky jejich prstů, umožníme FBI uzavřít pátrání v případě, že nějaký pobuda utíkal před spravedlností. Takže sama vidíš, že na tom nic víc není. Je to naprosto běžný postup.“

Šlehla po něm opovržlivým pohledem. „Jo tak, naprosto běžný – nic víc se o tom nedá říct, jo? Nu, vážený pane okresní prokurátore, tak to si tedy počkejte, až si zítra ráno přečtete Clarion. Najdete tam rozkošný článeček o tom, jak nový okresní prokurátor zavádí systematické praktické metody. Dozvíte se, že díky němu se v madisonském okrese modernizuje výkon trestního práva. Byl bys překvapen, jak jsou tyhle věci prospěšné, Dougu. Zdejší lidé cítí občanskou hrdost k tomuhle společenství. Mají rádi pocit, že jsou moderní a drží krok s dobou, i když patří k venkovské komunitě. Když tě teď zvolili do téhle funkce, neměl bys zapomínat, že jsi lidem na očích. Zkrátka a dobře se obávám, pane okresní prokurátore, že nemáte nos na novinky.“

Zasmál se. „Ale jdi, nesváděj to jen na mě. Pamatuj, že se v tom veze taky šerif Brandon.“

„Byl to jeho nápad?“ zeptala se.

„Ne, můj, ale on potřebuje publicitu zrovna tolik jako já, a zaslouží si velké uznání za to, že u nás zřídil identifikační oddělení. Okres si nemohl dovolit najímat odborníky zvenčí, takže Brandon najal Terryho a dal mu knihy ke studiu. Mladý Bob Terry si sám nastudoval problematiku otisku prstů a fotografií a má velice slušné výsledky.“

Amorette Standishová, Selbyho sekretářka, otevřela dveře z předkanceláře., Je tady Harry Perkins a chce vědět, jestli vás může vidět,“ oznámila.

„Řekněte mu, ať jde dál,“ řekl Selby, a když koroner vešel do kanceláře, zeptal se jej: „O co jde, Harry, nějaká soukromá záležitost? Jestli ano, Sylvie může počkat chvíli venku.“

„Ne,“ řekl Perkins. „Jen jsem nesl do šerifovy kanceláře ty otisky prstů, co jsme sejmuli z těla toho člověka, jak ho včera v noci srazil vlak.“

„Měl u sebe něco, podle čeho by se dala prokázat jeho totožnost?“ otázal se Selby a vrhl postranně významný pohled na Sylvii.

„Jo, měl ve vnitřní kapse šrajtofli. Byly v ni tři dolary a jedna z těch kartiček zabalených do celuloidu – ‚v případě nehody uvědomte…‘ a tak dále. Má bratra ve Phoenixu v Arizoně… Je to trochu divný, Dougu. Ten chlap byl vandrák, jenže se zdá, že jeho brácha si žije na vysoký noze. Vypadá to, že je pořadně zazobanej. Ale chtěl si bejt jistej, jestli je to opravdu jeho bratr. Když dostal můj telegram, hned mi zavolal a chtěl, abych ho popsal. Tak jsem to udělal a on že jo, prý to je jeho brácha. Připadá mi, že se ho to nijak zvlášť nedotklo. Chce, abychom tělo spálili a popel mu poslali do Phoenixu leteckým expresem. Řek jsem mu, že se musí nejdřív konat ohledání, a on na to, ať to uděláme co nejrychleji. Jdu se zeptat, jestli chceš kvůli těm otiskům telegrafovat do Washingtonu, než provedu ohledání.“

„Ne, to není nutné,“ rozhodl Selby. „Měl u sebe ještě nějaké peníze kromě těch tří dolarů?“

„Patnáct centů, to je všecko. Máme štěstí, že u sebe měl tu kartičku. Okresu to ušetří výdaje s pohřbem. Tak zatím ahoj, Dougu.“

„Ty otisky jsi dal Bobovi Terrymu?“ zeptal se Selby, když Perkins zamířil ke dveřím.

„Ne, Terry je pryč, veze nějakého vězně do San Quentinu. Nechal jsem je u Rexe Brandona.“

„Víte jistě, že ho srazil vlak?“

„Jistě. Z jedné strany je pořádně pohmožděnej, má hodně zlomenin a řek bych, že taky proraženou lebku. Doktor Trueman by ti to pověděl. Měl by s ním být hotovej někdy odpoledne. Já provedu ohledáni možná ještě večer. Pan bratr je zdá se movitej, takže mi z toho nejspíš něco kápne. Ale nechtěl jsem stanovit dobu ohledání bez porady s tebou.“

„No dobrá,“ řekl Selby. „Jestli se při pitvě na něco přijde, dejte mi vědět.“

Když koroner odešel, Selby se zazubil na Sylvii Martinovou. „Nu, udělal jsem pro tebe, co jsem mohl. Myslím, že bys z toho možná něco vykřesala.“

„To víš, že jo,“ přisvědčila. „Nemajetný vandrák identifikován jako bratr bohatého muže – moc toho není, ale aspoň něco. Z lidského hlediska je to přece jen zajímavé. Zatím ahoj, Dougu. A neber ty právnické knihy až tak moc vážně.“

„Nebudu,“ slíbil.

Kapitola 3

Doug Selby se letmo probral ranní poštou, rozbalil si noviny a právě si četl odstavec v Clarionu o tom, jak šerif a okresní prokurátor modernizují metody odhalování zločinu, když Rex Brandon osobně otevřel dveře do Selbyho soukromé kanceláře. „Amorette říkala, že nemáš napilno, tak jdu rovnou dál,“ prohlásil.

Selbyho ústa se roztáhla do širokého úsměvu. „Čtu o tom, jak si vedeme zdatně v naších funkcích,“ řekl a složil noviny.

Rex Brandon, asi o pětadvacet let starší než okresní prokurátor, se tomu usmál a při tom úsměvu se pokožka v jeho obličeji, opálená po letech strávených v sedle do tmavě hnědého odstínu, nakrabatila do sítě hluboko vyrytých vrásek. „Koukám, že nám u těchhle novin někdo pořádně nadržuje, Dougu,“ řekl. „Moc oddaná kamarádka.“

„Občas si myslím, že to trochu přehání,“ namítl Selby, hledící zamyšleně do novin.

„Safra, to ne,“ zaprotestoval Brandon. „Něco takového se ani nedá přehnat. Do téhle funkce tě dosadili voliči. Chtějí vědět, jak si vedeš. Největší námitkou proti tobě bylo, že jsi moc mladej. Teď, když jsi byl zvolenej, je nutné toho využít ve prospěch věci. Ať maj pocit, že seš díky svýmu mládí pokrokovější a modernější.“

Selby se tomu hlasitě zasmál. „Stává se z tebe politik.“

Šerifovy šedé oči s žulovým pohledem změkly a zajiskřilo to v nich otcovskou náklonností. „Poslyš, Dougu, o tom s tebou chci právě mluvit. O politice.“

„Mluv,“ vyzval jej Selby.

Šerif se pohodlně usadil ve velkém křesle a opřel si nohy o příčku židle. Vytáhl z kapsy plátěný pytlík s tabákem a trochu ho nasypal na hnědý cigaretový papírek. „Je u mě v kanceláři Mark Crandall z druhý strany řeky,“ prohlásil. „Chci ho sem přivést, aby sis s ním moh promluvit.“

Selby přikývl a vyčkával, až bude šerif pokračovat. ‚Druhá strana řeky‘ bylo z hlediska politiky na okrese odjakživa bolavé místo. Řeka San Felipe protékala napříč celým okresem. Madison City bylo jeho největším a nejvýznamnějším městem. Na severní straně řeky byla tři menší města. Na jižní straně leželo jen Las Alidas, které sice do okresu patřilo, ale jako by ani nebylo jeho součástí. Žádný obyvatel Las Alidas nebyl nikdy zvolen do žádného okresního úřadu. Severní a jižní strana řeky San Felipe tvořily politickou bariéru. Město Las Alidas na protější jižní straně bylo královnou úrodného zemědělského a zahradnického kraje. V jednu dobu bylo město o trochu větší než Madison City a byl učiněn pokus přesunout sídlo okresu na jižní stranu řeky. Severní strana se však semkla dohromady a tomuto kroku zabránila. Obyvatelé madisonského okresu pak stvrdili napořád své vítězství tím, že odhlasovali vydání velké série obligací, aby se mohla postavit nová soudní budova, archiv a věznice.

Od té doby Madison City prosperovalo, kdežto Las Alidas se sotva drželo nad vodou. Na jižní straně řeky se pěstovala politická rezervovanost, pýcha a zatrpklost, jejichž příčina tkvěla pevně v minulosti. Peníze z jejich daní šly na rozvoj severní strany řeky. Před volbami okresní činitelé usilovali o to, aby se v Las Alidas volilo, ale po volbách vyšlo najevo, že téhle komunitě dávali jen plané sliby.

„Tenhle Mark Crandall,“ pokračoval šerif“ je na jižní straně řeky jedním z velkejch šéfu. Pokaždé, když zavítá do sídla okresu, má pocit, jako by přijel do cizí země. Nikdy ale nežádá o politickou protekci. Předpokládá, že jediné, co může od okresního města čekat, jsou podrazy.“

Selby přikývl.

„To všechno by se mělo změnit,“ řekl Brandon.

„Jak?“ zeptal se Selby.

„Když byl okresním prokurátorem Sam Roper,“ pokračoval

Brandon, „tak nenechal na lidech z Las Alidas jedinou nit suchou – a tak tomu nejspíš bylo odnepaměti. Jenže před volbama otočil a mazal kdekomu med kolem huby – a my taky. Myslím, že nás lidi z Las Alidas nevolili proto, že by od nás něco očekávali, ale jednoduše proto, že už měli plný zuby Sama Ropera – po pravdě řečeno, tamní lidé vždycky hlasují proti těm, kdo jsou ve funkci, a ve prospěch těch, kteří se tam snaží dostat.“

Selby přikývl.

„Změňme to,“ navrhl Brandon. „Mějme na paměti, že ti lidé platí daně a maj právo na všechno, co pro ně mužem udělat. Ať maj pocit, že kdykoliv přijedou do sídla okresu, jsou tady srdečně vítáni.“

Selby pokyvoval. „Co chce Crandall?“

„Ocitl se v ošemetný situaci,“ vysvětloval šerif. „Vypadá to, že člověk, kterýho doporučil do zaměstnání, zpronevěřil balík peněz.“

„Kdo to je?“ zeptal se Selby.

„Nějakej John Burke,“ řekl šerif. „Účetní v tom velkým dřevařským podniku, Las Alidas Lumber Company.“

„S tím jsem se někde setkal,“ vzpomněl si Selby. „Ale jen letmo.“

„Já s ním několikrát mluvil“ řekl šerif Brandon. „Prohodili jsme spolu pár slov na pozdrav. Připadal mi jako takovej neškodnej trumbera.“

„Já zas měl pocit,“ opáčil Selby, „že je to vyloženě typ, který to nedotáhne dál než na kolečko ve stroji. Jediné, co mi z něj utkvělo v paměti, jsou brýle s tlustými skly, které mu deformovaly oči, a ten jeho malý legrační knírek.“

„Víš co, nechám Crandalla, ať ti to poví sám,“ řekl šerif. „Snažil jsem se, aby se u mě v kanceláři cejtil jako doma, všechno jsem mu poukazoval – sbírku zbraní, který figurovaly při vraždách, čínský fajfky na opium, naše nový zařízení pro práci s otisky prstů, co používá Terry, brokovnice s krátkou hlavní pro boj s výtržníky i ty bomby se slzným plynem, co nám sehnali inspektoři. Zkrátka jsem se snažil, aby měl pocit, že se na něj dívám jako na daňovýho poplatníka, tudíž jednoho ze svejch šéfů. Myslím, že to na něj udělalo velkej dojem. Řek jsem mu, ať pár minut počká, že se skočím podívat o kus dál přes chodbu, jestli by sis moh udělat chvíli volno – napadlo mě, že tě radši předem upozorním, než ti ho sem přivedu. Kdybys k němu zaujal stejnej postoj, mohlo by to dělat velkej rozdíl v tom, jaký si od nás odnese pocit, a pár opravdovejch přátel na jižní straně řeky by se nám mohlo každopádně hodit.“

Selby se zazubil. „Díky za hlášku, Rexi. Jdeš na to správně a já jsem taky pro, nejen s Crandallem, ale s každým, kdo sem přijde z druhého konce okresu. Jsme okresní činitelé a záleží jen na nás, jestli budou mít daňoví poplatníci pocit, že je opravdu zastupujeme.“

„Díky, Dougu,“ ocenil to šerif Brandon. „Doufal jsem, že na to budeš mít stejnej náhled. Takže tu budem co nevidět.“

Vyšel dlouhými kroky ze dveří soukromé kanceláře a o chvíli později se vrátil s vysokým, korpulentním padesátníkem.

Mark Crandall měl v sobě určitou impozantní důstojnost i přes zcela neafektovaný způsob, jakým se choval a mluvil. Měl prošedivělé skráně a lehce svěšené rty. Na člověka, který už překročil padesátku, však chodil rychlým a pružným krokem. Při chůzi držel ramena zpříma a stisk jeho ruky byl pevný a energický. „Dobrý den, pane Selby,“ pozdravil a potřásl si s okresním prokurátorem rukou.

„Jsem rád, že jste nás přišel navštívit,“ opáčil Selby srdečně. „Moc často na tuhle stranu nezavítáte, co?“

„Ne víc, než je nezbytně nutné,“ odpověděl Crandall a potom, jako by chtěl zmírnit osten té poznámky, rychle dodal: „Celý můj podnik je v Las Alidas. Samozřejmě jezdím často do Los Angeles, ale i tam se vždycky zdržím co nejkratší dobu.“

„Posaďte se,“ vyzval jej Selby. „Dáte si cigaretu?“

„Ne, díky, vezmu si jeden ze svých doutníků. Nedáte si taky, hoši?“

„Já bych si vzal, ale Selby je nerozlučně svázanej s tou svou fajfkou,“ řekl šerif Brandon.

„Ze slušnosti si taky sem tam zakouřím doutník,“ řekl okresní prokurátor, vytahuje z boční kapsy starožitnou dýmku z vřesovcového dřeva. Otevřel váček, zastrčil do něj dýmku a naplnil ji mírně navlhlým, voňavým tabákem.

Muži si zapálili a několik vteřin mlčky kouřili. „Jak jde život u vás v Las Alidas?“ zeptal se Selby po chvíli.

„Docela dobře,‘* odpověděl Crandail. „Obchody se nám tolik nehejbají jako tady u vás, poněvadž k nám nevede dálnice a nablízku není moc dalších měst. Ale řek bych, že nás to nutí držet víc pohromadě – dává nám to o trochu víc občanskýho cítění. Za šerifem jsem si dnes přijel promluvit o trapný situaci, v níž jsem se octnul. Říkal, že bude lepší probrat to s váma.“

„Rád pro vás udělám, cokoliv budu moci,“ ujistil jej Selby.

„Před deseti lety jsem měl makléřskou firmu v Chicagu,“ vysvětloval Crandail. „Mým hlavním účetním byl John Burke. Připadal mi rozvážný, pracovitý, zdatný a čestný. Nikdy jsem nebyl z těch, co se nějakýho podnikání drží i přesto, že se přestane vyplácet, takže když klesl zájem pod přijatelnou mez, raděj jsem to zabalil a firmu zlikvidoval. Sice jsem doufal, že se doba prosperity vrátí, ale nechtěl jsem, aby mi mé toužebné přáni zkalilo úsudek. Takže jsem se postupně stahoval z velkých průmyslových center a nakonec se rozhodl investovat do zahradnické půdy. Usadil jsem se v Las Alidas a nikdy jsem toho nelitoval. Lidi jsou tam přátelští a oddaní. Můžu vás ujistit, pane Selby, že mají úplně jinej přístup než ten, s jakým jsem se setkával ve větších městech.“ Selby přikývl.

„Před nějakými šesti měsíci jsem jednou v Los Angeles potkal na ulici Johna Burkea. Byl zrovna bez práce a nepřálo mu štěstí. Při návratu do Las Alidas jsem ho vzal s sebou a zmínil se o něm Georgovi Lawlerovi, který řídí Las Alidas Lumber Company. Věděl jsem, že nejsou spokojeni s účetním, kterého tam měli, a mají v úmyslu ho vyměnit. Dali Burkeovi zkušební lhůtu a moc si ho pochvalovali. Je to mimořádně schopný člověk. Ochotně jsem se zaručil za jeho bezúhonnost.

Když Burke dostal trvalé zaměstnáni, prozradil mi, že je ženatý a má dítě. Bylo to poprvé, co jsem se od něj dozvěděl, že už není svobodný. Vysvětlil mi, že mi o manželce nechtěl říkat dřív, než tu práci dostal, protože s dítětem žila z chudinské podpory a on se styděl za to, že je nedokáže uživit. Mějte na paměti, že byl zoufalý, když jsem ho tenkrát v Los Angeles potkal. Patrně unikl jen o vlásek nervovému zhroucení.“

„Díky vám,“ dodal šerif Brandon.

Z Crandallova přikývnuti bylo zřejmé, že šerifovu poznámku oceňuje. „V úterý,“ pokračoval, „jsem se jel do Los Angeles poradit se svými burzovními agenty o jedné záležitosti, která je příliš důležitá a choulostivá na to, aby se projednávala po telefonu.

Byl jsem v soukromé kanceláři svého mladšího partnera Alfreda Miltema a on musel v jednu chvíli odejít pro nějaké nanejvýš důvěrné údaje. Když otevřel dveře a vyšel do chodby, zahlédl jsem, jak z jedné další kanceláře odchází John Burke. Slyšel jsem, jak pan Miltem říká: ‚Dobré ráno, pane Browne. Starají se o vás dobře?‘, a Burke na to odpovídá: ‚Všechno je v nejlepším pořádku, děkuji vám‘, nebo něco v tom smyslu, přesně si nevybavuju. Úplně mě to ohromilo, protože ze způsobu, jakým ho pan Miltem oslovil, jsem pochopil, že ho tam považuji za důležitého zákazníka.

Naštěstí jsem měl pár minut na to, abych se nad tím zamyslel, zatímco byl Miltem v jiném oddělení. Když se vrátil, zeptal jsem se ledabyle: ‚Svěřuje vám Brown všechny své prostředky?‘ ‚Máte na mysli Allisona Browna?‘ otázal se. ‚Ano,‘ řekl jsem. ‚Toho, s kterým jste právě mluvil na chodbě.‘ ‚Vy ho znáte?‘ zeptal se mě. ‚Znám ho přes pět let,‘ odpověděl jsem. ‚Možná byste nám o něm mohl něco říct,‘ nato Miltem. Já se jen zasmál. ‚Ne dokud mi neodpovíte na mou otázku. Než vám prozradím jakoukoliv informaci, chci vědět, za co vás považuje.‘ Miltem na to reagoval takto: ‚Je to moc divnej chlápek. Domnívám se, že bydlí někde vaším směrem, ale nikdy nevyužívá telefonický ani poštovní kontakt. Rád bych toho o něm věděl víc. Zajímalo by mě, jestli bydlí v Las Alidas‘.“

„Co jste mu na to řek?“ otázal se Rex Brandon.

„Naštěstí,“ odvětil Crandall s úsměvem, „jsem tam byl z pohledu pana Miltema jako zákazník, což mi umožnilo odpovědět na to důstojně: ‚Za daných okolnosti bych musel pana Browna požádat o svolení, než o něm cokoliv řeknu. Myslím, že by bylo lepší, kdybyste své otázky položil přímo jemu‘.“

„Co na to Miltem?“

„Moc toho říct nemohl. Ale usoudil jsem, že pan Brown je pro ně cenný zákazník. Pochopil jsem, že jeho transakce se týkají hodně vysokých částek. Jelikož jsem samozřejmě věděl, že Burke je zcela závislý na své výplatě a já sám jsem ho doporučil na zodpovědné pracovní místo, začal jsem být nesvůj.

Do Las Alidas jsem se vrátil v úterý v noci a zatelefonoval Burkeovi domů. Vzala to pani Burkeová a sdělila mi, že její manžel leží v posteli s chřipkou a strávil tam celé odpoledne. Měla zato, že už je z nejhoršího venku, i když měl pořád ještě teplotu. Chtěla, aby zůstal v naprostém klidu. Nadnesl jsem, že bych jej rád viděl, a ona mi na to řekla sice taktně, ale rázně, prý si myslí, že bude lepší, když za ním nikdo nebude chodit, poněvadž by ho to mohlo rozrušit a ona chce, aby v klidu odpočíval. Samozřejmě jsem s tím nemohl nic dělat, jen ho politovat, vyslovit přání brzkého uzdravení a zavěsit.“

Z obličeje Crandalla, prohlížejícího si oba muže, byla patrná úzkost. „Co si o tom myslíte?“ otázal se.

Brandon letmo pohlédl na Selbyho a pak znovu na Crandalla. „Jste si jistej, že jste ho poznal?“

„To, že bych se zmýlil, je vyloučeno,“ prohlásil Crandail s jistotou. „Viděl jsem ho a slyšel jeho hlas. Ten člověk, co byl v kanceláři makléřské firmy, byl John Burke. Mám-li být upřímný, pánové, tak nevím, co s tím mám dělat. Samozřejmě je tu možnost, že Burkeova žena zdědila nějaké peníze a on mi o tom nechce říkat. Je to tajnůstkář. Dokazuje to i ten způsob, jak se choval dřív ohledně manželky a dítěte. Snažil jsem se to pustit z hlavy, ale nejde to.

Teď mě napadá, že byste třeba mohli předstírat, jako byste vyšetřovali nějaký zločin, a… nějak to prověřit. Abych nezapomněl, je tu ještě něco, i když to říkám strašně nerad… Ale je to jedna z těch věcí, které mě přiměly k vám jít, takže bych vám tu informaci měl dát.“

„O co jde?“ zeptal se Brandon.

„Jde o to, že Arthur White, který je zaměstnancem První národní banky v Las Alidas, banky, kde jsem mimochodem ředitelem, bydlí hned vedle Johna Burkea. Nejsem moc pyšný na to, co jsem udělal, ale v tu chvíli mi připadalo, že je to jediný logický způsob, jak si opatřit informaci, kterou jsem chtěl získat. Včera odpoledne jsem si Arthura Whita schválně zavolal do své kanceláře v souvislosti s jednou záležitostí a pak se jej nenápadně zeptal na jeho sousedy, Burkeovy. Řekl jsem, že jsem se dozvěděl o Burkeově nemoci a zeptal se, zda o tom něco ví.

White hned spustil, že se u Burkeových dějí divné věci. Většina z toho, co mi vykládal, na mě působila dojmem vyloženě sousedských klevet. V úterý asi v sedm večer prý viděl, jak alejí zezadu k jejich domu přichází nějaký záhadný tulák, který nesl srolovanou přikrývku. Měl za to, že pan Burke v tu dobu nebyl doma. White viděl, jak ten tulák zabočil do aleje, a napadlo ho, že možná jde do jeho domu, takže ho raději sledoval. „Viděl ho jít k Burkeovým, pak zahlédl, že pani Burkeová šla k zadním dveřím, vrhla se k němu a vášnivě ho objímala. Je toho ještě hodně, ale raději to ani nebudu opakovat. Mrzelo mě, že jsem se sám dostal do situace, v níž jsem to musel poslouchat. Ale rozhodně z toho vyplývá jedna věc, totiž že Burke žádnou chřipku neměl.

Poté, co jsem si promluvil s Whitem, jsem znovu zatelefonoval k Burkeovým, ale nikdo to nebral. Pak jsem zavolal do dřevařské společnosti. Lawler mi sdělil, že Burke je v arizonském Phoenixu v nějaké obchodní záležitosti. To mě trochu uklidnilo a už jsem se na to snažil nemyslet, ale vůbec se mi to nedaří. Kdyby měli v dřevařském podniku nějaké manko, byl bych z morálního hlediska pochopitelně povinen jim ho uhradit… Jenže pro mě Burke manipuloval s mnoha tisíci dolarů a nikdy mu nechyběl ani cent… Řeknu vám upřímně, že mi to dělá starosti. Dostal to místo díky mně… nejspíš jsem jako nějaká stará bába, která dá na klepy, ale…“ Odmlčel se a pak náhle vyhrkl: „Byl bych moc rád, kdybyste to mohli prověřit.“

Selby pohlédl nerozhodně na Brandona. „No, já…“

Telefon na Selbyho stole se rozdrnčel. Selby zvedl sluchátko a Amorette Standishová mu oznámila: „Volá Hany Perkins a zdá se, že je hrozně rozčilený. Říká, že je to moc důležité.“

„Dejte mi ho,“ řekl Selby.

Ozvalo se klapnutí a pak uslyšel koronerův vzrušený hlas.

„Dougu, tady je Harry. Vzpomínáš si na toho tuláka, co ho předevčírem v noci přejel vlak?“

„Ano.“

„No víš, dali jsme vědět jeho bratrovi ve Phoenixu a ten mě telefonicky požádal, abychom si s ohledáním pospíšili, poslali tělo spálit do Los Angeles a popel mu dodali leteckým expresem do Phoenixu. Poslal mi telegraficky pět set dolaru, což bylo moc šlechetné vzhledem ke službě, jakou si přál… Posloucháš, Dougu?“

„Ano,“ ujistil jej Selby. „Pokračuj.“

„Takže jsme udělali ohledáni. Doktor Trueman proved pitvu. Tělo jsme poslali do Los Angeles, nechali je spálit a popel poslali leteckým expresem na adresu ve Phoenixu – a z té přepravní společností mi právě oznámili, že zásilku nemůžou doručit, poněvadž na uvedený adrese nikdo toho jména není.“

„A těch pět set dolarů máš?“ zeptal se Selby.

„Ano, ty byly poslány telegraficky.“

„A tvůj telegram přišel v pořádku?“

„Ano.“

„Sejmuli jsme tomu člověku otisky prstů?“

„Ano. Má je Rex Brandon.“

„Nějaký další způsob identifikace? Pořídili jste fotografie těla?“

„My ne, ale lidé od Jižní pacifické dráhy ano. Jejich detektivové dorazili na místo včera kolem poledne a pustili se pilně do práce. Fotili úplně všechno – místo, kde ho našli, tělo a to ostatní.“

„Jak se jmenuje ten jeho bratr ve Phoenixu?“

„Horatio Perné, na adrese makléřská společnost Inter-Mountain, 690 East First.“

„Ulice nebo avenue?“ otázal se Selby. „Pokud si vzpomínám, dělá to ve Phoenixu velký rozdíl. Myslím, že tam mají jak ulice, tak avenue, přičemž ulice vedou jedním směrem a avenue zas jiným.“

„To nevím. Šest set devadesát East First je celá adresa, jakou jsem měl. Ale když jsem tam poslal telegram, tak ho doručili.“

„Zjistím, co a jak, a dám ti vědět,“ slíbil Selby. Zavěsil a obrátil se na Brandona. „Myslím, že bychom to měli vyšetřit, ale nejdřív musím dát do pořádku pár věcí. Zabere mi to asi tak deset minut. Pak bychom se mohli sejít venku. Zajedeme služebním autem do Las Alidas a uvidíme, jestli tam na něco přijdeme.“

„Tak jo,“ souhlasil šerif.

„Jsem tady autem,“ nabídl se Crandall ochotně.

„Ne, to byste nás pak musel zase odvézt zpátky. Vy si jděte po svých, my se na to mrkneme a dáme vám vědět.“

Crandall natáhl rázně ruku k pozdravu. „Volil jsem vás oba. Nešlo mi ani tolik o vás, spíš jsem už nemoh ani cejtit Sama Ropera a tu jeho bandu. Nečekal jsem od vás žádnou mimořádnou spolupráci. Mohli jste mě klidně odkázat na náčelníka policie v Las Alidas a trochu jsem čekal, že přesně to taky uděláte. Jenže mám takové tušení, že tohle bude chtít drobátko víc akce, než může nabídnout Billy Ransome. Chci jen říct, že tím, jak jste se zachovali, jste to u mě rozhodně neprohráli. Kdybyste někdy potřebovali přítele v Las Alidas, počítejte se mnou. Přeji vám dobrý den.“

Když odešel, Brandon se na Selbyho usmál. „To by nám nejspíš pomohlo, synu,“ prohlásil. „Crandall je na jižní straně řeky dost vlivnej člověk… Mimochodem, co si o tom myslíš?“

Selby ho informoval o telefonickém rozhovoru s Perkinsem. „Já bych myslel, že je možná nějaká souvislost mezi tím tajemným tulákem, spatřeným u domu Burkeových, a člověkem, kterého srazil vlak z mostu.“

Brandon zavrtěl hlavou. „Ta šance je tak jedna ku stu,“ usoudil. „Tuláků je jako blech ve psím kožiše. Potulují se bez cíle po cestách, žebraj na chodnících, vozí se na valnících, stopují po celým okrese s tím, že jedou ‚hledat práci‘ v San Franciscu, Fresnu, Los Angeles nebo jakýmkoliv jiným místě, vzdáleném třeba pár mil. Přitom farmáři přímo odsud nemůžou sehnat dost lidí, aby zorali půdu a sklidili úrodu. Když je doba sklizně, tak nejenže mají nedostatek lidí, ale ti, co mají, zas stávkujou kvůli přesčasům. Na farmáře jsou to hrozný tlaky.“

„Tak jo,“ řekl Selby. „Ale teď raději pošli telegram náčelníkovi policie ve Phoenixu, ať to prošetří. Proto jsem otálel. Myslel jsem, že bude lepší, když o tomhle Crandall nebude vědět.“

„No dobrá,“ souhlasil Brandon. „Pošlu ten telegram, a potom zajedeme do Las Alidas. Chtěl bych si promluvit s paní Burkeovou.“

Kapitola 4

Bydlištěm Johna Burkea byl malý přízemní domek na adrese 209 East Centre Street. Do poledne zbývalo jen několik minut, když Rex Brandon zajel se služebním autem k obrubníku. „To je ono, ten dům na rohu,“ prohlásil. „V tom vedle nejspíš bydlí White. Jaké je tam číslo… 213… Tak, Dougu, a teď mi řekni, jak to provedem.“

„Nechci kolem toho dělat okolky,“ řekl Selby. „Řeknu, že prověřujeme jednoho tuláka a tady v té uličce předevčírem v noci někdo jednoho zahlédl, takže se paní Burkeové zeptám, jestli by nám o něm něco mohla říct. Tak ji donutíme mluvit k věci.“

„Dobrej nápad,“ souhlasil Brandon, „ale nezapomeň na to hlavní, Dougu. Chceme zjistit, jestli Burkeovi chybí peníze v tom dřevařským podniku.“

„Chci něco zjistit o tom tulákovi,“ namítl Selby. „Mám dojem, že je to důležitější, než si v tuhle chvíli myslíme.“

Oba muži vystoupili z auta, prošli po příjezdové cestě lemované trávníkem a zamířili k domku, stíněnému shlukem pomerančovníků. Vyšli po schodech na verandu a stiskli tlačítko zvonku, ale nikdo nepřišel otevřít. Selby stiskl tlačítko podruhé a potřetí. „Vypadá to, že jsme sem jeli nadarmo,“ řekl šerifovi.

„Ve vedlejším domě se dívá z okna nějaká žena. Pojďme si s ní promluvit,“ navrhl šerif. „Dobrá,“ souhlasil Selby.

Oba domy od sebe odděloval nízký živý plot. Muži to vzali rovnou tudy. Selby jej přeskočil lehce. Brandon ho sice zdolal, ale dopadl na zem poněkud ztěžka. Než došli k verandě, dveře se otevřely a hubená, nervózní třicátnice s vysokými lícními kostmi a lesklýma černýma očima se začala vyptávat: „Hledáte Johna Burkea? Jste od policie?“

„Chtěli jsme mluvit s pani Burkeovou,“ řekl Selby.

„Jenže ta je pryč. Odjela včera večer. Myslím, že se hned tak nevrátí.“

„Proč?“ otázal se Selby.

„Sebrala dítě a kufr a odjela. Poslední dobou se tu dějí divné věci. Jestli to chcete vědět, něco tu nehraje.“

„Možná jela do města a má v úmyslu se dnes vrátit,“ namítl Brandon nejistě a dloubl okresního prokurátora pokradmu loktem.

„Ba ne, nic takového,“ odtušila žena tvrdohlavě. „Včera večer seděla zrovna támhle v obýváku a četla Blesk. Zničehonic jí noviny spadly a ruka jí vylétla k ústům, zrovna jako kdyby se snažila nezaječet. Za deset minut nato odjela.“

Šerif Brandon se zamračil. „Vy jste paní Whiteová?“ zeptal se.

„Ano. Manželka pana Arthura Whitea.“

„Jak víte, že četla Blesk, paní Whiteová?“

„Viděla jsem ji. Pojďte sem a uvidíte to sám. Její dům je od silnice o kousek dál než můj. Z okna mé kuchyně je vidět rovnou do jejich jídelny. Světlo bylo rozsvícené a roleta vytažená. „Viděla jsem to jako na dlani.“

Odvedla muže do kuchyně a ukázala na okno protějšího domu.

„Támhle seděla a četla noviny,“ prohlásila.“Ale nerada bych, abyste si mysleli, že strkám nos tam, kam nemám, protože taková nejsem. Já na klevety nikdy nebyla. Jenže když se vám věci ději rovnou před očima, nemůžete je ignorovat. V úterý v noci měla návštěvu. Můj manžel viděl…“

„Pani Whiteová, mohla byste mi ukázat, jak tam seděla, když ji něco rozrušilo?“ navrhl Selby.

„Ano. Seděla v tom křesle u okna a noviny držela před sebou.“

„Měla je složené nebo rozložené?“

„Rozložené. Ruce měla natažené hodně před sebou, přibližně v úrovni očí. Noviny jí visely zpod rukou dolů.“

„Takže nečetla první stranu?“

„Ne, to ne,“ řekla paní Whiteová zamyšleně.

„Mohla byste nám říct, která část novin to byla?“

„Řekla bych, že něco z druhé strany prvního listu… asi tak… hádám něco v levém spodním rohu.“

„Připadlo vám, že ji rozrušilo něco, co si tam přečetla?“

„To nemůžu vědět. Taky ji mohlo najednou něco napadnout – nebo si tam něco přečetla. Když tak nad tím přemýšlím, na vnitřní straně novin nic moc nebývá, co?“

„Vy neodbíráte Blesk?“

„Ne. Tam jsou novinky z okresního města. My máme předplacený Las Alidaský Zpravodaj.“

Selby ukázal kývnutím hlavy na dům za živým plotem. „Jak spolu vycházejí?“

„Máte na mysli, jestli jsou šťastní?“

„Ano. Hádají se často?“

„Ne. On se někdy vzteká, ale ona se s ním moc nehádá. Sem tam se chytnou, ale ne moc často.“

„Nu, my se snažíme něco zjistit o jednom tulákovi. Dozvěděli jsme se, že tu pan White jednoho viděl, tak jsme to chtěli prověřit.“

„To jsem moc ráda… byla jsem z toho úplně vedle. Co provedl? Někoho zabil nebo napadl?“

„Ne,“ řekl Brandon.,.Aspoň pokud je nám známo.“

„No víte,“ pokračovala“ já sice nejsem z těch, co dělají řeči, a bůhví, že se do cizích věcí nepleteme, ale v úterý v noci můj manžel zahlíd v aleji nějakého pobudu. Pochopitelně si na něj dal pozor, poněvadž si nemůžeme dovolit dávat před dveře jídlo pro chudé pocestné – ne že bychom s nimi necejtili, ale živit tulácký krky, na to prostě nemáme.

Tenhle šel k domku Burkeových a to, jak ho ona přijala, byl hotovej skandál. No a potom paní Burkeová a nějakej mužskej – nejspíš to musel bejt ten tulák – odjeli autem, a když byli pryč, přišel domů její manžel. Potom měl Arthur dojem, že slyšel Burkea odejít, a nakonec, aby tomu nasadila korunu, se Burkeová vrátila s nějakým mužským, jenže to nebyl ten tulák – a toho jsme odejít neslyšeli, i když ne že bychom poslouchali, chápete, koneckonců to, co dělaje čistě její věc, ale na vdanou ženskou se to přece nesluší, navíc když má tak rozkošné děťátko.“

Selby pohlédl na Brandona. „Pojeďme za Lawlerem do dřevařského podniku,“ navrhl. Cestou do Las Alidas Lumber Company prohodil Selby ledabyle: „Ta zpráva o tom, že byl nalezen mrtvý tulák, byla včera večer v Blesku v levém spodním rohu na vnitřní straně obálky – jen na několika řádcích.“

„Vypadá to, že se dostáváme něčemu na stopu, jenže nevím, čemu.“

George Lawler v Las Alidas Lumber Company stál u účetnického stolu, zavaleného hromadami knih. Vedle něj, evidentně zabraní do práce s knihami, byli dva muži se zelenými stínítky a výrazem naprosté abstrakce, kterým se vyznačují kvalifikování účetní.

„Zdravím vás, šerife,“ řekl Lawler a vyšel jim vstříc s úsměvem, který vypadal poněkud malomyslně. „Jsem rád, že jste k nám zaskočil. Chtěl jsem s váma mluvit. Dobrý den, Selby. Pojďte dál a posaďte se. Řekněte mi, co pro vás můžu udělat?4*

„Děláte inventuru?“ otázal se Selby a pohybem hlavy ukázal k přepážce, kde se oba účetní znovu pustili do práce, z níž byli na chvíli vyrušeni; přítomnost okresních činitelů jim byla očividně lhostejná.

„Tak nějak,“ přisvědčil Lawler a poškrábal se rukou na vršku své hodně plešaté hlavy. „Chci si jen něco zkontrolovat.“

„Ti dva jsou vaši řádní zaměstnanci?“ zeptal se Brandon.

„Ne, jsou z banky. Banka souhlasila s tím, že mi je půjči. Dělám kontrolu účetních knih.“

Brandon pohlédl na Selbyho. Selby upřel zrak na Lawlera. „Proč?“

Lawler se podíval z jednoho na druhého, pak sklopil zrak a rozpačitě přešlápl. „Zatím nevím, jaká je situace,“ vysvětloval, „ale předevčírem nepřišel jeden z mých účetních do práce. Telefonoval jsem mu domů a jeho manželka mi sdělila, že ho sklátila těžká chřipka a nejspíš zůstane den dva v posteli. Chtěla vědět, jestli to bez něj zvládneme. Řekl jsem ji na to, že snad ano. Později jsem tam telefonoval znovu, ale nikdo to nebral. Večer jsem tam zajel, ale zdálo se, že nejsou doma. Včera jsem od toho účetního dostal telegram: ‚Odvolán v záležitosti života a smrti. Vysvětlím později‘.“

„Odkud byl telegram odeslán?“ zeptal se Selby.

„Z Phoenixu v Arizoně.“

„Můžeme ho vidět, prosím?“

Lawler jim ho ukázal. Byl na něm uveden podpis ‚John Burke‘.

„Dnes už mi ta situace začala dělat starosti. Při zevrubnější prohlídce knih jsem objevil jednu nebo dvě věci, které se mi nezdály. Banka mi půjčila dva ze svých nejlepších lidí. Ze všeho nejdřív zkontrolovali hotovost. Podle knih mělo být v sejfu asi sto třicet dva dolarů a nějaké drobné. Jenže jsme zjistili, že tam není vůbec nic. Příruční pokladna je vybraná do posledního centu – včetně mincí ze zásuvky na kolky. Ovšem našli jsme balíček zabalený do novin a svázaný gumičkou. Bylo v něm deset tisíc dolarů ve stodolarových bankovkách.

Podle předběžné revize knih to vypadá, že tu máme celou sérii schodků, které byly maskované zfalšovanými záznamy. Docházelo k pravidelnému a vytrvalému ztenčování aktiv. Hoši z banky odhadují, že celková výše manka se pohybuje kolem osmi tisíc dolarů. Měl jsem v úmyslu se s vámi někdy v průběhu dneška spojit. Proto jsem byl rád, když jsem vás viděl přicházet.“

„Těch deset tisíc bylo zabaleno v novinách?“ otázal se Brandon.

„Ano.“

„V jakých novinách?“ zeptal se Selby.

„Nějaké noviny z minulého týdne z arizonského Phoenixu.“

„Máte je tady?“ chtěl vědět Selby.

„Ano.“

„Rexi, jestli na to není příliš pozdě, myslím, že bys měl ty noviny předat tomu tvému odborníkovi na otisky prstů, ať se mrkne, co tam najde.“

„Dobrej nápad,“ souhlasil Brandon. „Bob Terry se měl vrátit někdy dopoledne. Touhle dobou by už měl bejt v kanceláři. Zavoláme mu.“

Požádal o spojení z Lawlerova telefonu, a když měl Boba Terryho na drátě, požádal ho, aby přijel do dřevařského podniku a vzal s sebou všechno, co potřebuje k sejmutí ne příliš znatelných otisků prstů.

Brandon zavěsil a řekl Lawlerovi: „Dáme do rohů těch novin špendlíky a připneme je na zeď. Nechci, aby se jich kdokoliv dotýkal, chápete?“

Lawler přikývl.

„Napadá vás nějaká teorie?“ zeptal se ho Brandon.

„Ne,“ odvětil Lawler stručně.

Selby pohlédl na Brandona.

„Doufám, že vám nebude vadit, když se vás zeptám, jak jste se to dozvěděli,“ podotkl Lawler.

„My jsme se to nedozvěděli,“ opravil jej Selby. „Jen jsme si něco ověřovali.“

Srdečnost z Lawlerových očí se rázem vytratila.

„Nu, hoši,“ řekl klidným hlasem, „těch deset tisíc jsou moje peníze. Rozumíte?“

„O tom se s vámi nepřeme – zatím,“ řekl Selby.

„Je to mých deset tisíc babek,“ opakoval Lawler zarputile. „To, co jsem vám řekl, bylo důvěrné. Nechci, aby se o tom mluvilo.“

„Až dorazí Bob Terry, řekněte mu, že chceme otisky prstů z těch novin a ze sejfu.“

„Nepočkáte tady?“

„Ne, musíme vyslechnout dalšího svědka.“

Lawler uhnul zrakem. „Tak dobře,“ souhlasil.

Kapitola 5

Když se Selby asi ve dvě hodiny odpoledne vrátil do své kanceláře, čekala tam na něj Sylvie Martinova.

„Cokoliv se teď vyvrbí, je moje,“ prohlásila. „Blesk šel do tisku. Od téhle chvíle až do půlnoci patří všechno mně. Takže mi, vážený pane, vytřepte s rukávu nějakou fajnovou záhadu o tom tulákovi.“

Selby svraštil obočí. „Obávám se, že vím o tolika záhadách, až pořádně nevím, co s nimi.“

„Proč, Dougu?“

„V Las Alidas zřejmě došlo k rozsáhlé zpronevěře. Sice si tím nejsem jistý, ale je docela možné, že ten tulák s tím má něco společného.“

„Co?“ zeptala se.

„Nevím, a to mě právě znepokojuje. Jisté není ani to, jestli je to opravdu zpronevěra. Je tu celá série podezřelých okolností, ukazujících na nějaký zločin, ale zdá se, že stopy byly zameteny tak dokonale, že toho nedokážeme moc zjistit. Vypadá to, že někde na začátku je chlápek jménem John Burke, který to všechno tak zašmodrchal, že se v tom nikdo nevyzná!“

„Můžeš mi říct fakta, Dougu?“ zeptala se. Selby si vytáhl dýmku, nacpal do ní tabák, otočil se ve své kancelářské židli a pověděl jí celou historii, přičemž se neopomněl zmínit ani o tom, že příčinou náhlého odjezdu paní Burkeové bylo pravděpodobně to, že si přečetla zprávu o tulákově smrti v Blesku.

Když domluvil, Sylvie Martinova mu na to odvětila: „Myslím, že si k tomu můžu přisadit něco důležitého, Dougu. Čirou náhodou jsem si totiž všimla jedné zprávičky mezi hlášením o běžné policejní práci a informacemi o ukradených autech. Bill Ransome, náčelník policie v Las Alidas, včera odpoledne nalezl ukradený automobil. Vůz měl arizonskou poznávací značku a podle všeho s ním ujel jakýsi tulák se srolovanými přikrývkami. Byl to prostorný cadillac, jehož majitelem je James C. Lacey z Tucsonu. Nějaká žena si všimla, jak to auto asi v sedm v úterý večer zajelo k obrubníku a řidič zaparkoval. Překvapilo ji, že tak velké auto řídí člověk, který vypadá jako vandrák. Když zaparkoval, otevřel zadní dvířka, vytáhl zezadu svinuté přikrývky a odkráčel ulicí pryč.“

Selby přimhouřil oči. „Uvědomila o tom policii?“ zeptal se.

„Ne, hned ne. Pověděla o tom manželovi. Manžel jí na to řekl, ať se hned nerozčiluje, prý to není jejich věc, a že se do toho nemá plést. Jenže na druhý den ráno, když šel do práce, bylo to auto pořád ještě zaparkované na stejném místě, jak mu žena řekla, a on se u něj zastavil a prohlédl si je.

Byl to velký cadillac, nablýskaný a dobře udržovaný, ale měl ohnutou mřížku vpředu na chladiči a vylomený zámek na kufru – i když rezervní pneumatika tam byla. V poledne tam pořád ještě byl, takže raději uvědomil policii. Ransome se tam jel podívat. Benzinová nádrž byla asi z poloviny plná, dvířka nebyla zamčená a klíček byl ve startéru. Ransome otočil klíčkem v zapalování a motor bezvadně naskočil. Zjistil, že auto je zaregistrováno na jméno James C. Lacey z Tucsonu, a v posledním hlášení si přečetl, že bylo ukradeno. Nejdřív auto neohlásil, protože ho napadlo, že by mohla být vypsána odměna. Kdyby byla, chtěl ji pro sebe. Proto jednal přímo.“

Selby v zamyšleném tichu bafal z dýmky. „Kde přesně bylo auto nalezeno v Las Alidas?“ zeptal se po chvíli.

„To nevím,“ řekla, „ale můžu to zjistit. Zavolám do novin.“

Požádala o spojení do kanceláře Clarionu, a když konečně zavěsila, oznámila: „Prý někde na East Centre Street. Našli je pan Leonard Bell s manželkou, bydlící na adrese 410 East Centre Street.“

„A John Burke bydlí na East Centre Street číslo 209,“ dodal Selby. „Propána krále, Sylvie, ještě nikdy jsem neviděl takhle aktivního tuláka. Ukradne auto a odjede s ním z Arizony do Las Alidas. Zaparkuje, ujde dva bloky, jde do domu Johna Burkea, pomiluje se s jeho manželkou a pak ještě stihne ujít kus cesty po kolejích, než ho srazí vlak v jedenáct deset.“

„Z čeho soudíš, že to byl vlak v jedenáct deset, Dougu?“

„Všechno tomu nasvědčuje. Ze zprávy vyplývá, že smrt nastala deset až patnáct hodin před pitvou. Ta byla provedena někdy kolem poledne. Takže to mohlo být kdykoliv po deváté hodině, ale v devět žádný vlak nejede. Jeden tudy projíždí v sedm, ale to je asi moc brzy. Další vlak jede v jedenáct – musíme brát v úvahu pouze vlaky směřující na západ. Srazil ho vlak, který jel na západ. To se dá poznat z polohy těla a způsobu, jakým byla odhozena přikrývka. Ve tři čtyřicet ráno tudy jel nákladní vlak. Dalším vlakem, který jel tím směrem, byl až zrychlený vlak v sedm třicet. Jeho strojvedoucí objevil tělo.“

„A myslíš, že je to stejný tulák, Dougu?“

„Když se nad tím člověk zamyslí, tak se zdá, že to ani není možné, ale přesto mi něco napovídá, že to všechno spolu souvisí.“

Sylvie ohnula levou nohu a zasedla si chodidlo. Pak zlehka zaklepala špičkou své tužky o opěradlo křesla.“Dougu,“ řekla, „tohle se mi nelibí.“

„Mně taky ne,“ připustil. „Bude zajímavé se dozvědět, co zjistí Brandon o tom bratrovi ve Phoenixu a proč tam nemohli doručit popel.“

Sylvie se usmála. „Počkej, až si zítra přečteš noviny, Dougu,“ řekla. „Uvědomuješ si, že díky tomu tvému nařízení o snímání otisků máš k dispozici nejen nejlepší, ale taky jediný důkaz, podle kterého můžeš identifikovat tělo?“

Selby svraštil čelo. „Rád bych našel paní Burkeovou. Ta by nám o tom tulákovi mohla něco říct – samozřejmě tam nemusí být žádná souvislost, ale jsou tu dva tajemní tuláci a… počkat. Tohle zní jako Brandonovy kroky.“

O chvíli později vešel z předkanceláře Brandon. „Ahoj, Sylvie,“ pozdravil. „Nevyrušuju, Dougu?“

„Ne,“ řekl Selby. „Sylvie a já nemáme před šerifem žádná tajemství a šerif nemá žádné tajemství před Clarionem.“

„Nebo by neměl mít,“ zasáhla Sylvie.

„Před chvíli mi telefonovala policie města Phoenix,“ řekl Brandon. „Byli z toho úplně na větvi.“

„Co ses dozvěděl?“ zeptal se Selby.

„Nějakej člověk volal do Western Union a říkal, že čeká důležitý telegram, adresovaný panu Horatiu Perneovi v makléřské firmě Inter-Mountain, East First číslo 690. Prý měl na tý adrese smlouvu na kancelářské prostory, jenže ta smlouva už vypršela, takže mu mají doručovat telegramy do ubytovny Pioneer Rooms. Slíbil, že bude mít obchodní adresu během několika dnů.

Když přišel telegram od Perkinse, poldové z Phoenixu jeli do Pioneer Rooms a zjistili, že je tam opravdu ubytovanej chlápek jménem Horatio Perne. Byl to muž středního věku se zvláštníma očima a šedým knírkem. Měl na sobě širokej klobouk značky Stetson, koženou vestu a kovbojský holínky. To nebyl tak docela typ člověka, jakým by byl Horatio Perne z makléřský firmy Inter-Mountain, tedy poldové z Phoenixu si to nemysleli. A kromě toho o žádný makléřský firmě Inter-Mountain v životě neslyšeli. Co ty na to, Dougu?“

Selby hleděl upřeně na šerifa a pak pronesl jediné slovo: „Vražda.“ Brandon přikývl.

Sylvie zalapala rychle a nervózně po dechu. Pak začala zuřivě čmárat do poskládaných nátisků, které si opřela o koleno.

„Rád bych věděl, Dougu,“ prohlásil šerif Brandon, „jestli si o tom myslíš to, co já.“

, Já myslím, že ano,“ ujistil jej Selby. „Ten chlap věděl o tom, že přijde telegram na adresu Horatio Perne v makléřské firmě Inter-Mountain. Takže musel vědět o té průkazce v kapse mrtvého tuláka. Taky musel vědět, že je mrtvý. Jak se to jeví z časového hlediska, šerife?“

„Sedí to,“ řekl Brandon. „Do tý pobočky Western Union se dovolal ve středu ráno v sedm.“

„Jenže co znamenají všechny ty složité přípravy, jen aby bylo tělo toho muže spáleno?“

„Myslíš, že za tím nic víc není?“ otázal se Brandon.

Selby přikývl. „Někdo uvede telegrafní společnosti adresu těsně předtím, než je objeveno tělo. Při telefonním rozhovoru s koronerem žádá co nejrychlejši vyřízeni té záležitosti. Perkins je jen člověk. Vidí to jako příležitost vydělat si slušnou odměnu za pohřeb tuláka, který by jinak musel být pochovaný na náklady okresu. Přirozeně na to skočil.“

„Ale proč je jakýsi tulák najednou tak důležitý? To je…“

„Myslím, že to nebyl tulák,“ přerušil jej Selby. „Copak to nevidíš, Rexi? Je docela nabíledni, že to byl někdo převlečený za tuláka, někdo hodně důležitý.“

„A myslíš, že ho nesrazil vlak?“ zeptal se Brandon.

„Ne,“ řekl Selby. „To by byla nehoda. Člověk, který podnikl všechny ty složité přípravy, aby to tělo nechal spálit, musel o jeho smrti vědět ještě dřív, než ho objevili. Myslím, že si chci prohlédnout předek toho auta z Arizony.“

„Jakýho?“ chtěl vědět Brandon.

Selby mu pověděl o rozhovoru se Sylvií.

Brandon se na ni zazubil. „Nejspíš z tebe uděláme pomocnici, Sylvie.“

Sylvie šerifovi neodpověděla, ale hlesla bez dechu k Selbymu: „Páni, Dougu, to je teda senzace!“

Selby hleděl skrz ni s pohledem upřeným do dáli. „Rexi, ty jsi tělo toho tuláka viděl?“ zeptal se.

„Ne.“

„Říkal jsi, že byly pořízeny fotografie?“

„Ano.“

Selby si vyklepal popel z dýmky. „Myslím, Rexi,“ prohlásil, „že teď musíme najít vyšetřovatele od Jižní pacifické dráhy a prohlédnout si ty fotky. Mám zato, že přitom vyjde najevo souvislost mezi Jamesem C. Laceym z Tucsonu a manželkou pana Johna Burkea. Je docela možné, že Lacey jel ve svém autě z Tucsonu převlečený za tuláka. Zajel za paní Burkeovou a potom – ne, to by nešlo. Lacey musí být živý. Ohlásil krádež toho auta. Řeknu ti, co teď uděláš, Rexi. Spoj se s Billem Ransomem v Las Alidas. Požádej ho, ať zjistí o paní Burkeové všechno, co se dá. Nějaké informace by mu mohl dát Crandall. Mezitím se pokusíme sehnat fotografie toho tuláka pořízené detektivy od železnice. Já se spojím s jejich kanceláří v Los Angeles. Ještě zařiď, ať nám policie v Tucsonu dodá všechno, co má o Jamesovi C. Laceym, a taky zjisti, kde bylo jeho auto ukradeno, kdy bylo ukradeno a pokud je to možné, taky proč bylo ukradeno. Chceme…“

Odmlčel se, když do kanceláře tiše vklouzla Amorette Standishová a zavřela za sebou dveře. Její oči za skly brýlí byly bezvýrazné a v obličeji měla nasazenu masku zdatné sekretářky. „Čeká na vás Oliver Benell,“ oznámila. „Je dost netrpělivý a říká, že je to moc důležité.“

„Máte na mysli prezidenta První národní banky v Las Alidas?“ Přikývla. „Říká, že jde o pana Burkeho.“

„Pojď, Sylvie, pustíme se do detektivní práce a necháme Selbyho, ať si promluví s bankéřem,“ řekl Brandon.

Přikývla a zastrčila složený papír do kabelky. „Poslyš, Dougu,“ zeptala se, „má to nějaký háček?“

„Myslím, že ne,“ řekl Selby. „Myslel bych, že čím větší publicita, tím lépe pro nás – a Rexi, řekni Bobovi Terrymu, ať sebou hodí při klasifikaci těch otisků a spojí se telegraficky s Federálním úřadem pro vyšetřování. Ať se mrknou, jestli je nemají ve svých análech.“

„Řeknu Terrymu, ať se pustí do práce co nejdřív.“

Sylvie si stoupla těsně vedle Selbyho. „Dougu,“ řekla mu, „možná je to jen intuice a možná je to tím, jak se věci vyvíjejí, ale z tohohle případu mi začíná běhat mráz po zádech. Benell je úlisný chlap. Určitě by sem za tebou osobně nepřišel, kdyby něco moc nutně nechtěl. Dávej si pozor, Dougu. Nesmíš udělat chybu, lidi se na tebe dívají a… ach Dougu, mám dojem, že to bude…“

Položil jí ruku na rameno. „Neměj obavy, Sylvie. Jsme teprve na začátku. Brzy budeme mít práce nad hlavu.“

Zvedla bradu a usmála se na něj. „Hodně štěstí,“ řekla.

Selby Sylvii a šerifa doprovodil ke dveřím do chodby a vyzval Amorette: „Pošlete mi sem Benella.“

Oliver Benell sám sebe obklopil umělou důstojností, jako když je hořká pilulka potažena cukrovou polevou. Bylo mu něco přes padesát a z jeho postavy vyzařoval blahobyt. „Jak se máte, Selby?“ zahlaholil a hrnul se do kanceláře se širokým úsměvem na rtech. „Už jsem vás nějakou dobu neviděl. Nejspíš je na místě vám blahopřát, jak si ve funkci vedete. Jde vám to ohromně, hochu.“

„Děkuji vám,“ řekl Selby a potřásl si s ním rukou. „Posadíte se, pane Benelle?“

„Ano, děkuji vám.“

„Moje sekretářka říkala, že jste za mnou přišel v nějaké důležité záležitosti.“

„Jde o Johna Burkeho,“ přikývl Benell.

„Co je s ním?“ zeptal se Selby s narůstající opatrnosti.

Benell s odpovědí vyčkával a využil té chvíle k tomu, aby své robustní tělo v křesle na druhé straně Selbyho stolu přemístil do conejpohodlnější pozice. Pak si odkašlal, přesunul napůl vykouřený doutník z levé ruky do úst a prohlásil: „Jsem váš velký fanoušek, Selby. Čekám s dychtivostí, kam až to dotáhnete.“

„Děkuji vám,“ řekl Selby.

„Okresní prokurátor musí čelit četným povinnostem. A má velkou pravomoc. Může s ní vykonat mnoho dobrého, ale taky s ní může natropit velkou škodu.“

„Pokračujte,“ vyzval jej Selby, když se Benell odmlčel, aby mohl potáhnout z doutníku.

„Jistě chápete, že jako bankéř se zajímám o finanční pozadí mnoha podniků v Las Alidas.“

Selby přikývl.

„Vezměte si jako příklad Las Alidas Lumber Company,“ řekl Benell. „Čas od času jsme jim půjčovali peníze. Když začal mít Lawler dojem, že by v účtech Johna Burkea mohl být schodek, přišel hned za mnou. Pověřil jsem dva ze svých nejlepších lidí, aby zkontrolovali jeho knihy.“

Selby znovu přikývl.

„Kdyby tam byl schodek, byl bych první, kdo by za vámi přišel a požádal o vydání zatykače. Jelikož tam žádný schodek není a já jsem se oklikou dozvěděl, že vyšetřujete Burkeovu nepřítomnost, připadlo mi správné za vámi zajít a ohlásit, že se tam sice vyskytly určité drobné nesrovnalosti účetního charakteru, ale žádný schodek tam není. Pokladní hotovost bohatě postačuje na vyrovnání nějakých těch nedbalostí v účetnictví.“

„Máte na mysli těch deset tisíc dolarů v sejfu?“ otázal se Selby. Benell zvedl obočí, jako by ho překvapilo, že ta otázka byla vůbec položena.“No ovšem! Při kontrole účetnictví se přirozeně bere v potaz pokladní hotovost. Peníze v sejfu jsou součástí pokladní hotovosti.“

„Je v knihách zaznamenáno, že má být v sejfu deset tisíc dolarů?“ zeptal se Selby.

Benell mávl zavalitou rukou v odmítavém gestu. „Nezacházel jsem do podrobností,“ prohlásil. „Mým prvotním zájmem bylo zjistit, zdaje ve skutečných aktivech schodek.“

„Takže není?“

Teď, když se znovu ocitl na známé půdě, byl bankéř mnohem sdílnější.

„Vůbec žádný,“ řekl.

„Účty vykazují naprostou rovnováhu?“

Benell se na chvíli zamyslel a pak řekl: „Nedostatky v účetnictví jsou četné. Obávám se, že Burkeovy schopnosti jsou poněkud sporné. O jeho počestných úmyslech však nemůžou být pochyby.“

„Jestli tam není schodek a účty nevykazují rovnováhu, tak tam musí být přebytek,“ namítl Selby suše.

„Tedy Selby, teď mi přímo vkládáte slova do úst. To dělá ten právník ve vás,“ řekl Benell.

„Je to tak?“ otázal se Selby.

„Domnívám se, že ano.“

„Kolik peněz tam přebývá?“

„To vám rozhodně nepovím. S přesnými ciframi se já osobně nezatěžuji.“

„Nějakých tisíc dolarů?“ zeptal se Selby.

„Zhruba tak nějak by to mohlo být.“

„Co přesně jste mi chtěl?“ otázal se Selby.

„Vyšetřovali jste nepřítomnost Johna Burkea,“ vysvětloval Benell. „Je jen přirozené si myslet, že možná zpronevěřil finance dřevařského podniku. Taky je to dost pochopitelné. Ale teď, když víte, že na jeho aktivitách není nic trestného, není důvod, abyste v tom vyšetřování pokračovali. Vyšetřování přirozeně něco stojí… a jsou to peníze daňových poplatníků. A já jako daňový poplatník a váš příznivec mám zájem na tom, aby se vašemu jednání ve funkci nedalo nic vytknout. Já i vy si pochopitelně přejeme, aby se s penězi daňových poplatníků zacházelo šetrně.“

„Takže chcete, abych přestal vyšetřovat Johna Burkea?“

Benell se zatvářil vemlouvavě. „Ale prosím vás,“ namítl. „Co na něm chcete vyšetřovat?“

„Odjel z Las Alidas poněkud náhle a za dosti zvláštních okolnosti,“ řekl Selby, „a stejně tak jeho manželka. Jsem…“

„Velice milá osůbka, ta jeho manželka,“ skočil mu Benell do řeči. „Skutečně moc milá.“

„Znáte ji?“ otázal se Selby.

„Několikrát jsem se s ní setkal. Má v naší bance uloženy peníze, víte.“

„Velký účet?“ vyzvídal Selby.

„Ne ne, kdepak. Přesně takový, jaký se dá čekat od manželky účetního. Ale my máme o naše vkladatele osobní zájem, chápete. Měl jsem příležitost všimnout si její finanční zdatnosti.“

Selby neříkal nic, až Benell vzhlédl a jejich oči se střetly.

„A co výběry, pane Benelle? Došlo u vás k nějakému velkému výběru v hotovosti, podle nějž by se dalo usuzovat, odkud se vzalo těch deset tisíc dolarů?“

„To vám nemůžu říct,“ namítl Benell spěšně. „Ty peníze byly pravděpodobně přijaty v rámci běžného obchodního styku a Burke velmi bláhově dopustil, aby se nahromadily v sejfu. Teď‘ už byly uloženy na účet Las Alidas Lumber Company, a jelikož se tou úložkou zvýšil zůstatek na účtu nad hranici, kterou dřevařský podnik požaduje, bylo osm tisíc použito na snížení dluhu, který má podnik u naší banky.“

Benell náhle odstrčil židli, vstal a se srdečným úsměvem se začal loučit: „No nic, už musím jít, hochu můj. Jen jsem vám chtěl dát vědět, že je všechno v pořádku – a co se Burkea týče, myslím, že by bylo lepší nechat tu záležitost být. Z telegramu, který dřevařský podnik obdržel, vyplývá, že jeho nepřítomnost je záměrná. Jeho manželka je velmi úctyhodná žena – mimochodem, Selby, prý jste se něco snažil zjistit o návštěvnících v jejich domě. „vyrozuměl jsem, že dala najíst nějakému tulákovi, což jen dokazuje, jakou má šlechetnou povahu. Jenže víte, jak to chodí se sousedy a jak snadno se dá připsat zvláštní význam něčemu, co je vlastně úplně prosté, když se to špatně pochopí. Takže teď už té situaci rozumíte, že ano, takže můžeme nechat toho… ehm, tuláka… ať si jde svou cestou, najedený a šťastný, co?“

Benell se k Selbymu naklonil, aby si s ním mohl potřást rukou, a přitom pokračoval: „Moc vám děkuji, že jste mě hned přijal. Vedete si v úřadě skvěle. Při jedné příležitosti jsem svým přátelům říkal, že jste moc dobrý okresní prokurátor – a hospodárný. Neplýtváte penězi daňových poplatníků na zbytečné a bezvýsledné vyšetřování. Nuže, pane Selby, hezké odpoledne.“

Když měl ruku na klice, ozval se Selby: „Zřejmě není velká šance, že bychom si promluvili upřímně, co myslíte, pane Benelle?“

Bankéř stál bez hnutí, s obličejem ztuhlým v překvapeném výraze. „Co tím chcete říct, pane Selby?“

„Jednoduše to, že jsem zvědavý člověk. Když si nějaká prominentní osoba přidělá spoustu práce, jen aby mě poučila, jak mám šetřit s penězi daňových poplatníků, vždycky se zamýšlím, co za tím vězí.“

Benellův obličej potemněl. Bylo na něm znát, že ho stojí značné úsilí ovládnout své pocity. „Selby!“ prohlásil. „Není žádným tajemstvím, že k vám mají mnozí lidé v tomto okrese vážné výhrady. Potřebujete každého vlivného přítele, kterého si dokážete získat nebo udržet.“

„Díky,“ řekl Selby. „Já jsem toho názoru, že tento okres potřebuje víc funkcionářů, kteří se soustředí na práci, kterou, jak slavnostně odpřísáhli, mají vykonávat, a ne na to, aby byli znovu zvoleni.“

„Chcete tím říct, že hodláte ignorovat můj návrh a pohrdnout mým přátelstvím?“

„Já nic neignoruji,“ ohradil se Selby. „Chci především, aby lidé tam u vás v Las Alidas cítili, že v této kanceláři budou vlídně přijati, ale nestojím o přátelství lidi, kteří se mě snaží přemlouvat, abych neplnil své povinnosti. Pokud ke mně chcete být upřímný, rád si poslechnu, co mi chcete říct, a vyjdu vám vstříc. Ale nelíbí se mi, když zaujmete ten postoj, že jste natolik významný a politicky vlivný člověk, abyste mě mohl přimět k tomu, že upustím od vyšetřováni něčeho, co by mělo být vyšetřeno.“

„Máte na mysli, že budete ve vyšetřováni pokračovat?“ otázal se Benell výhružně.

Selby mu pohlédl zpříma do oči. „Budu.“

Benell chvíli váhal, jako by zvažoval, zda k tomu má ještě něco dodat. Pak se náhle otočil, otevřel dveře a hlučně je za sebou zavřel.

Kapitola 6

Sylvie Martinova proběhla chodbou a rozčileně zabušila na dveře Selbyho soukromé kanceláře. Odjistil západku a otevřel dveře.

„Ach Dougu, odpusť mi to,“ hlesla. „Ale opravdu se nemůžu zdržovat a jít přes předkancelář. Sice hrozně pospíchám, ale slib mi… slib mi, že neřekneš ne.“

Pohlédl na jiskřičky vzrušení v jejich rezavě hnědých očích. „Neřeknu ne, ale možná ti řeknu, že to, co chceš, je nemožné,“ prohlásil.

Maličko se ušklíbla. „Poslyš, Dougu, šerif volal Grandallovi a řekl mu, že chce něco zjistit o paní Burkeové. Crandall na to, že o ní moc neví kromě toho, že se jmenuje Thelma a předtím už byla jednou vdaná – ach Dougu, jsem tak rozčilená, že skoro ani nemůžu mluvit. Říkal, že už jméno jejího prvního manžela kdysi zaslechl, ale nemohl si je vybavit. Prý měl ranč někde v Arizoně, a když se ho šerif zeptal, jestli se náhodou nejmenoval Lacey, Crandall přisvědčil, že nejspíš ano.“

Selby našpulil rty. „To je sice chytré, Sylvie, ale je docela možné, že se Crandall mýlí. Nezapomínej, že si to jméno sám nevybavil.“

„Já vím, Dougu, já vím. Ale cítím v kostech, že se nemýlí. Tak hele, Dougu, ty tam zajedeš. Budeš muset. A když mi dáš šanci, já pojedu s tebou.“

„Kdy?“ zeptal se.

„Teď hned. Jakmile budeme moct. Mohli bychom si pronajmout letadlo a zvládnout to za tři a půl nebo čtyři hodiny.“

„No, já nevím,“ namítl Selby. „Myslím, že se daňovým poplatníkům nijak zvlášť nebude líbit představa, že si pronajímám letadla. Po pravdě řečeno mi jeden z vlivných daňových poplatníků právě naznačil, že bych měl celou tu záležitost nechat plavat.“

„Kdo, Dougu? Benell?“

„Ano.“

„Ten nádiva! Co je mu do toho?“

„Platí daně.“

„Kecy. O něco mu jde.“

Selby se usmál. „Zdá se, že jeho banka získala osm tisíc dolarů jako splátku na dluh, kde dolar neměl ani zdaleka hodnotu sta centů – takže bych myslel, že nechce, aby se do toho moc šťouralo.“

„To není ono, Dougu. Tohle bude něco většího. Víš to sám, a já to taky vím. Je docela možné, že ten dřevařský podnik jim už dluh splatil. Benell je úlisný pokrytec a nepohnul by prstem, aby ti pomohl.“

„Arizonské úřady sebou hodí,“ řekl Selby. „Laceyho nám milerádi vyslechnou.“

„Ale Dougu, tohle přece nemůžeš nechat na arizonské policii. Nemají tušení, o co tady běží, a jestli Lacey něco ví, snadno je obalamutí. Jednoduše tam musíš jet sám. A musíš jednat rychle. Něco je tu v nepořádku, jenže lidi zatloukají, zakrývají stopy a maří tvé úsilí zjistit, o co vůbec jde. Kdyby na věc přišlo, vím, že můj zaměstnavatel bude ochoten uhradit část nákladů.“

„No uvidíme,“ řekl Selby.

Podala mu fotografii, ještě mírně vlhkou. „Tady jsou kopie otisků toho mrtvého chlápka,“ řekla. „Terry udělal tu fotku i s klasifikací ještě předtím, než jsi ho odvolal do Las Alidas. Teď už je zpátky a telegrafoval federálnímu úřadu, ať se mrknou, jestli tam tyhle otisky mají.“

„Díky,“ řekl.

„Slib mi, Dougu, že pojedeš do Tucsonu – a mě vezmeš s sebou.“

„No dobrá,“ řekl. „Budu nad tím přemýšlet.“

„Tak jo,“ souhlasila. „To je skoro jako bys mi to slíbil, protože když se nad tím zamyslíš, je jen jedno řešení. Poslyš, Dougu, už jsem na stopě celé série fotek toho mrtvého muže. Do hodiny je budu mít. Ty mezitím zařiď letadlo a v pět bychom mohli vyrazit. Můžeme si s sebou vzít do termosky polévku a sendviče a povečeřet v letadle.“

„Zavolej mi za půl hodiny,“ řekl. „Dám ti vědět, co a jak.“

„Ještě se uvidíme,“ řekla na rozloučenou a otočila se ke dveřím. Pak slyšel, jak lehkým krokem proběhla po chodbě.

Zavřel dveře a zahleděl se na fotografii otisků. Jaká tajemství se v nich skrývala? Nějaký muž zemřel. Jeho tělo bylo spáleno, ale zůstaly po něm tyhle otisky, nezvratné svědectví totožnosti, rýhy, vyryté přírodou do kůže zavražděného člověka. Dopadne podle nich vraha?

Sáhl pro dýmku, nacpal ji tabákem a prohlížel si fotografie, ponechávaje na své mysli, aby otisky použila jako východisko k sestavení teorie o tom, co se mohlo stát.

Právě se snažil zdůvodnit kroky onoho záhadného tuláka v úterý v noci, když Amorette proklouzla dveřmi a oznámila mu: „Je tu Inez Stapletonová a chce vědět, jestli byste s ní mohl na minutku mluvit.“

„Inez Stapletonová!“ zvolal. „Tu jsem už neviděl věčnost. Je v předkanceláři?“

„Ano.“

„Řekněte jí, ať jde dál… počkejte chvíli, Amorette. Potřebuju se dnes večer přepravit letadlem do Tucsonu, ale nechci, aby kdokoliv věděl, kam jedu. Skočte do kanceláře šerifa Brandona a zeptejte se ho, jestli chce jet taky. Povězte mu, že s sebou bereme Sylvii Martinovou, pak brnkněte na letiště a sežeňte nějaké dobré, rychlé letadlo. Už jsme si od nich párkrát letadlo pronajímali, takže už vědí, co od nich chceme.“ Přikývla.

„A řekněte Inez, ať jde dál… počkat. Řeknu jí to sám.“ Selby odstrčil židli a chvátal ke dveřím. „Hola, cizinče,“ zavolal.

Inez Stapletonová, štíhlá a hnědovlasá, k němu přikročila a podala mu ruku; pohybovala se s ladným půvabem, který pro ni byl tak charakteristický.

Když se mu zadívala zpříma do očí, byl její pohled klidný a vyrovnaný, ale krev v krku jí divoce pulzovala.

„Kde jsi byla?“ zeptal se jí Selby.

„Tam, kam jsem ti před osmnácti měsíci říkala, že jedu,“ odvětila. „Chceš říct…“

„Ano,“ řekla, „studovat práva. A myslím tím opravdu studovat, nejen si na studia hrát.“

„Kam jsi to dotáhla?“

Usmála se. „Byl to tříletý kurz,“ vysvětlovala. „Studovala jsem celé léto a zvládla ho za sedmnáct měsíců, jeden týden a tři dny. Vážený pane okresní prokurátore, pohleďte na Inez Stapletonovou, promovanou advokátku s řádným přístupem k soudům ve státě Kalifornie.“

„Inez!“ vykřikl a nadšeněji uchopil za paži. „To je ohromné, opravdu senzační!“

„Požádáš mě, abych šla dál a posadila se, nebo tam mám jednoduše vtrhnout?“ zeptala se.

Zasmál se a přidržel jí otevřené dveře. Když se usadila ve velkém křesle z druhé strany jeho psacího stolu, uvědomil si, nakolik se změnila. Byla teď mnohem zralejší. Zdálo se, že si je sebou více jistá. Výraz v jejích očích byl tak trochu napjatý. Když se její obličej uvolnil, vypadala unaveně, což byl následek studia, které zdolala. Jakmile však promluvila nebo se usmála, nadšený výraz v obličeji a jiskřičky v očích zatlačily únavu do pozadí.

„Byla to dřina?“ zeptal se.

„Raději o tom nemluvme,“ řekla a zlehka se zasmála. „Už je to pryč. Na vysoké jsem prošla přípravkou na studium práv, víš – nebo jsi to věděl, Dougu?“

„Ano,“ přisvědčil, ale jeho tón nezněl příliš přesvědčivě.

„Víš, Dougu, když jsem před víc než rokem odjížděla, byla jsem na tebe naštvaná.“

„To vím,“ řekl. „Mrzelo mě to, ale nemohl jsem s tím nic dělat. Jednoduše jsem musel splnit svou povinnost…“

Luskla prsty. „Pusť to z hlavy,“ řekla. „Na tomhle mi už ani trochu nesejde. George si o to koledoval. Byl zapletený do té autohavárie, jejíž viník ujel z místa neštěstí, jenže se z toho snažil vykroutit a vyhnout se odpovědnosti. Dělal ramena a myslel, že mu to projde. Táta ho hrozně zkazil. Byla to pro nás všechny hrozná rána, zvlášť pro tatínka. Naše rodinná pýcha přišla vniveč, ale nakonec se ukázalo, že to tak bylo lepší.

Ten soudce v San Diegu se k němu zachoval moc lidsky. Rozhodl, že Georgeovi promine trest s tou podmínkou, že se vrátí do školy, nebude dva roky řídit automobil a pět let pít, pět dní v týdnu bude v deset v posteli a bude se pravidelně hlásit sociálnímu kurátorovi, a to jak osobně, tak písemně. Georgeovi to náramně prospělo.“

„Tvůj otec tomu nechtěl rozumět,“ připomněl ji Selby. „Říkal…“

„Nesmysl,“ přerušila jej. „Otec tomu rozuměl dokonale. Jenže jeho pýcha utrpěla značnou ránu, to je vše. Prodal celý svůj podíl v cukrovaru a odstěhoval se pryč. Myslím, že to tak bylo lepší nejen pro George, ale i pro něj. Ale co jsi dělal ty, Dougu?“

„Většinou rutinní práci,“ řekl. „Jak to, že ses vrátila? Zřídíš si tu praxi?“

Pohlédla mu do oči a přikývla.

„Tak to se možná někdy sejdeme u jednoho případu, každý na jiné straně.“

„Možná ano,“ řekla vážně.

„Máš na mě spadeno, co?“ zeptal se se smíchem.

„Ani ne,“ odpověděla prostě. „Ale tys mě přerostl, Dougu. A já jsem dopustila, abys mě přerostl. Když jsi byl advokát na volné noze, báječně jsme si spolu užívali – hráli tenis, plavali, chodili na hory, vyráželi na výpravy do města, dělali různé vylomeniny. Pak tě zvolili do úřadu a začal jsi brát věci vážně. Nejspíš to zavinily tátovy peníze, že jsem tenkrát neviděla věci v jejich správné perspektivě. Ale uvědomovala jsem si, že… ale co, nechme toho.“

Selby se natáhl přes stůl a položil svou ruku přes její. „Když jsi odešla, bolelo to, Inez,“ řekl. „Moc to bolelo. Myslel jsem, že možná zatrpkneš a budeš se chtít mstít. Hodně jsem na tebe myslel, víš, uvažoval o tom, že tě budu hledat, jenže pak jsem si řekl, že tě znám dost dobře na to, abych věděl, že pokud to tak bereš, nemůžu říct ani udělat nic, čím bych to mohl změnit.“

„Já to tak nebrala,“ ujistila jej. „Prostě jsem se rozhodla přimět tě k tomu, abys mě respektoval v oboru, který tě fascinoval natolik, že jsi mu věnoval každou hodinu, kterou jsi neprospal.“

V rozpacích nad její klidnou upřímností a s pocitem, že za jejíma tmavýma a vyrovnanýma očima cítí stejnou sílu jako odjakživa, raději neobratně změnil téma hovoru. „Jak se ti líbí ve městě?“ zeptal se.

„Je to tu úplně stejné,“ odpověděla. „Ty dvoje noviny spolu pořád ještě soupeří?“

„Ano.“

„A Blesk je proti tobě, kdežto Clarion pro tebe?“

Přikývl.

„Sam Roper, bývalý okresní prokurátor, se ti pořád ještě snaží dostat na kobylku?“

„Už ne tolik jako dřív,“ řekl Selby a krátce se tomu zasmál. „Ztratil už část svého vlivu a myslím, že i něco ze své nevraživosti. Zřídil si soukromou praxi.“

„A co ta Martinova?“ zeptala se. „Jakže se jmenovala, Sylvie? Pořád se s ní často vídáš?“

„Kdykoliv mám na starosti nějaký případ, zdá se, že se pustí okamžitě do práce. Zavětří záhadu stejně rychle jako lovecký pes, když vyčenichá schovaného králíka.“

„Nu, pane okresní prokurátore, teď se budete často vídat i se mnou – hodně často, abych pravdu řekla.“

„Tenis?“ otázal se.

Zavrtěla hlavou. „Kdepak tenis. Z toho jsi vyrostl a já taky. Teď se budeme utkávat v soudní síni a já ti budu prohánět mozkové závity stejně, jako jsem tě proháněla na kurtech.“

„Máš báječný servis,“ řekl, zkoumavě si ji prohlížeje, „a důmyslný return.“

„Počkej, až se dostaneme k soudu,“ pohrozila mu se smíchem, který, jak se zdálo, dodal jejím slovům ještě větší důraz. „Co takhle zajít dnes spolu na večeři, Dougu? Mohli bychom sednout do mého auta a odfrčet do Los Angeles. Znám jeden podnik, kde…“

Při pohledu do jeho očí se odmlčela. „Něco máš?“ zeptala se.

„Práci,“ odtušil. „Jedu do Arizony kvůli jednomu případu.“

„Vlakem?“

„Ne, letadlem.“

Chtěla něco namítnout, ale včas se ovládla. „Chápu,“ řekla prostě. „Předpokládám, že u toho bude zastoupen tisk.“

Selby jí pohlédl zpříma do očí a řekl krátce: „Ano.“

Teď byla řada na ni, aby změnila téma hovoru. Pohlédla na vyfotografované otisky prstů na jeho stole. „Kdo je ten padouch?“ otázala se.

„To nevíme,“ řekl Selby a po chvíli dodal, „zatím.“

„Vadilo by ti, kdybych se podívala?“

„Ovšemže ne.“ Přistrčil k ní přes stůl fotografie.

„Kdo dělal klasifikaci?“ zeptala se.

„Bob Terry.“

„Je teď v kanceláři šerifa?“

„Ano, převzal práci s otisky prstů.“

„Nejsem si jistá, zda s jeho klasifikací souhlasím,“ prohlásila odměřeně. „Co tím chceš říct?“

„Myslím, že to, co ve jmenovateli klasifikoval jako spirálu je ve skutečnosti klenutý oblouk.“

„Dobrotivý bože, Inez, neříkej mi, že jsi právnička a navíc odbornice na otisky prstů.“

„Odbornice ne,“ usmála se, „ale studovala jsem kriminologii a tudíž něco o otiscích prstů vím.“

„Proč kriminologii?“ zeptal se.

„Protože má souvislost s právem, hlupáčku. Chci toho vědět co nejvíc o práci, kterou dělám, což není možné bez toho, abych se naučila něco o kriminologii.“

„Mé vlastní vědomosti o klasifikaci otisků prstů jsou poněkud kusé, takže se do toho pusť a vysvětli mi to.“

„Při klasifikaci jsou prsty rozděleny na páry, přičemž každý prst má číselné označení. První je šestnáctka, druhý osmička, další čtyřka, pak je dvojka a nakonec jednička. První prst z páru je jmenovatel, druhý je činitel a pak se přidává jednička. Prstu je přiřazeno číslo pouze tehdy, když je na něm spirála. Například v této klasifikaci pět lomeno třicet dva znamená, že je jedna spirála na jmenovateli třetího páru a všechny jmenovatele jsou klasifikovány jako spirály.“

„Jaký je rozdíl mezi spirálou a klenutým obloukem?“ zeptal se. „U klenutého oblouku se rýhy uprostřed zvedají výš a nestáčejí se, kdežto u spirály tvoří sérii kruhů, které se spirálovitě stáčejí kolem jádra nebo osy. Vezmi si lupu, Dougu, podívej se na tento otisk a já ti ukážu, co mám na mysli.“

„Já myslel, že se při klasifikaci počítají rýhy,“ namítl Selby, vytahuje ze zásuvky stolu lupu.

„To ano, ale při primární klasifikaci se vychází ze spirál… podívej, už chápeš, jak to myslím?“

Přidržel lupu nad jedním otiskem, zatímco mu ukazovala rozdělení čar.

„Už to vidím,“ podotkl a několik vteřin si soustředěně prohlížel rýhy otisknutého prstu.

Telefon se rozdrnčel. „Promiň,“ řekl Selby, zvedl sluchátko a uslyšel šerifa Brandona, jak mu říká: „Dougu, Bob Terry mi právě řek, že mění klasifikaci toho otisku.“

„Díky,“ řekl Selby a pak dodal: „Hned jsem si říkal, že to klasifikoval jako klenutý oblouk namísto spirály.“

Z šerifova hlasu bylo znát překvapení. „Ty se vyznáš v otiscích prstů, Dougu?“ zeptal se.

„Ne,“ řekl Selby se smíchem. „Jen jsem to tak střelil. Co ten náš výlet do Arizony, Rexi?“

„Odjíždíme přesně v pět třicet,“ oznámil mu Brandon. „Letadlo nás může vyzvednout na místním letišti. Sylvie říkala, že někde schrastila termosky a sendviče a bude tam nahoře servírovat večeři.“

„Setkám se tam s vámi a vezmu si na cestu dobrý apetit.“

Když zavěsil, zjistil, že Inez se na něj dívá očima, v nichž je něco šibalského a současně nostalgického.

„Pořád stejně zabraný do práce jako vždycky, co, Dougu?“ zeptala se.

„Je to fascinující, Inez.“

„Už brzy budu taky zabraná do své práce,“ řekla, odstrkujíc židli, „a až k tomu dojde, tak zkus zase ty pozvat mě na večeři!“

„Když tak mluvíme o pozvání na večeři,“ řekl Selby, „co bys říkala tomuhle? Až vyřeším tenhle případ, vyrazíme spolu na nějaký flám?“

„Kdy ho vyřešíš, Dougu?“

„To nevím. Doufám, že brzy… Nepospíchej s odchodem, Inez.“

„Díky. Mám co na práci a taky mám kam jít. Jen jsem se stavila, abych se s tebou pozdravila… Jestli nevíš, kdy budeš volný, Dougu, tak raději počkej, až budeš volný, a do té doby se nenamáhej zbytečným zvaním. Tak zatím ahoj a hodně štěstí.“

Když proklouzla dveřmi na chodbu, její rty se na něj letmo usmály, ale oči měla zamyšlené.

Kapitola 7

Letadlo se hřmotně hnalo houstnoucím soumrakem k jihovýchodu a vypadalo tajemně odříznuté od země dole. Sylvie posbírala zbytky improvizované večeře, zmačkala papírové talířky a navoskované šálky do jedné kompaktní hromádky a naházela všechny odpadky do lepenkové krabice. Z obavy, že nepřítomnost jak šerifa, tak okresního prokurátora by mohla vyvolat kritiku ze strany Blesku, se šerif Brandon rozhodl na poslední chvíli, že raději nepojede. Selby a Sylvie byli v oddělení pro cestující sami.

„Mohli bychom si zakouřit se zhasnutými světly, Dougu,“ navrhla.

Přikývl. Našla vypínač a letadlo se s cvaknutím ponořilo do přítmí snášející se noci. Neprůsvitná zástěna v pilotní kabině, rozdělující trup letadla na dvě oddělení, jim bránila ve výhledu na osvětlené přístroje. Sirka vzplála a jejich obličeje zaplavila červená záře. Pak se oheň přemístil do dvou žhnoucích uhlíků na konci jejich cigaret, Selby sirku mávnutím uhasil a odhodil do popelníku.

Dole pod nimi se táhla poušť – ne plochá a holá pustina v obvyklém pojetí, ale poušť plná strmých kopců a věkovitých proudů lávy, poušť, kde vysoké kaktusy vzpínaly paže k nebi, jako by se snažily dosáhnout na rychle letící letadlo. V dálce na západě ozařoval odlesk posledních paprsků horizont a halil do červánků ostře se rýsující siluety kalifornských hor.

„Inez Stapletonová se prý vrátila do města,“ podotkla Sylvie.

„Ano.“

„Je z ní advokátka. Věděl jsi to, Dougu?“

„Ano.“

„Řekla ti to?“

„Mhm.“

„Bezmála před dvěma lety oznámila, že bude studovat práva,“ pokračovala Sylvie. „Inu, musí být hezké, když má člověk dost peněz na to, aby mohl uskutečnit své chvilkové rozmary.“

„Mně se zdá, že je to nanejvýš chvályhodný způsob, jak naložit s penězi – získat vzdělání, rozvíjet svůj charakter a být co nejvíce platný společnosti,“ namítl Selby pomalu.

Sylviin hlas zazněl trpce: „Nemyslete si, že ji k tomu přiměly nějaké vznešené ideály, pane okresní prokurátore. Dospěla k názoru, že jste si jí jako bezstarostné bohaté kámošky málo vážil. Takže se rozhodla, že svou situaci radikálně změní. Kdykoliv se nějaká pohledná mladá žena pustí zarputile do sebevylepšování, můžeš na to vsadit krk, že za tím vězí mužský.“

Selby se nervózně zasmál. „Ty mi lichotíš. Inez a já jsme staří známí. Je to rozumné děvče. Uvědomila si, že žije bez cíle a nikam nesměřuje.“

„Staří známí, jo tak!“ zvolala Sylvie. „Nedovol jí, aby tě na tohle nachytala, Dougu – ach Dougu, nic mi do toho není, jenže jsem na tebe tak pyšná a vím, že toho můžeš tolik dokázat – a to všechno by se rozplynulo v dým, kdyby ses oženil s bohatou dědičkou a stal se z tebe usazený ctihodný páprda, který se nafukuje jako velký žabák v malé louží.“

Selby ji popleskal po ruce. „O to se neboj,“ chlácholil ji. „Do manželského svazku vstoupit nehodlám – rozhodně ne jako okresní prokurátor. Když se mužský ožení, bere na sebe velkou odpovědnost, a měl by žít domáckým životem. Funkce okresního prokurátora si žádá někoho, kdo své práci může věnovat dvacet čtyři hodin denně.“

Následovala dlouhá odmlka. Selbyho ruka se bezděky sunula po opěradle polstrovaného sedadla. Jeho silné, štíhlé prsty sevřely rozechvělé teplo její poddajné ručky.

„Chceš říct, že kdyby ses oženil, vzdáš se úřadu?“ zeptala se po chvíli.

„Ano, když to chceš formulovat takhle.“

„Nevzdávej se ho, Dougu. Nedělej to, dokud – dokud nesplníš úkol tak, jak by měl být splněn.“

„Jaký úkol především?“ zeptal se.

„Přinutit okres, aby si tě vážil, dostat do politiky ty, kteří jsou nejlepší, dokázat, že zákony se dají prosazovat beze strachu a nestranně. Ach Dougu, neumím to říct tak, jak bych chtěla. Tahle práce se na tobě podepisuje…“

„Máš na mysli, že se stávám až příliš vážným?“ otázal se. „Řekl bych, že už jsem to někde slyšel.“

„Ne, to ne, Dougu. Je to něco dobrého, něco nádherného. Jde o duševní zralost – a ještě něco víc. Stává se z tebe… Dougu, asi začínám být sentimentální nebo co, ale vzpomínám si, že když ses o tuhle funkci ucházel, kdekdo si přisazoval, že jsi ještě kluk. A občas si někdo vzpomněl na ty lumpárny, co jsi prováděl – takové ty nevinné žertíky – a použil je proti tobě. Hrozně mě to rozčilovalo – a tolik jsem se snažila – mám takový pocit, Dougu, jako bychom na něčem pracovali společně a já té věci byla stejně oddaná jako ty. Nesnesu pomyšlení, že by ses k tomu chtěl jednoho dne otočit zády.“ Maličko popotáhla a on uviděl, že pláče.

Objal ji paži a přitáhl si ji k sobě blíž. Jeho rty se něžně otřely o její čelo. „Proč ty slzy, Sylvie?“ zeptal se účastně.

„Ach, já nevím, Dougu. Nejspíš se chovám tak trochu potrhle.“

Vytáhla z kabelky kapesník, zlehka si otřela oči, zvedla hlavu z jeho ramene a v čím dál hustší tmě se na něj zadívala. „Máš v Madison City nepřátele, Dougu, nepřátele, kteří tě nenávidí ne kvůli tobě, ale proto, že jsi čistý, charakterní a schopný, kdežto oni chtějí v politice korupci, aby si mohli vybudovat moc a vliv, safra Dougu, ty přece víš, jak to myslím. Pusť mě zpátky na rameno. Schoulím se tam a budu zticha. Teď nemluv.“

Seděli tam v tichosti a dívali se, jak jsou hvězdy čím dál zářivější a poušť se skrývá za tmavý pláštík houstnoucí tmy. Občas se vzduchem mihl dlouhý záblesk světla od otáčivého signálního znamení jako nějaký strašidelný a podivně fosforeskující prst. Kolem výfukových otvorů z burácejících motorů se mihotaly modravé plamínky. Letadlo přeletělo nad dálnicí. Dole pod nimi ujížděly malinké automobily, neviditelné černé skvrny, které před sebou strkaly vějířovité výseče žlutavého světla a za sebou táhly krvavě červenou tečku rubínové záře. Pak se objevilo město se šachovnicovým půdorysem, rýsující se před nimi tak jasně jako shluk hvězd, viděný silným teleskopem. Letadlo se sunulo dál. Selby naklonil hlavu tak, aby byl tváří přitisknutý k chladné okenní tabulce. Když se zahleděl dopředu, viděl mihotavý chomáč světel, táhnoucích se po jedné straně letadla. „To je Tucson,“ řekl. „Jsme tu rychle.“ Pilot rozhrnul závěs kryjící okénko v přepážce. Spatřili zářící kotoučky osvětlených číselníků, na jejichž pozadí se rýsovala zdatná silueta jeho hlavy a ramen.

„Dougu,“ řekla Sylvie, „nerozsvěcuj dřív, než se mi podaří dostat z obličeje pryč stopy sentimentality, plačtivé sentimentality, která se tak málo hodí k otrlé novinářce na cestě za exkluzivní reportáži o případu vraždy. Jdi se tam dopředu podívat, co ten člověk chce.“

Selby ji pohladil po tváři, vyklouzl z polstrovaného křesla, přešel ke dveřím v přepážce a otevřel je. Pilot mu hlasitě oznámil: „Před námi Tucson. Za pět minut budeme dole.“

„Zvládl jste to rychle,“ pochválil ho Selby.

„Chcete, abych na vás počkal a vzal vás zase zpátky?“

„Ano.“

„Jak dlouho se zdržíte?“

„To kdybych věděl,“ řekl Selby. „Budete se muset zdržovat někde poblíž letadla a naúčtovat si přiměřenou odměnu za váš čas.“

V tu chvíli se ozvalo cvaknutí vypínače a kabinu letadla zalilo jasné světlo. Sylvie, kouříc bezstarostně cigaretu, se na něj usmívala. „Jak vypadá náš program, pane okresní prokurátore?“ zeptala se.

„Najdeme Laceyho,“ odvětil Selby. „Rex Brandon nám to telefonicky domluvil, takže nás bude čekat s autem zástupce šerifa. Neměly by nastat velké potíže.“

„Poslyš,“ zeptala se náhle, „tlačil na tebe Oliver Benell hodně, abys tuhle záležitost nechal být?‘*

„Ano,“ připustil. „Proč?“

Zamračila se: „To nevím, ale pořád na něj musím myslet.“

Motory letadla zvolnily obrátky. Stroj se naklonil dopředu, až se na chvíli zdálo, že se snad ve vzduchu neudrží.

Selby se natáhl přes Sylvii a připevnil ji bezpečnostní pás. Potom si zapnul svůj. Její ruce, pomáhající s přezkami, se otřely o jeho dotekem, který byl pohlazením. Letadlo se prudce naklonilo a okénko zaplnila záře pouličních světel. Z matoucího pocitu kruhového pohybu měli Sylvie a Selby zvláštní pocit závrati. Potom, když se dole pod nimi vynořil tmavý obdélníkový pruh, se letadlo napřímilo a spustilo se dolů. Reflektory osvítily dlouhou přistávací plochu. Světlomety na křídlech vrhaly dolů dlouhé paprsky. Takřka ještě dřív, než si stačili přivyknout na myšlenku, že jsou těžcí pozemšťané, letadlo přistálo a pomalu dojelo před osvětlený hangár, kde zastavilo.

Když pilot vypnul motory a přišel jim dozadu otevřít dvířka, předjel pomalu těsně vedle letadla automobil. Selby vystoupil a prohlédl si řidiče, statného muže s širokými rameny a ošlehanou kůží, s velikánským kloboukem mírně nakloněným do týla.

„Selby?“ zeptal se.

„Ano.“

„Telefonoval mi šerif z Madison City a požádal mě, abych vám jel naproti. Já jsem Jed Reilly, šerifův zástupce, jestli chcete, říkejte mi Buck.“

„Těší mě, Bucku,“ řekl Selby s úsměvem a potřásl si s mužem rukou. „A tohle je Sylvie Martinova, reportérka od novin z Madison City.“

„Bezva,“ řekl Reilly, uznale si prohlížeje štíhlou dívčí postavu. „Reportérky mám rád, zvlášť když vypadají tak dobře jako tahle, což se hned tak nevidí, jen asi tak v jednom případě z milionu.“

Sylvie se na něj roztomile usmála.

„Můžeme sedět všichni tři vpředu,“ navrhl Reilly.

„Znáte toho muže, kterého hledáme?“ otázal se Selby.

„Mhm.“

„Jak daleko musíme jet?“

„Ne moc daleko. Patnáct mil.“

„Řekl vám šerif Brandon, co chceme?“

„Kdepak. Chtěl jen, abych zjistil, jestli je Jim Lacey doma. Zjistil jsem, že ano. Je majitelem ranče.“

„Ženatý?“

„Ne. Je to starej mládenec. Jednou byl ženatý, ale nevyšlo to.“

„Jaký je jako občan?“ zeptal se Selby.

„Dobrej,“ řekl Reilly důrazně. „Slušnej chlap, co mu chcete, jestli se na to můžu ptát?“

„Jen ho vyslechnout ohledně krádeže jeho automobilu,“ řekl Selby.

„Někdo si ho půjčil, je to pár dní, ale už ho má zpátky a je v pořádku,“ řekl pomocník šerifa. „Jeden by myslel, že to bude něco důležitýho, když se sem ženete takovou dálku letadlem.“

Selby přešel jeho zvídavou poznámku smíchem. Sylvie si s pružnou elegancí nastoupila do velkého auta, vmáčkla se vedle volantu a zaujala místo uprostřed sedadla. „Tak, hoši,“ řekla. „Můžeme jet.“

„Mám počkat tady?“ otázal se pilot.

„Ano. Doplňte do letadla benzin a jděte se někam najíst. Jestli je to odsud patnáct mil, bude nám trvat nejméně hodinu, než to objedeme a dozvíme se, co chceme. S tím můžete počítat. Pak ale buďte připraven během chvíle odletět.“

„Dobrá,“ souhlasil pilot.

Buck Reilly uvolnil spojku a pomalu velké auto rozjel.

Prvních deset mil byla cesta dlážděná a betonový pás plynul pod koly auta hladce. Pak na jedné nenápadné křižovatce zástupce šerifa prudce odbočil doprava a jeho cestující se museli přidržet sedadla, když auto začalo poskakovat po hliněné cestě, které už patrně dlouho nikdo nevěnoval pozornost.

„Moc často se tudy zřejmě nejezdí,“ podotkl Selby.

„Ale jo, sem tam ji používá, jenže je to drsnej chlap, zvyklej na poušť… však pochopíte, až ho uvidíte… a taky si s Jimem Laceym nezahrávejte. Když se s ním jedná čestně, je všechno jak má bejt, ale běda, jak vycejtí, že na něj někdo chystá podraz.“

Selby přimhouřil oči. „Je nebezpečný?“ otázal se.

„Moh by bejt.“

„Byly tu s ním někdy nějaké potíže?“

„Jednou střelil po jednom chlapovi.“

„Zasáhl jej?“

„Kdepak. Ten člověk uskočil za skálu… a uskočil v právej čas, to si pište. Tvrdil, že má nárok na Laceyho dílec, a nedošlo mu, že to Lacey myslí vážně, když mu řek, aby vodprejsk.“

„Co se stalo po tom prvním výstřelu?“ zeptal se Selby.

„Vodprejsk.“

Selby vrhl významný pohled na Sylvii. „Co kdyby tam ta skála nebyla?“

„Tak by bylo o jednoho nespokojenýho chlapa míň.“

„Co by se stalo Laceymu?“

„Nic moc – nejspíš. Byl to jeho dílec.“

„Chápu,“ řekl Selby.

Cesta se kroutila a stáčela podle tvaru vyschlého kaňonu, který se nakonec rozšířil a vyústil v náhorní plošinu, na níž shluky kaktusovitých keřů vyrážely své bodlinaté stonky vysoko nad zem; v odraze světla z reflektorů vozu vypadaly jako nějaké podivné seskupení slaných tyčinek v italském restaurantu. O něco blíže k zemi se držely buclaté tvary opuncií a vzadu na pozadí čněly vysoké kaktusy saguaro.

„Co na tom svém ranči pěstuje?“ zeptal se Selby.

„Dobytek, z velké části. Podle toho, co vidíte tady, nemůžete posuzovat půdu. Támhle za tím hřebenem je údolí. Tekoucí voda tam není, ale jsou tam dobrý studny. Má pole s vojtěškou a taky nasuší spoustu sena.“

Projeli přes plošinu a cesta je dovedla přes hřeben dolů na druhou stranu. Do suchého a chladného pouštního vzduchu se vmísila vlahá vůně roviny se zeleným porostem. Cestu jim zahradila brána. Selby vyskočil a otevřel ji ještě dřív, než zástupce šerifa s autem zastavil. O chvíli později zaskřípaly pneumatiky na štěrku a auto zajelo obloukem před bílé obložení moderního domku z nepálených cihel.

„Nu, jsme na místě,“ řekl Reilly, „a v obýváku je světlo. Chcete, abych takříkajíc prolomil ledy, nebo tam chcete vtrhnout sám?“

Selby si potáhl vestu a napřímil ramena. „Vtrhnu tam,“ prohlásil.

Odvedl skupinku po schodech nahoru. Klepátko bylo vyrobeno ze železné součásti třmene, zavěšené v kovovém pouzdře a pohupující se nad železnou destičkou. Když ji Selby několikrát zvedl a zase pustil, noci se rozlehl jednotvárný, zvučný tón.

O chvíli později otevřel dveře muž, jemuž mohlo být něco málo přes padesát a který se pohyboval trhavě rychlými, takřka ptačími pohyby. Zadíval se šedýma očima tázavě na Selbyho, pak sjel hodnotícím pohledem Sylvii a nakonec, už klidněji, spočinuly jeho oči na zástupci šerifa.

„Dobrý večer, pane Lacey,“ pozdravil Selby. „Potřebuji s vámi mluvit.“

„Kdo jste?“

„Douglas Selby z Madison City v Kalifornii. Říká vám to něco?“

„Vůbec nic,“ odtušil Lacey, „krom toho, že jste můj host. Pojďte dál a sedněte si. Proč jste mi nezavolal, Bucku? Už jsem moh mít namíchanej horkej punč. Určitě vám bylo po cestě zima.“

Vešli do domu a Lacey jim nabídl sedátka v obývacím pokoji vyrobená z ručně opracovaného přírodního dřeva a potažená surovou kůží tak, že se člověk při dosednutí přirozeně opřel s nohama zvednutýma v přesně správném úhlu, zajišťujícím maximální pohodlí.

Po vytrvalém hukotu letadlových motorů, které na Selbyho uši dorážely několik hodin, a fičení větru, ženoucího se kolem jedoucího automobilu, se zdálo, že poklidné ticho noci v poušti svádí ušní bubínky k vytváření fantastických ozvěn. Bylo to, jako by se jeho uši snažily dopadnout nějaký zvukový přelud. Snažil se uvolnit, ale slyšel neustále hluk motorů, a když se na ty zvuky soustředil, shledal, že kolem něj vlastně není nic než ticho tak majestátně posvátné, že mu připadá stejně hmatatelné jako tlusté zdi se svinutými kotouči koženého lasa, visícími na dřevěných kolících.

„Takže vy jste z Madison City?“ řekl Lacey Selby mu.

„Ano. Jsem okresní prokurátor madisonského okresu.“

Z Laceyho obličeje nebylo možno vyčíst žádný výraz., Jsem hochům tam od vás něco dlužnej,“ prohlásil. „Našli jste ten můj ukradenej auťák. Dáte si něco k pití?“

Reilly se zazubil. „Teda jestli není moc pozdě a kdyby to šlo, já bych si dal trochu horkýho punče.“

„Hned vám ho připravím,“ slíbil Lacey.

Reilly se nejisté otočil k Sylvii. „Nejspíš jsem se ozval mimo pořadí,“ omlouval se se širokým úsměvem“ jenže Laceyho hor-kej punč je vyhlášenej. Doufám, že se na mě nebudete zlobit, že jsem se přihrnul rovnou ke korýtku a promluvil jako první.“

Sylvie se jeho omluvě zasmála. „Já nebudu chtít,“ řekla Laceymu.

„Ale jděte,“ zaprotestoval. „Trochu toho mýho punče byste měla zkusit. Zahřeje vás po cestě v tom studeným ovzduší.“

„Tak jenom maličko,“ souhlasila. „A ne moc silný.“

Lacey pohlédl na Selbyho. Selby zavrtěl hlavou.

„Malou tequilu? Trošku skotský se sodou? Nebo…“

„Ne, díky,“ odmítl Selby a dodal s úsměvem: „Nemůžu si dovolit pít, když jsem někde pracovně.“

„Pracovně?“ zopakoval po něm Lacey bezbarvým hlasem.

„Pracovně,“ zopakoval Selby pevně a bez vysvětlování.

„Omluvte mě na moment. Začnu s přípravou toho punče. Možná ještě najdu někoho ze služebnictva, i když chodívaj brzy na kutě.“

Prošel klenutými dveřmi ven na chodbu. Bylo slyšet klap klap klap jeho kovbojských holínek na čtvercových červených dlaždicích.

„Tohle se mi nijak zvlášť nezamlouvá,“ řekl Selby zamračeně. „Chtěl jsem s ním mluvit ještě dřív, než dostane příležitost si všechno promyslet“ Po chvíli ho něco napadlo. „Myslím, že za ním půjdu do kuchyně, kdyby vám to nevadilo.“

„Bejt várna, tak to nedělám, příteli,“ ozval se Reilly rozpačitě. „V tomhle kraji musíte brát věci tak, jak jsou. Když jsme sem za Laceym vážili cestu, cejtí povinnost chovat se k nám pohostinně, než se pustíme do práce.“

Selby vytáhl z kapsy svou starou dýmku, vmáčkl do kalíšku voňavý tabák a zamyšleně hleděl ke klenutému oblouku dveří, za nímž zmizel Lacey.

„Má to tu moc pěkný,“ podotkl Reilly. „Všimněte si těch spletenejch lan, ostruh kovanejch stříbrem, a těch indiánskejch koberečků. Tyhle od Navajů by stály majlant… Už je tady.“

Lacey dupal po chodbě zpátky. „Bude dobrej jako vždycky,“ prohlásil., Jedna mexická služebná byla ještě vzhůru. Všechno jsem odměřil sám. Jak to bude horký, tak nám to přinese.“ Usadil se do jednoho z velkých křesel a zdvořile se Selbyho otázal: „Jedete sem až z Madison City autem?“

„Ne, přicestovali jsme letadlem.“

„Hezkej způsob cestováni,“ podotkl Lacey, „pokud se vám to líbí. Ale já bych o to raděj nestál. Jednou mě vyhodil do vzduchu mustang, a vejš bych už nechtěl.“

„Tak si říkám,“ přerušil jej Selby“ jestli byste mi mohl říct nějaké podrobnosti ohledně krádeže vašeho automobilu?“

„Ne, to bych nemoh,“ odvětil Lacey ledabyle, „krom toho, že to auto můžu identifikovat. Podle toho, co stálo v tom telegramu, kterej jsem dostal, není pochyb o tom, že je to můj auťák.“

„Kde bylo vaše auto, když vám ho ukradli?“

„Zrovna tady, v garáži.“

„Jak dlouho trvalo, než jste na tu krádež přišel?“

„To vám nemůžu říct,“ odpověděl Lacey. „Víte, auto člověk používá, když musí, jenže v přírodě to bylo vymyšlený tak, že lidi maj cestovat na koňským hřbetě. Pokud mám něco na práci tady na ranči, přehodím sedlo na jednoho ze svejch mustangů a jedu si, kam chci, ani se nemusím starat o dálnice, turisty a poldy, co měřej rychlost. Když už musím do města, vytáhnu cadillac. Někdy jednou za tejden, někdy dvakrát v tejdnu a někdy, když není zbytí, jednou za den.“

„Rozuměl jsem dobře, že auto bylo ukradeno z vaší garáže?“

„Přesně tak.“

„V noci?“

„To nevím. V pondělí ráno jsem byl ve městě. Ve středu ráno jsem tam musel znovu. Šel jsem do garáže a ta zela prázdnotou.“

„Je to vaše jediné auto?“ zeptal se Selby.

„Ne, mám ještě dodávku a náklaďák. Dodávku používám pro lehký zásoby a podobně, náklaďák pro těžký krámy.“

„Co jste tedy udělal?“

Lacey se zazubil a pokynul směrem k zástupci šerifa. „Šel jsem rovnou k telefonu, zavolal do šerifovy kanceláře a náhodou to zved tady Buck. Řek jsem mu, co se přihodilo, a on mi slíbil, že oznámí popis auta dálnopisem a nejspíš ho zas dostanu zpátky. Ochotně se přiznám, že jsem si v tu chvíli nemyslel, že mám moc velkou šanci, jenže vida, pak jsem dostal telegram odněkud z vašeho okresu… jakže se to tam jmenuje?“

„Las Alidas.“

„Správně. A jen pár minut nato mi telefonoval Reilly.“

Z chodby se ozvaly šouravé kroky. Do místnosti se přištrachala tmavovlasá žena s tmavou pletí a nahrbenými zády a přinesla tác, na kterém spočívaly tři šálky, z nichž se kouřilo. Místnost vyplnila lákavá vůně teplého alkoholického nápoje a muškátového oříšku.

Chvíli nerozhodně váhala a Lacey jí něco rychle řekl španělsky. Uposlechla jeho příkazu a zamířila šouravým krokem k Sylvii.

„Jejda, chtěla jsem jen malinký hrníček,“ zaprotestovala Sylvie. Pak pohlédla rychle na Laceyho a řekla: „A neříkejte mi, že mám vypít jen to, co chci, a zbytek nechat být, poněvadž na to nemám dost silnou vůli. Přestat není tak snadné.“

Když si vzala hrníček s podšálkem, šelmovsky a dobrosrdečně se na ni usmál. To, jak se k ní choval, nápadně kontrastovalo s poklidnou zdvořilostí, kterou prokazoval Selbymu. Služka se odloudala k zástupci šerifa a potom k Laceymu.

„Nevidím to rád, že tady sedíte bez ničeho k pití,“ řekl Lacey Selbymu. „Nedáte si trošku tequily? Mám moc dobrou…“

„Ne, děkuji“

Služka se otočila a chystala se odejít. Reilly řekl: „Takhle ten auťák vypadá…,“ a v tu chvíli vypadl Sylvii hrníček i s podšálkem z prstů na kamennou dlažbu a rozbil se na kusy.

Stará mexická služka se ani nenamáhala vzhlédnout. Se stoickou trpělivostí své rasy nedala najevo žádnou známku nevole.

„Ach, tolik mě to mrzí!“ omlouvala se Sylvie. Dotkla jsem se ze strany hrníčku a byl víc horký, než jsem čekala, a takhle to dopadlo…“

„Nic se neděje,“ ujistil ji Lacey. „Panenka vám přinese jiný. Horkej punč se musí pít opravdu horkej, jinak to není ono. Dal jsem šálky nahřát, jenže Panchita je asi nahřála až moc.“

Znovu promluvil španělsky na služku, která přistoupila ke kredenci, vytáhla z něj utěrku, poklekla a vysušila kouřící tekutinu. Když posbírala kousky rozbitého nádobí a vyšla z pokoje, řekl Lacey: „Když dovolíte, pustíme se do pití bez vás, slečno Martinova. Váš punč tu bude za chvilku. Horkej punč se musí pít horkej, jinak to není ono.“

Půvabně se usmála. „Prosím, udělejte to.“

„Poslyšte, Lacey, zdá se, že v madisonském okrese to moc neznáte,“ ozval se Selby.

Lacey se na něj zadíval tak chladně, že to skoro hraničilo s nepřátelstvím. „No a co?“ zeptal se.

„Nikdy jste tam nebyl?“

Lacey vzhlédl od svého šálku, chvíli si Selbyho upřeně prohlížel a pak řekl krátce: „Ne.“

„Znáte někoho, kdo tam bydlí?“

„Pokud vím, tak ne. Proč, co se děje?“

„Znáte nějakého Johna Burkea, účetního, který je tam zaměstnaný v dřevařském podniku?“

„Burke… Burke… Ne, to jméno je mi povědomé, ale žádného Johna Burkea si nevybavuju. Proč se ptáte, pane Selby?“

Selby otázku ignoroval. „Co takhle pani Burkeovou?“ otázal se. „Křestním jménem Thelma.“

Následovala další odmlka, v níž bylo slyšet loudavé šoupání nohou služky, která se k nim vracela po chodbě.

Něco v Laceyho reakci na Selbyho zapůsobilo silným dojmem. Zdálo se, že napjatě poslouchá. Zvuk těch šourajicích se kroků na kameninové dlažbě chodby jako by se v jeho mysli spojoval s něčím, co ho evidentně vyvedlo z míry.

Selby vrhl rychlý pohled na Sylvii. Viděl, jak přimhouřila oči tak, až byly málem zavřené, a pak se rychle rozhlédla po místnosti, zda na ni spočívají zraky ostatních. Když zjistila, že tomu tak není, spustila pravé víčko v rychlém varovném mrknutí.

Kroky se přiblížily ke dveřím. Mexická služka s postavou zcela schovanou v záhybech objemných černých šatů, jejichž lem zametal podlahu, vešla do pokoje a podala Sylvii nový šálek kouřícího se nápoje.

Selby si uvědomil, že na něj Sylvie upřeně a významně hledí. „Ach, další šálek!“ zvolala. Služka poklekla. Sylvie se předklonila, aby ženě pomohla posbírat kousky porcelánu. Pravou ruku přitom na chvíli položila na zadní část ženiných šatů.

„Počkejte chvilku,“ vykřikla a trochu se zasmála smíchem, který připomínal holčičí chichotání. „Ztratila jsem rovnováhu… asi jsem se přepočítala!“

Balancovala na levém boku, spočívajícím na samém krajíčku židle. Natáhla levou nohu, jako by se pokoušela udržet rovnováhu, až se jí vyhrnula sukně po hladkých hedvábných tvarech. Selby však upíral zrak na Sylviinu pravou ruku, protože pochopil, že si přeje, aby se díval právě tam. Zahlédl, že se ruka rychle pohnula, jako by se něčeho bezděky zachytila, a uviděl, že prsty sevřely límec služčiných šatů a odhrnuly je o dva nebo tři palce z jejího krku. Jeho oči uviděly zřetelně barevnou demarkačni čáru. Od krku až po vlasy byla žena Mexičankou s hladkou a tmavou kůží. Pod touto hranicí byla její pleť bílá.

Mexičanka se s výkřikem vyškubla. Sylvie nabyla znovu rovnováhu. Lacey se chystal něco říct, ale opanoval se. Mexičanka vstala, vrhla na Sylvii krátký pohled a po tom, co spatřila v obličeji mladé ženy, se napřímila.

Selby rychle přemýšlel. „Nemyslíte, že bude lépe, když k nám budete upřímná, pani Burkeová?“

Lacey vyskočil na nohy s takovou rázností, že horká tekutina bezděky vyšplouchla přes okraj šálku. „O čem to, sakra, mluvíte?“ okřikl jej.

Selby vycítil v mužově postoji hrozbu a v jeho očích spatřil planoucí hněv. „Nedělejte to ještě horší, než už to beztak je, Lacey,“ řekl klidně.

Zástupce šerifa se vztyčil a zmateně hleděl na Laceyho pravou ruku.

,Mexičanka‘ řekla unaveně: „Nemá to cenu, Jime. Já věděla, že to nevyjde. Ta holka na to okamžitě přišla. Upustila ten hrníček schválně, aby se mi mohla podívat zezadu na krk. Pak mi odhrnula šaty, aby to viděl i on.“

„Jime, já sice nevím, o co tady jde, ale nedělejte žádné hlouposti s tou pravou rukou,“ řekl Reilly. „Je spousta věcí, které se dají vysvětlit, když budete mít šanci. Ale jestli s tou rukou provedete nějakou hloupost…“

„Prosím tě, Jime,“ naléhala žena a přešla k němu. Ale teprve když si stoupla mezi Laceyho a Selbyho, mužovo napětí se uvolnilo.

Sylvie si doširoka rozevřenýma, horlivýma očima všímala každého detailu. Zástupce šerifa, dosud zmatený, ale náhle ostražitý a opatrný, držel pravou ruku poblíž pravé klopy svého pláště.

Zdálo se, že Selby má ze všech přítomných v místnosti nejchladnější hlavu. Seděl v křesle pohodlně opřený a s nohou přehozenou přes nohu bafal z dýmky. „Nemyslíte, že by bylo mnohem lepší, kdybychom se posadili a v klidu si o tom promluvili?“ navrhl.

Lacey klesl pomalu a zdráhavě zpátky do svého křesla; ženiny ruce na jeho rameni ho jemně tlačily dolů. Potom se obrátila k Selbymu. Vzpřímené držení těla a planoucí oči teď ještě více zdůrazňovaly rozporuplnost jejího vzhledu. Tělo, nahrbené od práce a beztvaré v objemných záhybech černých šatů, zmizelo. Najednou tu před nimi stála vzpřímeně a pružně vysoká, štíhlá mladá žena, ve špatně padnoucích pytlovitých šatech, které sice maskovaly, ale nemohly tak docela skrýt obrysy její krásné postavy.

„Proč jste jel do Las Alidas?“ zeptal se Selby Laceyho.

„Nejel,“ řekla paní Burkeová rychle.

„Jak to, že tam bylo jeho auto?“

„To je čistě shoda okolnosti. Je to přesně tak, jak říkal. Někdo mu je ukradl. Všechno ostatní bylo perfektně naplánováno, ale pak se muselo stát zrovna tohle a zmařit naše plány. Jakmile jsem se o tom doslechla, hned jsem věděla, že to nevyjde.“

„Co nevyjde?“

„Abych odešla od Johna.“

„Co kdybyste se posadila, pani Burkeová, a pověděla nám to všechno od začátku,“ navrhl Selby. „Ale nejdřív chci položit pár otázek panu Laceymu.“ Obrátil se k němu a řekl: „Vaše auto bylo zaparkováno jen asi tak blok od domu Burkeových. Z auta vystoupil muž v otrhaném oblečeni, který si nesl srolované přikrývky. Za chvíli paní Burkeová objala muže, který odpovídá stejnému popisu. Pokud mi někdo lže, mohou být důsledky velice vážné. Proto před vámi nechci mít nespravedlivou výhodu. Říkám vám o tom a položím vám tu otázku ještě jednou. Proč jste jel do Las Alidas?“

„Říkám vám, že tam nejel,“ namítla paní Burkeová. „Můžu vám to vysvětlit…“

„Chci, aby na tu otázku odpověděl Lacey,“ přerušil ji Selby. „Už jsem ji položil podruhé a vy jste si podruhé pospíšila s vysvětlováním. Takže, pane Lacey, chci vaši odpověď na tuhle otázku.“

„Váš postoj se mi nelíbí,“ řekl Lacey zlověstně.

„Můj postoj s tím náhodou nemá vůbec nic společného,“ řekl Selby. „Jsem tady v úřední funkci. Konám svou povinnost jako okresní prokurátor madisonského okresu. A vyšetřuji vraždu.“

„Vraždu!“ napůl vykřikla paní Burkeová. „Kdo byl zavražděný?“

„To nevím,“ řekl Selby. ‚Myslel jsem, že byl zavražděn Lacey. Přijel jsem připravený tu situaci vyšetřit a přitom tak trochu předpokládal, že tu najdu podvodníka, který se za Laceyho vydává, pokud tady vůbec někoho najdu. Jenže Reillyho identifikace se zdá být nesporná.“

„Je to Lacey“ přisvědčil Reilly. „Když se na něj tlačí, je prchlivej a nebezpečnej. Když na něj půjdete zvolna, bude s váma spolupracovat. Takže trochu zpomalte, Selby. Nechci, aby se nám to tu vymklo z rukou. Tohle je můj revír, víte, a Lacey je kámoš.“

„Ovšemže je to Jimmy Lacey,“ řekla paní Burkeová. „Bylo by absurdní myslet si něco jiného.“

„A já stále ještě čekám na odpověď na mou otázku,“ pokračoval Selby.

„Ale kdo byl zavražděný?“ dožadovala se paní Burkeová.

„Na tuhle otázku teď nejsem připraven odpovědět,“ řekl Selby.

Paní Burkeová se rychle přitočila k Laceymu, stoupla si vedle jeho křesla a položila mu ruku na rameno. „Prosím tě, Jime, neodpovídej na žádné otázky. Ať se stane cokoliv, jednoduše na nic neodpovídej. Prostě odmítni odpovědět na jedinou otázku. Myslím, že podle zákona na to máš právo. Prosím tě, udělej to pro mě.“

Selby počkal, až domluví, a pak řekl klidným hlasem: „To ničemu neprospěje, Lacey.“

„Je mi putna, jestli to něčemu prospěje nebo ne,“ ohradil se Lacey bojovně. „Já dám vždycky na Thelminu radu. Požádala mě, abych nemluvil, takže mluvit nebudu.“

„Takhle to bude velice těžké, tedy – pro vás,“ upozornil jej Selby.

Lacey pokrčil rameny a po chvíli dodal: „Moc tady na nás nevyskakujte, Selby. Možná to nakonec dopadne tak, že potíže budete mít vy.“

Zástupce šerifa nervózně přešlápl. „Poslyš, Jime,“ řekl. „Jestli došlo opravdu k vraždě a tys udělal něco, co s tou vraždou nemá nic společnýho, jenže to vypadá, že by mohlo mít, tak se přestaň šprajcovat a mluv. Tohle se dostane do všech novin po celým státě a to, co si o tom lidi budou myslet na začátku, bude hodně důležitý pro to, co si o tom budou myslet nakonec. Jestli odmítneš odpovídat na otázky, nebude to vypadat dobře.“

„Prosím tě, Jimmy,“ naléhala Thelma Burkeová takřka v slzách, „nedej se od něj přemluvit…“

„Nedám,“ skočil jí Lacey do řeči. „O to se nemusíš bát, Thelmo. Budu mlčet jako hrob, Bucku.“

„Už jsme toho namluvili hodně a pořád nás někdo přerušuje, Lacey, ale ještě stále jste neodpověděl na mou otázku.“

„To máte pravdu, že ne,“ řekl Lacey.

„Odpovíte na ni?“

„Ne.“

„Odmítáte odpovědět?“

„Ano.“

„Z jakého důvodu?“

„Z toho důvodu, že vám do toho nic není.“

„Nemám ještě k dispozici dostatek faktů, abych si utvořil rozumný názor na to, co se stalo, ale mám veškeré předpoklady k domněnce, že byla spáchána úmyslná a hromsky vychytralá vražda,“ řekl Selby trpělivě. „Dále mám veškeré předpoklady k domněnce, že nepřímé důkazy vás postaví do nějaké souvislosti ať už přímo s tou vraždou, nebo s některými událostmi, které jí bezprostředně předcházely. Varuji vás, že jakékoliv odmítnuti odpovídat na otázky vrhá špatné světlo na to, co jste dělal minulé úterý v noci.“

„No dobrá,“ řekl Lacey. „Vy už jste domluvil, tak teď zas budu mluvit já. Než cokoliv řeknu, mám právo poradit se s právníkem. S žádným právníkem jsem se neradil, takže nic neřeknu.“

Selby se obrátil k paní Burkeové. „A co vy?“ zeptal se.

Napřímila ramena. Zůstala stát vedle Laceyho křesla a prohlásila: „Já budu mluvit. Odpovím na otázky. Tohle je čistě moje věc. Nechci, aby byl do ní Jim zatažený.“

„Pokud se do toho nechce dát zatáhnout, bude nejlepší, když nám objasní svou souvislost s tím, co se stalo,“ navrhl Selby. „Jakmile to udělá, můžeme ho z toho vynechat, když bude jeho vysvětlení uspokojivé. Jestli nám to vysvětlení nedá, je zrovna v takové bryndě jako vy a ani vám nemusím říkat, že v tom vězíte moc hluboko.“

„Tak podívejte, Jime,“ ozval se zástupce šerifa s porozuměním. „Tohle se moc dobře nevyvíjí. Co takhle, kdybychom vy a já na chvíli zašli támhle na dvorek a tři čtyři minutky si spolu promluvili jako přítel s přítelem?“

„Nechoď,“ řekla Thelma Burkeová.

Lacey seděl úplně nehybně. „Už jsem řek všechno, co jsem chtěl,“ oznámil klidně. „Na žádný otázky odpovídat nebudu.“

„Prosím, dovolíte mně, abych vám řekla, co se stalo?“ řekla Thelma Burkeová.

Selby přikývl. „Mluvte,“ vyzval ji, „ale pamatujte na to, že vyšetřujeme vraždu a cokoliv řeknete, může být použito proti vám.“

„Ale nevíte, kdo byl zavražděný?“

„Ne.“

„Namouduši, pane Selby, tohle nemá s vraždou nic společného,“ vysvětlovala. „Tohle je čistě soukromá záležitost. Jim a já jsme byli manželé. Já byla hloupá, paličatá a zbrklá. Očekávala jsem toho od mužů příliš mnoho, a přitom o nich nevěděla dost na to, abych jim promíjela drobné chyby. Jim byl skvělý manžel, jenže já byla blázínek a neměla jsem rozum na to, abych to viděla. Oba jsme měli horké hlavy. Odešla jsem od něj. Rozvedli jsme se a mě si vzal John Burke. Jakmile se ale z Johna oprýskalo pozlátko, viděla jsem, že pod ním je prachobyčejná mosaz. Navenek byl samý lesk a třpyt, ale byla to jen tenká vrstva pozlátka. Tenkrát jsem si uvědomila, že Jim byl z ryzího zlata… Byl pravý, kdežto John byl jen imitace. Jim byl nefalšovaný, kdežto John byl padělek. Jediné, co Jimovi chybělo, byl umělý lesk, který mě přitahoval k Johnovi.“

„Proč jste od něj neodešla?“ zeptal se Selby. „Měla jsem to v úmyslu, jenže pak jsem zjistila…“ Zhluboka se nadechla, pohlédla mu do očí a pak řekla tiše: „Zjistila jsem, že budu mít dítě.“

„A potom?“

„Takže jsem se rozhodla, že to s ním vydržím. Někdy v té době jsem si v jednom časopise přečetla článek od autorky, která tvrdila, že manželství je kariéra a záleží jen na ženě, zda bude úspěšné, že prostřednictvím taktu a inteligence se dá každé manželství zachránit před úskalím rozvodu a prý je povinností ženy zachránit manželství tam, kde jsou děti. Pak se v tom článku líčilo, jak je pro dítě hrozné nemít otce, a já na to naletěla.“

„Teď už tomu nevěříte?“

„Ovšemže ne. Nemít otce je pro dítě tisíckrát lepší, než když má být jeho charakter formován životem s pokryteckým, sobeckým, prolhaným a nevrlým tyranem, který zaujímá místo hlavy rodiny.“

„A pokud tomu dobře rozumím, váš manžel, John Burke, tomuto popisu odpovídá?“

„Každým coulem,“ přisvědčila.

„Kde je teď John?“

„Nevím. On… odešel.“

„Kam?“

„To nevím. Odešel a nechal mě samu s dítětem.“

Selby přimhouřil oči.“A odešel ze zaměstnání?“

„Ano.“

„Měl účetní schodek?“

„To rozhodně ne,“ namítla důrazně. „Ať už má John Burke jakékoliv chyby, peníze by určitě nezpronevěřil. Je skrznaskrz sobecký a bezohledný. Je úzkoprsý a egoistický. V mnoha ohledech se projevuje jako tyran. Myslí jen na sebe a nemá ponětí, jak jednat se ženami. Jako manžel je nemožný a v roli otce nadělá víc škody než užitku. Ale není defraudant. Je čestný.“

„Zdá se, že jste si jeho čestnosti jistá.“

„To jsem,“ odvětila vzdorovitě.

„Jak to, že jste si tím tak jistá?“ otázal se Selby.

Chvíli bylo ticho a pak řekla nepříliš jistým hlasem: „Protože ho tak dobře znám.“

„Tak podívejte, Selby,“ ozval se Lacey. „Mám dojem, že zacházíte moc daleko. Myslím, že tato žena má právo poradit se s právníkem.“

„Proč?“ zeptal se Selby.

„Protože ji obviňujete z vraždy.“

„Ji že obviňuji?“ podivil se Selby se zvednutým obočím. „Nevím, z čeho tak soudíte, pane Lacey.“

„Prakticky jste to sám řekl.“

„Řekl jsem, že vyšetřuji vraždu. Zdá se, že nepřímé důkazy naznačují…“

„No tak, Jime,“ vložila se do toho Thelma Burkeová. „Přestaň. Prosím tě, nechej to na mně. Vím, co dělám. Copak nevidíš, že tenhle člověk je chytrý? Schválně se tě snaží zatáhnout do diskuse, aby z tebe vymámil nějaké doznání. Nechej mluvení na mně. Za tohle nesu zodpovědnost já.“

„Nelíbí se mi, jak tě zastrašuje,“ řekl Lacey.

„S tím nic nenaděláš, Jime. Je představitelem zákona.“

„No a co má bejt?“ opáčil Lacey. „Jdi se poradit s nějakým advokátem, kterej se vyzná v zákonech. Pak se teprve dozvíme, čeho je tenhle člověk představitelem, co dělat může a co nemůže. Já mám takovej dojem, že se moc kasá a tu svou smyčku roztahuje nějak moc doširoka.“

„Ale Jime, tohle všechno je tak absurdní!“ naléhala. „Nemám co skrývat.“

Obrátila se k Selbymu a spustila: „Raději vám to všechno upřímně vypovím, pane Selby. Snažila jsem se to s Johnem Burkem vydržet, ale zjistila jsem, že to nedokážu. Vyvrcholilo to tím, když mi vyhrožoval, že mě i dítě zabije, a on je skutečně ten zabedněný, labilní a egoistický jedinec, který by byl schopen to udělat.

Podepsalo se to na mých nervech. Začal u sebe nosit revolver, před několika dny mi ho sám ukázal. Pak jsem si přečetla v novinách, že nějaký člověk v záchvatu žárlivosti zabil svou manželku a dítě a… zkrátka jsem se rozhodla, že od něj musím odejít.“

„Proč by vás měl zastřelit?“ zeptal se Selby.

„Ze žárlivosti.“

„Na koho?“

Ukázala na Laceyho.

„Lacey za vámi jezdil na návštěvu?“ zeptal se Selby.

„Ne,“ řekla rychle. „Myslím, že Jim ani nevěděl, kde jsem, jenže John vycítil, že mám Jima pořád ještě ráda, a to ho rozzuřovalo. Miloval mě tím svým vyšinutým, nenormálním způsobem, ale myslím, že žádný mužský nemůže mít ženu rád a přitom se k ní chovat tak, jak se ke mně choval on.“

Lacey si ve svém křesle poposedl, oči měl ztemnělé hněvem.

„Takže vám vyhrožoval, že vás zabije?“ připomněl jí Selby. Přikývla.

„Co jste udělala?“

„Vzala jsem Airdre – to je moje holčička – a odjela jsem.“

„Kdy jste odjela?“

„Ve středu v noci.“

„V kolik hodin?“

„Nevím, kolik bylo hodin. Měla jsem hrozný strach. Ale dospěla jsem k rozhodnutí, že musíme pryč. Jely jsme celou noc, dorazily jsme teprve dnes ráno.“

„Měla jste nějaký konkrétní plán?“ zeptal se Selby.

„Ano.“

„Jet sem?“

„Ano.“

„Věděl o tom Lacey?“

„Ne, nevěděl vůbec nic. Myslím, že nevěděl ani to, kde jsem. Schválně jsem mu o sobě nedávala nic vědět, a to je vlastně všechno.“

„Jak jste se sem dostala?“

„Svým autem. Není to nic moc, ale dojet se s ním dalo.“

„Je to auto vašeho manžela?“ zeptal se Selby.

„Naše,“ opravila jej, „dá-li se to tak říct.“

„A proč to přestrojení?“

„Protože jsem se bála, že John bude mít podezření, kde jsem, a pokusí se mě najít.“

„Řekla jste o tom Laceymu?“

„Ano.“

„Takže proto nosí Lacey v zadní kapse zastrčenou bouchačku?“

„Nejspíš ano.“

„Kde je Airdre?“

„V mém pokoji, spí.“

„Ostatní služebnictvo?“

„Nechali jsme všechny odejít.“

„A jak to bylo s tím autem?“

„To je jedna z těch náhod, které se ve skutečném životě stávají,“ tvrdila. „Nějaký tulák, který šel po cestě kolem, přišel požádat o něco k jídlu. Zjistil, že není nikdo doma, náhodou se podíval do garáže, uviděl tam auto a napadlo ho vzít si je. Samozřejmě si domyslel, že může dojet do Kalifornie a někde tam auto nechat, než někdo vyhlásí poplach. Musel to být osud, že auto nechal právě v Las Alidas.“

„Navíc jen dva bloky od vašeho domu,“ podotkl Selby.

Mlčela.

Selby pomalu zavrtěl hlavou. „Tomu se prostě nedá věřit.“

„Já vím, ale přesto to tak bylo. Někdo to auto ukradl… pokud ho tam schválně nenastrčil…“ V očích jí náhle zasvítilo. Celá ožila a usilovně přemýšlela. „Vlastně to mohl udělat John,“ řekla. „To by mu bylo podobné. Kdyby přišel na to, kde Jim je, a měl v úmyslu mě a Airdre zabít, nejspíš by ho napadlo jet sem, ukrást Jimovo auto a odjet s ním do Las Alidas, aby to vypadalo, že nás zabil Jim.“

„V tom případě to auto musel John Burke ukrást někdy v úterý a odjet s ním do Las Alidas.“

„Ano.“

„Myslíte, že to udělal?“

„Možné to je,“ řekla, ale ještě než domluvila, jistota z jejího hlasu se poněkud vytratila.

„Copak?“ zeptal se Selby. „Přišla jste na něco, z čeho vyplývá, že to nemohl udělat?“

„Ne.“

„Nebo na něco, z čeho je zřejmé, že ta historka, o níž jste doufala, že vám projde, neobstojí?“

„Ne,“ opakovala vzdorovitě.

„To už by stačilo, Selby,“ zasáhl Lacey zlověstně. „Je mi úplně fuk, kdo jste nebo co zastupujete. Tu ženu nebudete urážet, ne v tomhle domě.“

Selby jeho poznámce nevěnoval pozornost. „Takže si to ještě jednou probereme, paní Burkeová,“ řekl. „Kromě vašeho manžela není nikdo jiný, koho byste se mohla bát, je to tak?“

Dlouhou chvíli váhala a pak přisvědčila. „Ano, je.“

„A všechna ta složitá opatření, abyste skryla svou totožnost převlekem za služebnou, měla sloužit jen tomu účelu, aby vás manžel nemohl najít?“

„Ano.“

Selby vyklepal popel z dýmky do popelníku a prohlásil: „Paní Burkeová, rád bych si prohlédl vaše zavazadla. Máte proti tomu námitky?“

„Ale já… to přece…“

„Bez úředního příkazu se tady nebude nic prohledávat,“ ozval se Lacey.

„Ptám se paní Burkeové, jestli má ona nějaké námitky proti tomu, že bychom prohledali její zavazadla,“ řekl Selby neústupně.

„Co, propána krále, hledáte?“ otázala se.

„Držte se mé otázky,“ vyzval ji Selby. „Mate nějaké námitky?“

„No, já… já nevím… nevidím důvod, proč byste to měli dělat.“

„Já proti tomu mám námitky,“ řekl Lacey. „A jestli chcete vědět proč, tak proto, že co je moc, to je moc, a vy už jste zašel setsakra daleko.“

Selby vstal a pokynul Sylvii. „No dobrá,“ řekl. „To bychom měli. Jak už jsem vám říkal, vyšetřuji záhadnou vraždu, která, jak se zdá, byla moc chytře naplánována. Byla to chladnokrevná a předem promyšlená vražda. Zatím neznáme všechny podrobnosti. Domníval jsem se, že zmizení paní Burkeové má dost značný význam. Chtěl jsem to prověřit… Mimochodem, Sylvie, máte tu ty fotografie?“

„Ano.“

Selby natáhl ruku. Sylvie otevřela svůj kufřík a podala mu tři zvětšeniny formám osm krát deset palců, na lesklém papíře.

Přešel k místu, kde stál Lacey a paží objímal paní Burkeovou kolem pasu. „Nechci vás vystavovat zbytečnému trápení, paní Burkeová,“ prohlásil. „Upozorňuji vás na to, že tohle jsou fotografie mrtvého muže, pořízené poté, co bylo objeveno jeho tělo. Není to nijak zvlášť příjemný pohled. Ale nemohu dokončit výslech, aniž bych se vás zeptal, zda jste toho muže znala nebo ho už někdy dříve viděla.“

Podal jí obrázek.

Ti dva tam chvíli jen tak stáli, a zatímco upřeně hleděli na fotografie, Selby si prohlížel jejich obličeje. Lacey udržel obličej prostý jakéhokoliv výrazu, jako dobrý hráč pokeru, když chce, aby byl jeho obličej bezvýrazný ve chvíli, kdy se ostatní snaží vyčíst z něj nějakou jiskřičku emoci.

Paní Burkeová stála velmi vzpřímeně a velmi rovně. Hleděla upřeně na fotografii. Pak jí rty bezděky zkřivil cit, který nedokázala ovládnout. Když promluvila, její hlas byl vysoko položený. „Já… já ne… můj bože!… To je John!“ vykřikla, prudce odstrčila fotografii a obrátila se, aby si mohla přitisknout tvář ke klopě Laceyho kabátu.

„Co tím myslíš, Thelmo?“ zeptal se Lacey. „Snad nechceš říct… to přece nemůže být…“

„Je to on,“ řekla. „To je John, můj muž. Je oblečený jako tulák, ale je to on. Oholil si knírek a nemá brýle, ale je to John!“

„Nechtěl jsem vás šokovat, paní Burkeová,“ řekl Selby tiše. „Je mi to líto. Vyšetřuji vraždu. Chci, abyste oba přijeli do Madison City a odpovídali na otázky před velkou porotou. Přijedete?“

Paní Burkeová na něj hleděla doširoka rozevřenýma, vyděšenýma očima. „To je John,“ opakovala, „a byl zavražděný! Zavražděný! To je John! Je to John! Říkám vám, že je to John!“ Její hlas přešel v hysterické výkřiky.

„Chudinko malá,“ chlácholil ji Lacey a zvedl ji v náručí, jako by byla dítě.

„To už bude všechno, Selby,“ řekl a velkými kroky vyšel z pokoje, odváděje s sebou prudce vzlykající ženu. O chvíli později zazněl z chodby její pronikavý, hysterický smích.

„Nejspíš vám do toho nemám co mluvit, pane Selby,“ řekl Reilly, „ale z tohohle kouká malér. Znám Jima Laceyho dost dobře na to, abych poznal, že dál se už zatlačit nedá… Jestli vám můžu něco poradit, popadněte támhle ten telefon, zavolejte do Madison City a požádejte o vydání zatykače na paní Burkeovou ve věci zavraždění manžela. Pak můžete získat přechodný zatykač u nás a vzít ji do vazby.“ Selby několik vteřin hleděl zamyšleně na telefon. „Ne,“ řekl nakonec. „Myslím, že mám lepší plán.“ Vyšel do chodby a právě si navlékal převlečník, když se chodbou s duněním rozlehly Laceyho kroky. Zastavil se, napřímil ramena a vrhl na Selbyho zlověstný, nepřátelský pohled.

V tichu chodby bylo slyšet ženino hysterické vzlykání, vycházející z jedné ložnice.

„Je mi to líto, Lacey,“ řekl Selby tiše.,nevěděl jsem, že ten mrtvý muž byl její manžel. Tak trochu jsem si myslel, že by to mohl být on, ale nevěděl jsem to.“

Lacey neříkal nic, jen stál v chodbě, zlověstně tichý.

Selby pomohl Sylvii do kabátu. Zástupce šerifa vypadal, že je upřímně nervózni. Jednou nebo dvakrát pohlédl na Laceyho, jako by chtěl něco říct, ale ten hleděl přímo skrz něj s ledovým nepřátelstvím.

„No dobrá, pojďme,“ řekl Selby.

Odkráčel v čele průvodu k předním dveřím a vyšel rázně do chladné, svěží pouštní noci.

Lacey stál pořád ještě v chodbě. Reilly odcházel jako poslední. Otočil se a chvíli si pohrával s kulatou klikou dveří, obrácen obličejem k osvětlené chodbě.

„Zavřete ty dveře, Reilly,“ vyzval ho Selby tiše.

Reilly držel dveře ještě dlouho otevřené, s obličejem odvráceným od Selbyho a očima upřenýma na Laceyho. Pak dveře pomalu přitáhl a zavřel.

Trojice kráčela v tichu přes skřípající štěrk k velkému automobilu šerifova zástupce. Měsíc, teprve krátce po úplňku, se vyhoupl přes hory na východě a vyryl obrysy kraje v odstínu stříbrně a černi. Údolí zaplavil silný, suchý pouštní chlad, který vytlačil vůni rostoucí zeleně, pronikl jejich plášti a stahoval do vrásek kůži jejich obličejů.

„Jim Lacey je slušnej chlap,“ ozval se Reilly. „Kdybych s ním moh minutku mluvit o samotě, myslím, že by se osmělil a řek by mně, co o tom ví.“

„Měl příležitost mluvit,“ namítl Selby.

Reilly si pohrával s dvířky auta. „Ta ženská lže,“ řekl. „Ale mě neoblafne a Lacey mě taky neoblafne. S tím autem odjel do Las Alidas Lacey, to víte zrovna tak dobře jako já.“

Selby jeho poznámku ignoroval a řekl tiše: „Teď musíme zjistit, jestli Jim Lacey někdy v pondělí vyzvedl ze své banky deset tisíc dolarů v hotovosti. Myslíte, že byste mi to mohl zjistit?“

„Nejspíš mohl,“ řekl Reilly bez nadšení. „A co jestli ano? Co to s tím má společnýho?“

„V tom případě si myslím,“ prohlásil Doug Selby tiše, „že zatelefonujeme do Madison City, necháme vydat zatykač a pak se sem vrátíme, abychom ho zatkli ve věci vraždy prvního stupně.“

Chladné ticho pouštní noci jako by ještě znásobilo zvuk, který ze sebe vydal Jed Reilly, když vylekaně nabral zhluboka dech.

Kapitola 8

Jed Reilly použil telefon v šerifově kanceláři v Tucsonu a našel bankovního pokladníka v jeho klubu. Hlasem prostým veškerého nadšení mu vysvětlil, co chce vědět a že je to důležité. Zatímco čekali na bankovní hlášení, Reilly rozprávěl s nervózní mnohomluvností o tématech, nesouvisejících s případem. Sylvie se držela co možná nejvíce v pozadí. Její oči prozrazovaly vzrušení.

Právě byl uprostřed jakési historky o třech mexických banditech, když telefon zazvonil. Přerušil vyprávění, zvedl sluchátko, řekl haló a se zamračeným pohledem na poněkud odřenou desku svého stolu poslouchal slova vycházející ze sluchátka. Po chvíli řekl: „Moc ti za tu informaci děkuju, Pete. To je nejspíš všechno, co se potřebovali dozvědět.“

Zavěsil, ještě chvíli se vyhýbal Selbyho očím a pak řekl: „Trefil jste to. Jim Lacey vybral v pondělí asi ve dvě odpoledne deset tisíc dolarů v hotovosti.“

V okamžiku ticha, které následovalo, bylo zřetelně slyšet škrábáni hrotu Sylviina pera.

„No jo,“ zeptal se Reilly unaveným hlasem, zatímco Selby zůstával zticha. „Co teď budete dělat?“

„Nechám to na vás,“ rozhodl Selby. „Chci, aby Lacey a paní Burkeová přijeli do madisonského okresu a byli k dispozici při výslechu velkou porotou. Zatím nechci vznášet žádné formální obvinění. Jestli jsou nevinní, budou svá jména muset očistit už jen sami kvůli sobě. Pokud jsou vinní, útěk jim moc nepomůže. Dřív nebo později je chytneme.“

„Safra, Jimmy Lacey není o nic víc vinnej vraždou než já,“ řekl Reilly. „Ale tou ženskou si nejsem tolik jistej.“

„No dobrá, dejme tomu, že ta žena zabila svého manžela,“ uvažoval Selby. „Co pak?“

Reilly si několikrát rozpačitě potáhl z cigarety. „Je jasný, že Jimovi by se nedalo nic moc vyčítat. Přirozeně by se snažil chránit ženu, kterou má rád a která kdysi byla jeho manželkou.“

„A technicky vzato by pak byl čím?“ nadnesl Selby.

, Jak to myslíte?“ zeptal se Reilly.

„Teď mluvím z hlediska prokurátora, který vede žalobu,“ řekl Selby. „Pokud Jim Lacey překrucuje fakta nebo se zjevně snaží chránit ženu, která spáchala vraždu, stává se spoluviníkem po činu. Víte, co to pro něj znamená.“

Reilly si v křesle trochu poposedl dopředu. „Poslyšte, Selby, na tyhle věci se musí jít hlavou. Zákon je samozřejmě zákon, jenže všichni lidi nejsou stejní. Jim Lacey je dobrej a spořádanej občan, ale taky je to člověk. Někdy není dobrý dát jenom na literu zákona.“

Selby vstal a lehce rozkročený, s napřímenými rameny a zrakem zlověstně upřeným shlédl na zástupce šerifa. „Teď vám něco povím,“ prohlásil. „Sice jste to výslovně neřekl, ale z vašich slov můžu snadno uhodnout, že Jim Lacey je politicky důležitý pro váš úřad. Když jsme byli v jeho domě, zkoušel jste jednu výmluvu za druhou, abyste si s ním mohl promluvit někde, kde bych vás neslyšel. Nevím, co jste mu chtěl říct, ale vím, co byste mu měl říct. Až odjedu, budete mít příležitost si s ním promluvit. Takže si jedno zapamatujte – těm, kdo se mnou spolupracují, se snažím dát šanci. Tomu, kdo se mě snaží podvést, to ale spočítám v plném rozsahu. Nechci jen tak přijet do vašeho okresu a udělat vám čáru přes rozpočet. Vy jste se mnou spolupracoval. Byl jste v postavení, kdy jste musel. Nicméně vás nechci dostat do situace, v níž byste ztratil politickou kůži.

Chci, aby Jim Lacey a ta žena předstoupili před velkou porota v Madison City. Jestli chtějí spolupracovat, ať se do Madison City rozjedou rovnou. Jestli nechtějí spolupracovat, nemůžou říct, že jsem jim nedal příležitost, že jste jim vy nedal příležitost, ani že já jsem nedal šanci vám.“

Reilly vstal a podal Selbymu ruku. „Pane jo, tomu říkám poctivá hra. Přesně tohle jsem chtěl. Lacey v posledních volbách podporoval šéfa. Chci mít šanci tam jet a promluvit s ním. Chci mu dát šanci, aby se moh dostat mimo podezření.“

„Povězte mu, že tu šanci dostane jen jednou, víckrát ne.“

„Řeknu mu to.“

Selby se obrátil k Sylvii a přikývl. „Jedeme,“ řekl.

Kapitola 9

Když se letadlo, které si Doug Selby pronajal, naklonilo do zatáčky a opatrně si hledalo cestu na letiště v Madison City, byla už téměř půlnoc. Přistávací plochu neosvětlovaly žádné světlomety a pilot se řídil jen měsíčním svitem a světly na svých křídlech, když s letadlem prováděl poněkud kodrcavé přistání.

Pak odroloval ke vzdálenému konci pole a Doug pomohl Sylvii vystoupit z letadla. Proud vzduchu od vrtulí, poháněných motorem běžícím naprázdno, jí nadzvedával sukně kolem stehen.

„Tak co?“ křikl pilot. „Chcete ještě někam?“

„Už nikam,“ řekl Selby. „Můžete odsud vzlétnout?“

„Jistě.“

„Tak fajn. Pošlete účet okresu.“

Selby odvedl Sylvii k místu, kde nechal své auto. Stáli tam a dívali se, jak se letecký taxík otáčí a chystá ke startu, pak slyšeli, jak se motory rozburácely a stroj se rozjel po poli. Když se vznesl, zakryl kus oblohy jako nějaký obrovský noční pták. O chvíli později se z něj stala pouhá tečka světla, sunoucí se po nebi zalitém měsíčním jasem a zanechávající za sebou dunivé vrčení motorů.

„Unavený, Dougu?“ zeptala se Sylvie Martinova. Zavrtěl hlavou. „Je to zábavné, i když to zní hrozně. Když člověk letí letadlem v jasné měsíční záři, cítí se naprosto osvobozený od vražd, politiky a lží.“

„Já vím, Dougu. Měla jsem stejné pocity. Byla jsem moc nerada, když jsme přistáli.“

„Tak jo,“ řekl. „A teď se jdi domů vyspat.“

Zasmála se. „Noviny se neukládají do postele dřív jak ve tři hodiny ráno. Jsem na noční život zvyklá. Teď musím napsat článek.“

„Chceš vysadit u redakce?“

„Prosím tě,“ přisvědčila.

Doug ji odvezl k redakci Clarionu. Když auto pomalu zastavilo, Sylvie položila svou ruku přes jeho. „Díky za všechno, Dougu,“ řekla. „Bylo to nádherné. Pojedeš teď zavolat šerifu Brandonovi?“

„Ne, nebudu ho rušit. Tohle může počkat do rána,“ opáčil Selby a všiml si, že z jeho hlasu zazněl unavený tón.

„Tak ahoj,“ rozloučila se, „a zítra ráno si nezapomeň přečíst Clarion.“

Selby se díval, jak prochází dveřmi redakce, kde to bzučelo čilým ruchem. Pak odjel k domu, v němž si držel pronajatý byt, zajel s autem do garáže a uložil se do postele. Téměř hodinu jen tak ležel a snažil se uklidnit svou mysl, která hbitě přeskakovala z těl ležících na zemi ve vyschlém řečišti, ojíněném mrazem, k popuzeným arizonským chovatelům dobytka a nakonec k jasnému měsíčnímu svitu, v němž země dole vypadala jako nějaká vzdálená planeta.

Když usínal, měl v hlavě myšlenku na letadlo.

Namáhavě se probíral k vědomí z hlubokého spánku. Zápolil s divokým snem, ve kterém Jim Lacey, vezoucí se na rámu rychle jedoucí lokomotivy, hodil laso kolem těla tuláka, ležícího v korytě, jediným trhnutím provazu vymrštil tělo do vzduchu a nechal je zmizet, jako když nějaký hindský kouzelník provádí trik s provazem. A nad výsměšně znějícím Laceyho smíchem se ozývaly hysterické výkřiky paní Burkeové, z nichž se nakonec vyklubalo vytrvalé a tvrdošíjně se opakující vyzvánění telefonu.

Selbymu, jehož mysl byla omámená spánkem, chvíli trvalo, než se probral do reality z deformované říše nočních můr. Ohlásil se do sluchátka zastřeným, tlumeným hlasem.

„Ahoj, Dougu,“ řekl Brandon a spustil kulometnou palbu tak neobvykle rychlého proslovu, že to Selbyho mozek jednoduše nedokázal zpracovat. Teprve když už mluvil nějakých deset nebo patnáct vteřin, Selbyho hlava se vyjasnila, jako by byla pod studenou sprchou. Slyšel šerifa říkat: „… hlídač ohlásil Billymu Ransomovi. Ransome našel klíče a otevřel dveře. Benell tam ležel před trezorem. Dveře byly otevřené. Někdo ho zasáhl do levé strany hlavy. Vypadá to na střelbu zezadu.“

„Oliver Benell?“ přerušil jej Selby.

„Ano.“

„Kde?“

„Nejspíš jsi mě dobře neslyšel, synu,“ řekl Brandon trpělivě.

„Vždyť jsem ti řek, že to bylo v První národní bance. Zdá se, že ho ti lupiči vytáhli z postele, odvezli do banky, přinutili otevřít trezor a pak ho odpráskli zezadu. Trezor je vybranej dočista, až na nějakou rezervní hotovost, která byla v ocelovým sejfu. Předávám ti fakta tak, jak mi je řek Ransome po telefonu. Jsem moc rád, že jsem tě zastih, Dougu. Měl jsem strach, že ses ještě nevrátil z Arizony.“

„Jen na sebe hodím nějaké oblečení, Rexi. Kolik je hodin?“

„Asi čtyři,“ řekl šerif.

„Přijedeš pro mě?“

„Za deset minut,“ řekl Brandon.

„Budu připravený za pět.“

„Tak fajn,“ řekl Brandon. „Musím ještě zavolat pár lidem. Vyřídím to co nejstručněji.“

Když Brandon přijel, Selby už na něj čekal venku před domem. Okresní prokurátor byl zabalený do kabátu a v chladné tmě se mírně chvěl.

Šerif otevře] dvířka auta a zavolal na něj: „Neštěstí nechodí nikdy samo, Dougu. Vypadá to, že se moc nevyspíš.“

Doug se usadil na sedadle a s vděčností si vzal velkou přikrývku, kterou šerif prozíravě vzal s sebou.

Město Madison City bylo přízračné a tiché, když šerif Brandon projížděl vylidněnými ulicemi. Vzduch byl mrazivě štiplavý. Měsíc, který se už přesunul daleko na západ, zaplavoval ulice a domy studeným, bledým svitem. V chladnu časných ranních hodin se siluety vějířovitých listů palem na pozadí oblohy jevily podivně nepřiměřené.

„Co jsi zjistil v Arizoně, Dougu?“ otázal se šerif. „Bylo to k něčemu?“

Selby jej stručně informoval o tom, co se stalo.

„Připadá mi divné, že se Benell o ten případ tolik zajímal,“ podotkl Brandon zamyšleně. „Zvlášť když vezmu v úvahu to, co jsi tam zjistil. Billy Ransome tvrdí, že je to bezpochyby práce bankovních lupičů, ale já osobně si tím nejsem až tak jistej. Vypadá to, že Benell toho musel vědět víc, než ti řek. Možná měl něco společnýho s Burkeovýma.“

„Asi to tak bude,“ řekl Selby unaveně.“Ale mám dojem, že budu potřebovat asi tak dva šálky kávy na to, aby byla moje mysl schopná strávit další zločin.“

„V Las Alidas nejspíš najdeme nějakej otevřenej podnik,“ řekl Brandon. „Ransome tvrdil, že je vzhůru celý město. Mám tam pár pomocníků, kteří zorganizovali policejní oddíl. Hned potom, co jsem mluvil s tebou, jsem zavolal Bobovi Terrymu, vytáh jsem ho z postele a přikázal mu, aby svolal naše pomocníky a poslal je obejít všechny tulácký kempy podél tratě. Dá jim instrukce a pak přijede za náma do Las Alidas.

Ransome říká, že obtelefonoval sousední okresy a nařídil jim, aby hlídali cesty. Z toho sice nekouká žádnej přínos, když nemáme přesnej popis osob, který hledáme, ale má to morální efekt a zločince to někdy tak vyděsí, že se radši někam schovají.“

Selby si povzdychl a neříkal nic.

Traktory stále ještě oraly. Z dálnice se dalo sem tam zahlédnout oslnivé světlo reflektorů a přes tiché a plynulé předení motoru služebního auta bylo možné zaslechnout kašláni traktoru.

Selby se zachvěl. „Páni, to by se mi ani trochu nelíbilo, být tam venku na jednom z těch strojů.“

Šerif Brandon přikývl. „S tím, jak jsme čím dál civilizovanější, začínáme zapomínat, že život je boj, při kterým si máme vydobýt živobytí z půdy. To ostatní slouží našemu pohodlí, ale když dojde na konečný součty, Dougu, ta největší civilizační bitva se musí vybojovat právě tady.“ A šerif sundal ruku z volantu a ukázal výmluvným gestem na dodaleka se táhnoucí lán pole, přes který se pomalu propracovávaly reflektory traktoru. „Někteří lidi se tomu vzdálej hodně a žijou v pohodlí měst. Ale tohle tady je přední linie zákopů, synu, a ten chlápek, co na tom traktoru sedí a mráz mu zalejzá až do morku kostí, je člen úderný jednotky. Jestli chceš žít, tak si musíš živobytí vybojovat. Tak to v přírodě chodí.“

Na dálnici poblíž Las Alidas našli kavárnu s celonočním provozem. Selby do sebe narychlo hodil dva šálky kávy a ucítil jak se do jeho těla hřejivě vlévá nový život. Když se vrátili do auta, šerif se poněkud rozpačitě zazubil. „Dejme jim vědět, že přijíždějí okresní činitelé,“ navrhl, zapnul červený světlomet a spustil naplno sirénu.

Sešlápl plynový pedál a vůz se bleskurychle rozjel. Hnali se ulicemi Las Alidas s hlasitým kvílením sirény. Pak šerif prudce zatočil k budově První národní banky, kde zastavil, vypnul motor a reflektory, zakřenil se na Selbyho a řekl: „Kdyby tak věděli, že jsme se cestou stavili na dva šálky kávy, pojď, synu, a až budeme procházet přes chodník, nezapomeň nasadit ostré tempo.“

Selby pochopil praktickou politickou hodnotu šerifovy rady a vyhrnul se z dvířek auta. Kolem vchodu do banky se mačkala skupina zevlujících diváků. Důstojně se rozestoupili, aby uvolnili cestu okresnímu prokurátorovi a šerifovi, a okresní činitelé proběhli uličkou. Billy Ransome, upozorněný na jejich příjezd sirénou, jim chvatně otevřel dveře.

Čelo vysokého, statného a zjevně dobromyslného náčelníka policie bylo nakrabaceno do zuřivého výrazu pracovního soustředění. Měl nadváhu, ale jeho tuk byl pevný a držení těla vzpřímené.

„Nazdar, hoši,“ pozdravil. „Pojďte dál. Vypadá to ošklivě.“ Prošli za náčelníkem přes otáčivé skleněné dveře do interiéru banky, zdobeného mramorem a mahagonem.

Ransome je provedl dveřmi označenými nápisem ‚kanceláře vedení‘ a pak dalšími dveřmi, které vedly do místnosti s trezorem.

Dveře trezoru byly otevřené dokořán. Před nimi, napůl v trezoru a napůl venku z něj leželo natažené tělo Olivera Benella obličejem dolů, s pravou rukou nataženou a ukazující dovnitř trezoru a levou zkroucenou pod tělem.

V trezoru bylo rozsvíceno a byli tam dva zachmuření muži s bílými obličeji a unavenýma očima, kteří si dělali poznámky.

„Pokladník a jeho asistent,“ vysvětlil Ransome. „Znáte je. Snažíme se udělat zběžný odhad toho, co je pryč.“

Pokladník, jehož jméno si Selby nedokázal za nic na světě vybavit, přešel ke dveřím trezoru a přes Benellovo tělo pohlédl na šerifa a okresního prokurátora. „Nemohlo by se to tělo odnést?“ zeptal se. „Připadá mi kruté ho tu nechávat…“

„Tělo tu musí zůstat tak dlouho, dokud nezjistíme všechno, co by nám mohlo posloužit jako stopa,“ prohlásil Ransome důležitě. , Je mrtvej. Nemůžeme pro něj udělat nic víc, než dopadnout darebáky, kteří tohle udělali, a přišít jim trest za vraždu prvního stupně.“

„Viděl ho lékař?“ zeptal se šerif Brandon.

„Ano. Hned, jak mi dali vědět, jsem sehnal doktora Endicotta. Je fakticky mrtvej. Byl už mrtvej nějaký dvě hodiny, možná o něco míň a možná víc.“

„Našla se zbraň?“

„Ano, já ji našel,“ řekl Ransome, otevřel zásuvku ve stole a vytáhl z ní revolver položený na listu papíru. „Ležel na podlaze vedle těla. Udělal jsem tam křídou malou značku. Nechtěl jsem ho nechávat tam, co byl, protože se tu pohybuje dost lidí a měl jsem strach, že bychom mohli přijít o otisky prstů. Tak jsem pod něj podstrčil papír a strčil ho do zásuvky.“

Šerif Brandon se zamračil směrem k trezoru. „Tam už moc otisků nenajdeme,“ podotkl a po chvíli váhání dodal významným hlasem: „jak to tak vypadá.“

Ransome se začervenal. „Tyhle hochy sem vpustil noční hlídač,“ vysvětloval. „Já už byl v posteli, víte. Hlídač zatelefonoval mně a taky pokladníkovi. Pokladník sem dorazil o něco dřív než já, takže…“

Pokladník se do toho vložil: „Nechceme vám bránit ve vyšetřování, ale máme povinnost vůči našim vkladatelům a vůči celé komunitě. Musíme zjistit, kolik toho odnesli, a telegraficky požádat bankovního revizora o další instrukce. Možná taky… myslím, že bych v tuhle chvíli neměl dělat žádná prohlášeni, ale rozhodně nemůžeme dopustit, aby se po bance a v trezoru pohybovali lidé, dokud nebudou podniknuty kroky k provedeni alespoň nějaké inventury. To je naprosto nutné.“

„Už to tak vypadá,“ řekl Brandon smířlivě. „Jestli tu máte kousek křídy, Billy, tak můžeme začít obkreslovat obrys těla. Bob Terry tu bude za chvíli s foťákem. Řek jsem mu, aby obvolal pár hochů a poslal je na obhlídku tuláckejch kempů. A, už je tady.“

Zvuk další sirény přerostl ze slabého vzdáleného kvíleni v pronikavý jekot. O chvíli později vstoupil Bob Terry, který si přinášel nářadí na snímání otisků a fotoaparát.

„Udělej pár fotek, Bobe „požádal ho šerif Brandon. „A sejmi otisky z vnější strany trezorových dveří. Na to, aby se dalo něco dělat uvnitř, je už nejspíš moc pozdě. Pak se budou snímat otisky z revolveru. Jakmile s tím budeš hotovej, můžou to tělo odnést.“

Terry se pustil do rozkládání velké trojnožky a Brandon se obrátil k policejnímu náčelníkovi. „Viděl je někdo vcházet do banky, Billy?“

„Evidentně ne.“

„Kde je jeho auto?“

„To mě právě utvrdilo v domněnce, že pachatelů bylo víc. Jeho auto zůstalo doma v garáži. Je zřejmé, že zajel do garáže a šel spát.“

„Vloupali se do domu násilím?“

„Ne, musel jim sám otevřít dveře. Vypadá to, že u něj někdo zazvonil, a když otevřel, vytáhli na něj revolver, donutili ho, aby se oblékl, odvezli ho do banky, tam ho přiměli otevřít trezor a odpráskli zezadu.“

„Byl jste v tom domě, Billy?“ zeptal se šerif.

„Ano, ale jen jsem to tam narychlo proběhl. Postavil jsem tam jednoho policistu, který dohlédne na to, aby tam nikdo nechodil a ničeho se nedotýkal.“

„Pojeďme se tam podívat,“ navrhl Brandon.

„Dobrá. Pojedeme vaším autem, nebo mým?“

„Raději vaším.“

„Kde je ten revolver?“ zeptal se Terry. Ransome otevřel zásuvku a ukázal mu jej. „Předávám ti to tu,“ řekl. „Dobrá,“ souhlasil Terry.

„Pořiď pár fotek, udělej tady, co se dá, a pak se přesuň do Benellova domu,“ dával mu Brandon instrukce. „Mám takovej pocit, že tam toho najdeme víc než tady… Co sousedi, Billy? Vědí něco?“

„Ne. Nic, co by nám pomohlo. Dům po severní straně je prázdný. Ti, co bydlí z jižní strany, slyšeli, jak tam přijelo auto, taky zaslechli hlasy a viděli, jak se u Benella rozsvítilo. Tvrdí, že to bylo nějakou dobu potom, co šli spát, což bylo kolem půl dvanácté. Nevědí přesně, za jak dlouho. Ani muž, ani jeho paní se neprobrali natolik, aby tomu věnovali pozornost. Muž slyšel, že tam přijelo nějaké auto. Manželka pak odtud zaslechla hlasy. Prý si myslí, že jeden z těch hlasů byl ženský. Pak auto odjelo.“

„Byla světla v domě rozsvícená nebo zhasnutá, když jste tam přijeli?“ otázal se Selby.

„Zhasnutá.“

Brandon se zamračil. „Člověk, kterého táhnou násilím z domu, by při odchodu nezhasínal světla,“ podotkl, „a moc bych se divil, kdyby to udělali lupiči.“

„Ale možné to je,“ namítl Ransome. „Mohlo je napadnout, že dům s rozsvícenými světly by v tu ranní hodinu přilákal pozornost.“

„Na tom něco je,“ připustil Selby. „Tak pojďme.“

Cestou ven se zdálo, že je Ransome velmi pyšný na své výkony. „Na takovéhle zločiny tu pochopitelně nejsme vybaveni,“ vysvětloval. „Nemám dost pracovních sil a mí lidi jsou přepracovaní. Sehnal jsem všechny chlapy, co mám momentálně k dispozici, obvolal policii v sousedních okresech, postavil jednoho člověka na stráž k domu a řek mu, aby vyslechl sousedy a pak tam hlídal, aby dům zůstal zavřený. Možná tam něco najdeme.“

„Uvidíme,“ řekl šerif.

Ransome jim radil, kterými ulicemi mají jet. Šerif zastavil před pěkným moderním domkem ve španělském stylu, s bílými štukovanými zdmi a malou přední verandou zastřešenou červenými taškami. Vzadu byla garáž s příjezdovou cestou, vedoucí přes vnitřní dvorek obestavěný bílými zdmi. V domě se svítilo a světlo na verandě osvětlovalo postavu policisty.

„Jak jste se dostali dovnitř?“ zeptal se Selby.

„Pokladník z banky věděl, že Benell mívá ve stole náhradní klíče,“ řekl Ransome. Pak promluvil k policistovi na hlídce. „Něco nového?“

Muž zavrtěl hlavou.

„Nesnažil se nikdo vniknout dovnitř?“

„Nikdo.“

„Půjdeme do domu,“ oznámil mu Brandon. „Až dorazí Bob Terry, pusťte ho za náma. Nikoho jiného nepouštějte. Dávejte pozor, ať se ničeho nedotknete, hoši. Kde je jeho manželka, Billy?“

„Na návštěvě u přátel v Portlandu, Oregon. Benell byl v domě sám. Přes den sem chodí uklízet služebná. Najedl se vždycky ve městě.“

„Psa nemají?“

„Ne.“

„Zdá se mi divné, že by otevřel v tuhle noční hodinu lidem, které neznal,“ podotkl Brandon.

„Zapomínáte na ten ženský hlas,“ připomněl mu Ransome. „Nějaká ženská na něj mohla vyrukovat s výmluvou, že se jí pokazilo auto a potřebuje si zatelefonovat.“

„Mhm,“ zabručel šerif skepticky.

Ransome strčil do dveří, otevřel je a ustoupil stranou, aby mohli šerif a okresní prokurátor projít jako první. Vešli do domu, zařízeného s vytříbeným vkusem v modemistickém stylu. Židle z pochromované oceli krylo čalounění z modré kůže. Veškeré osvětlení bylo nepřímé. Z větracích otvorů ve zdech bylo patrné, že dům je opatřen klimatizací. Prosklenými dveřmi v jídelně bylo vidět patio, místo vyhrazené pro odpočinek, kde se nacházely vykachlíčkované přístřešky, houpací sítě, křesílka, dobře udržované rostliny a fontánka, z níž tryskala voda do jezírka se zlatými rybkami. Modré nepřímé osvětlení na stěnách dvora působilo dojmem zesíleného měsíčního světla. „Tomu říkám bydlení,“ zamumlal Brandon. Ransome je odvedl do ložnice s velikánskými okny ze zrcadlového skla, okenními žaluziemi a nábytkem zaoblených tvarů. Byla tam manželská postel, dvě šatní skříně a koupelna, dva toaletní stolky a několik židlí. Dveře do obou šaten byly otevřené. Jedna z nich obsahovala ženské oblečení. Ve druhé visela spousta drahých mužských obleků, šitých na zakázku.

V jedné půlce postele někdo spal. Přikrývky byly odhrnuté, prostěradlo a polštář pokrčené. Poblíž dveří do šatny leželo na zemi na hromádce modré hedvábné pyžamo. Vedle něj se povalovaly přezůvky.

„Všechno je tak, jak jste našli?“ zeptal se Selby.

„Ničeho jsme se nedotkli,“ ujistil jej Ransome.

Zničehonic se rozdrnčel telefon.

Muži na sebe pohlédli. „Co s tím, hoši?“ otázal se Ransome.

Brandon zavrtěl hlavou. „Na aparátu můžou bejt otisky prstů.“

„Mohli bychom zvednout sluchátko za horní konec. Tohle mi nepřipadá jako obyčejný hovor. Tak vyzvání centrála,“ usoudil Selby.

„Něco vám povím,“ navrhl Ransome. „Můžeme zajít k sousedům a vzít si ten hovor od nich. Beztak budete chtít sousedy vyslechnout.“

„Dobrý nápad,“ schválil to Selby. „Pojďme.“

Odpochodovali v zástupu k vedlejšímu domu. Postarší manželé, evidentně silně rozrušeni, tam právě zasedli k časné snídani. Na Selbyho chřípí zaútočila vůně kávy a opečené slaniny, takže si uvědomil, že má hlad. Bill Ransome se ujal představováni. Brandon se omluvil za vyrušení, šel k telefonu a zeptal se spojovatelky na hovor na Benellově lince. Řekla: „Podívám se na to. Vydržte u telefonu, prosím.“ O chvíli později se ozval rázný hlas spojovatelky meziměstských hovorů: „Arizonský Tucson se snaží dovolat okresnímu prokurátorovi Selbymu. Pokladník z banky jim řekl, že bude u Benellů. Prý je to moc důležité.“

„Spojte nás,“ požádal ji Brandon. „Selby je tady.“

Selby na Brandonův pokyn zvedl sluchátko. O chvíli později slyšel centrálu říkat: „Mluvte,“ a pak se ozval Reillyho hlas. „Páni, Selby, mám takovej dojem, že jsem udělal pořádnou botu.“

„Co se stalo?“ zeptal se Selby.

„No, jel jsem k Lacey mu – ne hned potom, co jste odjeli, poněvadž jsem mu chtěl dát šanci trochu ochladnout. A když jsem tam přijel, vůbec se tam nesvítilo. Nějakou chvíli jsem to tam obcházel a bouchal na dveře, ale nikdo mi neotvíral, takže jsem usoudil, že Lacey šel spát a kašle na nás. Vrátil jsem se do města a pořád jsem nad tím spekuloval, a před půlhodinkou mě najednou napadlo něco, co mi mělo dojít dřív. Vzpomněl jsem si, že Lacey mi jednou pověděl o jednom místním letci jménem Paul Quinne. Říkal, že je to nějaká přízeň jeho bývalý manželky a jestli bych mu moh dohodit nějakou práci pro okres, až se něco namane. Žádná práce pro okres se ale nevyskytla a já na to dočista zapomněl. Takže jsem se pustil do hledání Quinna, kdyby náhodou něco věděl. No a zjistil jsem, že asi tak půl nebo tři čtvrtě hodiny potom, co jste odjeli, Quinne od frčel z letiště a uvedl, že letí do Nového Mexika a odtud někam dál.

Zajímavé je, že měl pasažéry – Jima Laceyho, paní Burkeovou

a to dítě.“

Selby tu informaci vyslechl mlčky. „Dobrá, Bucku. Dík, že jste na to přišel,“ řekl nakonec.

„Myslel jsem, že vám to mám dát vědět,“ řekl Reilly hlasem, z něhož zaznívaly obavy. „Mám takovej dojem, že jsem dnes dopustil, aby se mý city pletly pod nohy povinnostem.“

„Nic si z toho nedělejte,“ uklidňoval jej Selby. „Zato jste stál při mně, když Laceyho začala svrbět pravá ruka. Mimochodem, v jakém příbuzenském poměru je ten Quinne, víte to?“

„Už jsem to zjišťoval,“ řekl Reilly. „Je to bratr paní Burkeové.“

„Díky,“ řekl Selby a chystal se zavěsit, když promluvil rázný hlas spojovatelky meziměstských hovorů: „Pane Selby, z hovorů, které jsem spojovala, samozřejmě vím o tom, co se stalo. Zkontrolovala jsem z vlastní iniciativy záznamy o telefonu u Benellů, jestli tam nebyly nějaké meziměstské hovory, o kterých byste měl vědět. Jedna ze spojovatelek ve službě si vzpomněla, že dnes večer Benellovi spojovala hovor z telefonního automatu v arizonském Tucsonu. Pomůže vám to nějak?“

Selby cítil, jak jeho prsty bezděky sevřely sluchátko. „To bych řekl, že nám to pomůže. Kdo volal?“

„Byla to nějaká žena, ale neuvedla jméno. Byl to přímý hovor mezi dvěma stanicemi, placený druhou stranou.“

„Ta vaše spojovatelka ten rozhovor zřejmě neposlouchala, co?“ otázal se Selby.

„Ne, zaslechla jen konec. Chtěla zkontrolovat, jestli je už linka volná, a slyšela, jak ta žena říká, krátce po půlnoci ‚Nashledanou‘.“

„Moc vám děkuji,“ řekl Selby. „Hned to prověříme.“ Pak zavěsil a významně pokynul na šerifa Brandona. „Vypadá to, že už se to trochu pohnulo, Rexi,“ prohlásil.

Kapitola 10

Osmá hodina ranní zastihla Douga Selbyho usazeného naproti Brandonovi v jedné restauraci v Las Alidas. S prázdnými talířky odstrčenými k jedné straně se ti dva potichu radili a probírali informace, které odhalili.

Billy Ransome, jemuž nasadila manželský chomout šlachovitá osůbka s výškou sto dvaapadesáti centimetrů a váhou padesáti kil, která nepromeškala jedinou příležitost ke sdělení, že jí mužskej nebude odmlouvat, ani když je náčelníkem policie, se šel nasnídat domů, přičemž je téměř v slzách prosil, aby neodjížděli dřív, než se vrátí. Bylo mu jasné, jak to chodí s politikou na malém městě, a dobře věděl, že by jeho prestiži ohromně prospělo, kdyby byl viděn při důvěrné poradě ve veřejné restauraci ve společnosti šerifa a okresního prokurátora. Uvolil se odejít pouze proto, že mu to manželka po telefonu kategoricky rozkázala.

Selby si nacpal tabák do dýmky, usadil se do poněkud nepohodlné lavice a spokojeně vyfukoval modravé chomáčky kouře.

„Teď něco nového, co musíme vzít v úvahu,“ oznámil. „Kancelář Western Union ve Phoenixu hlásí, že ten telegram, který údajně podepsal John Burke, je podvržený. Někdo tam prý zatelefonoval, řekl, že volá z jisté telefonní stanice, a požádal o zasláni telegramu na účet oné stanice. Uvedl číslo a spojovatelka z Western Union se ho zeptala, na čí jméno je telefon přihlášený. Ta osoba jí dala správnou informaci. To se dá udělat snadno. Člověk k tomu potřebuje pouze telefonní seznam a hlas, z nějž vyzařuje jistota. No dobrá, ten telegram byla bouda. Víme jen, že ho poslal muž, protože spojovatelka si pamatuje, že to byl mužský hlas. Pravděpodobně stejný muž, který nechal tělo spálit bez identifikace.

O telefonu paní Burkeové se dalo zjistit, že volala Laceymu do Tucsonu dvakrát, jednou v pondělí ráno v jedenáct a podruhé v pondělí večer v sedm třicet. V pondělí ráno také telefonovala svému bratrovi Paulu Quinnovi na letiště v Tucsonu. V devět padesát včera telefonovala Oliveru Benellovi nějaká žena z automatu v Tucsonu.

Takže jisté je tohle. Benell něco věděl o Burkeovi. Z nějakého logického důvodu chtěl, aby bylo vyšetřování Burkeová zmizení odvoláno. Jinými slovy s tím měl něco společného. Možná jen proto, že chtěl získat těch deset tisíc dolarů pro banku. Tenkrát to tak vypadalo. Následující události by mohly naznačovat, že snad měl ještě další důvod. Jsem nakloněn domněnce, že ty zločiny spolu souvisí a Benella zabili kvůli té informaci.“

„Nezapomeň, že ho něco přimělo jet do té banky kolem druhé nebo třetí hodiny ráno,“ podotkl Brandon, který si právě balil cigaretu. „Ale nejel tam vlastním autem. Jel s někým. Ten někdo si na tom pořádně vydělal. Podle toho, co se zjistilo při předběžné kontrole, bance chybí téměř padesát tisíc. To už je slušná kořist.“

Selby se chystal něco říct, když vešel Bob Terry, v jehož obličeji byly patrné známky únavy. Přitáhl si židli, požádal číšnici, aby mu přinesla konvici kávy, a vytáhl z kapsy sérii fotografií.

„Našel jsi něco?“ zeptal se šerif Brandon.

„Ano, ale ještě nevím co,“ řekl Terry. „Z toho revolveru ráže osmatřicet jsou všechny otisky setřené. Nikde na jeho povrchu nebyl ani jeden otisk prstu. Navíc jsou zbroušená čísla, takže se nedá zjistit nic o prodeji té zbraně. Z toho je velice pravděpodobné, že to byla profesionální práce.“

„Je samozřejmě možné, Rexi, že Benell o tom druhém zločinu věděl, ale jeho smrt s tím přitom nemá nic společného,“ řekl Selby.

„Začíná to tak vypadat,“ připustil šerif. „To, že zbrousili čísla z bouchačky a otřeli otisky prstů, má dost velkej význam.“

Terry otevřel tašku, kterou nesl přitisknutou k boku, vytáhl z ní revolver a prohlásil triumfálně: „Ale něco jsem přece jen našel.“

„Co?“ otázal se šerif.

„Někdy, a nedá se říct kdy, přičemž to mohlo být před několika dny, týdny, měsíci nebo dokonce lety, tu zbraň někdo čistil. Měl přitom vlhké prsty a jeden prst se otiskl na povrch téhle vnitřní otočné součásti, kterou se vysunuje bubínek. Podívejte.“

Odstrčil západku, rázně sklopil bubínek a ukázal jim dobře tvarovaný otisk prstu, výrazně se rýsující v tmavé, načervenalé vrstvičce.

„Co to je?“ zeptal se Selby. „Skvrna od krve?“

„Ne, zřejmě jenom rez. Tady je fotka toho otisku.“

Vytáhl fotografii a položil ji na stůl. „Pracoval jsem v jednom z místních fotoateliérů,“ řekl, „a mám to docela dobře zpracované. V Benellově domě byla spousta otisků. Některé z nich jsou Benellovy, jiné zas ne. Pár čerstvějších jsem objevil v ložnici na opěradlech jedné židle z pochromované oceli. Něco jsem našel na dveřní klice a jeden na skleněné desce toaletního stolku. Ten modernistickej nábytek je pro otisky jako stvořenej.“

Terry vytáhl z tašky sérii fotografií a rozložil je po stole. „To je úlovek,“ radoval se.

Selby a Brandon se předklonili, aby si otisky prohlédli.

„Tyhle jste zvětšil?“ zeptal se Selby.

„Ano, tohle všechno jsou zvětšeniny.“

„Mně připadají všechny stejné,“ usoudil Selby. „Tenhle vypadá úplně stejně jako ten, co jsem viděl včera – ten, který jste mi přinesl do kanceláře.“

Terry jej s úsměvem přerušil. „V očích člověka, který není znalec, vypadají všechny stejně, pane Selby, podobně jako všechny značky automobilů připadají stejné tomu, kdo neví, na co se zaměřit. Ale vycvičené oko se při klasifikaci aut dívá na zešikmení chladiče, tvar čelního skla a linie karosérie, zrovna jako když vycvičené oko hledá charakteristické znaky u otisků prstů. Žádné dva otisky prstů nejsou nikdy stejné.“

„Nejspíš to tak je,“ připustil Selby, „ale i tak jsem si čirou náhodou prohlédl otisky toho mrtvého muže dost podrobně. Někdo mi na něm totiž ukazoval rozdíl mezi klenutým obloukem a spirálou… Víte co, Bobe? Srovnejte je s těmihle otisky.“

Terry chvíli váhal, jako by se mu nelíbila představa, že má postup narušit nějakým zbytečným gestem. Pak řekl: „No dobrá, pane Selby,“ vytáhl z vnitřní kapsy několik snímků a nakonec z nich vybral sérii deseti fotografií. „Abych nezapomněl, přišel telegram z Washingtonu. Na toho člověka nic nemají. Ať už to byl kdokoliv, neměl záznam v trestním rejstříku.“

„Už jsme ho identifikovali,“ řekl Selby.

„Kdo to byl?“

„John Burke, který tady pracoval pro dřevařský podnik.“

Terry potichu hvízdl. „Takže to nebyl tulák?“

„Ne v obecně přijatém smyslu slova. Možná měl zrovna v úmyslu se jím stát,“ řekl Selby. „Tak, a teď mi, Bobe, ukažte, v čem se ten otisk, co jste získal z revolveru, liší od otisku tohoto prostředníčku na pravé ruce.“

„Ze všeho nejdřív, pane Selby,“ vysvětloval Terry, „si prohlédneme typ prstu. Najdeme si to, čemu se říká ‚jádro‘ a ‚delta‘, a změříme rýhy mezi nimi.“

Položil obě fotografie vedle sebe, vytáhl z kapsy lupu a malinké pravítko, rozdělené jemnými čárkami.

„Vezměte si tuhle linii od jádra až k deltě,“ řekl. „Můžeme podle ní spočítat počet rýh, které přetíná rovná čára, pak uděláme totéž s tím drahým otiskem a z toho…“ Náhle se odmlčel.

„Copak, Bobe?“ zeptal se šerif Brandon.

Terry na ně užasle zíral. „Tedy, jsou opravdu stejné,“ hlesl.

Selby a šerif Brandon na sebe pohlédli. Terry se horečně vrátil k prohlížení otisků. Asi po minutě nebo dvou se napřímil a uznale na Selbyho kývl. „To byl prima nápad, pane Selby. Jsou stejné.“

„V tom případě,“ řekl Selby pomalu, „tuhle zbraň, s níž byla spáchána vražda, kdysi vlastnil John Burke.“

„To je pravda,“ řekl Terry.

„Nemůžete se mýlit?“

„Není nejmenší šance,“ řekl Terry. „Je to matematická záležitost“

„Co jsou ty další otisky?“ zeptal se Selby.

„To jsou otisky z různých zdrojů,“ odvětil Terry a ukázal na hromádku fotografií, které vytáhl z kapsy. „Některé jsou z toho sejfu v Las Alidas Lumber Company. Další pocházejí z vloupáni do trafiky v Madison City a jedna série jsou otisky, které jsem sundal ze zadní strany zrcátka v tom ukradeném autě. Vzpomínáte, jak jsem vám říkal, že volant byl pečlivě otřený stejně jako kliky na dvířkách, řadicí páka a ruční brzda. Ale na zadní straně zpětného zrcátka byly dva fešácké otisky.“

„Podívejme se na ně, jestli se třeba nehodí k jiným, které máme,“ navrhl Selby tiše.

„Ještě jsem se samozřejmě nepokoušel žádné z těchhle klasifikovat. Měl jsem moc práce se zpracováním málo zřetelných otisků a snímáním otisků. A většina těchhle fotek pochází z věcí tady v tom domě. Na té pochromované oceli se otisky drží jako vyryté. Podívejme se, jestli se k nim některé žních hodí… počkat, tenhle vypadá slibně.“

Brandon a Selby ho mlčky pozorovali, když porovnával dva snímky, pak se zmateně napřímil a řekl: „Podívejte, šerife. Tyhle dva jsou stejné. Jeden z těch otisků na zadní straně zpětného zrcátka v autě a jeden ze spodní strany opěradla toho křesla v předním pokoji.“

„Takže muž, který tím autem jel z Arizony, byl v Benellově domě,“ řekl Selby.

„Nemůžete si být jistý, že to byl ten člověk, který s tím autem přijel z Arizony. Tyhle otisky na zadní straně zrcátka tam už mohly nějakou dobu být. Mohl je tam udělat majitel auta.“

„Porovnejte je s otisky toho mrtvého muže,“ vyzval jej Selby. „Začínám si myslet, že celá tahle věc zapadá do jednoho rámce.*’

Za chvíli nato řekl Bob Terry udiveným hlasem: „Hernajs, pane Selby, sice nevím, co to všechno znamená, ale zase jste na to káp. Otisky ze zadní strany zpětného zrcátka jsou otisky toho mrtvého muže, co ho našli včera u trati, a tenhle otisk ze spodní strany opěradla křesla patři taky tomu mrtvému muži.“

„To znamená, že máme jeho otisky na revolveru, s kterým byla spáchána vražda, na opěradle křesla v Benellově domě a na zpětném zrcátku automobilu, údajně ukradeného v arizonském Tucsonu,“ shrnul to Selby.

„Přesně tak.“

Selby a Brandon si vyměnili pohledy.

„Tak podívejte,“ řekl Selby, „tuhle věc musíme dotáhnout až do konce. Myslím, že ten dům zavřeme tak důkladně, aby do něj ani myš neproklouzla, zavoláme do Los Angeles a požádáme, aby nám sem poslali pár dobrých odborníků na otisky prstů, kteří by s tím Terrymu pomohli. Pak v tom domě prohlédneme všechno, co tam je, a prověříme každý jen trochu znatelný otisk, který najdeme.“

„Terry to tam už proklepal docela slušně,“ řekl šerif Brandon. „Tak mě napadlo, že jestli je to práce nějakýho gangu, budou mít nejspíš záznamy v rejstříku, takže by nám ty otisky mohly stačit k jejich identifikaci.“

„Ale co by dělal John Burke v Benellově domě?“ namítl Terry. „Přece se s Benellem nepřátelil, nebo ano?“

„Pokud víme, tak ne,“ řekl Brandon. „Jenže tam byl,“ trval na svém Selby. „Samozřejmě tam mohl jet proto, aby požádal o půjčku,“ pokračoval šerif zamyšleně. „Něco, o co by si netroufl požádat v bance.“

„Myslíš v případě, že by měl schodek v účtech a chtěl nějaký úvěr, aby to zamaskoval?“ zeptal se Selby.

„Něco takovýho,“ řekl šerif, „i když já bych to přesně takhle neviděl. Dá se rozumně předpokládat, že Burkemu chyběla hotovost. Pravděpodobně měl nějakej majetek, něco, s čím moh podložit svý úvahy. Přirozeně nebyl v situaci, kdy by moh v běžný pracovní době přijít do První národní banky a požádat o půjčku, ale moh zajet k Benellovi domů, otevřeně všechno přiznat, dokázat Benellovi, že by mu stačila trocha peněz na překlenutí, a moh by celej schodek vyrovnat. Benell se možná rozhod, že ho založí, a odjeli spolu do banky, aby moh Benell vyzvednout peníze z trezoru. No a potom, když Burke uviděl všechny ty prachy v trezoru, ztratil hlavu…“

„To zní setsakra rozumně, Rexi, až na jednu věc, totiž že Burke byl v té době mrtvý a spálený,“ namítl Selby, zeširoka se usmívaje.

Šerif Brandon se poškrábal ve vlasech za ušima. „No jo, je to tak,“ připustil. „Takže ty Burkeovy otisky tam nemůžou bejt od včera.“

„Ne,“ přisvědčil Terry.

„A není možný, že by tu došlo k nějaký mýlce?“ otázal se šerif.

„To tedy není. Burke byl v tom domě nedávno, pravděpodobně později než v neděli večer, možná v pondělí v noci. Je…“

„Počkat,“ řekl šerif. „Možná se přece jen někam dostaneme. Dejme tomu, že Burke do toho domu opravdu jel. Dejme tomu, že Benell jel do banky a dal Burkemu deset tisíc dolarů. Burke je chtěl hned ráno fofrem předat svýmu makléři. Vzal je do města a nechal v sejfu toho dřevařskýho podniku.“

„Potom se převlekl za tuláka, šel ven a nechal se srazit vlakem?“ zeptal se Terry.

Selby zavrtěl hlavou. „Nesrazil ho vlak,“ prohlásil. „Nebyla to tragická smrt. Byla to chladnokrevná vražda, ale musela mít nějaký motiv.“

„Člověk, který ho zabil, si možná myslel, že má u sebe těch deset tisíc dolarů, poněvadž nevěděl, že je schoval v sejfu dřevařskýho podniku,“ přemítal Brandon.

Selby přikývl. „To by snad šlo. Ale nedá se tím vysvětlit to, co se stalo včera v noci Benellovi.“

„Jedno po druhým,“ řekl šerif.

„A nepřehlížejte fakt, že jsou tam další otisky, které tam někdo udělal až po Burkeovi,“ připomněl jim Terry.

„Rád bych se na ně podíval,“ požádal Selby.

Terry mu přistrčil tři nebo čtyři fotografie. „Tohle jsme našli v ložnici,“ vysvětloval. „Řekl bych, že tam byly od včerejší noci.“

„Jsou úplně jiné než ty ostatní,“ podotkl Selby.

„Ano, jsou zcela odlišného typu, a taky rozloženi rýh je samozřejmě jiné.“

„Kolik jste si dal práce s tím Laceyovým vozem?“ chtěl vědět Selby.

„Prohlédl jsem volant, řadicí páku a ruční brzdu. Pak jsem vzal zpětné zrcátko. Všechno bylo otřené dočista, kromě zpětného zrcátka.“

„Zkoušel jste to na zadních okénkách nebo klikách u zadních dvířek?“ zeptal se Selby.

Terry zavrtěl hlavou.

„Tak to ještě zkuste,“ navrhl Selby. „Neměli bychom přehlédnout žádnou šanci. Je tu něco moc podezřelého… řekněme…“

„Co?“ zeptal se Brandon.

„Zrovna mě napadlo, že jediná osoba, která toho mrtvého identifikovala jako Johna Burkeho, je jeho manželka, která navíc připustila, že se jeho vzhled změnil. Dejme tomu, že by se spletla.“

„Máš ty fotografie, Dougu?“ zeptal se Brandon. „Ano. Mám jich v aktovce celou sérii. Sehnala mi je Sylvie Martinova.“

„Takže teď musíme najít Burkeovy známé,“ navrhl Brandon. Selby přikývl.

Bob Terry dopil poslední zbytek své kávy a prohlásil zarputile: „Je mi úplně fuk, jestli to byl John Burke nebo George Washington, ale ten chlap, co ho včera našli mrtvého u trati, byl u Benella v domě, měl revolver, kterým byla spáchána vražda, a s velkou pravděpodobností byl taky tím, kdo jel naposledy v tom ukradeném cadillacu. Znáte to – když člověk jede v cizím autě, nejdřív ze všeho si správně nastaví zpětné zrcátko, zvlášť pokud je vyšší nebo menší než řidič, který tam jel před ním.“

„Ano,“ řekl Selby. „Můžeme dokázat, že týž muž byl na všech těch místech, ale než budu moci kohokoliv usvědčit z vraždy Johna Burkeho, musím porotu přesvědčit, že John Burke je mrtvý. Abych to mohl udělat, musím prokázat, že to tělo patřilo Johnu Burkemu. Víte co, Terry? Jeďte do Burkeová domu a sejměte otisky ze všeho, co tam najdete. Tak bychom měli získat spoustu Burkeových otisků. Pak je můžeme porovnat s otisky mrtvého muže a spolu s prohlášením paní Burkeové, že je to její manžel, máme neprůstřelný případ.“

„Zkusme ty fotky ukázat několika lidem, kteří ho dobře znali,“ navrhl šerif.

Otočné dveře do restaurace se rozlétly a k jejich stolu důležitě přisupěl Billy Ransome.

„To jste hodní, že na mě čekáte, hoši,“ zahlaholil. „Nemyslel jsem, že mi to bude tak dlouho trvat.“

„To je v pořádku,“ řekl Brandon. „Trochu jsme to zatím probírali. Vypadá to, že jsme se dostali zas o kousek dál. Poslyšte, Billy, vypadá to, že byl v téhle věci zapletenej John Burke a to tělo, co se našlo předevčírem a my ho považovali za tuláka, kterýho srazil vlak, byl ve skutečnosti John Burke. Tělo máme vyfocené. Pokud to bude možné, chceme ho podle těch fotek identifikovat. Myslíte, že je nějaká šance…“

„Ukažte mi je,“ řekl Ransome. „Burkeho jsem dobře znal.“

Selby vytáhl jednu ze zvětšených fotografií a Ransome si ji vážně prohlédl.

„Kdepak, tohle není Burke,“ prohlásil. „Burke měl knírek a nosil tlustý brejle…“

„Počkejte,“ přerušil jej Brandon. „Mohl by to být Burke bez knírku a bez brýlí?“

Ransome se zamračil, přimhouřil oči a ještě jednou se na fotografie zadíval. „To je teda divný,“ podotkl. „Jak má někdo tlustý brejle a knírek, tak si to s ním člověk tak nějak spojí… no ano, prokristapána, vypadá to, že by to moh bejt on… Ukažte tu další fotku… ano, myslím, že to je… no jasně, že je to on. Určitě je to Burke. Bez toho knírku a bez brejlí je trochu změněnej, ale bude to John Burke, jasně že jo.“

„Výborně,“ řekl Brandon. Teď‘ budeme chtít, aby váš názor potvrdilo ještě pár dalších lidi, kteří Burkeho dobře znali. Kdo by to tak mohl bejt, Bille?“

„Já už na někoho přijdu,“ prohlásil náčelník policie zamyšleně; z jeho důležitého chování bylo zřejmé, že si tu příležitost vychutnává. „Třeba Walter Breeden. Ten prodává v trafice. Měl by ho znát.“

„Znal se s Burkem důvěrně?“

„Jo. Hrávali spolu často šachy. Než se sem Burke přistěhoval, Breeden byl místní přeborník, jenže Burke ho klidně strčil do kapsy. Breeden je pomalej hráč, kdežto Burke je kulovej blesk.“

„Ještě někdo?“ otázal se Selby.

„Ano, Ella Dixonová. Dělá stenografku v tom dřevařským podniku. Ta by ho rozhodně měla znát A pak je tu Arthur White, soused odvedle.“

„Dali by se někteří z těch lidí sehnat?“ zeptal se Brandon.

„Jistě, já vám je seženu,“ slíbil Ransome. „Jeďte do mé kanceláře v budově věznice a já tam ty svědky dovezu. Necháme je podle těch fotek provést identifikaci, i když si myslím, že se ani nemusíte namáhat. Je to John Burke, určitě, proč myslíte, že dal pryč ten knírek? Aby se maskoval?“

„To sotva,“ řekl Selby. „Bez těch brýlí musel být slepý jako patrona.“

„No jo, to je pravda.“

„Vypadá to, že byl zavražděný,“ pokračoval Selby.

Bylo víc než zřejmé, že to sděleni nebylo pro náčelníka policie ničím nevítaným. „Safraporte, to jsou mi věci,“ prohlásil. „Další vražda, říkáte? Vyvíjí se to čím dál líp. Z jedněch losangeleskejch novin sem prý posílají reportéra i s fotografem. A jé, budu se muset oholit!“

Selby se dotkl strniště na své bradě a rozhodl: „Nejdřív nám sežeňte ty svědky a pak se spánembohem jeďte oholit.“

Ransome váhal a Brandon na Selbyho mrkl. „Až s tím budou noviny z města hotové, bude z toho zprávička na pár řádcích v černé kronice.“

„Jen si nemyslete,“ opáčil Ransome. „Tohle se dostane na první stránku. Padesát tisíc dolarů je fuč, jen to fikne, a vypadá to, že po sobě nenechali jedinou stopu. Ale my je dostaneme. Už jsem řek místní dopisovatelce, že jsem, tedy že jsme, na horké stopě a očekává se, že celou tu bandu pochytáme do osmačtyřiceti hodin. Totiž chápete, neřek jsem jim, že to udělám já. Řek jsem úřady, víte… Tím jsem měl na mysli taky vás.“

„Jo, víme,“ řekl Brandon suše. „Takže my teď jedeme k vám do kanceláře a vy tam můžete přivést svědky.“

Ve stísněných prostorách kanceláře v budově věznice s otlučeným nábytkem, zamřížovanými okny a odporně nasládlým pachem vězeňské dezinfekce si Doug Selby připravil fotografie a čekal, až Ransome přiveze svědky.

Jako první byl na řadě Walter Breeden, zhruba pětapadesáti letý muž, v jehož šedých očích byl neustále tázavý a poněkud šilhavý pohled. Pohyboval se pomalu a metodicky.

„Prohlédněte si tyto fotografie,“ vyzval ho Selby. „Chceme to tělo identifikovat. Paní Burkeová a náčelník Ransome říkají, že je to John Burke. Samozřejmě má oholený knírek a nemá brýle. Co si o tom myslíte vv?“

Walter Breeden se podíval na fotografie, vylovil ze zadní kapsy nožík, pak vytáhl kus tabáku, pomalu si ukrojil jeden rožek, vložil si jej do úst a žmoulal mezi zuby. Všechny své pohyby prováděl po pečlivé úvaze. Prohlédl si jednu po druhé všechny fotky a pak si je začal prohlížet znovu. Našpulil rty, jako by v ústech zadržoval sliny, rozhlédl se po plivátku, ale když ho našel, nejdřív dokončil prohlíženi fotografii a teprve pak se otočil a s naprostou přesností se trefil přímo doprostřed plivátka. Pak zvedl zrak k Selbymu a řekl klidně: „Kdepak, to není on.“

„Není?“ zvolal Selby.

„Kdepak,“ zopakoval Breeden. „Tohle není John Burke.“

„Ani kdyby měl oholený knír a byl bez brýlí?“

„Ne.“

„Jak to víte?“ zeptal se Brandon.

„Podle toho, jak vypadá,“ řekl Breeden. „Zrovna tak, jako člověk ví jiné věci. Tak jako vím, že vy jste šerif Brandon a tohle je okresní prokurátor. Není to Burke.“

„Proč ne? V čem se od něj liší?“

„To nevím, ale má trochu jinou bradu a tvar nosu – a možná taky čelo.“

„Ovšem jsou to fotografie a ten člověk je mrtvý. To všechno musíte vzít v úvahu.“

„Jo, to vím,“ řekl Breeden, „ale jestli chcete znát můj názor, tak to zkrátka není Burke.“

„Váš názor chceme znát, ale je velice důležité, aby nedošlo k nějakému omylu,“ vysvětloval Selby.

„V těchhle věcech je samozřejmě těžko říct. Jak jste sám podotk, je mrtvej a jsou to jen fotky, ale beztak si myslím, že to není Burke. Kdybych moh vidět to tělo, tak bych to poznal.“

„Bohužel,“ řekl Selby, „to je…“

Odmlčel se, když se do kanceláře důležitě přikolébal policejní náčelník Ransome a v těsném závěsu za ním velmi vysoká, štíhlá dívka s brýlemi a velkýma modrýma očima.

„Ella Dixonová,“ ohlásil náčelník Ransome. „Tak, Ello, teď se mrkněte na tyhle fotky Johna Burkeho. Je mrtvej a možná to pro vás bude trochu šok, až ty fotky uvidíte, ale…“

Ella mu nevěnovala pozornost, přistoupila rychle ke stolu a shlédla na fotografie.

Bylo jí hodně přes třicet. V jejím obličeji byla patrná únava z mnoha let strávených u kancelářské práce. Měla však v sobě něco na způsob tiché kompetence. Nepatřila k tomu typu lidi, kteří v nouzi ztrácejí hlavu.

„Jsou to samozřejmě fotografie,“ vysvětloval Brandon. „Ten muž je mrtvej. Má oholený knírek a nemá nasazený brejle. Takže…“

„Rozumím,“ řekla rychle. „Nechte mě ty fotky chvíli prohlédnout, prosím vás.“

Prohlížela si je asi deset nebo patnáct vteřin a pak zkonstatovala: „Ano, je to Burke.“

Walter Breeden neříkal nic. Našpulil rty a vyplivl šťávu z tabáku do ptivátka.

„Znáte se s panem Breedenem?“ zeptal se Selby.

Otočila se a pozdravila Breedena kývnutím hlavy. „Několikrát jsem ho viděla,“ řekla. „Vím, kdo to je.“

„Pan Breeden zná Burkeho velice dobře a říká, že to není on.“

„Já myslím, že je to on,“ namítla. „Proč myslíte, že ne, pane Breedene?“

Breeden asi dvě nebo tři vteřiny převaloval tabák v ústech a pak prohlásil: „Prostě si myslím, že to není on, to je vše.“

„Já jsem si jistá, že to je on,“ řekla. „Vídala jsem ho v kanceláři den za dnem. Pochopitelně jsem ho vždycky viděla s brýlemi a knírkem, ale vím docela jistě, že je to on.“

„Vypadá jako on – totiž vypadá podobně jako on,“ řekl Breeden. „Moh by to bejt jeho bratr nebo někdo, kdo má stejné rysy. Ale Burke to není.“

„Jasně že to je Burke, Breedene,“ ozval se náčelník Ransome. „Co je to s váma? Koukněte se na něj ještě jednou. Přece ho identifikovala jeho vlastní žena! Tadyhle Ella Dixonová, která s ním pracuje v jedny kanceláři, ho taky poznala, a já to vím, že je to Burke. Pamatujte, že to mužského změní, když si sundá brejle a oholí si knír. Vás to možná spletlo, ale mě to rozhodně nesplete. My policejní příslušníci jsme zvyklí mít co do činění s lidma, kteří se různě maskujou. Když vidíme chlapa s knírem, musíme si umět představit, jak by asi vypadal bez kníru. Když vidíme člověka s brejlema, musíme si umět představit, jak by vypadal bez brejlí. Pojďte sem a ještě jednou se na ty fotky podívejte.“

Breeden žvýkl ještě jednou nebo dvakrát váhavě do tabáku. „Nepotřebuju se na ně znovu dívat,“ ohradil se. „Už jsem je viděl. Neříkám, že se mejlíte. Neříkám, že jste na špatný stopě. Vy máte svůj názor a já zase svůj. Tohle není John Burke, jestli to chcete vědět ode mě.“

Ransome zrudl. Chystal se ještě něco říct, ale vtom přivedl další policista do místnosti nervózního štíhlého muže, kterému mohlo být tak ke čtyřicítce. „Arthur White,“ oznámil.

Arthur White k nim svižně vykročil. „Dobré ráno, pánové,“ pozdravil.

Šerif Brandon se k němu otočil. „Pane White,“ oslovil jej, „vy pracujete v bance. Bydlíte hned vedle Johna Burkeho. Určitě ho dobře znáte, že ano?“

„No, nejsem jeho blízkým přítelem, ale.,.“

„Já vím, ale vídáte ho dost často.“

„Ano.“

„Potkáváte se s ním v bance?“

„Ano, několikrát jsem ho tam viděl.“

„A dobře jste si ho prohlédl?“

„Ano, ovšem.“

„Nosil vždycky knírek a brejle s tlustými skly?“

„Ano.“

„Zavřete oči a snažte si představit, jak by asi vypadal bez kníru a bez brejlí.“

White poslušně zavřel oči a po chvíli prohlásil: „Ano, myslím, že vím, jak by asi vypadal.“

„No dobrá. Podívejte se na tyhle fotografie,“ vložil se do toho Ransome důležitě, „a identifikujte tuhle mrtvolu jako tělo Johna Burkeho, poněvadž není pochyb o tom, že to je John Burke. Jeho vlastní manželka ho identifikovala. Ella Dixonová říká taky, že je to Burke, a já vím, že je to Burke.“

White udělal krok dopředu, začal pokyvovat hlavou, pak přestal, upřeně zíral na fotografii, naklonil hlavu nejdřív na jednu stranu a pak na druhou, potom zakryl prsty nejprve čelo obličeje, zachyceného na jedné z fotografii, a posléze ústa. Přesunul zrak od jedné fotografie k další, narovnal se a prohlásil: „Je mi úplně putna, kdo říká, že je to John Burke. Na těchhle fotkách není John Burke. Ten člověk, co je tu vyfocenej, není Burke.“

V tichu, které následovalo, přistál Breedenův plivanec tabákové šťávy hlasitě v plivátku a stékal po jeho stranách.

Když vycházeli z věznice, přijíždělo k budově auto, z nějž promluvil George Lawler z Las Alidas Lumber Company: „Rád bych s vámi na chvíli mluvil, pane Selby.“

Selby se omluvil a přistoupil ke stupačce auta.

„Ve městě je spousta vzruchu,“ nadnesl Lawler Selby přikývl; pochopil, že muž je nervózní a snaží se poznamenat na úvod nějakou zdvořilost, než stočí řeč na to, co mu leží v hlavě.

„Je tu nějaký člověk jménem Miltem z Los Angeles,“ pokračoval Lawler vzrušeně, „a tvrdí, že těch deset tisíc dolarů, co bylo v našem sejfu, jsou jeho peníze.“

„Na základě čeho to tvrdí?“ zeptal se Selby.

„Říká, že Burke mu ty peníze měl vyplatit, že byly odděleně v balíčku a…“

„Kde je teď?“ zeptal se Selby. „Chci s ním mluvit.“

„Šel si na šálek kávy do Blue Whistle. Jeho právním zástupcem je Sam Roper.“

„Jeďte do Blue Whistle,“ nařídil mu Selby. „Já o tom řeknu šerifovi a přijedeme tam za vámi. Chci s Miltemem mluvit.“

Selby se otočil zpátky ke kompaktní skupince stojící před věznici a oznámil Brandonovi: „V Blue Whistle je Miltem, ten makléř. Má s sebou Sama Ropera. Dělají si nároky na těch deset tisíc dolarů, co se našly v sejfu dřevařského podniku. Myslím, že je na čase Miltema vyslechnout.“

Šerif přimhouřil oči. „Jestli mu dělá právního zástupce Sam Roper, tak by bylo mnohem lepší si s ním promluvit, když u toho Roper nebude. Roper nenávidí půdu, po který chodíš, a je na beton, že se bude snažit svýho klienta přimět k tomu, aby ti nedal žádnou informaci, která by ti k něčemu byla.“

„To vím,“ řekl Selby. „A počítám s tím. Miltem je důležitý svědek. Rád bych na něj vytáhl ty fotky mrtvého muže a dozvěděl se jeho názor na identitu toho člověka ještě dřív, než se rozkřikne, že jsou o ní pochybnosti.“

„Je mi to jasné,“ řekl Brandon. „Tak pojď, nasedni do auta a frčíme. Co Ransome? Chceš, aby jel s náma?“

„Jestli chce, tak ano.“

Selby přistoupil k Ransomovi. „Chceme vyslechnout dalšího svědka, Bille. Pojedete s námi?“

Všichni tři muži nastoupili do služebního auta okresu a šerif Brandon je zavezl k podniku Blue Whistle. Lawler na ně čekal přede dveřmi a ukázal jim Miltema, sedícího u stolku s Roperem.

Miltem seděl obrácen tváří ke dveřím. Měl asi čtyřicet tři let a byl to obtloustlý, zdravím kypící člověk s doširoka rozevřenýma, bezelstně modrýma očima a obličejem kulatým jako měsíc. Jeho zrak spočinul krátce na čtveřici pochodující kolem pultu a rty se mu pohnuly, jak něco rychle prohodil k Samu Roperovi.

Roper, někdejší okresní prokurátor madisonského okresu, jehož Doug Selby smetl v kampani připomínající větrnou smršť, nebyl jedním z těch, kteří dokážou odpustit nebo zapomenout. Byl to vysoký kostnatý člověk, jehož obličeji dominovaly vysoké lícní kosti a úzká, doširoka proříznutá ústa. Nad klenutými lícními kostmi jiskřila malá černá očka, podezřívavě shlížející na svět. Roper byl oportunista, který svůj úřad bez jakýchkoliv skrupulí využíval ve vlastní prospěch. Na ostatní hleděl s vrozenou podezřívavostí, kterou se tak často vyznačují lidé, vědomi si nějakého nedostatku ve své povaze způsobeného výchovou, prostředím nebo mravní silou.

Selby se ujal iniciativy a šel rovnou k věci. „Dobré ráno, Ropere – Lawler mi přijel říct, že si děláte nároky na těch deset tisíc dolarů, co se našlo v jeho sejfu.“

Roper stiskl rty pevně k sobě. „Já,“ procedil mezi zuby a pak dodal“ Jsem tu v zastoupení mého klienta pana Miltema.“

Neučinil žádný pokus o to, aby svého klienta, představil, ale Selby si té nezdvořilosti nevšímal a natáhl ruku. „Jak se máte, pane Milteme?“ řekl na pozdrav. „Já jsem Selby, okresní prokurátor madisonského okresu. Tohle je šerif Brandon a náčelník policie Ransome.“

Miltem si s nimi vážně potřásl rukou.

Roper stál vzpřímeně a jeho roztěkané oči nezůstaly ani chvíli v klidu. Když viděl, že rozhovor nabývá na zajímavosti, obešel z boku svou židli, aby se přesunul blíž ke středu skupinky.

„Mohu se vás zeptat na podklady vašeho tvrzení, pane Milterne?“ požádal Selby.

„Ptáte se jako Lawlerův právní zástupce?“ zasáhl Roper ve chvíli, kdy se Miltem zjevně chystal odpovědět na otázku.

„Ptám se jako okresní prokurátor madisonského okresu.“

„Co to s tím má společného?“

Šerif Brandon mu na to chtěl něco odseknout, avšak Selby se usmál a odtušil přívětivě: „Nic, Ropere. Chtěl jste vědět, v jaké funkci jsem tu otázku položil. Tak jsem vám to řekl, to je vše.“

„Nechápu, jakou to má souvislost s povinnostmi okresního prokurátora.“

„To není poprvé, co se rozcházíme v názorech na řádné vykonávání povinností v tomto úřadě.“

Vzadu u jídelního pultu se někdo zachechtal a Roperova černá, nepřátelská očka se okamžitě stočila tím směrem.

„Máte nějaké námitky proti tomu, abyste nám sdělil, jak je to s tím vaším nárokem?“ zeptal se šerif Brandon Miltema.

„Nevidím důvod, proč bych je měl mít,“ odvětil Miltern. „Tento muž, John Burke, nám byl znám jako Allison Brown. Byl to zákazník, který často velmi odvážně riskoval. Věděli jsme toho o něm velmi málo. Před několika dny došlo k tomu, že Mark Crandall, jehož už nějakou dobu známe a který patří k našim nejcennějším zákazníkům, byl náhodou v kanceláři v době, kdy tam byl také Allison Brown. Viděl jsem, že Browna poznal, a také jsem viděl, že mu to nebylo příjemné. Rozhodl jsem se to prošetřit, ačkoliv Crandalla jsem o svém úmyslu neinformoval.

Na druhou stranu jsem Crandallovi neřekl ani o našich vztazích s Brownem. Poskytli jsme mu úvěr. Poté, co vydělal peníze, se odmítl řídit naší radou a odprodat své akcie se ziskem. Dělalo nám potíže se s ním zkontaktovat. Vyčkávali jsme s prodejem tak dlouho, jak jsme si troufali, ale potom jsme část jeho cenných papírů zlikvidovali. Situace nebyla zdaleka uspokojivá. Dlužil nám přibližně deset tisíc dolarů a já jsem mu řekl, že provedeme vyrovnání zůstatku na jeho účtu. Čestně mi slíbil, že nám těch deset tisíc dolarů na druhý den ráno přinese a předá. V úterý asi v osm hodin večer jsem s ním měl meziměstský hovor, v němž mi sdělil, že těch deset tisíc dolarů sehnal, na noc je uloží na bezpečné místo, ale vyrazí brzy ráno, aby mi ty peníze předal, jakmile budeme mít otevřeno.

Na základě jeho ujištěni jsme se tedy přidrželi jeho instrukcí a v důsledku toho přišli o naši záruku. Mezitím jsme se jej snažili najít. Včera krátce po poledni jsme se dozvěděli, že tu byl znám jako John Burke a byl zaměstnancem Las Alidas Lumber Company.“

„Co jestli měl nějaký schodek v účtech Las Alidas Lumber Company?“ zeptal se Selby.

Roper se do toho vložil: „To je nám úplně jedno. Jestli těch deset tisíc dolarů, co se našlo v sejfu toho dřevařskýho podniku, byly peníze podniku, to je jedna věc. Ale jestli ty prachy byly Burkeův osobní majetek, kterej si uložil do sejfu jen přes noc, to je zas něco jiného. Jestli maj v tom dřevařským podniku pocit, že jim Burke dluží deset tisíc dolarů, mně je to jedno. Mému klientovi zůstal dlužnej zhruba deset tisíc dolarů. Jestli je celková výše jeho dluhů dvacet tisíc babek a na zaplacení je tu jen deset, tak si vezme každej z nás padesát centů na dolar.“

„Jinými slovy,“ řekl Selby, „to závisí výhradně na statusu těch peněz.“

„Správně,“ odsekl Roper, „a nejsem si tak docela jistej tím, jestli nemůžeme zadržet celejch deset tisíc. Právní nárok byl prakticky převeden tím telefonním rozhovorem, a když je Brown uložil na bezpečné místo, možná to udělal v zastoupení mého klienta. Každopádně to byly peníze, kterými měl Burke uhradit marži. Nepatřily dřevařskýmu podniku. Ti můžou tvrdit nanejvýš to, že jsou Burkeovi věřitelé. Dřevařskýmu podniku jsme už poslali obsílku.“

Selby vrhl rychlý pohled na Brandona. „Samozřejmě přitom vycházíte z předpokladu, že John Burke a Allison Brown jsou jeden a týž člověk.“

„To taky jsou,“ odvětil Miltem nenucené. „O tom jsme se přesvědčili.“

„Raději se podívejte na tyto fotografie mrtvého těla,“ vyzval je Selby, vytáhl z kufříku obálku se snímky a podal je makléři.

Miltem na fotografie pohlédl a zamračil se. „Chcete tvrdit, že Burke je mrtvý a že si před smrtí oholil knír?“ otázal se opatrně.

„Ano,“ řekl Selby. „Také si všimněte, že mu chybějí brýle.“

Roper se rozpačitě zavrtěl. „Moment, Milteme,“ namítl. „Nejsem si jistej, jestli se mi tohle líbí.“

Miltem dal najevo svůj názor na Ropera tím, že si té poznámky vůbec nevšímal. Pohlédl Selbymu zpříma a upřímně do očí.

„To je muž, jehož jsme znali jako Allisona Browna,“ prohlásil s jistotou. „Má sice poněkud změněný vzhled, ale poznal bych ho kdekoliv.“

„Děkuji vám,“ řekl Selby a zastrčil fotky zpátky do obálky. „Nemáte o tom žádné pochybnosti?“

„Ani trochu.“

„Ukažte mi ty fotky,“ ozval se Roper podezřívavě a natáhl kostnatou ruku. Zmocnil se obálky a obezřele si prohlížel fotografie. „Nelíbí se mi způsob, jakým tyhle otázky kladou,“ řekl Miltemovi.

„Nesmysl,“ řekl Miltern. „Náš klient Allison Brown byl táž osoba jako John Burke. Jestli je Burke mrtvý, je mrtvý náš klient. Na těchto obrázcích je muž, kterého známe jako Johna Burkeho alias Allisona Browna.“

„Takže je identifikujete?“ otázal se Brandon. Než mohl Roper zasáhnout nějakou výzvou k opatrnosti, prohlásil Miltern rychle: „Identifikuji je – ovšem, že je identifikuji. To, že si činím nárok na oněch deset tisíc dolarů, přece závisí na skutečnosti, že Allison Brown a John Burke byli jeden a týž člověk. Jestli je John Burke mrtvý, tak je mrtvý Allison Brown. Já na těchto fotografiích poznávám Allisona Browna. Myslím, pánové, že to je pro můj případ podstatné. Brown a Burke jsou jedno a totéž. Allison Brown nám dluží deset tisíc dolarů. Zemřel v době, kdy měl těch deset tisíc dolarů ve svém vlastnictví.“

„V sejfu mého dřevařského podniku“ namítl George Lawler.

„To nedělá žádnej rozdíl,“ ujistil jej Roper chladně. „Burke vám ty peníze rozhodně nedal. Po pravdě řečeno nikdy nechtěl, abyste ty peníze měl. Měl přístup do vašeho sejfu a využil ho jako místo, kam si uložil svý prachy, to je vše. Právní nárok na ty peníze má pořád ještě John Burke – pokud ten telefonní rozhovor nepostačuje k tomu, aby byl nárok převedenej na mého klienta. Každopádně máme nárok buď na polovinu té částky, nebo na celou.“

„Co vy na to, pane Selby?“ otázal se Lawler. „Je tohle zákonné? Může zpronevěřit naše peníze a pak tytéž použít na to, aby…“

„Ne tytéž,“ skočil mu Roper do řeči. „Tohle jsou peníze, které získal z jiného zdroje.“

„Jaký byl ten jiný zdroj?“ zeptal se Selby. „Na tuto otázku vám momentálně nemohu odpovědět,“ řekl Roper.

„Nu, já se domnívám, že měl ty peníze od…“ řekl Miltem. „Buďte zticha,“ okřikl ho Roper. Miltem se odmlčel.

„Myslím, že jste se chystal komentovat právě tu část celé záležitosti, kterou považuji za nejdůležitější. Odkud podle vás získal ty peníze, Milteme?“

Miltem se usmál. „Myslím, že od této chvíle byste měli klást otázky raději mému právnímu zástupci panu Roperovi.“

„Poslyšte, Selby,“ ohradil se Lawler rozhořčeně, „takovéhle fígle přece neplatí. A vůbec, ty peníze byly uloženy do banky a banka jimi uhradila dlužní úpis. Jen si to zkuste nějak obejít!“

„Kde jsou ty peníze teď?“ zeptal se Roper.

Lawler pokrčil rameny. „Nejspíš je maji ti lupiči, co vykradli trezor,“ prohlásil. „Jenže to není moje starost, ale banky.“

V tichu, které následovalo, si Selby a Brandon vyměnili významný pohled.

Kapitola 11

Když byl Selby zase zpátky ve své kanceláři, ještě ani nebyl hotový s ranní poštou, když jeho sekretářka ohlásila Inez Stapletonovou. Selby odstrčil poštu a požádal Amorette, aby ji uvedla.

Inez měla na sobě elegantní šedý kostýmek šitý na míru; vypadala výkonně a jako ze Škatulky. „Dobré ráno, pane okresní prokurátore,“ pozdravila. „Prý jste měl moc rušnou noc.“

„Spal jsem dvě nebo tři hodiny,“ připustil. „Nejspíš bych se cítil líp, kdybych zůstal vzhůru rovnou celou noc.“

„Doslechla jsem se, že po celém okrese vyrážejí vraždy jako houby po dešti.“

Přikývl. Vycítil, že tohle nebyla pouhá společenská návštěva.

„Taky jsem se dozvěděla, že se sešla velká porota a hodlá zahájit šetření ohledně toho, co se stalo.“

Tentokrát nepřikývi. Chladně k němu vzhlédla a tiše mu oznámila: „Dougu, zastupuji Johna Laceyho a manželku Johna Burkeho.“

Z jeho hlasu zaznělo bezděky překvapení: „Ty!“ vykřikl.

Přikývla a po chvíli se zeptala: „Proč ne? Jsem advokátka, víš.“

„A věděla jsi o tom, že se skrývají před spravedlností?“

Zavrtěla hlavou. „Jsou tady v Madison City.“

„Předstoupí před velkou porotu?“

„Ano, pokud je předvoláš. Chci, aby jim bylo zasláno předvolání, aby to probíhalo oficiální cestou. Můžeš jim ho poslat do hotelu Madison.“

„Budou svědčit?“ zeptal se Selby.

„To nevím.“

Selby od ní zamyšleně odvrátil zrak a několik vteřin bubnoval o kraj svého psacího stolu. Potom si vytáhl dýmku, naplnil ji tabákem a škrtl sirkou.

„Už jsi přestal s tím získáváním času?“ zeptala se, když mu ze rtů splynuly první voňavé obláčky kouře a vytvořily kolem jeho obličeje modrobílý opar.

„Ne, nepřestal,“ řekl krátce a potichu kouřil několik dalších vteřin, až nakonec prohlásil: „Tak poslyš, Inez, asi bych neměl, ale něco ti povím.“

„Neříkej mi nic, co bys nechtěl prozradit advokátce zastupující paní Burkeovou a Laceyho,“ řekla.

Potřásl netrpělivě hlavou, jako by chtěl nad její poznámkou mávnout rukou. „Inez, já nevím, co za tímhle vězí, a vím skoro jistě, že ty to taky nevíš. Mám veškeré důvody k domněnce, že ti James Lacey navykládal spoustu lží. Pravděpodobně podceňuje tvou schopnost ověřit si jeho kroky. Myslím, že má v plánu jít před velkou porotu jen proto, aby se kryl. Ale já ti říkám, že mu to neprojde.“

„Proč ne?“ chtěla vědět.

„Protože mu to nedovolím,“ prohlásil netrpělivě. „Tohle je případ vraždy. Nedopustím, aby si ze mě někdo utahoval. Jestli svou bývalou manželku miluje a hodlá jí chránit, ať raději se zákonem spolupracuje, než aby s ním byl v křížku. Jestli je to prchlivý člověk, který Burkeho zabil proto, že se Burke pokusil zabít svou manželku a potom se snažil krýt, tak ať raději vyloží karty na stůl.

Myslím, že je báječné, když jsi složila advokátské zkoušky. Myslím, že studium práv je skvělá věc pro kteroukoliv ženu, která má logické myšlení. Ale co se týče praxe… víš, Inez, nevidím to rád, že se zabýváš trestním právem.“

„Co je to trestní právo?“ otázala se.

„Obhajování lidí, kteří jsou obvinění ze zločinů.“

„Když jsou nevinní?“

„Velice málo lidí obviněných ze zločinu jsou nevinni. Ti, co jsou nevinní, bývají často odstraněni z cesty ještě dřív, než se případ dostane k soudu.“

„Dík za radu, Dougu,“ řekla lhostejně.

„Co budeš dělat?“ zeptal se zvědavě.

„Budu zastupovat Thelmu Burkeovou a Jamese Laceyho podle svých nejlepších schopností. Udělám všechno, co je v lidských silách, aby padla obvinění, která bys rád vznesl proti některému z nich nebo proti oběma. Využiju přitom veškerých metod, jaké zákon povoluje.“

„Co jestli jsou vinní?“ zeptal se Selby.

Pokrčila rameny a řekla: „Pokud rozumím zákonům, jsou nevinni, dokud jim nedokážeš nad veškerou rozumnou pochybnost vinu. A k tomu, aby mohl být kterýkoliv z nich odsouzený, bude zapotřebí jednomyslného názoru dvanácti členů poroty.“

Vstala. „Myslím, že to je všechno, co jsem vám chtěla říct, pane okresní prokurátore,“ prohlásila.

Otočila se a zamířila statečně ke dveřím, ale pak se prudce otočila, vrátila se ke stolu a postavila se mu tváři v tvář., Ach Dougu,“ řekla, „dělám to strašně nerada, ale udělat to musím. Je to nevyhnutelné. Ty a já jsme měli nádherné přátelství. Znamenalo… znamenalo to pro mě mnoho. Hodně jsme se nasmáli a prováděli hlouposti a všelijaké bláznivé kousky. Ztropili jsme kdejaký žertík a měli spolu různá tajemství. Svět nám připadal jako velké hřiště, na kterém jsme se dobře bavili.

Potom ses začal zajímat o politiku a nechal se zvolit do úřadu. Od té doby jsi prací natolik posedlý, že neznáš nic jiného. Dovedl jsi to do takového extrému, že jsi mě přestal brát na zřetel… Ne,

Dougu, nepřerušuj mě. Vím, co říkám, a znám té. Opravdu jsi mě přestal brát na zřetel, možná ne jako ženu, ale jako kamarádku. Svět se stal najednou místem pro vážnou práci a tvůj zájem se soustředil na ty, kdo berou práci vážně. Dospěla jsem k názoru, že jediný způsob, jakým si kdy budu moci vysloužit tvou úctu, je zapojit se taky do práce.“

Chvíli váhala. Její rty se zachvěly a ústa se protáhla do zvláštního, nesouměrného úsměvu. „No dobrá, pane okresní prokurátore,“ pokračovala. „Teď už si mě budete muset všímat. Budete si mě muset pořádně všímat. Než se nadějete, budete si přát, abyste mě mohl přehlédnout – a zjistíte, že to nejde.

Dougu, raději bych si uřízla pravou ruku než udělala cokoliv, čím bych ti ublížila, ale jsem advokátka a zastupuju své klienty. Buduje zastupovat tak, jak to nejlépe svedu. Varuju tě, dávej si pozor. Tenhle případ upoutá spoustu pozornosti. Noviny toho budou plné. Bude to úplně jako naše tenisová utkání, Dougu. Jestli tě budu moct porazit, tak to udělám.“

„Bez ohledu na to, že dva zločinci uniknou?“ zeptal se jí Selby tiše.

„Bez ohledu na cokoliv, Dougu. A pamatuj, že sis o to řekl sám.“

Otočila se zpátky a bez dalšího slova vyšla z kanceláře, zanechávajíc Selbyho usazeného u stolu, kde zamyšleně hleděl s očima přivřenýma do štěrbin na dveře, které se za ní pomalu zavíraly.

Za chvíli nato vešel dovnitř šerif Brandon. „Tak co, Dougu, jak se cejtíš?“ zahlaholil.

„Tak trochu groggy,“ připustil Selby s úsměvem. „Co se děje nového?

„Proved jsem to tak, jak jsme to naplánovali. Zařídil jsem, aby nám sem poslali fřiško dva experty na otisky prstů z Los Angeles. Ti jeli do Burkeova domu a všechno to tam prolezli, aby získali kompletní soubor Burkeových otisků.“

„Jak to dopadlo?“

„Dougu, já si nemyslím, že ten mrtvej tulák byl John Burke. Myslím, že celá tahle záležitost je podfuk, kterej si někdo moc chytře vymyslel, aby moh shrábnout životní pojistku, anebo ještě spíš nějaká bouda, kterou na nás ušil sám Burke, aby moh z něčeho vyváznout.“

„Z čeho tak soudíš, Rexi?“

„Ty otisky to dokazují,“ řekl Brandon tiše. „Pročmuchali jsme Burkeův barák od sklepa až po půdu. Sundali jsme otisky ze zrcadel, dveřních klik, okenních tabulek, z flašek s pitím, ze všeho, co jsme tam našli vhodného pro otisky. Máme jeden soubor otisků, o kterým se domníváme, že patří paní Burkeové, a další soubor, kterej musí patřit Johnu Burkeovi.“

„A Burkeovy otisky s nimi nesouhlasí?“

„Ne s těmi z mrtvého těla.“

„Ale jeho manželka ho na té fotografii s jistotou poznala, Rexi.“

„To jo, a taky spousta dalších lidí. Jenže Walter Breeden si myslí, že to není Burke, a Arthur White jakbysmet. Víš zrovna tak dobře jako já, že z tohohle kouká průšvih jak mraky. Jsme v setsakramentský kaši. Velká porota na nás bude tlačit, aby se s tím něco udělalo. Jenže když zatkneme kohokoliv za vraždu Johna Burkeho, tak nemůžeme nad veškerou pochybnost dokázat, že to tělo byl Burke. Když vyjdeme z předpokladu, že to nebyl Burke, tak zas nepřijdeme na žádnej motiv k vraždě – zatím.“

„Ale dřív nebo později se dozvíme, kdo byl ten mrtvý muž,“ namítl Selby. „Přátelil se s Oliverem Benellem. Musel být v Benellově domě. Musel řídit Laceyho automobil.“

Šerif zasmušile pokýval hlavou v rezignovaném souhlase. „Jenže nám to ani trochu nepomáhá. Oliver Benell byl včera odpoledne živej a zdravej. Ten tulák, ať už to byl kdo chtěl, byl ve středu ráno tuhej. V tom Benellově baráku sice byl, ale ne dost pozdě na to, aby nám to bylo k něčemu platný.“

Amorette Standishová otevřela dveře z předkanceláře a oznámila jim: „Někdo chce k telefonu šerifa Brandona. Je to meziměstský hovor a prý je to důležité.“

Brandon ji poděkoval, zvedl sluchátko, řekl „Haló,“ pak chvíli počkal a potom pokračoval: „Ano, zdravím vás, Ransome… Opravdu? To je dobře. No jistě, sem s nim… a poznal ho určitě?… Rozumím… Dobrá práce, Ransome. Určitě to zapadá… Jo. Zařídím, aby se o vás zmínili ve zdejších novinách. Tak sedněte do auta a přivezte nám ho sem… to by šlo. Tak zatím.“

Brandon odstrčil telefon, pohlédl na Selbyho a chvíli váhal, jako by se snažil uvést informaci, kterou právě obdržel, do souladu s fakty, která znal. Pak prohlásil: „Nějakej Light, kterej dělá taxikáře v Las Alidas, dnes ráno vyhledal Ransoma a řek mu, že vez nějakýho chlápka do Santa Delbarra. Ten jeho pasažér prej vypadal, že je nervózní a vyděšenej. Když dojeli do Santa Delbarra, vystoupil u hotelu Worthington a tam Lightovi zaplatil. Ten si ale všim, že nešel do hotelu, a má takový tušení, že si někde vzal dalšího taxíka.“

„Kdy to bylo?“ zeptal se Selby.

„V úterý v noci.“

„Říkal jsi něco o tom, že někoho poznal?“

„Jo. Dnes ráno zašel za Ransomem Lacey kvůli tomu svýmu autu. Light viděl, jak s ním Ransome mluvil. Tvrdí, že Lacey je ten, co ho vez.“

Selby se nad tím chvíli zamyslel. „V Santa Delbarra se dají pronajímat letadla. Raději se spojme s tamním šerifem, ať zkusí zjistit, jestli by o tom někdo z pilotů něco nevěděl.“

„Provedu,“ řekl šerif. „Poslyš, Dougu, co když toho budeme mít na Laceyho dost na to, abysme ho zašili, a paní Burkeová ho bude chtít chránit? Může změnit názor ohledně identifikace podle těch fotek?“

„Proč ne?“ opáčil Selby sklesle. „Pro chytrého advokáta to bude hračka. Řekla by, že tam bylo špatné osvětlení, nebo u sebe neměla brýle na čtení, případně že na první pohled se ten člověk podobal jejímu manželovi, takže zareagovala hystericky a ukvapila se ve svém soudu, ale když si ty fotografie prohlédla zevrubněji, dospěla k názoru, že to přece jen nebyl její manžel.“

„Myslíš, že bude mít chytrého advokáta?“ otázal se Brandon.

„Ano,“ řekl Selby.

„Koho?“

„Inez Stapletonovou.“

Šerifova obočí vylétla nahoru.

„Inez složila advokátské zkoušky,“ pokračoval Selby. „Z osobních důvodů usiluje o můj skalp. Nezastaví se před ničím.“

„Ty jsi s ní mluvil?“

„Ano, přišla mě sem varovat.“

Brandon obešel stůl a položil mladšímu muži ruku na rameno. „Seš unavenej, Dougu. Neber si to tak. Nenechej si od ní svazovat ruce. Inez o tom houby ví. Nemůžeš si dovolit držet se kvůli ní zpátky.“

„To vím,“ řekl Selby unaveným hlasem, když Brandon vykročil ke dveřím. „Běž zkusit, jestli se dá něco zjistit na tom letišti.“

Když šerif odešel, Selby položil dýmku, vstal a začal nervózně přecházet po kanceláři. Několik minut stál u okna a upíral zraky do prázdna, pak si nasadil klobouk a zamířil ke dveřím. „Pro vaši soukromou informaci,“ sdělil Amorette Standishové, „budu u holiče. Pokud by mě sháněl někdo z daňových poplatníků, voličů a všelijakých otrapů, tak jsem šel pracovat na případu vraždy.“

Zeširoka se usmála. „Měl jste pernou noc?“

Selby přikývl, vrazil ruce hluboko do kapes a odkráčel dlouhou chodbou soudní budovy. V půlce cesty ke schodišti uviděl Sylvii Martinovou, která právě vycházela z kanceláře okresního tajemníka. „Ahoj,“ zavolala na něj, zářivě se usmála a zamávala na pozdrav.

Doug ji pozdrav oplatil, šel k ní, vzal ji za paži a řekl: „Nablízku je nový vývoj události.“

„Za jak dlouho?“ zeptala se. „Zhruba za půl až tři čtvrtě hodiny.“

„Důležitý?“

„Myslím, že ano. Nějaký taxikář poznal v Laceym zákazníka, kterého vezl v noc vraždy do Santa Delbarra.“

„Co chtěl v Santa Delbarra?“

„Já hádám, že letadlo,“ řekl Selby. „Zrovna se to prověřuje.“

„Jak to vypadá s těmi otisky prstů, Dougu?“

„Podle otisků to nebylo tělo Johna Burkea, pokud si někdo nedal tu práci, aby prošel celý dům, otřel všechny otisky a nám tam nachystal nějaké jiné.“

„Ale to by se dalo udělat, ne, Dougu?“

„Ano.“

„Dnes ráno nevypadáš moc čiperně.“

„To taky nejsem,“ řekl. „Jsem tak na dně, že ani nemusím otevírat dveře. Projdu štěrbinou pod prahem, ani si nemusím sundat klobouk.“

„Co se děje, Dougu?“

„Nevím. Chodím v téhle věci pořád dokolečka a nemůžu na nic přijít. Až dosud měl každý případ, který jsem řešil, nějaký konkrétní výchozí bod. Tentokrát se nemám čeho zachytit.“

„Já vím, Dougu,“ řekla soucitně. „Musíš se vzchopit, narovnat záda a vystrčit bradu. Čeká tě boj.“

„Boj mi nevadí, to snesu. Ale kéž by už někdo něco začal.“

„Už se na to chystají,“ řekla.

„Pověz mi o tom.“

„Tak pojď sem… zajdeme do inspekční místnosti. Dnes ráno tam nikdo není.“

Vešel za ní do inspekční místnosti. Vyhoupla se jedním bokem na zábradlí, oddělující inspekční stůl od lavic vyhrazených přihlížejícím. „Má se sejít velká porota, Dougu,“ oznámila mu.

Počkala, zda to bude nějak komentovat, ale Selby jen vyčkával, až bude pokračovat.

„Předsedou velké poroty je Jack Woithington,“ řekla. „Ten se do kampaně aktivně nezapojil, ale byl pro Ropera. Je pro něj stále. Jaké má k tomu Roper stanovisko, to nevím. Nejspíš mu jde o těch deset tisíc dolarů, ale už se s Worthingtonem spojil a Worthington teď pase po tvém skalpu.“

„Po mém skalpu?“

„Ano.“

„Co to má znamenat?“

„Roper všude rozhlašuje, že jsi měl až dosud kliku na samé snadné případy. Přirozeně žárlí na tvou pověst. Byl by moc rád, kdybys pohořel. Tenhle případ se mu moc hodí.“

„Co má tohle všechno společného s velkou porotou?“

„Jednoduše tohle,“ řekla. „Kdyby velká porota neuváženě obvinila Laceyho, pak bys proti němu musel vést žalobu, ne?“

„Nejspíš ano.“

„Dejme tomu, že by to udělali ještě předtím, než budeš mít pohromadě dobrý případ?“

„Mohl bych požádat o ukončení řízení, kdyby se to dalo ospravedlnit fakty.“

„Tím bys jim nahrál rovnou do sítě, Dougu. Spustili by hned kravál, že jsi zbabělý, že nejsi schopen předstoupit před soud a usvědčit vraha, pokud se nejedná o případ, který je jasný jako facka.“

„Musel bych to vzít tak, jak to je,“ usoudil Selby. „Nemůžu soudně stíhat někoho, o kom si myslím, že je nevinen.“

Prohlížela si ho přivřenýma očima. „Dnes ráno nemluvíš, jako bys byl připraven k boji, Dougu.“

„Nejsem. Jsem utahaný. Jsem jako pes, který se honí pořád dokola za svým ocasem, až se z toho unaví. Být agresivní je v pořádku, když víš, že jsi na správné stopě. Když jsi okresní prokurátor, má to ten háček, že nechceš stíhat nevinného člověka, pokud tomu můžeš zabránit, a především ho nechceš odsoudit.“

„Víš, kdo bude zastupovat Laceyho, Dougu?“ zeptala se. Chvíli měl sto chutí nepodívat se jí do oči, ale pak se přemohl a čelil jejímu starostlivému pohledu. Přikývl.

„Kdo?“

„Inez Stapletonová.“

V očích se jí zablýsklo. „Takže tím se vysvětluje… Dougu Selby, jestli jí dovolíš… Jestli raději couvneš jen proto, aby ona neutrpěla porážku nebo ji nevyškrtli ze seznamu advokátů, tak už s tebou v životě nepromluvím. Jdi a utkej se s ní tak, jako by ses utkal se Samem Roperem, kdyby byl on advokátem.“

„Budu konat svou povinnost,“ řekl.

„Houby povinnost! Jestli obviní Jima Laceyho, tak ho usvědčíš! Inez Stapletonová se do toho nemá co plést. Je zoufalá, protože za ní neběháš. Není nic horšího než vzteklá ženská a tahle by byla ze všeho nejradši, kdyby tě mohla roztrhat na kusy.“

Zavrtěl hlavou. „Není taková, Sylvie.“

„Proč myslíš?“

„Prostě není.“

„Myslíš, že to nebude brát jako výzvu k boji?“

„Ano, bude. Udělá cokoliv pro to, aby z toho své klienty vytáhla. Přišla mě sama varovat.“

„Tak proč říkáš, že není taková, jak říkám já?“

„To ti nemůžu vysvětlit.“

Sylvie chtěla něco namítnout, ale pak zadržela dech. Oči jí planuly. Po chvíli řekla tichým, napjatým hlasem: „Dougu Selby, už mě unavuješ! Jestli si myslíš, že ta ženská… No dobrá, nebudu jízlivá… Ale o jedno tě prosím, Dougu. Nedovol jí, aby tě vodila za kroužek v nose.“

„Nedovolím.“

„Chceš zveřejnit nějaký komentář k zasedání velké poroty?“

„Kdy se má sejít?“

„Dnes odpoledne ve dvě hodiny, pokud vím. Worthington bude tvrdit, že v tomto případě jsou určitá hlediska, která si žádají nezávislé vyšetřování.“

Selby zachmuřeně přikývl. „Nejspíš má pravdu.“

„Ale Dougu,“ zaprotestovala, „vždyť je to z velké části jen taková politická hra. Jde jim o to, aby ti to znepříjemnili. Je jim jasné, že tenhle případ je strašně složitý, a když se jim podaří zahnat tě doprostřed proudu tak, aby všichni viděli, jak se v tom plácáš, bude to v příštích volbách pro starou gardu hračka, aby se vyhoupla zpátky do sedla.“

„Nemám žádné námitky proti tomu, aby velká porota vyslechla svědky,“ řekl pomalu. „Ale podle mého názoru je v současné době situace taková, že by bylo předčasné vznést formální žalobu. To jim povím. A taky jim řeknu, že pokud to budu považovat za vhodné, požádám o ukončení řízení.“

„Ale Dougu, to nemůžeš udělat, když proti tobě bude stát Inez Stapletonová. Obviní tě s velkou pompou z nepoctivého jednání a řeknou, žes od toho dal ruce pryč kvůli tomu, že ta ženská… že nějaká ženská… kamarádka…“

Selby nabral zhluboka dech, narovnal ramena a usmál se. „Je mi fuk, co řeknou. Budu tenhle úřad vykonávat tak, jak to nejlépe svedu. A teď jdu k holiči a dám se oholit a prohřát spoustou horkých ručníků.“

Sylviiny bystré oči rychle mrkaly, když se za ním dívala, jak prochází chodbou.

Kapitola 12

Selby byl stále ještě u holiče, když mu tam zatelefonoval šerif Brandon. Holič z něj sloupl nahřáté ručníky a Selby, zahalený po kolena do holičské plachty, šel k telefonu a řekl:, Ahoj, Rexi.“

„Dougu, myslím, že jsme připraveni jít,“ řekl Brandon opatrně. „Něco mám, ale nechci ti to vykládat do telefonu. Co kdybychom se setkali v hotelu Madison?“

„V hotelu?“ otázal se Selby překvapeně.

„Ano, počkáme tě dole v hale.“

„No dobrá, hned tam přijdu,“ řekl Selby, a jakmile zavěsil, začal si odvazovat plachtu uvázanou kolem krku., Jen mi dejte hřeben a kartáč,“ požádal holiče, „a já se učešu sám. Musím běžet.“

Holič, který hořel zvědavostí, jak to vypadá s těmi vraždami, a moc rád by se dozvěděl poslední novinky, starostlivě přešlapoval na místě a přihlížel, jak si Selby pročísl hřebenem vlnité vlasy, zapnul si knoflík na límečku a utáhl uzel na kravatě.

„Je to nejspíš pořádná fuška, bejt vzhůru celou noc a hned ráno se zas muset pustit do práce,“ podotkl.

„Mhm,“ zamumlal Selby, přidržuje si ústy jehlici do kravaty.

„Něco nového ve vývoji události?“ zeptal se holič zvědavě.

„Jen nějací svědkové,“ zamumlal Selby.

Holič se díval, jak si bere jehlici z úst a zasouvají do kravaty. „Podle toho, co jsem se doslech, bych myslel, že s tím chlápkem z Tucsonu to začíná bejt pořádně nahnutý.“

Selby si nenápadného vyptávání nevšímal a zamířil ke dveřím, přičemž na něm spočívaly oči všech přítomných. Hotel Madison stál na stejné ulici jen o jeden a půl bloku dál a Selby, který tam pospíchal, se musel cestou omlouvat nejméně půl tuctu občanů – lidem, kteří by byli těmi prvními, kdo by okresního prokurátora kritizovali za to, že nedokáže vyřešit případ, ale přesto se ho snažili okrádat o čas chodníkovými diskusemi jen proto, aby se pak mohli důležitě chvástat informacemi z první ruky při nějaké další takové diskusi.

Selby dorazil do hotelu Madison a připojil se k malé skupince v hale, jejímiž členy byli Rex Brandon, policejní náčelník z Las Alidas Billy Ransome, muž, který mu byl představen jako Sam Light, a další muž jménem Philip Crow.

Brandonovy oči byly zlověstně klidné a vyrovnané. Ransome vypadal rozčileně. Ostatní dva byli poněkud nervózní z toho, že se rázem ocitli na oficiální konferenci o případu vraždy.

„Víš o tom, že se dnes odpoledne sejde velká porota, Dougu?“ zeptal se Šerif.

Selby přikývl.

„Prý se chystají provést nezávislé vyšetřování,“ řekl Brandon.

Selby znovu přikývl, vrhaje na šerifa varovný pohled, kterým ho chtěl upozornit, že by toho neměl před svědky příliš mnoho prozradit.

„Tak tohle je ten člověk, co svez jednoho pasažéra z Las Alidas do Santa Delbarra, a tady pan Crow ze Santa Delbarra je pilot, kterej ho dopravil pronajatým letadlem do Phoenixu. Light v něm poznal Laceyho. Z Crowova popisu vyplývá, že je to jeden a týž člověk. Ale když jsme přišli sem kvůli identifikaci…“ Šerif pokrčil rameny a významně se odmlčel.

„Chceš říct, že tu není?“ zeptal se Selby.

„Jsou pryč,“ řekl Brandon. „Nechali tu vzkaz pro ředitele hotelu s tím, že ho má otevřít v pět odpoledne. Když jsem zjistil, že nejsou na pokoji a od snídaně se nevrátili, pojal jsem podezření a vyzval ředitele, aby dopis otevřel. Stálo tam, že byli odvoláni v obchodní záležitosti a možná se už nevrátí. Pokud prý nebudou zpátky do pěti hodin, ať jim zabalej kufry a někam je uloží. V obálce byla dvacetidolarovka.“

„Moment,“ řekl Selby a vrhl se k telefonní budce. Zavolal na informace a řekl: „Jistá slečna Inez Stapletonová si někde otevírá advokátní kancelář. Má už telefon?“

„Ano, na Hlavní ulici 604.“

„Dejte mi to číslo, prosím, a pospěšte si. U telefonu je okresní prokurátor Selby.“

„Ano, pane,“ řekla spojovatelka a Selby o chvíli později uslyšel signál, z něhož bylo zřejmé, že telefon u Inez Stapletonové vyzvání. Ani nečekal, že by ji zastihl, a pocítil zřetelně úlevu, když se ze sluchátka ozval její klidný hlas, kterým se chladně ohlásila: „Haló, u telefonu advokátka Stapletonová.“

„Tady je Doug Selby, Inez,“ řekl.

„Ach ano – ahoj, Dougu.“

„Jestli tomu dobře rozumím, tví klienti hodlali podat svědectví před velkou porotou.“

Chvíli byla zticha a pak se zeptala klidným hlasem: „Předvolal jsi je, Dougu?“

„Ještě ne.“

„Aha,“ řekla.

Doug cítil, jak se červená. „Jsem v hotelu Madison,“ řekl. „Nejsou tady.“

„Ne?“

„Ne.“

Následovala odmlka.

„Tak hele, Inez,“ řekl Selby vztekle, „pochopil jsem to tak, že ti lidé hodlají předstoupit před velkou porotu. Jelikož jsi mi to sama řekla, nepovažoval jsem za nutné zbytečně se namáhat s předvoláním.“

„Řekla jsem, ti, že jestli je chceš, máš jim poslat předvolání, Dougu.“

„Šel jsem se dát oholit.“

„Aha.“

„Nejsi mi moc nápomocná,“ odsekl Selby.

„Co po mně chceš, Dougu?“

„Chci vědět, jestli budou k dispozici u výslechu velkou porotou dnes odpoledne ve dvě hodiny.“

„To ti rozhodně nemůžu říct.“

„Máš na mysli, že to nevíš?“

„Nemůžu ti to říct, Dougu.“

„Mám tady nějaké svědky,“ vysvětloval Selby. „Chci, aby se podívali na tvé klienty a řekli, zdaje poznávají.“

„Nu, jestli tam nejsou, tak to zřejmě nepůjde, Dougu.“

Selby se přestal ovládat. „Tak podívej, Inez, můžeš se vytáčet jak dlouho chceš, ale teď už nehraješ nějakou hru. Tohle není tenis. Uznávám, že jsi mi dokázala, jak jsi chytrá, ale je toho ještě hodně, co o zákonech nevíš. Mladí advokáti ještě nemají tu správnou perspektivu ohledně etiky. Jestli jsi jim poradila, aby zmizeli, tak z toho budeš mít průšvih. A navíc, jestli se tví klienti dnes odpoledne nedostaví před velkou porotu, bude z toho hrozný malér. Víš, co velká porota udělá. Obviní je z vraždy. Útěk se dá považovat za projev viny.“

„Ale před čím by utíkali, Dougu?“ otázala se klidně.

„Nikdo jim neposlal předvolání. Neřekl jsi jim, kdy se sejde velká porota. Přijeli do Madison City dobrovolně. Pokud jsi je chtěl vyslechnout, byli v hotelu ještě v půl jedenácté dnešního dopoledne a čekali. Jestli jsi jim chtěl doručit předvolání, mohl jsi to udělat. Řekla jsem ti, kde jsou. Pan Lacey má rozsáhlé obchodní zájmy. Je docela možné, že byl odvolán v nějaké pracovní záležitosti…“

„No dobrá, Inez,“ řekl Selby. „Vystrčila jsi bradu. Tak potom nebreč, jestli to schytáš.“

Praštil sluchátkem a vyšel rázným krokem ven z haly. Brandon, kterému stačil jediný pohled na jeho zrudlý obličej, řekl Ransomovi: „Z vaší strany je to dobrá práce, Ransome. Ty vaše dva svědky požádám, aby byli k dispozici, až se dnes odpoledne sejde velká porota. Buď tam ti lidé budou, nebo zajistíme fotografie, podle kterých by je mohli identifikovat. To bude zatím všechno.“

A po této výzvě k odchodu se šerif připojil k Selbymu, uchopil jej za paži a vedl ho zpátky k telefonní budce, ponechávaje náčelníka policie z Las Alidas v nejistotě, zda má považovat za výtku, že jej vyloučili ze své společnosti, či se cítit polichocen šerifovým komplimentem. „Mluvil jsi s Inez, Dougu?“ otázal se Brandon ledabyle.

„Ano,“ řekl Selby. „A vypadá to, že mě oklamala. Řekla mi, že tady její klienti jsou připravení svědčit a můžu jim doručit předvolání. Abych pravdu řekl, Rexi, připadám si tak zničený, jako by mě přejel parní válec. Šel jsem se dát oholit, než nechám vyhotovit předvolání. A oni mezitím ufrnkli.“

„Ufrnkli ještě předtím, než ses šel dát oholit, Dougu,“ řekl Brandon chlácholivě. „Inez své klienty zastupuje. Nemůže jim podrážet nohy ani jim pomáhat. Myslím, že Lacey měl v plánu dostavit se před velkou porotu a svědčit. Jenže když ho Light poznal a my se začali vyptávat na letišti v Santa Delbarra, věděl, že to má spočítaný. Pak je tu ještě jedna věc, kterou jsem nechtěl vykládat před Ransomem. Terry prošel zezadu ten cadillac tak, jak jsi mu to nakázal. Našel nějaké otisky prstu. Byly stejné jako ty, co našel v Burkeově domě, a taky se shodují s některými, co objevil na opěradle toho křesla v Benellově ložnici. A v tom Benellově baráku se taky vyskytly otisky, o kterých si myslíme, že patří paní Burkeové. Zjistili jsme, že dnes ráno bylo na letišti letadlo Paula Quinna. Jestli vyrazil z Tucsonu kolem desáté, tak se tam dostal…“

„Jdi pro Ransoma, Rexi,“ přerušil jej Selby zuřivě., ‚Ať zavolá do Las Alidas a pošle nějakého policistu na letiště. Musí zadržet Paula Quinna.“

„Máš na něj něco, Dougu?“ zeptal se Brandon ustaraně.

„Cokoliv, za co se dá zadržet,“ řekl Selby. „Útočné chováni a ublíženi na těle, poškozeni zdraví či vražda prvního stupně –to je mi fuk. Jeho prostřednictvím můžou zmizet. Jestli ho chytneme dřív, než se dostanou k jeho letadlu…“

„Už vím, Dougu. Zařídím to,“ řekl Brandon a jeho dlouhé nohy ho pronesly přes halu ke dveřím, odkud zavolal do ulice: „Hola, Ransome!… Hej, Billy, vraťte se!“

Selby vyšel do kopce k soudní budově a vešel do své kanceláře. Sklíčenost, kterou cítil před hodinou, ustoupila a nahradil ji chladný vztek. Přecházel po kanceláři sem a tam a v duchu se probíral fakty případu. Kdyby jen věděl, kdo byl ten mrtvý muž… Jak by to bylo pokořující, kdyby měl proti Laceymu nebo pani Burkeové, anebo proti oběma, sestavený perfektní případ, založený na nepřímých důkazech, přičemž motiv by závisel na tom, že oběť byla identifikována jako John Burke, a Inez Stapletonová by vznesla námitku ohledně pochybné identifikace oběti tak, že by jí dala porota nakonec za pravdu… a byl obětí skutečně John Burke, nebo to byla léčka, kterou nastražil vrah? Jakmile by byl Lacey jednou souzen a zproštěn viny, už nikdy by nebylo možné ho z téhož přečinu obvinit, ani kdyby Selby odhalil důkazy, dokazující s matematickou přesnosti, že je vinen – a v jak prekérni situaci by se potom ocitl… No dobrá. Když si Inez přeje boj, tak ho může mít. Pokud…

Zazvonil telefon.

Selby popadl sluchátko a uslyšel Brandův hlas, jak říká: „Káp jsi na to, Dougu, ale zpozdili jsme se o deset minut. Jim Lacey a paní Burkeová s dítětem nastoupili do Quinnova letadla a asi před deseti minutami měli odlet. Quinne řek dispečerům na letišti, že bere svou sestru na vejlet po kraji.“

„Fajn, Rexi,“ řekl Selby. „Uvědomíme všechny přistávací plochy. Sežeň zatykač… Nebo ne, počkat. Ať o tom rozhodne velká porota.“

„Pamatuj na to, že tahle velká porota není přátelská,“ namítl Brandon.

„To nic. Já taky ne,“ odtušil Selby a zavěsil.

Kapitola 13

V soudní budově to vypadalo, jako by se tam nahrnula půlka okresu, chodby byly ucpané a kolem mramorového schodiště se shlukovaly hloučky lidí, kteří spolu potichu diskutovali. Sam Roper byl zcela nepřehlédnutelný, s kdekým si potřásal rukou a prohazoval pár slůvek na pozdrav, a jakmile někde zahlédl doutnající uhlíky počátečního kritického postoje, hned je rozdmýchával v plameny. Když Selby vyšel ze své kanceláře a procházel chodbou k místnosti, kde zasedala velká porota, všiml si několika lidí, kteří mu uhýbali očima, dokud se k nim blížil, a jakmile kolem nich prošel, otočili se za ním a hleděli mu upřeně do zad.

Jack Worthington, předseda velké poroty, pronesl s přehnanou zdvořilostí: „Jak se máte, pane Selby? Cítíme, že vám dlužíme omluvu za to, že vás sem taháme po probdělé noci. Avšak někteří z nás mají pocit, že si současná situace žádá rychlou akci. Nechceme způsobovat žádné těžkosti vám ani šerifu Brandonovi. Vůbec žádné. Pokud byste raději zůstal ve své kanceláři a my bychom vás zavolali, až vás budeme potřebovat, vůbec by nám to nevadilo.“

„Zůstanu tady,“ odvětil Selby.

Rozhlédl se po obličejích shromážděných a uviděl mnoho zvědavých, několik přátelských a několik nepřátelských, Z jejich pohledů mohl vyčíst účinek šeptací kampaně, kterou proti němu vedl v ulicích města Roper a jeho přátelé.

Worthington, břichatý chlapík, který si liboval v politickém krasořečnění, byl majitelem obuvnictví, avšak víc než svému obchodu věnoval pozornost všelijakým intrikám místního politického života. Pokračoval důležitě: „Upírají se k nám zraky celého okresu. Už i metropolitní noviny začínají zaměřovat pozornost k této komunitě. Je na nás, abychom něco podnikli. Staly se tu dvě vraždy. Při jedné z nich byl zavražděn člověk, který mohl být tulákem nebo také úředníkem. Už to je sporné. Avšak když byl chladnokrevně zastřelen prezident První národní banky v Las Alidas a ukradeno celé jmění, je na nás, abychom něco udělali a udělali to rychle. Bankovní inspektoři mohou dokonce nařídit, aby byla banka zavřena – pokud vy, úřední činitelé, ty peníze nenajdete.“

Worthington se rozhlédl po ostatních členech velké poroty. Několik z nich přikyvovalo.

„No dobrá,“ řekl Selby. „Pusťte se do toho a udělejte s tím něco.“

„To také máme v úmyslu,“ oznámil Worthington. „A chceme od vás hlášení o tom, co jste udělal vy.“

„Vedl jsem společně se šerifem vyšetřování,“ oznámil Selby.

„Mohl byste nám říct, co přesně jste zjistili, prosím?“

„Řeknu vám to nejdůležitější. U některých věci zatím čekám na potvrzení a u dalších na to, jak se budou vyvíjet.“

„To bychom nebyli rádi, kdybyste před námi cokoliv zatajoval, pane okresní prokurátore,“ namítl Worthington zlověstně. „Domníváme se, že tento orgán by měl znát fakta.“

Selby jim v hrubých obrysech sdělil, co již odhalil a udělal. Když s tím byl hotov, Worthington začal předvolávat svědky, jimž bylo doručeno úřední předvolání. Z velké části to bylo pouhé opakování toho, co už uvedl Selby, jen s tím rozdílem, že svědkové nevypovídali volně, ale byli vyslýcháni formou otázek a odpovědí. Selby ve funkci vyšetřovatele volal svědky jednoho po druhém na stupínek a nechal je sdělovat fakta. Když skončil, Worthington se na ně pokaždé vrhal s doplňujícími otázkami. Ze všeho nejvíc si vychutnával různorodá svědectví ohledně identifikace mrtvého muže podle fotografie a zdůrazňoval útěk Laceyho a paní Burkeové.

Na koronera Harryho Perkinse působilo chladné nepřátelství inkvizitorského orgánu tak silně, že se sotva držel na vlastních nohách a raději se schoval za Selbyho. Uvedl, že požádal Selbyho o radu, zda ‚bude v pořádku‘, aby se tělo hned spálilo. Ne, pokud on ví, Selby neučinil žádný pokus o identifikaci těla. Nechal sejmout otisky prstů… Ne, úřední činitelé nenechali pořídit žádné fotografie. To udělala jen Jižní pacifická dráha.

Uprostřed vyšetřování poslal Brandon Selbymu vzkaz. Selby si jej přečetl, pak lístek zmačkal a zastrčil do boční kapsy. Ještě asi minutu vyčkával, potom se obrátil k členům velké poroty a oznámil: „Šerif Brandon mi právě sdělil, že objevil důležitý důkazní materiál v hotelovém pokoji, který obývala paní Burkeová. Chcete si to poslechnout?“

„Chceme si poslechnout všechno,“ opáčil Worthington.

Selby dal pokyn pomocníkovi u dveří. „Požádejte šerifa, ať jde dál.“

Selbyho ruka znovu nahmatala vzkaz a ještě více lístek zmačkala. Nechtěl, aby členové velké poroty viděli poslední větu, v níž stálo, že pokud by si Selby přál, mohl by vyjít ven, na důkazní materiál se podívat sám a před velkou porotou se o něm nezmiňovat.

Když Brandon vešel, vrhl na Selbyho rychlý účastný pohled, složil zvednutím ruky přísahu, posadil se na židli vyhrazenou svědkům a v odpověď na Selbyho otázku ohlásil, že poté, co vyšlo najevo, že James Lacey a paní Burkeová z hotelu fakticky odešli a nechali tam svá zavazadla, šel do jejich pokojů a nechal tam vykonat zevrubnou prohlídku. Jeho odborník na otisky prstů sejmul nepříliš zřetelné otisky, které patřily bezpochyby Jamesi Laceymu. Neshodují se s otisky, které byly nalezeny na zadní straně zpětného zrcátka v Laceyho autě, zato souhlasí s těmi, co se našly v domě zavražděného bankéře a v zadní části cadillacu. Při prohlídce kufru paní Burkeové si Brandon všiml místa, kde byla látková podšívka evidentně odpárána a znovu přišita zpátky. Když podšívku odřízl, našel tam kus papíru a na něm napsané sdělení. Na lístku byl podepsán John Burke a byl opatřen datem z úterý.

Brandon lístek předal Worthingtonovi a ten jej přečetl členům velké poroty:

Má drahá Thelmo,

už to dále nemohu snášet. Proto jsem se rozhodl se vším skoncovat. Dnes před půlnocí zemřu, vlastním přičiněním. Budu se snažit, aby to vypadalo jako nehoda. Tak to bude pro všechny nejlepší. Můžeš vyinkasovat pět tisíc z mé pojistky a bude to deset tisíc, když dokážeš, že to byla tragická nehoda. Mí věřitelé se těch peněz nebudou moci dotknout. Jsou tvoje. Pro tebe a dítě to bude stačit na nový začátek. Vím už dlouho, že tvé srdce patří stále tvé první lásce. Vrať se k němu. Nebuď pošetilá a nečekej celý rok. Odejdi z města, aby tě lidé nepomlouvali, a jdi za mužem, kterého miluješ. Snaž se, aby si malá Airdre nemyslela, že její tatínek byl jenom špatný. Nedovol, aby si vzala Laceyho jméno nebo si myslela, že je Jim Lacey její otec. To je vše, oč tě žádám, ale myslím to vážně. Je mi to líto, drahoušku, ale vynahradím ti to, jak nejlépe mohu.

Když Worthington dopis dočetl, následovala chvíle zamyšleného ticha. Pak se předseda velké poroty příkře otázal Brandona: „Proč ten dopis skryla? Proč jej okamžitě neodevzdala příslušným orgánům, jakmile ho našla?“

Brandon pokrčil rameny. „Já ho jen našel,“ řekl.

„Do hlavy jí nevidím.“

„Ten dopis je padělek,“ prohlásil Worthington. „Šlo jim o to, aby jeho smrt vypadala jako tragická nehoda. Naplánovali si, že ho zavraždí a pak tělo převléknou do tuláckých šatů. Lacey přijel z Tucsonu v tuláckých hadrech, které pak navlékli Burkemu. Potom letěl zpátky do Phoenixu a odtud svým podvodným jednáním přiměl příslušníky policejního sboru v tomto okrese, aby tělo odstranili a už nikdy se nedala provést identifikace.“

„Zapomínáte, že jsme sejmuli jeho otisky prstů,“ ohradil se Brandon popuzeně. „To je přece nejlepší způsob, jak se dá kdokoliv identifikovat.“

„Ale nemáte žádné otisky Johna Burkeho.“

„V domě jsme našli nějaké otisky, o kterých se domníváme, že patří Johnu Burkemu.“

„Jenže ty tam byly nastrčené,“ odsekl Worthington s neskrývaným pohrdáním. „Nechali jste se napálit. Zachovali jste se jako banda amatérů. Vlezli jste rovnou do pasti a dali spálit jediný skutečný důkaz. Nemůžete dokázat, že ten člověk byl Burke, a nemůžete dokázat, že to nebyl Burke. Nejbystřejší právnický mozek našeho okresu mě informoval, že nemůžete usvědčit kohokoliv z vraždy Burkeho, pokud nemůžete dokázat, že je Burke mrtvý. Nechali jste se obalamutit a nalákat do slepé uličky ještě dřív, než jste vůbec začali.“

„Myslím, že to můžeme posoudit nejlépe sami, pane Worthingtone,“ namítl Šerif Brandon.

„A já myslím, že zapomínáte, pane šerife, že mluvíte s předsedou velké poroty,“ odsekl Worthington bojechtivě.

Šerifův obličej potemněl. „Mluvím s uskřípnutým maloměstským pletichářem, starým klevetníkem, s vychytralým chlapem, ptáčkem, který se před volbami kamarádil s opozicí a po volbách se snaží tuhle administrativu ochromit v každé zatáčce cesty, poněvadž si přeje, aby se dostali zpátky k moci takoví funkcionáři, kteří se dají ochotně vystavit pokřivenému politickému vlivu.“

Worthington vyskočil. „Šerife,“ zařval, „nevíte, s kým mluvíte. Vy…“

Šerif Brandon klidně odstrčil svědeckou židli a několika velkými kroky si stoupl tak, že se tyčil nad břichatým, brunátným předsedou velké poroty. „Neříkejte mi, že nevím, s kým mluvím,“ ohradil se. „Mluvím s tahacím panákem Sama Ropera. Mluvím s policejním špiclem vypočítavých darebáků, kteří se snaží všemožnými prostředky klást překážky do cesty spořádaným úředníkům. Tohle zasedání velké poroty jste svolal proto, abyste nás odrovnal. Sam Roper žárlí na Selbyho výsledky – stoprocentní objasněnost případů vražd. Snaží se nám dostat na kobylku tím, že nám má velká porota hodit do klína něco, co nezvládneme. No prosím, jen si poslužte a udělejte, co je vám libo, ale nemyslete si, že nevíme, co jste zač a co děláte.“

Otočil se a ráznými kroky prošel přes celou místnost ke dveřím. U dveří se ještě jednou otočil na podpatku a vrhl na Worthingtona hněvivý pohled. „Neříkejte mi, že nevím, s kým mluvím,“ řekl. „Mám vás přečteného jako knihu.“ Pak rázně otevřel dveře a s prásknutím je za sebou zavřel.

Worthington dvakrát polkl a otřepal se jako kohout, který byl v boji přemožen a snaží se srovnat si peří tak, jak patří. Letmo přehlédl obličeje svých kolegů porotců a pohlédl nasupeně na Selbyho. „Snažíme se s úředními činiteli tohoto okresu spolupracovat,“ prohlásil. „Konáme svou povinnost. Vypadá to, jako byste si nedokázali poradit s případem, který téhle komunitě vynáší spoustu špatné reklamy. Pokoušíme se vám pomoci tam, kde jste selhali vinou své nezkušenosti. Proto jsme tady.“

Selby neříkal nic.

„Nuže,“ zaburácel Worthington, povzbuzen Selbyho mlčením, „tak na to něco řekněte.“

„Mám na paměti, že se neobracím na jednotlivce,“ prohlásil Selby. „Mluvím jako okresní prokurátor tohoto okresu s předsedou velké poroty. Nemám nic osobního, co bych mohl říct. Pokud bych měl, pochybuji, že bych mohl cokoliv dodat k šerifovu komentáři: Zdá se, že to téma projednal vyčerpávajícím způsobem.“

Někdo se zasmál. Worthington zrudl a odpověděl: „No dobrá, pane okresní prokurátore, pojďme tedy k věci. Měl jste dva nanejvýš důležité svědky a nechal si je proklouznout mezi prsty, dva lidi, kteří mohli být vyslechnuti před touto velkou porotou a dostat příležitost vyrukovat s pravdou ven. Buď by se do svých výpovědí zamotali a my bychom se měli čeho chytnout, nebo by mlčeli jako hrob a odůvodnili to tím, že by je jejich svědectví mohlo inkriminovat. A to by přece stačilo každému k prokázáni jejich viny. Jen proto, že je právní poradkyně tohohle párečku vaše dobrá známá a…“

Selby k němu několika velkými kroky přistoupil a pohlédl mu zpříma do obličeje. „Ve funkci předsedy této velké poroty jste teď překročil rámec svého oficiálního postaveni. Ve funkci jednotlivce jste toho řekl setsakra moc a setsakra hlasitě.“

Worthington se pod chladným pohledem Selbyho oči stáhl schlíple zpátky do své židle. Zatímco po šerifových slovech zrudl bezmocným vztekem, Selbyho ovládaný vztek a chladné pohrdání jej postavily do situace, v níž si uvědomil, že nejvhodnější bude stáhnout se za masku svého formálního postavení. „Myslím, že to je vše, co od vás potřebujeme, pane okresní prokurátore,“ prohlásil. „Velká porota se o této záležitosti poradí. Já osobně se přikláním k tomu, že James Lacey a Thelma Burkeová by měli být obviněni z vraždy Johna Burkeho. Dále bych vám navrhoval, abyste si pospíšili s vyšetřováním smrti Olivera Benella a snažili se do toho vložit více elánu a inteligence, než jste nám až dosud předvedli.“

„Hodláte-li obvinit kohokoliv z vraždy Johna Burkeho, tak si za prvé zjistěte, zdaje Burke mrtvý, za druhé, kdo ho zabil, a za třetí, proč. To jsou totiž otázky, na které se bude muset odpovídat před porotou. Pokud je vaším cílem ztrapnit šerifa a okresního prokurátora tohoto okresu ukvapeným obviněním, prosím, pusťte se do toho.“

„Proboha svatého!“ zvolal Worthington. „Co ještě chcete? Máte důkazu jako smetí! To chcete mít očitého svědka, který viděl, jak Burkeho zmlátili a hodili do té rokle?“

Selby pokračoval, aniž by zvedl hlas: „Chceme-li někoho usvědčit z vraždy, musíme znát motiv. Musíme dokázat úkladnost a zlý úmysl. Je na nás, abychom náš případ prokázali nad veškeré oprávněné pochybnosti. Nejdřív musíme doložit věc doličnou a teprve pak můžeme předkládat jakékoliv důkazy, které mohou dát obviněného do souvislostí se zločinem.“

„Chceme mít tenhle případ vyřešený,“ řekl Worthington. „Chceme vám pomoct. Domníváme se, že potřebujete pomoc. Takže vážení, já navrhuji tohle. Jsem pro jmenováni Sama Ropera do funkce mimořádného prokurátora, který by Selbymu pomáhal. Má v těchto případech spoustu zkušeností, což Selby nemá. Roper je profesionál, kdežto Selby je amatér.“ Několik mužů za stolem přikývlo.

„A je to konečně venku,“ řekl Selby. „No dobrá, a teď si poslechněte tohle: funkce okresního prokurátora je funkcí volenou.

Pokud budu okresním prokurátorem já, budu vykonávat povinnosti svého úřadu tak, jak sám uznám za vhodné. Nechci, aby nějaký politicky zdiskreditovaný bývalý držitel tohoto úřadu strkal nos do mých pracovních záležitostí. Vy sice máte jisté pravomoci, ale jen určité. Chcete-li někoho obvinit z vraždy, prosím. Ale až to uděláte, bude to na vaši zodpovědnost.“

Selby se otočil od Worthingtona k členům velké poroty. „Pánové, my na těchto případech pracujeme. Je hodně věcí, které jsme zatím nedokázali rozřešit. Myslím, že byste je nevyřešili ani vy. Vykročit špatnou nohou je mnohem nebezpečnější než čekat. Jako okresní prokurátor tohoto okresu považuji za svou povinnost vám toto říct. Jsem si plně vědom toho, že Worthington by nepřijal postavení, jaké má, aniž by si předem spočítal hlasy v tomto orgánu a znal jeho pocity. Vím také, že Roper toho hodně namluvil. Stát za postranní čarou a kritizovat je mnohem snazší než být ve hře a něco dělat. Pokud někdy nebudu schopen zastávat povinnosti tohoto úřadu, odstoupím z funkce. Až někdy budu potřebovat pomoc, chci někoho, kdo mi opravdu pomůže a ne jen někoho, kdo chce využít příležitosti, aby mi mohl vrazit do zad politický nůž.“

Jeden nebo dva členové pokyvovali. Jeden z nich řekl Worthingtonovi: „Musíte uznat, že je to pravda, pane předsedo. Roper sice má hodně zkušeností, ale kdyby se k tomu dostal, tak by se Selbymu nesnažil pomoci.“

Worthington se ušklíbl. „Na základě Selbyho slibu, že odstoupí z funkce, jestli tento případ nevyřeší, z toho Ropera vynecháme.“

„Tak to neřekl,“ namítl jeden z porotců.

„Ale vyjde to nastejno,“ trval na svém Worthington.

„Ba ne, není to totéž,“ ozval se další.

Selby zamířil dlouhými, kroky ke dveřím. „Nehádejte se s ním,“ řekl. „Tolik by si přál dosadit Ropera zpátky do úřadu, že se může horlivostí přetrhnout, jen aby se mě zbavil. Jestli chcete vy ostatní pomoci při vyřešení těchto vražd, tak tomu nechejte volný průběh a neházejte nám pod nohy další klacky.“

Rozrazil dveře a vykráčel ven.

Brandon na něj čekal na chodbě, v obličeji pořád ještě bílý vztekem. „Worthington je sprostý pokrytecký podrazář,“ soptil. „On a Sam Roper nadělali spoustu šuškandy. Úplně ty porotce zhypnotizovali. Někteří z chlapů v té porotě to myslí dobře, ale maj za to, že nám pomůže, když se do toho zamíchají. Taky se rozkřiklo, že seš vysazenej na Inez Stapletonovou, že ti nasadila klapky přes oči a jsi k jejím klientům shovívávej jen proto, že jsou to její klienti… Ani nevím, proč mě to tak vytočilo, ale jsem rád, že jsem Jackovi Worthingtonovi řekl, jakej je had.“

Selby uchopil šerifa za rameno. „To je v pořádku, Rexi,“ řekl. „Když umíme rozdávat, měli bychom taky umět brát.“

Brandon zavrtěl hlavou. „Já to nemůžu brát s takovým klidem, Dougu. „Málem jsem toho odporného chlapa praštil. Měl jsem tisíc chutí ubalit mu jednu rovnou do zubů.“

„Zapomeň na něj,“ klidnil ho Selby. „Máme na práci důležitější věci. Každý by uměl rozdávat rány, když ti to druhá strana neoplácí. Dobrý bojovník je ten, který vydrží každou ránu i tam, kde to nejvíc bolí, a přesto bojuje dál.“ Nechal tam Brandona stát a prošel chodbou kolem zvědavých očí, hledících na něj bez pochopení, do útočiště své kanceláře.

Sylvie Martinova se mu neozvala.

Krátce před pátou hodinou se na ulicích začal prodávat Blesk. Amorette Standishová mu přinesla beze slova jeho výtisk.

Blesk se chopil příležitostí a pojal to ve velkém stylu. Přes celou první stránku se táhl titulek: SELBY SLIBUJE, ŽE ODSTOUPÍ Z ÚŘADU. Pod tím stálo menšími písmeny: POKUD SE MU NEPODAŘÍ VYŘEŠIT ZLOČINY.

Pak následovalo odpudivé líčeni průběhu zasedání velké poroty. Byl přitom patřičně zdůrazněn fakt, že v noci Benellovy vraždy byl okresní prokurátor mimo stát a ‚hledal důkazy‘, přičemž mu podle nejmenovaných zdrojů dělala společnost nějaká mladá žena. Bylo vyzvednuto přátelství okresního prokurátora s Inez Stapletonovou a skutečnost, že advokátka Inez Stapletonová ‚mladého a nezkušeného okresního prokurátora‘ pořádně oklamala chytře vymyšleným trikem, při němž své klienty dobrovolně přivedla do Madison City, a když byli úřední činitelé ukolébáni do pocitu falešného bezpečí, obě obžalované osoby využily situace k útěku.

V novinách se dále konstatovalo: ‚poté, co se šerifovi a okresnímu prokurátorovi nedařilo pokročit u obou případů nějakým znatelným způsobem vpřed, se do celé záležitosti vložila velká porota, avšak šerif a okresní prokurátor rozhořčeně odmítli jakoukoliv nabídku k pomoci, dávajíce patrně přednost tomu, aby vrah či vrahové uprchli, než by přišli o část pověsti a vážností, jakou by si mohli vydobýt, kdyby čirou náhodou přece jen případy vyřešili, což je situace, která se jeví nepravděpodobnou vzhledem ke způsobu, jakým se nechali vytlačit z ringu hned v počátečním stádiu vyšetřování.‘

V dalším samostatném článku bylo vylíčeno, jak se šerif Brandon přestal ovládat a vzepřel se autoritě velké poroty, a redakční komentář vyzněl v tom smyslu, že se obyvatelé okresu k těmto činitelům staví s trpělivostí, jelikož mají za to, že jim schází léta zkušeností jejich předchůdců, a zejména Selbyho mládí jej činí poněkud zranitelným vůči praktikám protřelých a zkušených advokátů v oblasti trestního práva, ba dokonce vůči těm, kteří teprve nedávno složili advokátské zkoušky, avšak nebude trvat dlouho a přestanou tolerovat svévolnou aroganci neschopných úředníků, kteří se snaží zamaskovat svou vlastní neschopnost tvrzením o diktátorské moci nebo tvrdošíjnou snahou povyšovat se nad orgány, které byly řádně vytvořeny v souladu se zákony, které tito činitelé slíbili prosazovat.

V pět třicet vynesla velká porota rozhodnutí, v němž byl James Lacey obviněn z vraždy Johna Burkeho, a bylo oznámeno, že, aby nebylo okresnímu prokurátorovi bráněno ve vyšetřování či využití důkazů paní Burkeové, velká porota dospěla k závěru, že alespoň prozatím nevznese obviněni proti paní Burkeové. Selby tu zprávu přijal bez komentáře. Reportérovi z Blesku, který se z něj pokoušel vymámit nějaký výrok, jenž by mohl být použit jako základ pro úvodník, se podařilo získat od něj pouze tento bezbarvý komentář: „Šerif Brandon a já pokračujeme ve vyšetřování. Hodlám vykonávat povinnosti svého úřadu dle svých nejlepších schopností a šerif Brandon udělá totéž. Je mou pracovní povinností řídit se při dalším vyšetřování obviněním, které vznesla velká porota. Kromě toho už nemám další komentář.“

Kapitola 14

Selby, sedící v jedné z kaváren města Madison City, se nimral ve smažené pochoutce z jedlého plže, hranolcích a konzervovaném hrášku, z nichž sestávalo jeho jídlo. Byl si vědom duševní a tělesné únavy, která ho provázela celý den. Byl tak trochu rozčarován a zakoušel pocit duševní prázdnoty, jako by se mu propadla pevná půda pod nohama a on zůstal zavěšen ve vzduchu.

Náhle odstrčil poloprázdný talíř. Nezačínal se náhodou litovat?

Inez Stapletonová se obrátila proti němu. Neudělala to tajně. Rádně jej varovala. Snažila se ze všech sil přimět ho k tomu, aby si jí všiml a vážil si jí, a když se Inez Stapletonová do něčeho pustila, nedělala to polovičaté. Vzpomínal si až příliš dobře na její záludné údery do tenisového míčku, při nichž ho někam vylákala a vzápětí míček razantně odeslala do nejvzdálenějšího rohu kurtu.

Sylvie Martinova nezavolala, ani se neukázala v jeho kanceláři. Samozřejmě byla zklamaná. Mnoho jeho příznivců pociťovalo zklamání. Lidem ho začínalo být líto.

Co s tím? Nedojedl jídlo z talíře a nečekal na zákusek. Zavolal si číšnici, zaplatil účet, šel k telefonu a zavolal do šerifovy kanceláře. Šerif Brandon šel domů. Selby zatelefonoval do jeho bydliště. „Ahoj, Rexi,“ řekl. „Doufám, že sis nedával po obědě šlofika a nemusel se násilím probrat zpátky do světa vrahů, velkých porot a novin.“

„Kdepak,“ řekl šerif. „Nebudu schopnej spát celý tejden. Moc rád bych nahnal toho redaktora Blesku někam do temnýho kouta a tam mu ty noviny pěkně kousek po kousku nacpal do chřtánu. Donutil bych ho sníst každý zatracený slovo.“

Selby neplýtval duševní energií na to, aby se zlobil. „Víš něco nového o Laceym a Burkeové?“ otázal se.

„Zatím ne.“

„Co takhle zaměřit se na Nové Mexiko? O tom se prý Quinne zmínil, když odlétal z Tucsonu.“

„Safra, Dougu, snažej se zdrhnout. Ze všech míst nejmíň bych je hledal tam, co říkali, že budou.“

„No právě,“ namítl Selby. „Kdyby tam byli, tak by vlastně neutíkali. Chytrý člověk by tak uvažoval.“

„Šance je ani ne jedna k milionu,“ namítl Brandon.

„No dobrá, jen mě to tak napadlo,“ řekl Selby. „Řečeno nahlas to zní opravdu trochu směšně.“

Následovala odmlka, po níž se ozval Brandon. „Rozumím, Dougu. Nejspíš jsem dnes večer trochu vedle. Uvidím, co se dá dělat.“

„Dobře. Máš nějaké fotky Jima Laceyho?“

„Ještě ne. Požádal jsem o ně telegraficky, ale ještě nedorazily.“

„Tak se tím netrap, Rexi,“ řekl Selby ledabyle. „Já se jdu trochu prospat. Koneckonců, teď si s tím musíme poradit. Obvinění bylo vzneseno a je na nás, abychom ten případ uzavřeli, pokud budeme moci.“

„Nebo sklidili výsměch celého okresu, kdyžto nezvládneme,“ zabručel Brandon.

„Raději jdi spát, Rexi. Já jdu taky,“ řekl Selby. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc, synu,“ odpověděl šerif hlasem, náhle změklým náklonností.

Selby se odebral volným krokem do hotelu v Madison City a prohlédl si hustý letový řád východním směrem. Jedno letadlo odlétalo z Los Angeles v deset třicet tichomořského času a do Phoenixu v Arizoně dorazilo v jednu padesát pět ráno horského času. Všiml si, že jedno letadlo mělo odlet z Tucsonu v deset dvanáct a v jedenáct pět večer přistávalo ve Phoenixu.

Šel nahoru do kanceláře a zavolal Buckovi Reilly mu v Tucsonu. Když měl zástupce šerifa u telefonu, zeptal se: „Co je nového, Reilly? Tady je Selby, volám z Madison City.“

„Vůbec nic, pane Selby,“ odvětil Reilly posmutněle. „Mrzí mě, že jsem vám včera rozmluvil to, co jste chtěl udělat, ale… však víte, jak to je.“

„To je v pořádku,“ řekl Selby klidně. „Jak je to s Laceym? Máte nějaké fotografie?“

„Ano, pár jich tu mám – momentky, pořízené při piknicích a venku na ranči, jeden portrét, nějakej snímek, na kterým stojí Lacey vedle jednoho kovboje při rodeu, co se konalo teprve nedávno, a ještě…

„V deset dvanáct odlétá z Tucsonu letadlo. Do Phoenixu přiletí pět minut po jedenácté. Vložte ty fotky do obálky a opatřete ji adresou Doug Selby na letišti ve Phoenixu. Požádejte pilota, ať mi je nechá u přepážky, a já si je tam vyzvednu. Vysvětlete všem, že je to důležité. Uděláte to pro mě?“

„Udělám, jistě, to je maličkost,“ slíbil Reilly. „A co u vás, přeje vám štěstí?“

„Ne,“ řekl Selby. „Převezli nás a někam se vypařili.“

Reilly soucitně zamlaskal. „To je teda smůla.“

„Ještě stále hlídáte jeho dům?“ zeptal se Selby.

„Ano.“

„Je možné, že se tam ukážou, aby si sbalili pár věcí,“ řekl Selby. „Přikažte tomu vašemu člověku, ať parkuje někde, kde na něj nebude vidět. Auto musí být z dohledu a…“

„Já vím,“ přerušil jej Reilly. „Tohle všechno děláme, pane Selby. Můžete s tím počítat. Tohle je hroznej pech a taky nás to na začátku zastihlo nepřipravený.“

„No dobrá, teď hlavně naložte ty věci do nočního letadla. Dejte je pilotovi a požádejte ho, ať mi je nechá na letišti ve Phoenixu.“

„Jistě,“ řekl Reilly.

Pak Selby zavolal koronerovi Harrymu Perkinsovi. Perkins se hned začal omlouvat. „Nic se neděje, Harry,“ ujistil ho Selby. „Byla to všechno moje vina. Takhle to děláme každý rok tucetkrát. Kdybychom uložili tělo každého tuláka k ledu, kritizovali by nás zrovna tak. S tímhle jsme měli zkrátka smůlu. Sežeň mi ty srolované přikrývky. Chci si je prohlédnout. Hned tam budu.“

Nasedl do auta, jel do koronerovy kanceláře a tam si prohlédl těžko popsatelnou hromadu starých přikrývek, patřících mrtvému muži. Jedna houně jej zaujala. Byla z čisté vlny, dlouhá a úzká. Uprostřed byla propálená díra.

„Myslím, že si odříznu kousek téhle deky,“ prohlásil Selby. „Má divný tvar.“

„Mhm,“ odtušil Perkins nepřítomně, zatímco si Selby vytahoval kapesní nožík. Když odřízl vzorek a uložil si ho do kufříku, Perkins najednou rozhodil rukama.

„Obvykle se snažím bejt neutrální. V tomhle okrese jsem už přežil troje střídání v úřadech. Po tomhle se mnou počítej na své straně. Podle toho, jak ses choval ty, si připadám jako mizera.“

Selby pevně stiskl podanou ruku.

„Díky,“ řekl, a když vyšel ven, cítil, že těžká mračna malomyslnosti, která jej svírala, se už trhají.

Cestou do Los Angeles řídil auto mechanicky. Jeho mysl, zcela pohroužená do případu, zbystřovala pozornost jen čas od času. V takových chvílích se snažil upamatovat, zda už projel určitými předměstskými čtvrtěmi, ale nepoznal to dřív, dokud neobjevil nějaký známý bod. Když se ujistil o tom, kde se nachází, jeho myšlenky začaly sklouzávat pomalu zpátky k případu a znovu řídil auto bez vědomé vůle, přičemž si plně uvědomoval, že to dělá, ale nebral na zřetel čas ani vzdálenost.

Na letiště v Los Angeles dorazil s patnáctiminutovým předstihem. Koupil si letenku, šel do restaurace, kde si dal šálek čokolády a suchou topinku, nasedl do letadla a zůstal vzhůru jen tak dlouho, že viděl, jak se letadlo rozjíždí po betonové ranveji, stoupá strmě vzhůru a opisuje oblouk nad světly v Glendale. Pak monotónní vrčení motorů ukolébalo jeho smysly do snového klidu. Probudila ho letuška, která mu připínala bezpečnostní pás před přistáním ve Phoenixu.

Byla chladná a jasná hvězdná noc. Civilizace a systém zavlažování vytlačily poušť daleko za Phoenix, avšak v noci, když už lidé spali, o sobě dávala poušť vědět. Klidné ticho, suchý chlad, vysávající z těl nejen teplo, ale také vlhkost, nádhera hvězd, svítících vytrvale a bez mrkání, to vše bylo dědictví pouště. Taxík, projíždějící tmavými ulicemi, vypadal, jako by sem vůbec nepatřil. „Kam to bude?“ zeptal se řidič.

„Do nejlepšího hotelu,“ přikázal mu Selby, pohodlně se usadil na sedadle a zůstal v blaženém stavu duševního odpočinku tak dlouho, dokud taxík nezastavil před velkým hotelem, postaveným ve stylu indiánské architektury s terasami, žebříky a rovnými střechami. Vešel do hotelové haly, kde praskal oheň ve velkém krbu. Zdvořilý recepční za pultem, za jehož zády byla výstavka nádherných indiánských předmětů a ručně tkaných koberečků, ho požádal o podpis a s mírně nadzvednutým obočím se otázal: „Žádná zavazadla?“

„Žádná,“ odvětil Selby a zaplatil pokoj předem. Dal spropitné ve výtahu, zavřel za sebou dveře a vytáhl z kapsy obálku, která ho čekala na letišti. Chvíli váhal, zda ji má otevřít hned nebo s tím počkat až do rána, rozhodl se počkat do rána, hodil ji do zásuvky stolu, svlékl se, oblečení přehodil nedbale přes židli, lehl si do postele a téměř vzápětí upadl do hlubokého, klidného spánku. Když se ráno probudil, zjistil, že do pokoje proniká chlad pouštního úsvitu. Zavřel okno, pustil parní topení, vykoupal se, oblékl a otevřel obálku. Na fotografiích byly velmi dobré podobizny.

Doug Selby měl v povaze tolik z osamělého vlka, že jeho nervy získaly potřebnou energii už jen z pocitu, že se pouští sám do války. Nakolik to mělo souvislost s faktem, že v okamžiku krize nestála po jeho boku Sylvie, se raději nenamáhal rozebírat. Rex Brandon byl neocenitelným přítelem a hodnotným spojencem, ale když se schylovalo k rozhodující zkoušce, Selby chtěl být sám. Řešení tohoto případu spočívalo někde v Arizoně a on se rozhodl stáhnout se stranou od ostatních, dokud na tu záhadu nepřijde. Žádal jen o to, aby mohl být sám, nikým ne vyrušován. Chvíli uvažoval, že požádá o pomoc místní policii, ale pak ten nápad zavrhl, aniž by přesně věděl, proč se mu ta myšlenka příčí.

Nasnídal se, koupil si holicí strojek se žiletkami, holicí krém, štětku, kartáček na zuby, zubní pastu, nové spodní prádlo, ponožky a vázanku. Použité prádlo zahodil a zakoupené toaletní potřeby si strčil do kufříku k vzorku houně.

Když z pokoje odešel, už se tam nemusel pro nic vracet. Cestoval nalehko a byl připraven dojet daleko a rychle.

Šel do jednoho fotoateliéru a ukázal tam obrázek Jima Laceyho. „Mohl byste použit tento portrét jako základ obrázku, k němuž byste doplnil sombrero, koženou bundu a dlouhý šedý knír tak, aby výsledná fotka nevypadala jako padělek?“

Fotograf si ho chvíli podezřívavě prohlížel a pak přikývl. „Ano, to bych mohl.“

„Jak dlouho by to trvalo?“

„Mohl byste ji mít zítra.“

„Chci ji za hodinu,“ řekl Selby.

Muž zavrtěl hlavou, ale nějak tomu gestu chyběl důraz.

Selby vytáhl z kapsy dvacetidolarovou bankovku a obtočil si ji kolem prstů. „Vrátím se za hodinu,“ řekl. „Tu fotografii si vyzvednu. Mějte ji pro mě připravenou. Těch dvacet dolarů vám tu pak nechám.“

Muž si vzdychl a natáhl se pro fotografii. „To bude fuška,“ podotkl.

„Taky bych myslel,“ přitakal Selby a vyšel ven.

Více než čtyřicet minut si krátil čas prohlížením výkladních skříní, které mu však nemohly říct nic o houni, která, jak Selby usoudil podle jejího tvaru, kdysi sloužila jako podklad pod sedlo. Vedoucí jednoho z obchodů, specializovaných na jezdecké potřeby, kam zavítal na konci svého čtyřicetiminutového bezvýsledného pátrání, mu poradil: „Moh byste to zkusit v sedlářství Hall & Carden na První ulici. Tohle mi tak trochu připomíná ručně tkaný houně pod sedlo, co vyráběli ve městě v jedné indiánské škole. Myslím, že se jim nepovedly tak, jak je chtěli mít, takže je přestali vyrábět. Snažili se z dodaného materiálu vyrobit propustnou a savou houni.“

„Co se jim na nich nelíbilo?“ zeptal se Selby.

„Museli je prodávat za moc peněz,“ informoval jej muž. „Jenže lidi tyhle ceny v dnešní době nezaplatěj.“

Selby mu poděkoval a odebral se do sedlářství Hall & Carden. Výloha byla vyzdobena sombrery, ručně vyrobenými sedly, stříbrem vykládanými ostruhami, koženými nohavicemi, rukavicemi, kabáty a vestami z hovězí usně. Prodavač ho odkázal na pana Halla, hubeného chlapíka, který svým vzhledem připomínal jestřába a vyzařovala z něj klidná energie, která se u mužů za středním věkem udrží jen u těch, kdo jsou štíhlí a statní.

Selby mu ukázal kus houně.

„Co s tím chcete?“ otázal se Hall a obezřele si jej prohlížel.

Selby vytáhl jednu ze svých pracovních vizitek. „Jsem okresní prokurátor madisonského okresu,“ představil se. „Moc rád bych určil totožnost jednoho těla. Myslím, že by mi pomohlo, kdybyste identifikoval tuhle houni pod sedlo.“

Hall zavrtěl hlavou. „Myslím, že to nepůjde.“

„Proč ne?“

„Neřeknu vám, kdo ji měl.“

„Jak to myslíte?“

„Byla jich asi tak stovka,“ řekl Hall

Selbyho nervy byly vzrušením napjaté k prasknutí. „Chcete tím říct, že jste tuhle houni prodal?“

„Ano. Nechali jsme jich vyrobit sto, dodali jsme materiál a řekli jim přesně, jak mají vypadat. Dohodli jsme se s jednou indiánskou školou, aby nám je tam utkali.“

„Byly všechny stejné? Vidím, že je tam takový barevný proužek…“

„Ano, všechny stejné,“ řekl Halí. „Materiál jsme si nechali vyrobit také na zakázku. Všechny vypadaly stejně.“

„Prodali jste všechny?“

„Ne. Myslím, že nám na skladě nějaké zbyly. Jsou dost drahé. Nešly moc na odbyt.“

„Jak už je to dlouho?“ otázal se Selby.

„Víc než před rokem,“ řekl Hall.

„O jak dlouho?“

„Mohl bych vám to vyhledat, ale přibližně můžete předpokládat, že se prodávaly asi tak před rokem.“

Selby jej následoval do zadní části prodejny. Hall sundal z police houni a přidržel ji tak, aby si ji Selby mohl prohlédnout. „Něco podobného nikde neseženete,“ řekl. „I když ji přehnete napůl, je lehká a vzdušná. Mezi sedlem a koněm proudí pořád vzduch. Koňský pot se do ní vsakuje, jenže stojí setsakra moc peněz. Rozdíl mezi touhle houní a jinými za ty prachy nestojí.“

„Koupím ji,“ rozhodl Selby. „Chci, abyste ji zabalil a uložil na nějaké bezpečné místo v balíčku, který opatříte značkou tak, abyste si to zapamatoval.“

Pak za houni zaplatil, a když už se chystal odejít, otočil se zpátky a zeptal se: „Nemáte náhodou prodejnu v Tucsonu?“

„Ano,“ přisvědčil Hall.

Selby se znovu zachvěl vzrušením. „Kolik těch houní jste poslali do Tucsonu?“

„Nevím, pět nebo šest,“ řekl Hall. „Vedoucí pobočky v Tucsonu o nich neměl tak vysoké mínění jako my a měl pravdu,“ dodal po chvíli. „A my se mýlili.“

Selby mu poděkoval a vyšel ven. O pět minut později mu fotograf předal původní fotografii spolu s kopií, na níž byl James Lacey s litinově šedým mrožím knírem a šedým sombrerem. Kromě mírné rozostřenosti se nedalo říct, že by na fotce bylo něco neobvyklého.

Selby mu podal dvacet dolarů. Fotograf si povzdychl. „Jedna z nejhůře vydřených dvacetidolarovek, jaké jsem kdy vydělal,“ prohlásil. „Nemohl jsem najít ničí fotku v sombreru, s kým bych mohl zaměnit obličej. Musel jsem vyfotit sombrero, nalepit fotku na hlavu tohohle chlápka, celé to vyfotit, vysušit negativ, retušovat, pořídit z toho zvětšeními, umělecky ji dotvořit a pak z toho udělat ten správnej formát. Páni, musel jsem sebou hodit.“

„To já taky,“ řekl Selby nepřítomně a pak dodal: „Ne že bych vám nebyl vděčný. Moc vám děkuji. Oceňuji to.“

Pak odnesl fotografii do ubytovny Pioneer Rooms. Po celou cestu se v jeho mozku domáhala svého práva myšlenka na to, že by měl zatelefonovat Rexi Brandonovi a říct mu, kde je, ale měl pocit, že je v začarovaném kruhu. Kdyby s někým mluvil o tom, co dělá, tak by kouzlo zničil. Chtěl v tom pokračovat – a sám. Na mluvení bude dost času, až bude moci Brandonovi zatelefonovat a říct mu, že záhada je rozřešena a on má k dispozici důkaz nutný k usvědčení.

Majitelkou Pioneer Rooms byla rozložitá skeptická žena s tvrdým pohledem v očích, která se na něj dívala nijak zvlášť srdečně, ale zato bystrýma, inteligentníma očima. Představil se jí a zeptal se na muže, který si pronajal pokoj jako Horatio Peme z makléřské společnosti Inter-Mountain.

„Pane na nebi, ten člověk mě už unavuje!“ prohlásila utrápeně. „Policie se mě na něj v jednom kuse vyptává. A já si za živého boha nedokážu vzpomenout nic víc, než že mu bylo asi padesát nebo možná ani to ne a nosil bundu z hovězí kůže, kovbojskej klobouk a takovej prošedivělej knír. Myslím, že toho kníru jsem si všimla ze všeho nejvíc.“

„Nebylo něco zvláštního na jeho očích?“ otázal se Selby.

„Ano,“ přitakala, „na jeho očích bylo cosi zvláštního; to, jak je měl pořád doširoka rozevřené. Ty oči mi něco připomínaly, jenže si ani za nic nedokážu vzpomenout, co by to mohlo být.“

„Myslíte, že jste je už někdy viděla?“

„To bych nemyslela, jenže mám přesto pocit, že ano. Je na nich cosi divného.“

„Myslíte barvu?“

„Ne, spíš tvar. To, jak jsou skosené.“

„Že by měl orientální krev?“ zeptal se Selby, který tápal naslepo, a zmocňovalo se jej narůstající zklamání.

„Ne, to není ono. Já prostě nevím, co to bylo.“

„Můžete mi říct, jak byl vysoký nebo těžký?“

„Ne, nemůžu. A jelikož nemůžu, hádám, že byl střední postavy. No, snad o trochu vyšší než průměr. Víte, jak to chodí. Máme čtyřicet pokojů a většina z nich se pronajímá každou noc. Lidi přicházejí a zase odcházejí. Prohlížím si je jen natolik, abych odhadla, jestli se od nich dá čekat, že se opijí nebo budou dělat kravál nebo něco, co by sem přilákalo policii. Obzvlášť si dávám pozor na mladé ženy, které cestují v páru. Kromě toho si jich moc nevšímám.“

„Poznala byste toho muže, kdybyste ho znovu viděla?“ zeptal se Selby. „Myslím, že ano.“

„Ale nemůžete mi říct, co na jeho očích vám připadalo povědomé?“

„Ne, nemůžu. Je to něco, co jsem už někdy viděla. Možná jsem znala jeho bratra nebo sestru, co já vím. Tak mě napadá, že by to mohlo být tím. Víte, co udělám, pane Selby? Budu nad tím přemýšlet a třeba na to přijdu. Možná to byla nějaká rodinná podoba nebo mi připomínal někoho, koho jsem dobře znala.“

„Díky,“ řekl Selby. „A co fotografie? Poznala byste ho na fotce?“

„Myslím, že ano.“

Selby otevřel aktovku a vytáhl obrázek, který mu dal fotograf. „Je to on?“ otázal se.

Zkoumavě si ho prohlédla. „Ne, to není on,“ řekla.

„Chcete tím říct, že v něm nepoznáváte muže, který tady byl, nebo že to v žádném případě rozhodně není on?“

„Neřekla bych, že to v žádném případě a rozhodně není on. Tak trochu se mu podobá, jenže v něčem se mu zas nepodobá. Ale… počkejte…“ Dala si fotku dál od očí a rychle zamrkala. „Už vím, co mi ty oči připomínají,“ prohlásila.

„Co?“

„Kdysi jsem znala jednu ženu, která si nechala vyspravit obličej. Chtěli, aby nepoužívala obličejové svaly, protože by se tím napínala kůže. Tak jí nalepili proužek náplastí od očí k čelu, tedy ne od očí samotných, ale od spánků. Pokožku to pevně utáhlo a její oči měly takový napjatý, upřený pohled. To mi ten člověk připomínal.“

„Takže byste řekla, že měl čelo přelepené náplastí, čímž se změnil výraz jeho očí a celkový vzhled obličeje?“ uvažoval Selby rozčileně.

„No, to bych zrovna netvrdila, ale jeho oči mi připomínaly tu ženu. Hned jsem věděla, že na nich něco nehraje. Ale nemohla jsem na to přijít.“

„Podívejte se na tu fotografii ještě jednou,“ vyzval ji Selby. „Dejme tomu, že by měl oči povytažené proužky náplasti, přilepenými vzadu za ušima až k vrcholku hlavy. Pak by už vypadal jako ten muž?“

„Ano,“ řekla pomalu. „Myslím, že ano, ale je to jen domněnka. Netvrdím to s určitosti. Díky tomu sombrero, vestě a kníru je mi ten obličej povědomý…, kdyby měl jiné oči.“

„Rozumím,“ řekl Selby. „Teď bych chtěl, abyste nato přestala myslet. Myslím, že muž, co tu přebýval, byl v přestrojení. Řekl bych, že jeho knír byl falešný. Mám za to, že si pozměnil tvar obličeje proužky náplastí, schovanými pod kloboukem. Pokusím se vám ukázat fotku muže, o kterém si myslím, že tu byl, s obličejem pozměněným stejně jako v době, kdy tu byl, a do té doby od vás chci, abyste to pustila z hlavy. Nesnažte se představovat si, jak by vypadal muž z téhle fotky, kdyby měl jiné oči. Rozumíte?“

„Ano,“ řekla. „Udělám to tak, pane Selby, a kdykoliv mě budete potřebovat, budu tady.“

Selby odešel a zamířil na telefonní úřad, odkud zavolal Brandonovi.

Z šerifova hlasu bylo znát překvapeni. „Ty seš ve Phoenixu, Dougu?“

„Ano. Snažím se prošetřit ten případ z arizonského úhlu.“

„Policie tam všechno proklepala,“ namítl Brandon. „Svědectví tý ženský, co je majitelkou ubytovny Pioneer Rooms, za moc nestojí. Poldové z Phoenixu to s ní zkoušeli, jak nejlíp to šlo, ale nic moc z ni nevymáčkli.“

„Je něco nového tam u nás?“ zeptal se Selby.

„Máme Laceyho,“ oznámil mu šerif. „To byl bezva nápad, Dougu. Než jsem šel spát, obvolal jsem příslušný orgány v Novém Mexiku. Policie prověřila všechny přistávací plochy. Dopadli Laceyho, paní Burkeovou a toho pilota v jednom hotelu v Albuquerque.“

„Kde jsou teď?“

„U nás v lapáku,“ řekl Brandon. „Snažili se předstírat, že měli v úmyslu se vrátit, až je budeš potřebovat. Zatloukali, že nejsou na útěku a kdesi cosi, takže je úřady z Nového Mexika nechaly zříct se práva na vydání stíhané osoby jinému státu a poslali je letadlem zpátky. V tom hotelu v Albuquerque se ubytovali pod falešnými jmény.“

„Co dělá Inez Stapletonová?“ otázal se Selby.

„Vzteká se,“ řekl Brandon. „Tvrdí, že je to hanebnost a poskvrňování pověsti malého nevinného dítěte, když zadržujeme jeho matku, takže se bude nejspíš domáhat přešetření zákonnosti vazby. Kéž bys tady byl, Dougu,“ dodal po chvíli. „Z tohohle kouká hotovej právnickej ohňostroj a nebude to vypadat dobře, když budeš mimo okres.“

„Já nejsem mimo okres,“ namítl Selby pohotově. „Jsem nemocný. Mám zlou chřipku. Lékař mi doporučil uchýlit se alespoň na dvacet čtyři hodin do úplného ústraní. Inez Stapletonová nemůže udělat nic, co by mohlo mít platnost dřív než v pondělí. Buď naprosto klidný a nechej ji, ať se domáhá, čeho se jí zlíbí. Já budu zpátky někdy v průběhu dnešního večera, možná už odpoledne. Dnes je sobota, takže mám nárok na půl dne volna. A taky na víkend – když jsem nemocný.“

„Tak se opatruj, synu,“ řekl Brandon starostlivě. „Jak se cejtíš?“

„Ohromně. Uvidíme se, Rexi,“ řekl Selby a zavěsil. Půjčil si auto a odjel do Tucsonu. Místní majitel obchodu Hall & Garden byl tichý chlapík, který neplýtval slovy, kůži měl ošlehanou větrem a nohy do O. Podíval se na vzorek látky, který mu Selby podal, mrkl se na Selbyho služební průkaz a prohlásil: „Jo, tohle pochází z jedné naši houně.“

„Kolik jste jich tu měli?“

„Čtyři.“

Selby mu pohlédl do očí. „Komu jste je prodali?“

„Nevím, jestli si na to vzpomenu takhle spatra.“

Něco v tom neochvějně upřeném a nepřátelském pohledu Selbymu napovědělo. „Prodal jste jednu Jamesi Laceymu?“

Mužovy šedé oči ochladly. „Lacey je náš zákazník,“ přisvědčil. „Ale jestli se chcete cokoliv dozvědět, zeptejte se jeho.“

Selby šel k telefonu, zavolal do šerifovy kanceláře, nechal si zavolat Reillyho a řekl mu: „Jsem u vás ve městě, Reilly, a mám trochu potíže s vedoucím obchodu Hall & Carden. Mohl byste sem přijet?“

„Budu tam za pět minut,“ slíbil Reilly.

V průběhu té pětiminutové přestávky se zdálo, že vedoucí uvažuje o tom, zda by neměl změnit postoj. Byl čím dál neklidnější. Jednou nebo dvakrát to už vypadalo, jako by chtěl Selbymu něco říct, ale ten se tvářil netečně. Pak se otevřely dveře, vstoupil Reilly, potřásl si se Selbym rukou a pak si šel potřást rukou s vedoucím. „Co se děje, Tome?“ zeptal se.

„Nechci podávat informace o našem zákazníkovi Jimovi Laceym.“

„Ale jdi,“ domlouval mu Reilly. „Snad se nechceš octnout v situaci, kdy by tě mohli obvinit, že nenapomáháš dodržování zákonů, co, Tome?“

„To bych asi nechtěl.“

„Hned jsem si to myslel,“ řekl Reilly. „Co se Laceyho týče, je to můj dobrej známej. Je důležitej z politického hlediska. Nehodlám si ho znepřátelit. Ale zastávám úřad a v rámci toho mám své povinnosti. A ty konám. Tenhle pán se tě na něco ptá. Mou úřední povinností je s ním spolupracovat. To znamená, že ti tu otázku položím já. Odpovíš na ni?“

„Ano,“ řekl muž.

„Jak zní ta otázka?“ zeptal se Reilly Selbyho. Ukázal na kousek houně. „Chci vědět, jestli si James Lacey v tomto obchodě koupil jednu z těchto houní.“

Vedoucí přikývl.

„Kdy?“

„Asi před rokem, hned potom, co je sem přivezli. Věděl jsem, že jsou moc drahé na to, abychom je prodali našim obvyklým zákazníkům, a ti, co jezdí na turistické ranče, si obvykle sami nekupují výbavu do sedla. Na rančích jim všechno dodají. Ale Lacey je jinej. Pro koně, kterýho vlastní Jim Lacey, není nic až moc dobré. Tak jsem mu o těch houních řek a on si koupil hned dvě.“

„Hned dvě!“ zvolal Selby.

„Přesně tak.“

„Mohl byste mi říct, kdy přesně to bylo?“

„Přesně ne… vlastně ano, ale musel bych to vyhledat. Jenže to bylo vloni a mé knihy jsou už poslané na ústředí ve Phoenixu.“

„Vyhledá to, dá mi vědět a já se pak s váma spojím,“ navrhl Reilly. „Vidím, že máte pořád spoustu práce.“

Selby přikývl.

Reilly na něj vrhl významný pohled. „Jestli jste tady se vším hotový, pojeďte se mnou do kanceláře. Chci s váma mluvit.“

Selby nastoupil do Reillyho auta, ale Reilly nejel do kanceláře. Objel blok, zaparkoval a zeptal se: „Jak důležité je identifikovat tu houni?“

„Setsakra důležité,“ řekl Selby. „Chci najít nějakou přímou souvislost s Laceym, ale zatím nic nemám. Mám nepřímé důkazy a to je vše. Těch houní bylo asi sto. Lacey měl dvě.“

„Mám takové tušení, že bych vám v tom mohl pomoct,“ řekl Reilly.

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Selby.

„Jezdíte někdy na koni?“

„Moc ne.“

„To jsem si myslel,“ řekl Reilly rázně. Řek bych, že jste přehlíd ten nejlepší důkaz, jakej můžete mít.“

„Jaký?“

„Všiml jsem si, že jsou v té houni zamotané koňské žíně. Předpokládám, že ten kousek byl vyříznutej z houně, kterou máte jako důkazní materiál. Je to tak?“

„Ano.“

„Chcete se projet?“

„Kam?“

„Na Laceyho ranč. Myslím, že bychom tam mohli něco najít.“

„Pojeďme,“ řekl Selby.

Reilly jel rychle. Dům byl zamčený a nikdo nebyl v dohledu. „Měli jsme tu jednoho člověka až do dnešního rána,“ vysvětloval Reilly. „Pak volal váš šerif, že vzal Laceyho do vazby. Jestli tomu dobře rozumím, tak ho velká porota obvinila z vraždy prvního stupně.“

Selby přikývl.

„Tak to proti němu muselo bejt víc důkazů, než jsem myslel,“ usoudil Reilly. „Je dost prchlivej na to, aby střílel, když je v úzkých. To jste sám viděl. Mrzí mě, že jsem vás přemlouval, ať jste na něj mírnej. Nu, trochu se tu porozhlédneme.“

Šel ke stáji, kde jeden Mexičan čistil boxy. Promluvil k němu španělsky. Mexičan je po chvíli zdráhavě odvedl k místnosti, do niž se vcházelo ze zadní strany stáji a která byla zamčená visacím zámkem. Vytáhl z kapsy klíč a zasunul jej do zámku. Když dveře otevřel, objevilo se před nimi několik stojanů a na nich asi patnáct sedel. Mexičan a zástupce šerifa si spolu vyměnili několik dalších vět. Nato čeledín ukázal na sedlo z ručně opracované kůže, orámované stříbrem. Přes sedlo byla přehozená houně.

Reilly k němu přistoupil a houni stáhl. „Tak, příteli,“ řekl Selbymu. „Třeba vám teď můžu vynahradit, že jsem vás sved ze stopy tenkrát, když jste tu byl poprvé. Ten hoch říká, že tohle je Laceyho oblíbené sedlo a tahle houně k němu patři. Je úplně stejná jako ta, o které jste mluvil, co?“

Selby si houni chvíli prohlížel a pak přikývl. „Mohl byste zjistit, co se stalo s tou druhou?“ požádal.

Reilly spustil plynule španělsky, ukázal na houni a potom na vzorek v Selbyho ruce. Mexičan mu rozmrzele odpovídal, z velké části jednoslabičnými větami. Nakonec mu krátkou větou sdělil jakousi informaci, po niž následoval další Reillyho proslov.

Pak zas mluvil Mexičan, který se postupně stával výřečnějším. Za dalších pět minut už mluvil plynně a přitom šermoval rukama a všelijak gestikuloval. Reilly se otočil k Selbymu. „Měla ta houně, kterou se snažíte identifikovat, uprostřed propálenou díru?“ Přečetl si odpověď v Selbyho obličeji. „Nu, už to tak vypadá, že máte všechno, co jste potřeboval, příteli,“ prohlásil Reilly. „Tenhle hoch pro Laceyho pracuje přes dva roky. Pamatuje si, kdy přinesl ty houně pod sedla. Říká, že byly dvě, úplně stejné. V jedné byla propálená díra od té doby, co si ji Lacey vzal na výpravu do hor za vysokou zvěří. Někdo z chlapů se s ní přikryl, jenže spal moc blízko od ohně, a jak vyskočila jiskra, propálila v houni díru.“

„Co se s ní stalo potom?“ otázal se Selby.

Reilly se opět obrátil Španělsky na muže a pak Selbymu oznámil: „Nějakou dobu tu prý byla, ale poslední dobou ji neviděl.“

„Co myslí tou poslední dobou?“

„Na to jsem se ho zeptal a on říkal, že asi týden. Ale znáte to, jaký mají tihle lidé postoj k času. Moc pro ně neznamená.“

„Tak podívejte, Reilly, tohle bude čertovsky důležité. Nechci, aby se tomuhle muži něco stalo. Nechci, aby se někam vytratil, a taky nechci, aby své svědectví změnil.“

„Dobrá, o to se postaráme,“ slíbil Reilly. „Mám ještě jeden nápad, který by vám mohl pomoct, Selby.“

„Jaký?“

„Ty koňské žíně,“ řekl Reilly. „Žíně různých koní se od sebe velice liší. Co kdybyste si odnes tu druhou houni a porovnal ji s tou, co máte? Myslím, že byste přišli na to, že v nich odborník s mikroskopem najde žíně ze stejných koni.“

Selby ho nadšeně uchopil za paži. „Reilly, dlužím vám drink,“ prohlásil.

„Dáme si ho v Tucsonu,“ zazubil se Reilly. „Jedeme.“

Kapitola 15

Selby stihl odpoledni letadlo do Los Angeles. Jelikož byl rozdíl mezi horským a tichomořským časem tentokrát v jeho prospěch, vrátil se do Madison City ještě před setměním.

Byla sobota odpoledne, oficiální půlden volna, ale pro obchodníky nanejvýš rušný čas. Do města proudili lidé z okolních rančů. Na Hlavní ulici se nedalo zaparkovat. Po chodnících se valily davy. Všude v ulicích byla dopravní zácpa. Selby v tom rušném provozu musel jet pomalu. Zaparkoval před soudní budovou, vyběhl po schodech do šerifovy kanceláře a pocítil úlevu, když našel šerifa Brandona pohodlně usazeného v otočném křesle, s nohama v holínkách opřenýma o stůl a dýmkou z kukuřičného klasu pevně stisknutou mezi rty.

„Nazdar, synu,“ řekl Brandon.

Selby se zazubil. „Vypadáš šťastně.“

„To taky jsem.“

„Co se stalo?“

„Sejmuli jsme Laceymu otisky prstů. Shodují se s těmi, o kterých jsme si mysleli, že jsou jeho. Takže teď můžeme prokázat, že byl v Burkeově a v Benellově domě. Můžeme jim dokázat, kdy odletěli z Tucsonu. Přistáli v Las Alidas, i když to bylo riskantní. Na noční přistáni tam není vhodná plocha.“

„Svítil měsíc,“ podotkl Selby.

„To vím,“ řekl Brandon. „Tak či onak, museli jet k Benellovi.“

„Co na to říkají?“ zeptal se Selby.

„Nic.“

„Vůbec nic?“

„Absolutně nic,“ řekl šerif. „Ale to je nám tuk. Předložíme ty otisky porotě jako důkaz a pak budou muset mluvit.“

„Co ten pilot?“ otázal se Selby. „Je to bratr pani Burkeové?“

„Jo.“

„Co na to říká?“

„Nic.“

„Proč letěli do Nového Mexika?“

„Přesně tak, jak jsi to vykoumal, synu,“ řekl šerif pyšně. „Mysleli si, že je to asi tak poslední místo, kde by je někdo hledal, poněvadž když odlétali z Tucsonu, Quinne oznámil, že tam poletí. V hotelu se ubytovali pod jinými jmény.“

„Co na to Quinne?“ naléhal Selby. „Co vypověděl o telefonátu paní Burkeové?“

„Neříká nic. Nikdo z nich neříká vůbec nic. Inez Stapletonová prohlašuje, že bude mluvit za všechny tři sama. A veškeré její mluvení by se ti vešlo za nehet.“

Selby se zamračil. „Až na to, že Lacey je obviněný z vraždy. Ty ostatní dva můžeme předvést před velkou porotu a…“

„Kdepak,“ řekl šerif. „Předvedeme je rovnou k soudu. S těmi otisky prstů je máme v hrsti.“

„Kdybychom mohli s jistotou prokázat, že to tělo byl Burke… V Arizoně jsem narazil na další skvělý důkaz, Rexi. Pokud bychom prokázali, že to byl opravdu Burke, tak už to bude hračka. Dali bychom dohromady tak pevný řetěz nepřímých důkazů, jaký by už Lacey neprolomil.“

Brandon zabafal spokojeně ze své kukuřičné dýmky.

Selby začal přecházet po místnosti sem a tam. „Počkat,“ řekl. „Tohle se mi nelíbí. Nerad bych poslal člověka na smrt na základě nepřímých důkazů. Víš, Rexi, mám takový pocit, že jestli ho Lacey zabil, udělal to v sebeobraně, nebo když se snažil bránit paní Burkeovou. A pokud tomu tak bylo, je nanejvýš na čase, aby to doznal. Když s tím bude otálet příliš dlouho, nebude mu nikdo věřit.“

„Inu, za to může poděkovat Inez Stapletonové,“ řekl Brandon. „My jsme svou povinnost splnili. Pověz mi, co jsi zjistil v Arizoně, Dougu.“

Selby vytáhl houni a informoval jej o svém objevu. Brandonův smích byl tak zlověstně suchý jako kukuřičné listy šustící ve větru.

„Jen ať si advokátka Stapletonová láme hlavu, co teď s tím,“ prohlásil. „Teď je na tahu ona.“

Ode dveří se ozvalo klepání. Brandon se zamračil. „Zní to jako Sylvie.“ Vytáhl dýmku z úst a zavolal: „Dále!“

Sylvie strčila do dveří, uviděla Selbyho a v tu chvíli jí vyklouzlo bezděké „Ach.“ Potom, aniž by ze Selbyho spustila zrak, řekla: „Dobrý den, šerife,“ prošla místností a položila ruku na Dougovo rameno.

„Kde jsi byl včera v noci, Dougu?“ zeptala se. „Snažila jsem se ti dovolat, a pořád to tam vyzvánélo naprázdno.“

Selby nabral zhluboka dech a znělo to, jako by se jeho mysli nesmírně ulevilo. „Opravdu?“

„Ano. Kde jsi byl?“

„Běhal po celý Arizoně,“ řekl Brandon, „a sháněl důkazy, kterýma by se dalo Laceymu pověsit na krk obvinění z vraždy prvního stupně.“

„Je to tak, Dougu?“

„Přišel jsem na něco, co se bude Laceymu horko těžko vysvětlovat.“

„Ach Dougu, proč jsi mi o tom nedal vědět?“

Usmál se, ale jeho úsměv byl poněkud bázlivý. „Já myslel, že jsi na mě zanevřela a máš za to, že mi Inez Stapletonová nasadila klapky na oči.“

„Ach Dougu, přesně toho jsem se obávala. Snažila jsem se přijít na to, kde jsou Lacey a paní Burkeová. Myslela jsem, že jsem na horké stopě, jenže pak vyšlo najevo, že to byl planý poplach. Jakmile jsem se vrátila, tak jsem se ti snažila dovolat, ale nikdo to nebral.“

„Promiň, Sylvie,“ řekl. „Nejspíš jsem se začal tak trochu litovat nebo co a chtěl jsem se vzepřít. Nepřišel jsem na nic jiného než jít a vydolovat nějaký další důkaz.“

„To bych řek, že ho vydoloval,“ ozval se šerif Brandon. „O tý identifikaci si můžeš povídat, co chceš, Dougu. Co se mě týká, tenhle případ je jasnej jak facka. A zapamatuj si mý slova: zdejší porota se k tomu postaví úplně stejně. Vždyť si to můžeš domyslet sám, Dougu. Jestli bude Jim Lacey ochotnej svědčit, tak ho při křížovým výslechu roztrháš na kusy. A jestli svědčit odmítne, tak přece víš, jak si to porota vyloží.“

„Podle zákona to porotci nesmí brát v potaz,“ namítl Selby. „Každý má právo odmítnout vypovídat a trvat na tom, aby obžaloba dokázala…“

„Kecy,“ přerušil ho Brandon. „Můžou si předstírat, že to neberou v úvahu, jenže to beztak neplatí, aspoň ne v tyhle zemi.“

„Žádala bych toho příliš, kdybych chtěla vědět, jaké máte důkazy?“ zeptala se Sylvie.

Selby jí ukázal houně a vysvětlil, jak je získal. Její oči tančily. „Ach Dougu,“ hlesla. „Já věděla, že to dokážeš! To je senzace! Teď mám šanci napálit to Blesku rovnou mezi oči. Už jsi dnes večer viděl jejich noviny?“

Zavrtěl hlavou.

„Tak mi slib jednu věc,“ řekla.

„Jakou?“

„Že si je přečteš až po večeři.“

„Slibuju.“

„Ta moje ženská mi nakázala, abych ho na večeři přived k nám. Potom se pojede domů pořádně vyspat.“

„Budeš večeřet u Brandonů?“ zeptala se. Selby nadšeně přikývl. „Večeře u Brandonů je hostina pro tělo a odpočinek pro duši.“

„Jestli se něco doslechnu, tak ti tam dám vědět,“ řekla. „Ach Dougu, jen počkej, až si zítra přečteš, jak jim to natřu za ten článek v Blesku.“

Její podpatky se na mramorové podlaze chodby rozléhaly s hlasitým klip klap klip klap, když spěšně odcházela. Šerif Brandon se na Selbyho zeširoka usmál. „Stojí za to mít takové kamarádky, Dougu. Pojďme se najíst.“

Selby přikývl. Jel ve svém autě za šerifem k Brandonovu domu, kde ho paní Brandonová přijala s takovou pýchou, jako by vítala svého oblíbeného syna.

U Brandonů večeřel vždycky rád. V jejich domě panovala domácká atmosféra a prostá, venkovská upřímnost, která se ani trochu nesnažila skrýt za falešnou přetvářkou. Paní Brandonová sice občas pořádala nějakou oficiální hostinu pro politicky vlivné osoby, ale naprosto odmítala se přitom ‚naparovať, jak tomu sama říkala. Když něco uvařila, byl to nějaký jednoduchý, zdravý a sytý pokrm. Přinesla na stůl mísy, z nichž se ještě kouřilo, sundala si zástěru a ‚pořádně se najedla‘, jak se k tomu výstižně vyjádřila.

Když Doug dopřával odpočinek svým unaveným nervům v přátelské atmosféře, jíž byl dům prostoupen, myslel s úsměvem na to, jaké měl pocity předchozího večera, sám, zahnaný do rohu, takřka zatlačený až k provazům, fyzicky i duševně udolaný, psychicky otupělý. Žádal, i když marně, o příležitost oplatit ránu protivníkům, kteří byli natolik nehmatatelní, že se jich nemohl dotknout. Sam Roper, jehož podrazy byly tak uhlazeně nenápadné, že mu nebylo možné nic dokázat, Jack Worthington, ten tlustý pokrytec, který mu podrazil nohy, Blesk s tou svou překroucenou a nespravedlivou prezentací případu a rafinovanými způsoby, jak navléci Roperovi důstojný kabát zkušené moudrosti a na Brandona se Selbym vrhnout světlo nezkušených amatérů, kteří se beznadějně zmítají v hlubinách, a k tomu všemu vrah, který si svůj zločin předem promyslel a provedl s tak ďábelskou chytrostí, až se zdálo, že řešení opravdu nemá žádný hmatatelný výchozí bod.

Po jídle si spokojeně povzdychl a zapálil dýmku. „Co takhle přečíst si Blesk, Rexi?“ nadnesl.

Brandon zavrtěl hlavou. Úsměv z jeho očí se vytratil. „Až dokouříš dýmku, Dougu,“ řekl. „To patří k večeři.“

Selby si natáhl nohy, překřížil komiky a bafal spokojeně z dýmky. Zdálo se nemožné, že by nějaká nepříjemná událost mohla narušit mírumilovnou a poklidnou atmosféru, která ho zaplavovala konejšivým teplem.

Pani Brandonová začala sklízet nádobí. Šerif Brandon nasypal na hnědý papírek zlatá snítka tabáku, ubalil si jednou rukou cigárem, zapálil jedním škrtnutím sirku a připojil se k Selbymu ve vyfukování obláčků tabákového dýmu.

Zazvonil telefon.

Selby slyšel, jak v kuchyni ustalo řinčeni nádobí, a pak hlas paní Brandonové, která zvedla sluchátko, ohlásila se a vzápětí oznámila: „Ano, je tady, ale nemá být vyrušován. Probírají nějaké důležité… No dobrá, slečno Martinova, já mu to vyřídím.“

Otevřela lítačky ze vstupní haly. „Volá vám Sylvie Martinova, Dougu,“ řekla.

Poděkoval jí, šel k telefonu a uslyšel Sylviin rozčilený hlas. „Dougu, jak moc jsi unavený?“

„Moc ne,“ řekl. „Proč?“

„Chci tě vidět. O něčem s tebou chci mluvit.“

„Kdy?“

„Hned teď, co nejdřív se sem dostaneš. Ach Dougu, je to příšerně důležité.“

„Ještě jsem nečetl Blesk“ namítl s úsměvem.

„K čertu s Bleskem“ odbyla to. „To už je stará vesta. Přečti si raději novinky po ránu v nedělním Clarionu. To by tě mohlo zajímat. Ach Dougu, prosím tě, přijď. Myslím, že jsem něčemu na stopě.“

„Patnáct minut?“ zeptal se.

„Zvládl bys to za deset?“ opáčila.

„Uděláme kompromis, takže sedm,“ rozhodl Selby. „Přijedu k tobě domů.“

„Budu tě čekat venku na chodníku, Dougu. Jsi tam svým vozem?“

„Ano.“

„To je dobře,“ prohlásila. „Budu připravená do něj naskočit, až pojedeš kolem.“

Selby šel do kuchyně a poděkoval paní Brandonové za večeři. „Sylvie je na stopě něčeho nového,“ oznámil šerifovi.

„Vidím moc nerad, že už zas utíkáš, Dougu,“ řekl mu Brandon, zamyšleně si ho prohlížeje bystrýma očima. „Ten nápor už trvá dlouho.“

Selby se zasmál. „Nemohl bych jít spát s pocitem, že jsem něco nedodělal.“

„Už se tím případem netrap, synu. Já už si s tím starosti nedělám. Teď ho usvědčíme raz dva.“

„Uvidíme, co se dá ještě zjistit,“ řekl Selby. „Dám ti vědět, Rexi.“

„Myslíš, že bych měl jet s várna?“

Selby zavrtěl hlavou. „Se Sylvii se mi pracuje dobře. Ty tu raději zůstaň a buď nám k dispozici, kdyby se něco vyskytlo. Mým úkolem je případy soudit, a ne vyšetřovat, takže se můžu vzdálit, aniž by to hned vyvolalo nepříznivé komentáře.“

Brandon šel ke dveřím a položil mladšímu muži ruku na rameno. „Hodně štěstí, Dougu,“ řekl. „Jestli si Sylvie myslí, že něco má, tak se dá čekat, že to bude opravdu něco. Tomu děvčeti se dá věřit.“

Selby přikývl, proběhl dolů po schodech a přes trávník k svému autu a s mohutným rámusem ho uvedl do provozu. O tři minuty později šlápl na brzdy u chodníku, kde na něj čekala Sylvie.

Naskočila vedle něj rychle a pružně, až se jí rozvlnila sukně a pod ní se na chvíli mihly nohy. „Pojeďme, Dougu,“ řekla bez dechu.

„Kam?“ zeptal se.

„Do Los Angeles.“

„O co jde?“

„Chci mluvit s jednou dívkou.“

„O čem?“

„O tom… proč přišla o práci.“

„Chceš mi teď k tomu něco povědět?“ otázal se.

Položila svou ručku krátce na jeho dlaň, svírající volant. „Ne, Dougu. Kdyby to nevyšlo, bylo by to moc velké zklamání. Jestli to vyjde, mohlo by to něco znamenat.“

„No dobrá,“ souhlasil s úsměvem. „Soustředíme pozornost na řízení auta. Jak se jmenuje ta mladá žena, kterou jedeme navštívit?“

„Carmen Ayersová,“ řekla. „Mám její adresu. A prosím tě, už se mě na nic neptej, dokud tam nebudeme.“

„Myslíš, že nás pustí dál?“

„Ano, tím jsem si jistá. To jsem zařídila. Ale už o tom nemluvme, Dougu.“

Zazubil se. „Tak dobře.“

Prohlížela si něžnýma očima jeho profil. „To ovšem neznamená, že by se naše konverzace musela omezit na ticho.“

Kapitola 16

Carmen Ayersová bydlela v činžovním domě, který se honosil zdobným vchodem se štukovou omítkou a krásnou mříži. Jakmile se však prošlo do vstupní haly, architektonická úroveň poklesla na úroveň jednotvárných chodeb, malého rozhrkaného výtahu a nápadného pachu, jaký se obvykle drží ve špatně větraných prostorách, kam se nedostane sluneční svit.

Selby, zvyklý žít ve venkovském prosluněném prostředí, kde je čerstvý vzduch a sluneční světlo stejně tak součásti života jako dýchání samo, se nad výrazně zatuchlým pachem chodby zamračil.

Carmen Ayersová bydlela ve třetím patře. Sylvie došla jako první ke dveřím bytu a jemně zaklepala. Téměř vzápětí jim otevřela dívka, jejíž štíhlé, avšak pěkně tvarované končetiny a postava vzbuzovaly zdání, že je tak trochu nadprůměrně vysoká, ačkoliv když si Sylvie stoupla vedle ní, byly obě dívky stejně vysoké; Selbymu dosahovaly sotva k ramenům. „Já jsem Sylvie Martinova, slečno Ayersová. Můžeme jít dál?“ Dívka přikývla, tiše ustoupila k jedné straně a přidržela dveře. Vypadala dokonale vyrovnaně. Byla světlovlasá a měla jemně tvarované rysy, klidné modré oči, za nimiž jako by se skrýval úsměv, a pěkně tvarovaná ústa s hodně plnými rty. Hlas měla pěkně modulovaný a rovnoměrně rozložená slova vyslovovala pomalu, téměř s protahovanou výslovností. „Dobrý večer, slečno Martinova, pojďte dál,“ řekla. „Prosím, posaďte se.“

Když se všichni usadili, Carmen vrhla na Sylvii krátký pohled. Doug Selby jí nebyl představen a mladá žena na to ani nečekala. Selby usoudil, že byla vychována ve stylu žij a nechej žít. Kdyby si Sylvie přála svého společníka představit, bylo by to v pořádku. Když to neudělala, Carmen jí nehodlala dát jediným slůvkem nebo gestem najevo, že na něco zapomněla.

Sylvie vypadala trochu rozpačitě. „Budu nehorázně drzá“ omlouvala se.

„Ano?“ otázala se slečna Ayersová klidným hlasem.

„Pokud vím, pracovala jste pro makléřskou firmu Miltem & Miltem, je to tak?“ Carmen váhala a pak krátce přisvědčila. „Ano, pracovala.“

„Odešla jste z toho zaměstnání asi před měsícem?“

„Zdá se, že jste se o mé záležitosti hodně zajímala,“ podotkla Carmen a jemný důraz na přivlastňovacím zájmeně vyzněl jako výčitka.

„V době, kdy jste tam byla, jste znala Allisona Browna,“ pokračovala spěšně Sylvie. „Myslím, že jste se s ním vídala v kanceláři… a také mimo, je to tak?“

Carmen se na Sylvii upřeně zadívala, pak zvedla vyřezávanou dřevěnou krabici na cigarety a nabídla nejdřív jí a potom Selbymu. Jednu si vzala sama. Přidržel sirku. „Tři jednou sirkou?“ otázal se.

„Jistě,“ řekla Carmen Ayersová. „Mně to nevadí. Na pověry nemám čas.“

Selby si zapálil. Světlovlasá mladá žena, která vypadala tak nenuceně, vyfoukla obláček kouře a zvedla prst s nehtíkem nalakovaným v odstínu korálové červeni, aby si ze spodního rtu sebrala smítko tabáku.

„Myslím,“ řekla Sylvii, „že jste toho vyšťourala hodně o mých soukromých záležitostech, slečno Martinová. Ovšem pokud jste pro to měla dobrý důvod…“ Odmlčela se a maličko, téměř neznatelně pokrčila rameny.

Sylvie pohlédla na Selbyho, nabrala zhluboka dech a poposedla si k okraji židle. „Podívejte, slečno Ayersová, budu k vám upřímná,“ řekla. „Tohle je Douglas Selby, okresní prokurátor madisonského okresu. Já tam pracuji u jedněch novin.“

V očích Carmen Ayersové to na okamžik zajiskřilo, ale pak se její obličej proměnil v bezvýraznou masku. Dokázala při řeči dokonale ovládat hlas a nedala najevo ani trochu překvapení, když se zeptala: „Nuže?“

„Nevím, zda jste se dočetla v novinách o tom, že jistý John Burke byl nalezen mrtev – zavražděný.“

„Myslím, že ne.“

„Máme důvod domnívat se,“ řekla Sylvie, „že osoba, kterou jsme znali jako Johna Burkeho, a osoba, kterou jste vy znala jako Allisona Browna, byl jeden a týž člověk.“

„Zavražděný, říkala jste?“

Sylvie přikývla.

„A vy jste od novin?“

„Ano.“

Carmen Ayersová pohlédla na Selbyho. „Je tohle oficiální návštěva?“ zeptala se.

„Přišel jsem za vámi proto, abych získal informace, o nichž si myslím, že nám mohou pomoci objasnit zločin,“ řekl Selby.

„Je mi líto, pane Selby,“ řekla zdvořilým a rozhodným tónem, aniž by dala najevo jedinou známku citu. „Nemám žádné informace, které by vám mohly být třeba jen trochu užitečné.“

„Ale máte, slečno Ayersová!“ zvolala Sylvie. „Identifikace těla toho zavražděného muže je nesmírně důležitá. John Burke nosil za svého života malý knírek a brýle se silnými skly. Když bylo nalezeno jeho tělo, neměl ani knír, ani brýle. Za daných okolností… chápete, lidé se v otázce jeho identifikace rozcházejí.“

„To mu ty brýle nemůžete nasadit zpátky a dát mu falešný knír?“ otázala se.

„Tělo bylo bohužel spáleno,“ informoval ji Selby. „Bylo spáleno ještě dřív, než jsme se dozvěděli, že by v tom mohlo být něco nekalého. Mám však nějaké fotografie…“

„Ne, Dougu,“ skočila mu Sylvie do řeči. „To ne.“ Obrátila se na Carmen. „Budu k vám upřímná, slečno Ayersová,“ řekla. „Povím vám, jak jsem se o vás dozvěděla a proč jsem za vámi přijela. Pan Selby je můj přítel, velmi blízký přítel. Na identifikaci toho těla mu moc záleží. Jeho kariéra by tím mohla být ohrožena. Je tu situace, kterou vám nemohu vysvětlit. Zmiňuji se o tom proto, abych vám ukázala, jak moc je to důležité.

Šerif a okresní prokurátor se snažili identifikovat to tělo jako Burkeho. Spolupracovali přitom s Burkeovými přáteli a lidmi, kteří ho znali. Náhodou jsem se dozvěděla, že Burke jezdil sem pod jménem Allison Brown a byl zákazníkem firmy Miltem & Miltem. Snažila jsem se toho zjistit co nejvíce z této strany. Jedna z dívek mi prozradila cosi, že u vás platí přísné nařízení o tom, že žádná z dívek se nesmí stýkat s nikým z mužských zákazníků firmy. Vy prý jste ten zákaz nedodržela a začala jste chodit s Allisonem Brownem. Alfred Miltem se to dozvěděl a propustil vás.“

„Ano?“ otázala se Carmen Ayersová a po vysunula obočí. Selby se chystal něco říct, ale Sylvie mu pokynem naznačila, že má zůstat zticha. „Podle mých informací,“ pokračovala, jste s ním byla dost často. Já… vím o tom, že jste spolu byli na pláži v Ensenada…“

„Myslím, že už jste řekla všechno, co jste mi potřebovala říct, slečno Martinova – možná až příliš mnoho,“ odvětila Carmen Ayersová. „Nemohu k tomu nic dodat. Mrzí mě, že jste považovala za nutné rozdmýchávat v plameny spoustu pomluv a vyptávala se děvčat, která kdysi bývala mými kolegyněmi.“

„Ach prosím, pochopte to,“ naléhala Sylvie. „Je to tak důležité. Tolik to znamená. To tělo nelze identifikovat. Někteří lidé říkají, že je na těch fotkách Burke, a jiní zas tvrdí, že to není Burke. Okresní prokurátor se snaží dokázat, že došlo k vraždě. Musí prokázat totožnost těla. Musí ten případ objasnit nad veškerou pochybnost. Obhájcům stačí vznést jedinou pochybovačnou námitku. Doug Selby může předvolat třeba sto svědků, kteří dosvědčí, že to byl Burke, ale pokud si obhajoba předvolá jediného hodnověrného svědka, který dosvědčí opak, porota buď uvěří tomu jedinému svědkovi, nebo usoudí, že existují oprávněné pochybnosti…“

„Proč házíte své potíže do mého klína?“ otázala se Carmen Ayersová s náhlým zábleskem hněvu.

„Protože jste si s ním byla zaplavat na pláži v Ensenada, když – když vás tam náhodou spolu viděl Alfred Miltem,“ řekla Sylvie.

„A vůbec se nenamáhal dát mi šanci, abych to vysvětlila. Snažil se předstírat, že mě nevidí. Den nato si mě pozval na kobereček a dal mi vyhazov. Nemyslete si, že měl Alfred Miltem kuráž udělat to sám. Nechal to na paní Whitové, která má na starosti personální záležitosti. Ta si mě zavolala, předala mi místo výpovědi šek na dvoutýdenní mzdu a vyšoupla mě z kanceláře ven, jako bych měla lepru. Tvářila se přitom, jako by olízla hodně kyselý citron.“

„No tak,“ žadonila Sylvie, „snažte se pochopit, o co mi jde. Vrah, který zabil Johna Burkeho, oklamal úřady a přiměl je spálit tělo dřív, než bylo identifikováno. Měl to snadné, protože to vypadalo jako tragická nehoda, a navíc se zdálo, že toho muže řádně identifikoval jeho příbuzný. Jevilo se to jako případ tuláka, kterého srazil rychlík, když přecházel po mostě. Přirozeně ho nijak zvlášť podrobně neprohlíželi, ale jedné věci si koroner přece jen všiml. Mrtvý muž měl na zádech těsně pod levou lopatkou malé černé znamínko ve tvaru perly. Takže jsme mysleli… copak nechápete, jak moc to pro nás znamená?“

„Chápu,“ řekla Carmen Ayersová. „Stoupnu si na svědecký stupínek, zvednu pravou ruku a prohlásím, že jsem Johna Burkeho znala a že měl na zádech těsně pod levou lopatkou mateřské znamínko ve tvaru perly. Advokát obhajoby se na mě před porotou jizlivě zašklebí a zeptá se mě, zda jsem věděla, že je dotyčný džentlmen ženatý, kolikrát jsem se s ním sešla, kam jsem s ním šla a zda mi připadá normální chodit se ženatými muži, zkrátka se mě bude vyptávat tak dlouho, až budu rudá jako pivoňka. Ne, díky. Už mám Allisona Browna víc než dost. Jednala jsem s ním otevřeně a myslela si, že on tak jedná se mnou. Zkuste, jestli tomuhle nějaká porota uvěří. Zkuste, jestli tomu uvěří Alfred Miltem.“

Ze Sylviina hlasu bylo znát zklamáni. „Tolik mě to mrzí,“ řekla. „Myslela jsem… doufala jsem… víte, slečno Ayersová, to znamínko je jediná možnost identifikace, jakou máme.“

Carmen Ayersová si ji tázavě prohlížela přes konec své nedokouřené cigarety. „Chápu,“ řekla. „Doufala jste, že se ze mě vyklube dokonalá svědkyně, do jejíž pověsti si bude kopat celá soudní síň jako do fotbalového míče. Je to tak?“

„Doufala jsem, že vás to zaujme natolik, abyste nám řekla pravdu. Můžeme dokázat, že John Burke a Allison Brown byli jedna a táž osoba. Koneckonců jde o vraždu. Kvůli té vraždě byl zatčený člověk. Pokud je vinen, přece nechcete, aby ho pustili na svobodu. Doufali jsme, že byste nám mohla říct pravdu.“

Carmen oklep la popel z konce své cigarety. „Nu, je mi líto, že má přirozená neochota být zbavena posledních zbytků své pověsti stojí v cestě ke kariéře pana Selbyho, ale evidentně je tomu tak. Allison Brown je v mém životě uzavřená kapitola. Teď chodím s jedním mladým mužem, který je moc slušný člověk. Myslím, že by se mu nelíbilo přečíst si v denním tisku o záletech Allisona Browna. Škoda, že jste sem zbytečně vážili dlouhou cestu. Už vás nebudu déle zdržovat.“ Zamáčkla zbytek cigarety, vstala a zamířila ke dveřím. Sylvie, potlačující slzy, které se jí draly do očí, vykročila k chodbě.

Selby došel ke Carmen a podal jí ruku. „Promiňte, že jsme vás obtěžovali,“ řekl. „Je mi přirozeně líto, že nám nemůžete pomoci, ale rozumím, o co vám jde. Chápu vás. Rozhodně bych vás nechtěl veřejně vláčet špínou. Dobrou noc.“

Přijala jeho ruku, zadívala se mu do očí, chvíli váhala, pak pohlédla ke dveřím a řekla: „Počkejte. Vraťte se a dáme si něco k pití. Chci se nad tím trochu zamyslet.“

V Sylviiných očích se mihl záblesk naděje, když se obrátila ode dveří zpátky. „Posaďte se,“ vyzvala je Carmen. „Udělejte si pohodlí. Mám tu dobrou skotskou, ale jenom skotskou. Můžete si ji dát s ledem a sodou, nebo čistou.“

„Asi půl na půl,“ řekla Sylvie, „kdyby vám to nevadilo.“

„Čistou,“ požádal Selby se širokým úsměvem., Jen tolik, aby se zakrylo dno skleničky.“

Prudce se otočila ode dveří do kuchyňky a upřeně se na něj zadívala. V jejích očích se mihl náznak pohrdání. „Příliš čistý na to, abyste se dal zkorumpovat, pane Selby?“ otázala se.

Pohlédl ji zpříma do očí. „Příliš opatrný, abych se nemohl ocitnout v situaci, kdy by se mí političtí oponenti mohli dozvědět o tom, co se tu stalo, a popsat to v nepřátelských novinách jako pijáckou orgii.“

Její modré oči se obměkčily do úsměvu. „Díky za radu,“ řekla. „Hádám, že mně by se v životě taky hodilo být o něco opatrnější. Mám za to, že byste byl opravdu raději, kdybyste se toho nemusel zúčastnit vůbec.“

„To bych byl,“ připustil se zjevnou úlevou.

„No dobrá, pití se ujme slečna Martinova a já. A než namíchám drinky, budu u toho trochu přemýšlet.“

Za chvíli se vrátila se dvěma skleničkami, jednu podala Sylvii, pohlédla na Selbyho a prohlásila: „No dobrá, vyhráli jste.“

Sylvie si rozechvěle oddechla.

„Co přesně jsem vyhrál já?“ otázal se Selby.

„Povím vám úplně všechno,“ řekla. „Allisona Browna jsem znala docela dobře. Na zádech těsně pod levou lopatkou měl černé znamínko ve tvaru perly.“

Selby byl tak rozčilený, že to dokázal jen stěží skrýt. „Víte to jistě?“ zeptal se. „Viděla jste…“

„Ovšemže to vím jistě.“

Selby otevřel svůj kufřík. „Tohle nebude snadné, slečno Ayersová,“ upozornil ji. „Musíte mít na paměti, že to, co vám teď ukážu, jsou fotky mrtvého muže…“

„Pusťte se do toho,“ vyzvala jej. „Už jsem pár mrtvých viděla.“

„A mám veškeré důvody k domněnce, že na těch fotkách je váš přítel,“ dodal.

„Dejte to sem,“ řekla tiše.

Podal jí tři fotografie. Obezřele si jednu po druhé prohlédla, pak chladně přikývla a prohlásila: „Je to Allison. Má oholený knír a samozřejmě je nutno brát v úvahu, že po smrti došlo ke změně v úhlu čelisti. Ale je to Allison Brown.“

„Jste si tím jistá?“ zeptal se Selby.

„Naprosto jistá, a pokud měl pod levou lopatkou znamínko ve tvaru perly, tak je má jistota zcela absolutní.“

Selby už nedokázal potlačit v hlase vzrušení.

„Tímto nastává v celém případě velká změna, slečno Ayersová. Opravdu to pro mě hodně znamená.“

Uložil fotografie zpátky do kufříku, stál tam a díval se na ni. Pak pomalu a zamyšleně dodal: „Moc, to mi věřte.“

„Děkuji vám,“ řekla.

Selby se několik vteřin v tichém soustředění mračil na koberec. „Tak podívejte,“ řekl. „Budu se snažit vás z toho vynechat. Myslím, že to půjde.“

„Ještě jednou díky.“

„Burkeová vdova je zadržována jako důležitá svědkyně. Má s ním dítě. O tom znamínku ve tvaru perly určitě ví. Samozřejmě jsem ji mohl předvolat na stupínek a položit jí tu otázku přímo, ale kdyby popřela, že nějaké takové znamínko měl, byl bych v hrozné kaši. Nemohl bych vyslovit pochybnost o její důvěryhodnosti, protože je to moje svědkyně. To by dost dobře nešlo, aspoň ne bez toho, abych si přivodil velkou právnickou ostudu. A neměl jsem nikoho, kdo by mohl její svědectví zpochybnit. Kdybych směl využít vás, mohl bych jí upřímně říct, že mám v záloze další svědkyni a pokud bude v tomto podstatném bodě lhát, bude usvědčena z křivé přísahy. Myslím, že to bude stačit, aby tělo identifikovala.“

„Takže nebudu muset svědčit?“

„V takovém případě ne,“ řekl Selby.

Obrátila se k Sylvii. „Ale vy zastupujete noviny, že ano, slečno Martinova?“

„Noviny, ne nějaký skandální plátek. Neumím vám vypovědět, kolik jste toho pro nás udělala, zvlášť pro pana Selbyho. Na mě se můžete spolehnout. Neprozradím o tom jediné slůvko a můžete se vsadit o co chcete, že když vám Doug Selby slíbí, že vás nepředvolá, pokud nebude muset, tak udělá všechno, nač mu budou síly stačit, aby vás předvolat nemusel.“

Carmen Ayersová chvíli hleděla zamyšleně na lupu, kterou držela v ruce, a pak řekla pomalu: „Na Allisona Browna se hodně zlobím. Přirozeně jsem neměla tušení o tom, že to byl John Burke, a nevěděla jsem, že byl ženatý. V práci existovalo nařízení, že si nesmíme nic začít s žádným mužským zákazníkem. Allison Brown mě zastihl jednou v sobotní poledne, když jsem se cítila dost mizerně. Nevím, jestli v tom byl záměr nebo pouhá náhoda, že se šel najíst do stejné restaurace jako já. Možná mě sledoval. Tak či onak jsme se seznámili. Byl vtipný a zábavný. Říkal, že nemá celé odpoledne co na práci, a navrhl, že bychom si mohli zajet na pláž. Bylo strašné vedro. Foukal východní vítr z pouště. V mém bytě bylo horko jako v troubě. Neměla jsem kam jít, ani co dělat. To nařízení se mi odjakživa příčilo. Měla jsem pocit, že stačí, když pro firmu odvádím práci. Neviděla jsem důvod, proč by měli mít pocit, že mají právo zasahovat mi do soukromí.

A tak jsem jela. Už si nevzpomínám, jestli to bylo tenkrát nebo až později, když jsem si všimla, že má auto registrované na jméno Johna Burkeho z Las Alidas. Pamatuju si, že jsem se ho na to zeptala. Říkal, že Burke je jeho švagr, ale požádal mě, abych o tom v práci nemluvila. Samozřejmě jsem to neudělala.

Allison šel na všechno zhurta, mám na mysli, že to rozjel velkou rychlostí. Než jsem se nadála, vyráželi jsme si spolu hodně často do kabaretů, na večeři, zatančit si. Zdálo se, že se mnou jedná otevřeně. Nakonec mi sdělil, že je ženatý, ale jeho žena získala předběžný rozsudek o rozvodu, který bude mít konečnou platnost asi tak za tři měsíce. Hned potom si mě chtěl vzít. Neřekla jsem rovnou ano, protože jsem si nebyla jistá, jestli mi na něm až tak moc záleží. Slíbila jsem, že nad tím budu přemýšlet. Měl evidentně dost peněz, aby se o mě mohl postarat. Vykládal mi, že pojedeme na svatební cestu do Evropy, a až se vrátíme, začne zas podnikat. Říkal, že ho ten rozvod zlomil natolik, že přestal pracovat a jen tak zkoušel, jestli mu vyjdou nějaké investice. Myslel prý, že už nebude ženám nikdy věřit, ale to se změnilo. Ach bože, proč je to tak, že ženská, která jedná upřímně a otevřeně, potká vždycky nějakého takového, zatímco dobrodružka, které jde jen o peníze, nemá potíže s tím, aby se provdala za čestného chlapa?“

„Zeptala jste se někdy na jeho podnikání, investice nebo kontakty?“ otázal se Selby.

„Ne,“ řekla. „Totiž, pár otázek jsem mu položila hned poté, co jsme se seznámili. Odpověděl, že mi to jednoho dne všechno poví, ale prý je to moc otravné téma, abychom se o něm v tu chvíli bavili. Říkal, že jeho švagr John Burke je skvělý chlap, který odjel někam do Mexika a nechal mu auto.“

„Vyložila jste si to tak, že John Burke byl manžel jeho sestry, nebo bratr jeho ženy?“ otázal se Selby.

„Bratr jeho manželky. Říkal, že je to príma chlap, který ví o tom, jak hroznou povahu má jeho sestra. Tvrdil, že celá rodina při rozvodu stranila jemu.“

„Kdy se to o té známosti provalilo?“ zeptala se Sylvie.

„Když mě vyhodili z práce,“ řekla Carmen Ayersová trpce. „Alfred Miltem nás přistihl v Ensenada. Hned příští den jsem dostala padáka. To taky bylo naposledy, co jsem se s Allisonem Brownem viděla. Došlo mi, že jediné, co chtěl, bylo dozvědět se ode mě, co se děje u nás ve firmě, pokud možno nenápadně, no a potom se stala jedna z těch věcí, co člověka přimějí věřit na Santa Clause. Potkala jsem jednoho spořádaného mladého muže, který sice není žádný boháč, ale má práci, je cílevědomý a charakterní. Víte, ještě mě nepožádal o ruku, ale myslím, že to brzy udělá. A nebude se konat žádná svatební cesta do Evropy. Budu muset pracovat, proto se taky dosud nevyslovil a nezeptal se, jestli si ho chci vzít. Sem tam se ale prozradí nějakou poznámkou. Třeba že nechce, aby jeho manželka musela pracovat. Jenže na tomhle světě nejde o to, co člověk chce, ale o to, co má. Pořád doufal, že dostane přidáno, jenže mu nakonec nepřidali. Myslím, že si o tom se mnou co nevidět promluví. Je tak strašně hrdý. Jenže až se mě na to zeptá, tak zjistí, že mi ani trochu nevadí pracovat; je to jediná rozumná věc, jaká se dá udělat.“

„Neměla jste potíže se sháněním nového místa?“ zeptala se Sylvie.

„Našla jsem ho do tří dnů,“ usmála se Carmen. „Už dávno jsem se rozhodla, že mám-li se živit práci, budu schopná. Je spousta dívek, které podávají výkon tak na padesát procent, a většina z nich je bez práce. Já jsem nebyla za celý život bez práce déle než měsíc, pokud jsem vyloženě nechtěla. Takže už víte, v jakém jsem postavení. Mám nemocnou matku. Vypomáhám jí. Žije nahoře na severu. Čte noviny, nebo spíš je hltá. Mám přítele, který je hrdý a citlivý. Když mě v Madison City postavíte do lavice svědků, tak ten výlet do Ensenada, zasnoubení a všechno ostatní bude vypadat hrozně. Reportéři ze mě udělají ‚děvče na víkend‘ nebo ‚slečnu v plavkách‘ a fotografové za mnou budou běhat s těmi svými kamerami a žebronit, abych jim zapózovala a ukázala nohy. Víte, jak to chodí.“

Selby vstal. „Slečno Ayersová,“ řekl, „jednáte čestně a zpříma. Já se k vám zachovám stejně tak čestně. Udělám, cokoliv bude v mých silách, aby se vaše jméno s tímto případem nespojovalo. Myslím, že to bude možné.“

Stiskla jeho ruku pevnými, zdatnými prsty. „Díky,“ řekla. „Udělal jste na mě velký dojem.“

„Slečno Ayersová, nevím, jak vám to mám říct, ale myslím, že jste skvělá,“ ozvala se Sylvie. „A na Douglase Selbyho se můžete spolehnout.“

„To už vím,“ odvětila, a když je pouštěla ven na chodbu, dodala: „Stačí, když mi zatelefonujete, pokud mě budete potřebovat. Když to nebude nutné, tak to nedělejte, ale když mi zavoláte, přijedu.“

Když byli na chodbě podotkla Sylvie k Selbymu: „No není ohromná, Dougu? Zjišťuju, že začínám žárlit. Úplně se do tebe zamilovala. Já bych ji nikdy nepřiměla, aby kápla božskou.“

„Myslím, že pochopila, že s ní budu jednat čestně.“

„Jak to uděláš, Dougu?“

Selby semkl rty. „Zajdu za Inez Stapletonovou.“

Kapitola 17

Příležitost promluvit si s Inez Stapletonovou se Selbymu naskytla až v pondělí odpoledne po výslechu obžalovaného. Našel ji v její kanceláři.

„Ahoj, Dougu,“ řekla a oči se jí rozzářily. „Přišel ses za mnou podívat?“

Přikývl. „K novým advokátům se chovám vždycky s úctou,“ prohlásil s úsměvem.

Ukázala mu svou kancelář a právnickou knihovnu s impozantní sbírkou příruček a encyklopedií, svazky bulletinů, anotovanými zákoníky a soubory současných výkladů dřívějších rozsudků.

„Je to fajn, mít spoustu peněz,“ podotkl Selby se širokým úsměvem. „Ještě si vzpomínám na svou první kancelář, ve které jsem začínal. Měl jsem jen kalifornské zákoníky, příručku o formulářích a psací stroj, nic z toho nové.“

Nervózně se zasmála. „Svým způsobem by se mohlo opravdu zdát, že využívám nepoctivě svého postavení, Dougu. Ale chápeš, ty jsi měl tolik zkušeností, že to musím aspoň nějak vyrovnat. Pojď dál a posaď se.“

Usadil se proti ní za její pěkný mahagonový stůl s podpisovou knihou z ručně opracované kůže a bronzovými zarážkami na knihy.

„Dárek od táty,“ vysvětlila, když si všimla jeho pohledu.

„Je to rozhodně třída,“ řekl nenucené. „Takže podle tebe je Lacey nevinen.“

„Co jsi čekal, že udělám? Shledám ho vinným?“ otázala se ho se zvednutým obočím.

„Nevím.“

S určitým úsilím se uklidnila. Jiskra v jejích očích poněkud pohasla. „Budeme mluvit o práci?“ zeptala se.

„Ano,“ řekl.

Několik vteřin se dívala z okna a teprve po chvíli promluvila: „Mělo mě napadnout, že je to pracovní návštěva. No prosím, Dougu.“

„Nevím, proč jsi šla studovat práva,“ podotkl. „Jednu chvíli jsem myslel, že jsi zkrátka chtěla něco dělat. Teď si nejsem tak docela jistý, jestli sis jen nechtěla ukrátit dlouhou chvíli a nevěděla o ničem jiném, co bys mohla dělat.“

„Nemohl bys mě z toho, prosím tě, vynechat?“ zeptala se.

„Ne, Inez, to bych nemohl. Myslím, že to bereš jako nějakou hru. Jednou nebo dvakrát ses zmínila, že to bude jako za starých časů, když jsme spolu hrávali tenis. Jenže tak to není. Už si nehrajeme s míčkem. Teď si hrajeme se spravedlností. V téhle hře jde o lidské životy.“

„No dobrá,“ vybuchla. „Hraju tuhle hru podle pravidel. Je mi jedno, s čím ji hrajeme. Jediné, co po tobě chci, je, abys hrál taky podle pravidel, a ať vyhraje ten, kdo je lepší.“

„Přesně to se ti snažím vysvětlit,“ namítl trpělivě. „Nevyhraje ten, kdo je lepší. Tady jde o spravedlnost, o pravdu.“

„Nesmysl!“ okřikla ho. „Věříš snad tomu, že zákony jsou dokonalé? Nikdy tě ani na chvíli nenapadlo, že soudy jsou zrovna tak prohnilé v důsledku politiky, osobních zájmů, podvádění…“

„Mluvím o abstraktních právních principech,“ ohradil se.

„V tom případě mě musíš považovat za realistku.“

„No dobrá, budu tě považovat za realistku,“ souhlasil. „Ale přišel jsem tě řádně varovat. Budeš hrát podle pravidel.“

„Co tím chceš říct, Dougu?“

„Jednoduše tohle. Jestli se nebudeš ohlížet na etiku, tak tě to bude mrzet – moc mrzet. A jestli se tví klienti domnívají, že si budou dělat, co chtějí, tak to tedy uvidí. Myslíš, že je bůhvíjak chytré, když mě u soudu nějak převezeš. To je sice moc pěkné, ale jestli to uděláš, tak tím nepřevezeš mě, ale spravedlnost. Takže ti radím, abys to nedělala. Máš pocit, že ten případ můžeš zamotat tím, že vrhneš pochybnost na prokázání identity toho mrtvého muže. Chci, abys věděla, že teď můžu dokázat s absolutní jistotou a nad veškerou pochybnost, že tím mrtvým mužem byl John Burke. Prosím tě, měj to na paměti. Paní Burkeová už jednou prohlásila, že to bylo tělo jejího manžela. Můžeme jeho totožnost dokázat ještě jinak. Jedním z mých prvních svědků bude paní Burkeová. Zeptám se jí, zda to bylo tělo jejího manžela. Jestli řekne, že ne, budují klást podrobné otázky. Když bude mluvit pravdu, bude nucena přiznat, že to bylo tělo jejího manžela. Když bude lhát, bude to křivé svědectví.“

„Díky za varování,“ řekla Inez vážně.

„Budeš tvrdit, že to nebylo tělo Johna Burkeho?“ otázal se.

„Ne, Dougu, prosím tě, nechoď k tomu soudu. Jestli to uděláš…“

„Necháš paní Burkeovou popřít, že to mrtvé tělo bylo tělo Johna Burkeho?“ přerušil ji.

„Nenechám ji tvrdit ani popírat vůbec nic. Je zadržována jako důležitá svědkyně. Na to máte zřejmě právo, ale mně to připadá nespravedlivé. Klidně si paní Burkeovou předvolej, jestli chceš, ale… Dougu, jestli to uděláš, tak tě varuju… Ne, Dougu, už jsem toho řekla dost. Ty a já si rozumíme. Stojíme proti sobě.“

Selby si zvedl klobouk. „Rozumím, proč chceš, aby se ten soud konal co nejdřív,“ řekl. „Jakmile je někdo jednou zproštěn viny, nesmí být kvůli stejnému přečinu znovu souzen bez ohledu na to, jaké další důkazy jsou později odhaleny. Myslíš si, že toho na Laceyho nemáme dost, abychom ho usvědčili, a že velká porota vynesla unáhlený rozsudek. Domníváš se, že ho můžeš zprostit viny a potom, až odhalím další důkazy, se mi vysmát.“

Inez si jeho konstatování nevšímala. „Kdybys chtěl propustit paní Burkeovou a její dceru, budeme souhlasit s rozumným odkladem, ale jinak budeme trvat na bezodkladném soudu.“

Selby zamířil ke dveřím. „No prosím, tak si na tom trvej, ale já tě varoval.“

„A ty zas pamatuj na to, že já varovala tebe, a… Dougu…“

„Ano?“

Rychle mrkala. „Proč se za mnou někdy nepřijdeš jen tak podívat, Dougu, jen abys mě viděl, ne abys mě varoval nebo mi vyhrožoval?“

Jeho oči se neobměkčily. „Přijdu, ale až tenhle případ skončí,“ řekl, vykročil do chodby a nechal dveře, aby se za ním zavřely.

Dva dny před soudem oznámil Blesk, že noviny požádaly Sama Ropera, aby působil jako jejich komentátor při soudu ohledně vraždy. Noviny se dovolávaly pozornosti svých čtenářů tvrzením, že tam, kde se mluví zkráceně o soudu ve věci vraždy, znamená to samozřejmě soud, v němž bude stát na jedné straně lid a na straně druhé James Lacey. Žádný jiný soud ve věci vraždy prý není na obzoru, ani hned tak nebude. Vrahové Olivera Benella, jak vychází evidentně najevo, byli příliš chytří na šerifa, který sice možná umí dobře jezdit na koni a spravovat ranč, ale má značně omezené zkušenosti, aby si dokázal poradit s profesionálními zločinci takového raženi, jako byli ti, kteří vyloupili První národní banku a zavraždili jejího prezidenta.

A tak se události sunuly rychle vpřed, až nakonec vyvrcholily v den, kdy Doug Selby přišel k soudu, posadil se jen o kousek dál od Inez Stapletonové a slyšel ji, jak odpovídá: „Připravena k obhajobě“ v odpověď na jeho konstatováni, že zástupce lidu je připraven k projednání případu, v němž je žalobcem lid státu Kalifornie a obžalovaným James Lacey.

Sestavení poroty proběhlo takřka rutinním způsobem. Inez Stapletonová zaujala klidný, rezervovaný a neosobni postoj. Zpočátku bylo zřejmé, že je poněkud v rozpacích, ale když její tréma pomalu ustoupila, mluvila zvučným, melodickým hlasem, který aniž by se jevil jako hlasitý, byl dobře slyšet i ve vzdálených rozích soudní síně. Téměř od začátku bylo patrné, že se v soudní síni chová a mluví s přirozenou lehkostí.

Selby se vžil do pozice spravedlivého, avšak rázného prokurátora, který žádá, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost. Eventuální porotci se usilovně snažili dostat se mezi vyvolené. Výsledek byl ten, že v poledne byla porota zvolena a soudní jednání bylo odročeno na druhou hodinu odpolední. Selby šel na oběd se Sylvii.

„Dej si na ni pozor, Dougu,“ varovala jej. „Já toho sice moc nevím o zákonech, ale zato vím něco o ženách. Něco si na tebe přichystala. Nějaký právnický dynamit.“

„Nemohla,“ namítl sebejistě. „Vím jistě, že mám pevnou půdu pod nohama. Sice to není absolutně matematický případ, ale před porotou obstojí. Rozhodnutí spočívá v rukou porotců.“

„Ne, Dougu, to ne,“ namítla a naklonila se k němu přes jídelní stolek. „Ty musíš vyhrát, prostě musíš. Nemůžeš si dovolit, aby porota vynesla osvobozující rozsudek.“

Stiskl pevně rty. „Sylvie, zapomínáš, že tohle není bitva mezi mnou a Inez. Tohle je soud ve věci vraždy. Velká porota toho muže obvinila. Nejsem si jist, zda bych proti němu v tom stádiu zakročil. Ale je mou povinností vést žalobu, takže ji povedu tak, jak nejlépe to svedu. Jestli porota shledá, že důkazy ukazují bez veškeré pochybnosti na jeho vinu, budu chtít, aby jej porota usvědčila. Usoudí-li porota, že důkazy k obžalováni nestačí, budu chtít, aby jej propustili.“

Sylvie se s ním nepřela, ale její mlčení bylo výmluvnější než otevřený nesouhlas.

Přesně ve dvě hodiny pronesl Selby úvodní řeč k porotě a jako svého prvního svědka předvolal Harryho Perkinse. V soudní síni, napjaté zájmem, podal Perkins svědectví o nalezení těla, o jeho identifikaci bratrem ve Phoenixu, telefonním rozhovoru, přijetí peněz, ohledání a kremaci. Dosvědčil dále, že se na místo dostavili vyšetřovatelé z Jižní pacifické dráhy a vyfotografovali tělo. Selby mu předložil fotografie k identifikaci. Inez prohlásila, že nechce provést křížový výslech.

Jeden z vyšetřovatelů od Jižní pacifické dráhy dosvědčil přijetí zprávy o tom, že nějakého muže srazil vlak této společnosti. V rámci běžného postupu se dostavil na místo, aby záležitost vyšetřil. Jako součást vyšetřování tělo vyfotografoval. Prohlédl si fotografie identifikované koronerem a prohlásil, že byly pořízeny z jeho negativů. Selby je nechal zaprotokolovat jako důkazní materiál žalující strany. Ani tentokrát nebyl proveden křížový výslech. Selby předvolal šerifa Brandona, prokázal, že byly sejmuty otisky prstů, a zahrnul otisky mezí důkazní materiál.

To v soudní síní vyvolalo hlasitý šum dohadů, který však okamžitě umlčelo klepání kladívka soudního zřízence. Pak Selby dramaticky ohlásil: „Jako další předvolávám manželku pana Johna Burkeho.“

Předstoupila hrdě a vzdorovitě. Když byla zvednutím ruky vzata pod přísahu, soudní zřízenec se nervózně ošíval před jejím pohledem, z nějž doutnala nenávist. Zapomněl ji dokonce požádat, aby si svlékla červené rukavice.

„Paní Burkeová,“ řekl Selby, „Předvolávám vás jako svědkyni žalující strany. Naprosto přitom chápu, na čí straně jsou vaše sympatie. V současné době však nejste obviněna ze žádného zločinu. Jste zadržována jako důležitý svědek. Budu vám klást otázky a předem váš upozorňuji, že od vás očekávám pravdivé odpovědi. Ukážu vám fotografie, které byly zahrnuty mezi důkazní materiál, a zeptám se vás, zdaje na nich tělo vašeho manžela a zda jste tyto fotografie takto identifikovala v době, když jste je viděla poprvé v domě Jamese Laceyho v Tucsonu.“

Inez vyskočila na nohy. „Okamžik, Vaše Ctihodnosti,“ namítla. „Vznáším námitku proti tomu, aby tato svědkyně podávala jakékoliv svědectví v tomto případě.“

Soudce povysunul obočí. „Z jakého důvodu?“ otázal se.

„Z toho důvodu, že podle oddílu 1322 našeho trestního zákoníku nemůže manžel či manželka podávat přípustné svědectví ve prospěch toho druhého nebo proti němu v trestním jednáni nebo řízení, které se týká jednoho z nich nebo obou, s výjimkou případů, kdy s tím oba souhlasí.“

„Zajisté netvrdíte, že pani Burkeová je manželkou pana Laceyho, obžalovaného v tomto řízeni?“ namítl soudce. „Žádné důkazy přímo v této věci sice nebyly předloženy, ale předpokládám, že existuji důkazy, které tu mohou být předloženy, a také budou, a jimiž bude prokázáno, že byla řádně provdána za Johna Burkeho. To, jak se domnívám, je součásti tohoto případu, nebo snad ne, pane Selby?“

Selby přikývl.

„Myslím, že Vaše Ctihodnost neporozuměla tom, na co jsem poukazovala,“ řekla Inez klidně. „Svědkyně byla kdysi za obžalovaného provdána. Byl jim povolen rozvod. Skutečnost je však taková, že i když byl rozvod povolen, obžalovanému Jamesi Laceymu nebylo rozhodnutí doručeno. V důsledku toho, z podnětu navrhovatelky samotné a na základě řádného prokázáni toho, že rozsudek nebyl doručen, bylo od rozvodové pře upuštěno. Došlo k tomu téhož dne, kdy byl obžalovaný James Lacey zatčen v Albuquerque. Tato svědkyně je tudíž manželkou obžalovaného Jamese Laceyho a jako taková nemůže v tomto případě svědčit v jeho prospěch ani proti němu, pokud s tím nebude obžalovaný souhlasit.“

Selby vstal snaže se ze všech sil zachovat klid a vědom si toho, že se k němu upírají zraky všech přihlížejících a lidé, namačkaní v soudní sini za ním, se nervózně vrtí a poposedávají.

„Vaše Ctihodnosti,“ prohlásil, „to je pro nás velké překvapení. Právní zástupkyně ani svědkyně sama nepovažovaly za vhodné mě o této skutečnosti informovat. Dovoluji si tedy žádat, vzhledem k tomu, že tuto námitku vznesla právě tato právní zástupkyně obžalované strany, aby své stanovisko řádně objasnila.“

Načež se posadil zpět a vrhl zoufalý pohled k hodinám v naději, že se mu podaří jednání zdržet tak, aby bylo v pět hodin odročeno.

Inez byla připravena. S klidnou způsobilostí předložila ověřené kopie řádně legalizovaných záznamů. Soudce je zahrnul mezi důkazní materiál, chvíli si je zamračeně prohlížel a pak je bez komentáře předal Selbymu. Když si je Selby přečetl, soudce oznámil: „Tento důkaz je evidentně nezvratný. Pokud nebude obžalobou prokázán opak, bude soud nucen vynést rozhodnutí, že jelikož je svědkyně manželkou obžalovaného, nemůže v tomto případě svědčit jinak než se souhlasem obžalovaného, a pokud tomu dobře rozumím, takový souhlas nebude vysloven.“

„Ne, Ctihodnosti,“ řekla Inez Stapletonová. „Nebude. Obžalovaný v tomto řízení si přeje, aby žena, kterou miluje, byla ušetřena přílišného zviditelnění v souvislosti s tímto případem.“

Selby vyskočil. „Vaše Ctihodnosti, vznáším námitku,“ zvolal. „Advokátka se může omezit na konstatování toho, že svolení nebylo uděleno. Teď není vhodná chvíle na to, aby se snažila porotu ovlivňovat jakýmikoliv výroky ohledně údajných motivů obžalovaného. Budou-li se brát motivy obžalovaného v úvahu, jsme připravení prokázat, že je zcela vzdálen tomu, aby si nepřál zatahovat milovanou ženu do tohoto případu, nýbrž se snaží schovat se za její sukně. Je to z jeho strany pokus o…“

Soudce jej přerušil. „To by stačilo, pane okresní prokurátore. Soud je nakloněn souhlasit s vámi v tom, že motivy obžalovaného nebudou porotou brány v potaz. Porota tedy nebude brát ohled na jakékoliv výroky slečny advokátky, týkající se motivů obžalovaného, a nebude si všímat výroků okresního prokurátora v souvislosti s jeho výkladem motivů obžalovaného. Vy, paní Burkeová, tedy, ehm, paní Laceyová, můžete odejít z místa pro svědky, a vy, pane okresní prokurátore, si předvolejte dalšího svědka.“

Selby, který se snažil získat co nejvíce času, předvolal dva svědky z Las Alidas, kteří identifikovali fotografie mrtvého těla a uvedli, že je to tělo Johna Burkeho. Jak bylo očekáváno, svědkové vycítili, že se schyluje k bitvě v otázce totožnosti, a pod přísahou vypovídali poněkud nejistěji a neurčitěji, než když se v téže věci vyslovovali jen před Selbym. Když si je Inez Stapletonová obratně podala při křížovém výslechu, připustili, že je to pouze jejich názor, a nakonec slevili až na ‚nejlepší odhad‘.

Selby si uvědomoval, že mu nezbývá jiná možnost než předvolat Carmen Ayersovou. K tomu však bylo nezbytné, aby nejprve položil řádné základy prokázáním toho, že Allison Brown, který uzavíral obchody s firmou Miltem & Miltem, byl jednou a touž osobou jako John Burke.

Zdráhavě přistoupil k tomuto způsobu identifikace tím, že předvolal na stupínek Marka Crandalla.

Crandall předstoupil a složil přísahu. Dosvědčil, že Johna Burkeho znal a naposledy ho viděl v Los Angeles v kancelářích firmy Miltem & Miltem, kde mu bylo sděleno, že se onen muž jmenuje Allison Brown. To, že by se při jeho identifikaci spletl, nebylo v žádném případě možné. Znal Burkeho již mnoho let a poznal nejen jeho, ale také jeho hlas. Vzal si fotografie, které mu Selby ukázal, a bez váhání prohlásil, že na fotografiích je tělo Johna Burkeho.

Jeho poklidný a sebejistý vzhled na diváky zapůsobil přesvědčivě. Selby vycítil, že Crandallova slova všichni přijímají zcela bez výhrad, a v duchu si vyčítal, proč ho nenapadlo předvolat Crandalla jako prvního, aby jeho spolehlivá identifikace povzbudila morálku ostatních svědků.

Také Inez si všimla, že přesvědčivá identifikace toho muže na porotu zapůsobila. Začala si klidně dělat poznámky a připravovat se na důrazný křížový výslech.

Věci měly tak hladký průběh, že Selbyho překvapilo, když uslyšel soudcův hlas, který oznamoval: „Nadešla chvíle večerního odročení. Vzhledem k tomu, že se jedná o případ vraždy, soud pověřuje šerifa dozorem nad členy poroty a domnívá se, že je v zájmu spravedlnosti, aby porotci zůstali pohromadě.“ Načež soud vzal pod přísahu zástupce šerifa, vyzval porotce k opatrnosti a jednání bylo odročeno na desátou hodinu následujícího dopoledne.

Selby vyšel ze soudní síně a šel se za zavřenými dveřmi poradit se šerifem Brandonem. „Nejraději bych se nakopl za to, že jsem neověřil průběh toho rozvodu,“ kál se. „Zjistil jsem, že byla podána žádost a té bylo vyhověno, ale tomu, co se dělo pak, jsem už nevěnoval pozornost. Tak proto jeli do Albuquerque. Tam byl rozvod povolen, takže Inez Stapletonová to měla naplánované od samého začátku. Připadal jsem si jako školák, když jsem tam tak stál a celý můj případ se hroutil jako domeček z karet.“

„Nic si z toho nedělej, synu,“ chlácholil jej šerif Brandon. „Jde ti to dobře. Ale páni, napadlo by tě někdy, jak to bude Inez válet? Jeden by myslel, že je to ostřílená advokátka.“

Selby přikývl. Nacpal si tabák do své dýmky z vřesovcového dřeva a začal přecházet po místnosti. Ode dveří se ozvalo klepání. Brandon otevřel.

Za dveřmi stála Sylvie, kterou doprovázel jakýsi muž v montérkách, kožené bundě a v klobouku s umaštěnou sklopenou střechou. Oči měla doširoka rozevřené rozčilením. „Šerife, tohle je Brantley Doane,“ řekla. „Ví něco o tomhle případě. Chci, aby vám to pověděl vlastními slovy.“

Muž mu podal ostýchavě ruku, která zůstala ochable viset v pevném sevření šerifových pevných opálených prstů.

„A Doug Selby, náš okresní prokurátor,“ dodala Sylvie.

Doane sklonil rozpačitě hlavu, ale neučinil žádný pokus potřást si s ním rukou.

„Posaďte se,“ řekla Sylvie a kopnutím zavřela dveře. „Takže, pane Doane, teď povězte šerifovi a okresnímu prokurátorovi, co víte.“

Doane se vyhnul přímému pohledu jejích očí a posadil se na židli s rovným opěradlem, neschopen slova a úplně vyvedený z míry.

„Tak spusťte,“ pobídla jej.

„Já nic nevím,“ řekl Doane.

Sylvie vrhla významný pohled na Selbyho. „Ale ano, ví, Dougu. Je řidič náklaďáku. Viděl, jak došlo k té vraždě.“

„Ne, neviděl,“ bránil se rychle Doane.

„Vyprávěl část té historie jedné číšnici v restauraci kousek u cesty, kterou maji řidiči náklaďáku v oblibě,‘* vysvětlovala Sylvie naléhavé. „Já se s ní kamarádím a ona mi o tom řekla. Jenže mně to nechce říct. Dalo mi spoustu práce ho sem dostat.“

Doane vzhlédl, ale když spatřil tázavě upřený pohled v šerifových očích, rychle zas odvrátil zrak.

Selby si přitáhl židli blíž k Doanovi. „Zapalte si, Doane,“ řekl mu a dal mu krabičku cigaret.

Doane se už natahoval po cigaretě, ale pak se zarazili „To je poslední, kterou tam máte.“

„To je v pořádku,“ řekl Selby. „Klidně si ji vezměte. Kouřim je jen o přestávkách, když jsem u soudu. Kdykoliv mám čas si tabák vychutnat, používám dýmku.“

Doane si vzal poslední zbývající cigaretu, zmačkal krabičku a zahodil ji do odpadkového koše. Selby škrtl sirkou a připálil mu. „Jezdit s náklaďákem musí být pořádná fuška,“ prohodit soucitně.

„To bych řek, že je,“ souhlasil Doane.

„Jste pořád nikde na cestách, co?“

Doane si zhluboka potáhl z cigarety a zvedl zrak. „To bych teda řek, že jsem. Už obyčejní řidiči náklaďáků jsou na tom dost špatně, ale aspoň se vyspí. Jenže my, co facháme pro velký společnosti, musíme brát věci tak, jak jsou. Jediný, co nám zbejvá, je hnát tu naši kraksnu pořád dál a dál. Je to hotový peklo.“

„Projíždíte tudy často?“ otázal se Selby. „Jo. Vozím pomeranče z Imperiál Valley.“

„Jezdíte většinou v noci?“

„Mhm. Přes den se nakládá, pak člověk vyfasuje nákladní list a už si to frčí po dálnici do Los Angeles, kde zas vyloží, daj mu na to stvrzenku, jede celou noc zpátky a hned ráno si vyzvedne další náklad?“

„V tu noc, kdy došlo k vraždě,“ pokračoval Selby, „jste se vracel zpátky do Imperiál Valley?“

„Kdepak. To jsem jel s nákladem do Los Angeles.“

„Bylo pořádně chladno, co?“

„To bych pane řek. Šlo na mě tak hrozný spaní, že jsem pořádně nemoh udržet oči otevřený.“

„Jak to vůbec děláte?“ zeptal se Selby.

„Zajedete ke krajnici a prospíte se?“

„Někdy. Jindy vezmu stopaře a zjistím, jestli třeba neumí řídit. Když jo, tak je nechám za volantem tak dlouho, až se přesvědčím, jestli jezděj dobře. No, a když ano, tak si schrupnu. Ale vím, že bych to neměl dělat. Řidiči náklaďáků musej mít speciální oprávnění, že jo. Jenže to člověku nemůžete vyčítat, že si s tím musí poradit, jak se dá, aby se uživil.“

Selby chápavě přikyvoval. Po chvíli se zeptal: „Takže jste svezl stopaře?“

„Ne, nesvez,“ řekl Doane.

„Proč ne?“ otázal se Selby.

„Neměl jsem šanci.“

„Povězte mi o tom.“

„Nerad bych z toho měl opletačky. To, co vám můžu říct, by vám beztak nepomohlo. Tedy ne moc. Zkrátka bych nerad strkal hlavu do oprátky.“

„Klidně povídejte,“ vyzval jej Selby. „Tady jste mezi přáteli.“

„Takže to bylo takhle,“ rozpovídal se Doane, který byl čím dál sdílnější. „Tou dobou jsem toho pořádně moc nenaspal dobrejch osmačtyřicet hodin. Musel jsem dovízt náklad do Los Angeles a pak jsem se chtěl vrátit pro další. Byla zima jak blázen. Ani nevím, kolik bylo hodin. Nejspíš jsem byl pořádně zničenej. Zastavil jsem a dal si černý kafe, pak jsem zas chvíli jel a zase zastavil na další kafe. No a pak kolem mě profrčel nějakej auťák, na tom by ještě nic nebylo, jenže asi dvě stě metrů přede mnou ten auťák zastavil. Vystoupil z něho jakejsi tulák, aspoň tak vypadal, a držel srolovaný deky. Stál tam a cosi si povídal s tím chlápkem, co řídil. Když jsem kolem nich projížděl, zrovna si potřásali rukou. Ten tulák vypadal docela spolehlivě a já trochu zpomalil, poněvadž jsem myslel, že na mě mávne, jenže to neudělal. Tak jsem jel dál. Asi za minutu nebo dvě se to auto zase rozjelo. V náklaďáku máme takové ty boční zrcátka, co v nich vidíme cestu za sebou. Viděl jsem, jak se jeho světla blížej k prostředku cesty, a pak ten auťák profrčel kolem mě.

Kamsi hrozně spěchal. Schválně jsem se podíval, jestli je tam ten tulák, ale nebyl, byl tam jen ten chlap za volantem.

Tak jsem si pomyslel, že se ten tulák nejspíš kus cesty svez, jenže pak ho ten chlápek v autě vyklopil, a tak jsem v tom svým náklaďáku o kus dál zastavil a čekal, až mě ten tulák dojde. A vtom jsem zahlíd, jak ten chlap v autě přede mnou sešláp brzdy a otočil se nazpátek. Blížil se zase ke mně, jel jako blázen. Zahlíd jsem, že měl arizonskou značku a byl to velkej cadillac. Projel kolem mě a hnal se velkou rychlostí zpátky k Las Alidas. Pak najednou prudce zatočil k jedny straně, šláp na brzdy a těsně než zhasnul světla, zaslech jsem žuchnutí. Chvíli jsem čekal a přemejšlel, jestli ten chlap toho tuláka přejel nebo mu znovu zastavil a nejspíš jsem u toho na chvíli usnul, to nevím, ale vypadá to, že jo, poněvadž najednou koukám, že má ten chlap v autě vzadu už zase rozsvícený světla, a slyšel jsem, že odjíždí. V tom místě byla silnice zrovna široká, tak jsem se otočil. Věděl jsem, že by mi beztak bodlo, kdyby to někdo vzal na pár mil místo mě. Tak jsem jel zpátky, jenže tulák jako by se do země propad. To už jsem byl pořádně naštvanej, že jsem se tam vůbec otáčel. No co, otočil jsem se ještě jednou a jel zase směrem k Los Angeles. Toho tuláka jsem už neviděl. Asi o deset mil dál jsem zastavil jednomu stopaři, ten mě na chvíli vystřídal a pak už jsem to dojel.“

„Ten tulák zmizel?“ zeptal se Selby.

„Jo. Jenže mi připadlo divný, že když jsem tamtudy příště projížděl, uviděl jsem tam stopy po pneumatikách od toho, jak ten chlápek šláp na brzdy. Zastavil jsem a uviděl na betonu flek, kterej vypadal jako krev, jenže divný na tom bylo, že ten flek byl ještě před místem, kde začal brzdit, ne až za ním. No jo, nejspíš jsem to měl ohlásit, jenže znáte, jak to chodí. Jak někdo tyhle věci ohlásí, policajti ho donutěj svědčit u výslechu, nakážou mu, že tam musí v bejt v určitou dobu, a neberou vůbec ohled na jeho práci. Utečou mu třeba dva náklady a nedostane ani cent. Nakonec jsem si taky říkal, že to nejspíš ohlásil ten chlap v autě, nejspíš ho naložil a odvez do nemocnice. Takže dnes, když jsem tudy zase frčel, jsem se stavil ve svým oblíbeným restaurantu a zeptal se číšnice, jestli v tu noc nebyl na cestě zabitej nějakej tulák a jak se to stalo. Řekla mi, že na silnici k žádný nehodě nedošlo, ale nějakýho tuláka prý srazil vlak. Já na to bez rozmejšleni: ‚Žádnej vlak ho nesrazil, houby s voctem. Jeden chlap ho přejel a pak tělo položil přes koleje, aby to vypadalo, že to udělal vlak.‘ Nic víc jsem k tomu neřek a ona taky ne. Nased jsem do auta a vyrazil k Los Angeles, jenže než jsem se nadál, zrovna když jsem se blížil k městu, dojela mě autem tadle slečna. Pořád se mě na něco vyptávala, jela se mnou tam, co jsem vez náklad, a pak mě donutila, abych s ní jel zpátky, jenže já se nechci do ničeho plíst a jestli přijdu o čas, kdy bych moh pracovat, tak mi to někdo musí zaplatit.“

Selby se snažil nedat svým hlasem najevo vzrušení. „Správně,“ řekl. „Předvolám vás jako svědka, ale postarám se, abyste dostal zaplaceno za ztrátu času.“

„Kdy budu muset svědčit?“ otázal se muž.

„Zítra ráno v deset hodin,“ řekl Selby. „Dám vám doručit oficiální předvolání, abyste dostal své peníze.“

„A nebudu mít opletačky z toho, že jsem pustil za volant svýho náklaďáku někoho, kdo na to nemá správný oprávnění?“

„To nepatří do mé pravomoci,“ ujistil jej Selby. „Ani se vás na to nebudu ptát. Koneckonců, tenhle člověk vaše auto neřídil a já se vás zeptám jen na to, co jste viděl. Nic jiného říkat nemusíte.“

„Tak to vám moc děkuju,“ řekl Doane. Brandon vytáhl ze zásuvky psacího stolu prázdné předvolání a začal ho vypisovat. „Nejste nevyspalý?“ zeptal se Selby.

„Jen trochu. Já se nevyspím nikdy dost,“ postěžoval si Doane. „Jaká je poznávací značka toho vašeho náklaďáku?“ otázal se šerif.

„Mám to tady,“ ozvala se Sylvie a podala mu proužek papíru.

Selby vytáhl z kapsy pět dolarů. „No dobrá, Doane. Jeďte do místní ubytovny, pronajměte si pokoj a jděte spát. S nikým nemluvte. Neříkejte nikomu, co jste viděl nebo že budete svědčit. Jen jděte spát.“

„A dostanu zaplaceno za to, že vynechám jízdu?“ otázal se Doane.

„Ano,“ řekl Selby. „To vám zařídíme.“

V Doanově obličeji se rozhostila úleva.

Šerif Brandon mu podal předvolání. „A teď poslouchejte,“ kladl mu na srdce. „Jste v tomhle případě oficiálně předvolanej. Musíte tam bejt. Když tam budete, bude všecko v pořádku. Ale jestli tam nebudete, tak s tím budou velký trable. Rozumíte?“

„Jasně,“ řekl muž. „Zákony já znám. Zkrátka tam musím bejt Nic víc na tom není.“

„Poznávací značky toho automobilu jste si nevšiml?“ zeptal se Selby.

„Ne. Pak mě to mrzelo, ale víte, jak to chodí. Vším jsem si jedině toho, že to byla arizonská značka. Poznal jsem to podle barvy. Víte, jaký to je, když jste pořád na cestách. Za chvíli znáte všelijaký značky nazpaměť a poznáte je bez přemejšlení.“

„A byl to cadillac?“

„Jo. Byl to velkej cadillac. To vím. Nějaká tmavá barva. Typ sedan. Tak jo, zejtra ráno v deset tam budu. A nebudu mít žádný potíže s řidičákem?“

Selby zavrtěl hlavou a doprovodil Doana ke dveřím. „A pamatujte, že nemáte mluvit,“ nabádal jej.

„Už jsem toho namluvil beztak až moc,“ zamumlal Doane a šouravým krokem odcházel chodbou pryč.

Selby zavřel kopnutím dveře, vrátil se ke stolu, objal Sylvii a triumfálně ji popleskal po zádech. „Sylvie, budeme tě muset připsat na výplatní listinu,“ řekl.

„Nejlepší pomocnice, jakou jsem kdy měl,“ podotkl Brandon a hlas se mu zajíkal dojetím, vylovil cigaretový papírek a chvějící se rukou do něj nasypal tabák.

„Ach Dougu, doufám, že to vyjde,“ řekla Sylvie. „Vyjde, že ano?“

„To bych řek, že ano,“ zvolal Brandon vítězoslavně. „Teď už víme všechno, co jsme chtěli vědět. Úplně vidím, jak se to stalo. Lacey věděl o tom, že má Burke schodek v účtech. Domluvil se s paní Burkeovou, že to manko vyrovnají, ale Burkemu o tom nic neřekli. Burke chtěl pláchnout. Lacey mu přivez ten tuláckej ohoz, aby byl nenápadnej. Chtěl Burkeho vyvézt pár mil za město a tam ho na cestě vysadit. To taky udělal. Ti dva si potřásli rukou a Lacey pak jel dál, až dojel k místu, kde se moh s autem otočit. Možná v tu chvíli neměl v úmyslu Burkeho zabít, ale když se vracel, viděl příležitost, jak se ho zbavit tak, aby to vypadalo, že nějakého tuláka srazil vlak. No, nejspíš to měl promyšlený předem. Zhasnul světla, napálil to do Burkeho, pak ho nacpal do auta a odfrčel. Vytáhl mu všechno z kapes, nastrčil tam tu kartičku a těla se zbavil.“

Selby tam stál s paží ovinutou kolem Sylviina pasu a hleděl zamyšleně na koberec. „Zadrž, Rexi,“ řekl. „Byl bych rád, kdybys s touhle rekonstrukcí zločinu přestal.“

„Proč, synu?“

„Tohle se mi k Laceymu nehodí,“ řekl Selby zamyšleně. „Lacey je prchlivý a impulzivní. Nejspíš by zastřelil člověka, který by ho k tomu vydráždil, ale nedovedu si představit, že by si promyšleně naplánoval zločin zrovna tímhle způsobem.“

Sylvie se vytrhla z objetí jeho paže a stoupla si před něj s planoucím zrakem. „Dougu Selby, už mě začínáš unavovat. Jak můžeš vědět, co by Lacey udělal? Ze všeho, co nám až do téhle chvíle předvedl, vyplývá, že je to prohnaný pletichář, vychytralý a sobecký chlap.“

„Jen si nemysli, Dougu,“ ozval se Brandon. „Jeden nikdy neví, čeho jsou mužský schopný pro lásku. Lacey byl do paní Burkeové pořád ještě blázen. Dokud byl Burke naživu, neměl u ní velkou šanci a věděl to. Jenže ho napadlo, že by to moh zaonačit, jako že Burkeho srazil vlak, když šel po pražcích, nebo že skočil pod vlak a spáchal sebevraždu. Safra, Dougu, tak to přece bylo v tom Burkeho dopise, že to má v úmyslu.“

„To je pravda, Rexi. Paní Burkeová ten dopis nikomu neukázala, aby nevyšlo najevo, že Burke zpronevěřil peníze. Nechtěla, aby bylo dítě poznamenáno stigmatem otce, který zpronevěřil cizí peníze,“ řekla Sylvie.

„Nejspíš je to tak,“ řekl Selby zamyšleně. „Jedno je jisté: porota tomu uvěří. Připadá mi to podezřelé jedině z toho důvodu, že se mi to vůbec nehodí k tomu, jaký jsem si utvořil dojem o Laceyho povaze, když jsem s ním mluvil.“

„Dougu,“ řekla Sylvie. „Zítra jdeš k soudu, aby ho obvinili z vraždy prvního stupně. Ne že dovolíš Inez Stapletonové…“

Oči se jí zalily rozhořčenými slzami. Krk měla tak stažený, že nedokázala doříct větu.

Selby si stoupl, vrazil ruce hluboko do kapes a zahleděl se mrzutě do šerifova odpadkového koše., Ano, nejspíš máš pravdu. Musíš mít pravdu,“ pronesl zamyšleně.

„Ach Dougu,“ naléhala Sylvie. „Copak nechápeš, že jsi prokurátor? Nemůžeš být tak ustrašený. Jednoduše ho musíš usvědčit. James Lacey je tak vinen, jako…“ Odmlčela se, protože na dveře někdo zaklepal.

„Neber si to tak, synu,“ řekl Brandon a pak dodal k Sylvii: „To je v pořádku, Sylvie. Doug jenom chce mít jistotu, to je vše.“

„Jistotu!“ vybuchla. „Pane na nebi, co by tak ještě chtěl?“

Brandon šel ke dveřím a otevřel. Na prahu stál Mark Crandall.

„Nazdárek, Marku,“ uvítal jej Brandon. „Pojďte dál. Co pro vás můžeme udělat?“

Selby si s ním potřásl rukou a přitom s úsměvem poznamenal: „Předpokládám, že nám Crandall přišel oznámit, že má zítra ráno v jedenáct pracovní schůzku a budeme se muset smířit s tím, že se omluví a vzdálí hned potom, co podá svědectví.“

Crandall se poněkud sklíčeně usmál. „Ne tak docela, pane Selby. Narazil jsem na něco, o čem si myslím, že byste to vy dva měli vědět.“ Pohlédl s obavami na Sylvii, vytáhl z kapsy svou krabičku cigaret, jednu si vyndal a hodil krabičku šerifovi. „V té vaší už toho moc nezbylo, šerife,“ prohlásil. „Zkuste si vzít jednu ode mě.“

„Ne, díky,“ zazubil se Brandon. „Raději si ubalím vlastní. Nerad bych si zvykal na tyhle strojově vyráběné. Ne s mým platem. Co vás trápí, Marku? Sylvie Martinova vám nemusí vadit. Patří takříkajíc do rodiny. Před tou můžete mluvit o čem chcete.“

„Tak na co jste narazil, Crandalle?“ zeptal se Selby, který si nacpával dýmku tabákem.

„Jde o to, jakou obhajobu chce Inez Stapletonová použit pro případ, že by se soudci nechtělo dát porotě pokyn ke zproštění viny potom, co jim předložíte všecky důkazy.“

„Pokračujte,“ vyzval jej Brandon. „Rádi si to poslechneme.“

Crandall váhal. „Tu informaci jsem dostal, ale je to nanejvejš důvěrné. Neměl bych vám to říkat, jenže…“

„Toho si nevšímejte,“ přerušil jej Brandon. „Oni na nás využili kdečeho. Jestli k tomu případu o něčem víte, je vaší povinností nám to říct.“

„Takže podle toho, co jsem se dozvěděl, to bylo nějak takhle,“ spustil Crandail. „Burkemu v tom dřevařským podniku chybělo něco kolem deseti tisíc dolarů. Přesně to nevěděl. Řek o tom svý ženě a oznámil jí, že chce vzít nohy na ramena. Ta ho zapřísahala, ať nic takového nedělá, že mu může sehnat deset táců v hotovosti, když to bude nutný, aby ochránila dobré jméno toho děcka, ale pak že už s ním nechce žít. Když Burke odešel, zavolala Laceymu do Tucsonu a všechno mu vysvětlila. Říkala, že už s Burkem skoncovala a chce jenom vyrovnat ten schodek, aby se její dítě nemuselo stydět za to, že má tátu v kriminále.

Pro Laceyho nebylo deset táců vůbec nic. Řek jí, že ty peníze vyzvedne a co nejdřív za ní přijede. Ona mu poradila, ať s sebou vezme srolovanou deku, zaparkuje na ulici o kus dál a přijde ke dveřím jako tulák. Kdyby byl manžel zrovna doma, mohl by Lacey dělat, jako že je tulák a přišel poprosit o něco k jídlu, a přitom jí podstrčit ty peníze, až by mu podávala talíř s jídlem.

Burke se mezitím pokusil o nějakou riskantní investici, jenže na tom tratil. Nechal svý manželce dopis, ve kterým jí sděloval, že se vším skoncuje, poněvadž jí není hoden, a podobný řečičky. Když paní Burkeová přišla domů, tak ten dopis našla, jenže o tom nikomu neřekla, poněvadž si myslela, že beztak nebude mít kuráž se zabít a raději se někam zašije, než se to přežene. Lacey tam přijel jako tulák. Burke byl pryč a nechal tam po sobě dopis na rozloučenou. Paní Burkeová měla za to, že už se nevrátí. Lacey šel do ložnice a z těch tuláckejch hadrů se svlík. Pod nimi měl vycházkovej oblek. Pak jeli za Benellem. Lacey měl pro Benella dopis od svýho bankéře. Zapřísahali ho, aby to udržel v tajnosti. Za Lawlerem nejeli ze strachu, že by se na tom Lawler snažil vydělat a tvrdil by jim, že byl ten schodek ještě větší než ve skutečnosti.

Pani Burkeová měla manželovy klíče a znala kombinaci čísel od sejfu. Jeli do dřevařskýho podniku uložit ty prachy do sejfu.

Lacey měl v domě tulácký hadry a taky tu srolovanou deku. Krátce potom, co odjeli, se Burke pro něco nečekaně vrátil. Napadlo ho, že ty tulácké hadry by se mu na útěk docela hodily. Oholil si knír, oblík si ty šaty, popad srolovaný přikrývky a výpad. Když se Lacey a paní Burkeová vrátili do domu a zjistili, že jsou hadry pryč, pochopitelně si domysleli, co se stalo.

Burke za sebou nechal dopis na rozloučenou, což bylo nejspíš jen tak naoko, ale jelikož to bylo přiznání ke zpronevěře, tak se rozhodli, že ho kvůli dítěti stopí. Lacey se měl vrátit do Tucsonu a paní Burkeová tam měla ještě na čas zůstat a manželovo zmizení připsat na vrub nervovýho zhroucení. Zatímco byli pryč, někdo šlohl Laceyho auto. Lacey si musel na cestu zpátky pronajmout letadlo. Pak si paní Burkeová přečetla o tom mrtvým tulákovi a usoudila, že Burke tu sebevraždu nakonec přece jen spáchal. Zpanikařila a jela honem za Laceym. Než něco stihli vymyslet, tak jste tam přijeli vy. Když jste odjeli, letěli za Benellem. Ten jim poradil, aby zašli za Inez Stapletonovou. Tak to aspoň navykládali slečně Stapletonový, a tak to taky řeknou porotě.“

„Jen ať jim to povědí,“ usoudil Brandon. „Tahle historka beztak neobstojí. James Lacey to má spočítaný.“

V Crandallově obličeji byla patrná úleva. „To rád slyším,“ prohlásil. „Chováte se ke mně moc hezky, jenže po okrese se šírej všelijaký řeči. Jestli z toho Inez Stapletonová toho svýho klienta vyseká, tak to pro vás, hoši, bude moc špatný.“

Selby bafal z dýmky a hleděl trudnomyslně na Crandalla. „Mohl byste nám prozradit, jak jste se to dověděl, Crandalle?“

Crandall vypadal, že je mu to krajně nemilé. „Ne, to bych nemoh,“ vytáčel se. „Paní Laceyová o tom řekla jedné své dobré známé a ta zas někomu, kdo mi to důvěrně prozradil. Jak se vám líbilo moje svědectví, Selby? Vyhovovalo vám to?“

„Byl jste skvělý svědek,“ pochválil ho Selby. „Mělo mě napadnout dřív, že bych vás měl předvolat.“

„Tak jo, a při tom křížovým výslechu mě taky nevyvedou z míry,“ sliboval. Potom vstal a vrhl znepokojený pohled na Sylvii. „Budete mě ale chránit, že jo, hoši?“ staral se. „Opravdu se nikdo nedoví, že jsem vám dal tip?“

„Nic se nebojte, pane Crandalle,“ ujišťovala ho Sylvie. „Nejsem tu jako reportérka, ale jako kamarádka.“

„Tak já už teda jdu,“ řekl Crandail. „Není mi zrovna příjemný, že takhle donáším, ale když jste od samýho začátku pomáhali vy mně, tak si říkám, že vám to nějak musím oplatit. Tahle historka mi připadala dost pravděpodobná a taky ve mně vyvolala obavy. Chtěl jsem, abyste o tom věděl, Selby. Když je někdo předem varovanej, může se taky předem připravit, že ano, Selby. A vy se na mě nezlobte, že jsem k vám zaujal takovej postoj, slečno Martinova. Víte, není zrovna moc reportérů od novin, kterým se dá důvěřovat. Tak zatím a mějte se, hoši.“

Když odešel, podotkla Sylvie trpce: „Vsadím se, že je to skrznaskrz vymyšlené v hlavě Inez Stapletonové.“

„Co se týče poroty, je tahle verze nebezpečná,“ prohodil Selby zamyšleně. „Dá se s ní vysvětlit všechno.“

„Možná že dá,“ namítl Brandon, „ jenže ten řidič náklaďáku jim udělá čáru přes rozpočet. Sakra, Dougu, jsem z toho tak rozčilenej. Už se nemůžu dočkat, až zítra nakráčíš do soudní síně a s tím jeho svědectvím vytřeš Inez Stapletonový pořádně zrak.“

„Rexi, podívejme se na tuhle věc s odstupem, bez vášní a bez předsudků,“ řekl Selby. „Když tak nad tím přemýšlím, nemáme žádné svědectví, které by dávalo Laceyho do přímé souvislosti s vraždou. Lacey jel svým autem do Las Alidas. Tvrdí, že mu ho někdo ukradl. Je tu jistá šance, že tomu tak bylo. Vraždu se vší pravděpodobností spáchal muž jedoucí v cadillacu s arizonskou značkou. Nemůžeme dokázat jinak než nepřímo, že to bylo stejné auto, a stejně tak nemůžeme dokázat jinak než nepřímo, že řídil Lacey.“

„Ale nepřímo se to dokázat dá,“ podotkla Sylvie.

„Ano, to můžeme,“ připustil Selby.

„A co s takovým důkazem udělá porota?“ zeptal se Brandon.

„Usvědčí Laceyho z vraždy prvního stupně,“ řekl Selby. „Kdyby nám Lacey nelhal, kdyby se nesnažil vydávat paní Burkeovou za služku, kdyby nám řekl otevřeně a upřímně hned na začátku, co o tom ví, velká porota by ho pravděpodobně nikdy neobvinila a porota u soudu by ho nikdy neusvědčila.

Tak, jak se teď věci mají, je v mé moci poslat toho člověka do plynové komory. Abych to mohl udělat, budu muset použit jako svědkyni Carmen Ayersovou. Inez Stapletonová se té identifikaci bude bránit. Když se jí to nepodaří, uchýlí se k téhle verzi.“

„Já myslela, že paní Laceyová nemůže svědčit,“ namítla Sylvie Martinova.

„S manželovým svolením může. Až dosud jí ho nedal. Jakmile ten případ jasně prokážeme, změní názor.“

„A tím si před porotou rozhodně nepomůže,“ podotkl Brandon.

„To je právě to, co se snažím zdůraznit,“ řekl Selby. „Odpovědnost spočívá na mně. Lacey měl tu svou historku vyklopit hned, když měl k tomu příležitost.“

„Myslel si, že mu to projde,“ řekl šerif.

„Ano,“ připustil Selby, „jenže na stranu druhou se možná opravdu snažil ochránit dcerku pani Burkeové.“

Sylvie vyslala ustaraný pohled směrem k Brandonovi. „Co s ním uděláme?“ zeptala se ho napůl žertem.

„Ať se propadnu, jestli to vím,“ odpověděl chápavě a snažil se, aby to znělo stejně laškovně jako její poznámka. „Nejspíš si ho budu muset přehnout přes koleno a naplácat mu.“

„Až se pořádně vyspí, bude se cítit líp. Že ano, Dougu?“ řekla, obracejíc se na Selbyho.

Neodpověděl jí. Po chvíli řekl zahloubaně: „Kéž bych mohl sloučit to, co jsem zahlédl z Laceyho povahy, s důkazy v tomto případě. Ale…“

V tu chvíli otevřel dveře Bob Terry. Když uviděl, že je tam na poradě Brandon, omluvil se a chystal se zas zavřít. Selby na něj zavolal: „Pojďte sem, Terry. Chci se vás na něco zeptat.“

Vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře. „Pořád mi dělají starosti ty otisky prstů,“ řekl Selby. „Rozhodně se jeví jako rozumné předpokládat, že to bylo tělo Johna Burkeho, ale pokud je tomu tak, proč nesouhlasí ty otisky?“

„Otisky z toho vynech, Dougu,“ řekl Brandon. „Prokristapána, nesnaž se dělat advokáta žalované straně. Lacey má svou vlastní advokátku.“

„Proč myslíš, že šel za Inez Stapletonovou?“ zeptala se Sylvie.

„Přes Benella,“ řekl Selby. „Lacey se s Benellem radil. Benella napadlo, že by mohl Inez popřát sluchu. Nedošlo mu, že se na mě chystá zaútočit palicí.“

„Tak jí tu palici vyraz z ruky, Dougu,“ poradil mu Brandon, „a nasekej jí, co se do ní vejde. Musíš to udělat, synu. Celá tvoje politická budoucnost je v sázce.“

Selby přešel k odpadkovému koši, vyklepal do něj popel z dýmky, pak se sehnul a vytáhl prázdnou krabičku od cigaret, kterou tam zmačkanou hodil Doane. Přinesl ji ke stolu, kde vedle šerifova lokte ležela krabička cigaret, kterou Brandonovi hodil Crandall. Sylvie ho nervózně pozorovala. Šerif Brandon si o něj dělal upřímnou starost. Bob Terry stál zmateně u dveří a hleděl z jednoho na druhého.

„Vida, Crandall a já kouříme stejné cigarety,“ řekl Selby. Náhle se napřímil. „Poslyšte, vážení, mně tenhle důkaz nestačí. Myslím, že jsme ten případ proti Jamesi Laceymu promysleli tak důkladně, že už víc promyslet nejde. Laceyho verze by obstála, kdyby ji řekl ve správný čas a správným lidem. Teď‘ už neobstojí. Bude usvědčený z vraždy prvního stupně, ale když se nad tím pořadně zamyslíte, tak to bude kvůli tomu, že je porota proti němu zaujatá, kvůli tomu, jak se choval a jak lhal, ne proto, že by ten náš případ měl nějakou zvláštní sílu. To se mi nelíbí.

Když okresní prokurátor posílá člověka na smrt, mělo by to být proto, že důkazy ukazují na jednu a pouze na jednu věc. Ten nás případ zkrátka nemá pevnou formu. A když se tohle stane, je to proto, že je něco v nepořádku v samotných základech. Když je případ téměř vodotěsný, ale voda pořád ještě na jednom nebo dvou místech vytéká, tak se nemůže uzavřít, děj se co děj. Znamená to, že je na čase znovu prozkoumat základy.“

Selby si nevšímal nesouhlasného mlčení ostatních, jen tam stál a hleděl zamyšleně dolů na stůl. Najednou se prudce otočil a v očích mu zajiskřilo.

„No tak se na to podívejme,“ řekl. „Podívejme se tomu na zoubek. Je nalezeno tělo. Někdo vynaloží promyšlené a vědomé úsilí na to, aby nám zabránil v jeho identifikaci. Za normálních okolností by to tělo bylo spáleno a po jeho totožnosti by nezůstala jediná stopa, ale jelikož v rámci běžné praxe snímáme otisky prstů a protože tam Jižní pacifická dráha poslala vyšetřovatele, aby pořídili fotografie, něco tu přece jen zůstalo. Co by vrah přirozeně udělal, kdyby se to dozvěděl? Na to je pouze jediná odpověď. A nyní se dostáváme ke zvláštní sérii okolností. Otisky prstů se neshodují s totožností. Já vím, Rexi, ty máš o tom spoustu teorií, ale faktem zůstává, že kdyby to bylo tělo Johna Burkeho a my jsme sejmuli otisky prstů Johnovi Burkemu, tak by se přece shodovaly s některými otisky nalezenými v Burkeho domě. Neshodují.“

„Proč?“

„Snažili jsme se tak horlivě věci urychlit, abychom získali důkazy proti osobám, o nichž jsme si mysleli, že jsou vinny, že jsme tuto významnou skutečnost řádně neuvážili. Teď mohu usvědčit Jamese Laceyho z vraždy na základě důkazů, které máme, ne proto, že by to byly silné důkazy, ale proto, že proti němu bude porota zaujatá a dohnaná k tomu, aby připsala až příliš velký význam důkazu toho řidiče náklaďáku. Promiň, Rexi, ale na základě takového důkazu nepošlu Laceyho na smrt. Požádám o delší čas, abych na tom případě mohl pracovat. Jestli nebude Inez souhlasit s odkladem, bude to její pohřeb.“

„Dougu!“ vykřikla Sylvie vyčítavě.

Brandonovo mlčení bylo stejně výmluvné jako nesouhlas.

„Je tu ještě jedno řešení, které mě právě napadlo,“ řekl Selby. „Je tak překvapivé, až se mi nechce uvěřit, že by to mohla být pravda, ale přece.“ Náhle vytáhl z kapsy nožík, sklonil se nad stůl, ale přes jeho záda nebylo vidět, co dělá.

Brandon za jeho zády se zamračil a spustil: „Ale Dougu…“

Zarazil se, když jeho pohled padl na Sylvii, odhodlaně vrtící hlavou.

Selby přistoupil k Terrymu a podal mu kus celofánu. „Bobe,“ požádal jej, „posypte ten celofán práškem, sejměte otisky a dejte mi vědět, jestli jste se s nimi už někde v tomhle případě setkal.“

Terry uchopil celofán za rožek a vyšel beze slova z kanceláře.

„Dougu, hochu můj, to přece nemůžeš. To by byla politická sebevražda.“

„Je mi fuk, co to je, Rexi. Nemůžu žádat trest smrti pro člověka, který je možná nevinen.“

„Ale není, Dougu. Je…“

Sylvie se do toho plačtivě vložila: „Ne, šerife. Nic, co mu řeknete, nebude mít účinek. Všechno, co řeknu já, se taky mine účinkem. Tohle je něco, co si musí Doug vybojovat se svým vlastním svědomím. Já si ho za to vážím, ale… taky ho za to nenávidím.“

Selby na ni chvíli stísněně hleděl a pak si znovu naplnil dýmku.

Jeho přátelé ho v té tiché chvíli starostlivě pozorovali. Seděl na desce šerifova psacího stolu a mračil se do modravých chomáčků tabákového kouře, které mu v pravidelných intervalech vycházely z úst.

Brandon otevřel dvakrát ústa, jako by se pokoušel něco říct, ale pokaždé si to rozmyslel. Sylvie ze Selbyho nespustila zrak. V jejích očích byla úpěnlivá prosba, ale byla tak tichá, jako by ztratila hlas.

V tu chvíli se prudce rozrazily dveře z předkanceláře. Bob Terry, vzrušením málem neschopný slova, jim oznámil: „Jsou tam.“

„Co je tam?“ zeptal se Brandon.

„Otisky prstů toho mrtvého muže,“ řekl Terry.

Selby vyskočil na nohy.

„Chceš říct, že ten řidič náklaďáku zanechal otisky na Selbyho cigaretách?“ zeptal se Brandon rozčileně. „A že jsou stejné jako otisky Johna Burkeho, že ten chlap, co je mrtvej… Dougu, co má tohle znamenat, krucinál?“

Selby si zhluboka oddechl, jak se mu ulevilo od napětí. Vytáhl dýmku z úst a prohlásil: „Tak, vážení, a teď rychle nasedat do auta. Pojedeme na pár míst a uděláme pár věcí. Vysvětlím vám to cestou.“

Kapitola 18

Služební auto okresu se řítilo závratnou rychlostí ulicemi Madison City s Bobem Terrym za volantem. Šerif Brandon, usazený vedle něj, zapnul sirénu, a když se řítili s jekotem přes křižovatky, chodci ztuhlí v místě, kde se právě nacházeli, zírali s otevřenými ústy na zjevení okresních činitelů, kteří se kolem nich s rámusem přehnali. Na zadním sedadle se Sylviina ručka pomalu sunula k Dougovi. „Odpusť mi, Dougu,“ řekla tiše.

„Co?“ zeptal se.

„Že jsem o tobě pochybovala.“

„Ještě jsem nic nevysvětlil,“ namítl.

„Nemusíš,“ řekla.

„Rovnou do Las Alidas?“ zeptal se šerif Brandon.

„Rovnou cestou po dálnici,“ přisvědčil Selby pochmurně.

„Dougu, o co ti jde?“

„Máš bouchačku?“ zeptal se.

„Ano.“

„Buď připravený ji použít, jestli budeš muset. Vysvětlím ti to později.“

Auto se přehnalo přes křižovatku s poslední ulici, a jakmile vjelo na dálnici, nabralo ještě vyšší rychlost. Selby se na sedadle mírně předklonil a pozoroval auta, která předjížděli. Už se šeřilo a motoristé začínali zapínat světla. Sylvie se na nic neptala a nechávala svou ruku vtisknutou do Selbyho dlaně. Bob Terry věnoval pozornost řízení vozu. Brandon v přestávce mezi tisknutím tlačítka, kterým uváděl do chodu jekot sirény, poznamenal: „Kdykoliv budeš připravenej mi to vysvětlit, synu, já tě poslouchám.“

Selby spustil mezi houkáním sirény: „Je to jasné jak facka, Rexi. Benellova vražda s tou vraždou Johna Burkeho souvisí. Při objasňováni Benellovy vraždy jsme nepokročili ani o krok. To nás mělo upozornit, že jsme na špatné koleji. To kvůli té teorii, že Benell musel být odvezený do banky násilím. Tomu ale žádné důkazy nenasvědčuji. Existoval jeden člověk, který ho mohl dostat do banky v onu ranní hodinu. A pokud se nemýlím, je v tom autě před námi. Zpomal, Bobe, a zajeď vedle něj.

Rexi, nevím, co se semele. Připrav si bouchačku. Sylvie, ty se schovej za mě.“

Sylvie se nervózně zasmála. „Nikam se neschovám, ty jeden,“ prohlásila. „Jsem reportérka. Posuň se, ať dobře vidím.“

„No dobrá, Bobe,“ řekl Selby klidným hlasem. „Teď.“

Pneumatiky na silnici zakvílely, když rychle rozjeté auto zpomalilo, aby se srovnalo do jedné úrovně s vozidlem vpravo. Pomalu jedoucí automobil zastavil. Ve výrazu Marka Crandalla byl patrný zmatený úžas, když Selby otevřel dvířka a vyskočil na vozovku jen o krok před Rexem Brandonem.

„Co je?“ otázal se Crandall. „Něco se stalo?“

„Nic zvláštního, Crandalle,“ řekl Selby. „Jen jsem se vás chtěl zeptat, jestli by vám nevadilo dát nám své otisky prstů.“

Crandall zamrkal. „Moje otisky!“

„Ano.“

„Dobrý bože, k čemu chcete moje otisky? Copak jste se zbláznili?“

Bob Terry, který se vysoukal zpoza volantu, prošel před reflektory služebního auta a připojil se k nim.

„Ano, Crandalle,“ řekl Selby vyrovnaně. „Chceme se podívat, jestli jsou to otisky toho mrtvého muže nalezeného u železniční trati.“

„Bože můj, Selby, přeskočilo vám?“ žasl Crandall. „To si nemyslím,“ odtušil Selby.

Crandall zašátral po klíčku ve startéru. „Nu, já zas myslím, že ano. Chcete moje otisky tady na dálnici, nebo mám odjet do…“ Náhle se napřímil. Po straně dvířek vykoukla hlaveň revolveru. Ozval se jediný výstřel. Služební auto sebou škublo a vzápětí kleslo, když přední pneumatika explodovala. Crandall hlučně zařadil rychlost. Jeho auto vyrazilo vpřed tak rychle, až se zadní kola protáčela pod náporem sily, kterou do nich dával.

„K zemi, Sylvie, bude střílet!“ zařval Selby a rozběhl se v marné snaze dohonit Crandallovo auto. Opálená ruka šerifa Brandona se vymrštila tak rychle jako útočící had. Revolver s velkým dostřelem, vytažený bleskurychle z pouzdra v podpaždí, se ocitl v sevření jeho zručných prstů. Vystřelil, aniž by zvedl zbraň do úrovně očí, takže to ani nevypadalo, že by mířil. Když zaduněl druhý výstřel, Crandallovo rozjeté auto se zběsile stočilo. Zadní pneumatika splaskla. Ráfek se otloukal o betonovou vozovku. Crandail, který jel dosud na plný plyn, se snažil ze všech sil vůz ovládnout. Brandon vystřelil znovu.

Auto sjelo ke straně, dostalo se do smyku, vyhouplo se na dvě kola, chvíli tak viselo v nejisté rovnováze a pak se naklonilo. Velký náklaďák, který se k nim zpředu blížil, začal brzdit příliš pozdě. Převracející se auto do něj z boku narazilo. Síla bočního nárazu odmrštila sedan do příkopu. Po pronikavém zvuku praskajícího kovu, přehlušujícím rachot nárazu, následovalo řinčení rozbitého skla padajícího na vozovku. Řidič náklaďáku zíral s otevřenými ústy na čtveřici postav ženoucích se po dálnici. Pustil volant, vylezl ven z auta a zadíval se na šerifa Brandona. „U všech čertů, opatrně s tou bouchačkou, člověče!“

Brandon mu nevěnoval pozornost a hnal se k místu, kde skončil sedan jako zmačkaná hromada pokroucených trosek. Jedno z kol, vychýlené od osy, se neustále pomalu otáčelo.

Ve vraku byla vidět bezvládná, nehybná postava.

Šerif Brandon začal jednat. Rudé záblesky služebního auta varovaly projíždějící motoristy, kteří se shlukli do kruhu a zvědavě civěli. Pod šerifovým velením se k havarovanému sedanu vydalo několik zdráhavých pomocníků a vyvleklo z něj nehybné tělo Marka Crandalla.

V dálce se objevil rudý kužel světla rychle se blížící sanitky. Po chvíli se rozječela siréna.

„Dopravte ho rychle do nemocnice,“ nařídil šerif Brandon. „My pojedeme za vámi.“

Pak si vybral jedno z aut jedoucích k Madison City. Rozčilený řidič se snažil držet za rychle jedoucí sanitkou, ale nedařilo se mu to.

Když ujížděli k Madison City, Selby s klidnou jistotou plynoucí z přesvědčení objasňoval svůj případ.

„Tím mrtvým mužem byl John Burke, ale jeho otisky nepatřily Burkemu. Otisky prstů nelžou. My jsme ale byli tak pevně přesvědčeni o tom, že jsme na správné stopě, že jsme nad tímto důkazem zavřeli oči.

Přemýšlejte, jak se to stalo. Mrtvému muži jsme sejmuli otisky. Bob Terry zrovna doprovázel nějakého vězně do San Quentinu. Čekali jsme na jeho návrat. Někdo jiný mezitím musel otisky vyměnit. Kdo by to asi udělal? Samozřejmě vrah. Kdo to mohl udělat? Jenom Mark Crandall.

Vzpomínáš si, Rexi, jak jsi mi přišel do kanceláře říct o Crandallovi. Říkal jsi, že jsi ho provedl svou kanceláří a ukázal mu zařízení pro práci s otisky prstů. Otisky toho mrtvého muže ležely nepochybně na Terryho stole s označením ‚Otisky prstů mrtvého muže, nalezeného poblíž mostu Jižní pacifické dráhy‘.

„Byly tam,“ připustil Brandon.

„Představ si sám sebe v Crandallově stuaci, Rexi. Podnikl složitá opatření, aby mohl spáchat vraždu, přičemž měl pocit, že mu to může projít jen tehdy, když nebude zjištěna totožnost těla. Pečlivě si promyslel plán, podle nějž mělo být tělo spáleno ještě dřív, než se kdokoliv dozví, kdo to byl. Pak přišel k tobě do kanceláře a zjistil, že máme jeho otisky. Mohl udělat jen jedno. Zbavit se jich. Kdyby zmizely, věděli bychom, že je někdo ukradl. Ty bys prověřoval každého, kdo měl příležitost je vzít. Crandall je nemohl jednoduše zničit. Mohl udělat jedině to, že tam místo nich nastrčil jiné, a to mohl provést jen jedním způsobem. Když jsi byl u mě v kanceláři, popadl list papíru, nabarvil si bříška svých vlastních prstů a nechal tam své otisky místo těch, co byly sejmuty mrtvému muži. Bylo snadné napsat na ten list papíru ‚Otisky sejmuté z těla, nalezeného poblíž mostu Jižní pacifické dráhy‘, a nás ani nenapadlo kontrolovat, jestli to bylo napsáno koronerovým rukopisem.“

„Ale proč se chtěl zbavit těch otisků?“ otázala se Sylvie. „To má souvislost s motivem té vraždy,“ řekl Selby. „Muselo to být proto, že John Burke měl záznam v trestním rejstříku. Crandall věděl, že až se ty otisky pošlou do Washingtonu, dostaneme poštou jeho záznamy. Jméno by nám nejspíš nic neřeklo, ale k záznamům by byla připojená fotografie Johna Burkeho. Nechápete, co to znamená? Burke pro něj před žádnými deseti lety nepracoval. Burke byl darebák a něco na Crandalla věděl. Využil toho k tomu, aby mu Crandall sehnal práci, ale tím to neskončilo. Nehorázně Crandalla vydíral. Když už z něj vytahal všechny peníze a ani to mu nestačilo k financování jeho spekulací, začal si brát prostředky z dřevařského podniku. Pak už to dál nešlo. Přiznal se své ženě. Ta zatelefonovala Laceymu. Lacey byl ochoten schodek uhradit, ale přirozeně to nechtěl udělat, dokud Burke neodejde. Jinak by Burke jednoduše zpronevěřil i těch dalších deset tisíc.

Burke vybral sejf do posledního centu, přičemž nepřehlédl ani zásuvku s kolky, a odešel. Pani Burkeová si myslela, že navždycky. Lacey měl zpronevěřené peníze nahradit. Paní Burkeová chtěla, aby přišel k ní domů převlečený za tuláka pro případ, že by byl manžel náhodou doma. Mohl by ji ty peníze předat pod záminkou, že si jde vyprosit nějaké jídlo. Když přijel, myslela, že už je Burke pryč. Objala ho a řekla mu, že nesmějí ztratit ani minutu, aby ty peníze dopravili do sejfu dřevařského podniku. Burkeho už začínali podezřívat. Každou chvíli mohli začít s inventurou.

Lacey si svlékl tulácké šaty. Vycházkový oblek musel mít buď pod nimi, nebo zabalené mezi těmi srolovanými přikrývkami. S paní Burkeovou spěchali do dřevařského podniku. Od manžela se dozvěděla kombinaci od sejfu. Zatímco byli pryč, Burke se vrátil. Chtěl prásknout do bot. Uviděl tulácké hadry a přivlastnil si je. Věděl, že za jeho ženou přijel Lacey, ale pochopitelně netušil, že přivezl peníze, aby uhradil jeho schodek. Věděl toho evidentně o Laceym víc, než si mysleli. Jeho manželka si vzala jejich auto, takže se zmocnil Laceyho vozu. Nedělalo mu potíže ho poznat podle arizonské značky. Než odjel, zašel ještě naposledy za Crandallem a patrně mu vyhrožoval prozrazením, pokud mu Crandall nepošle další peníze na nějakou adresu, na které se dohodli. Crandail ho měl vyvézt z města. To taky udělal, v Laceyho autě. Co se stalo pak, to už víme. Crandall jednoduše vrátil auto na místo, kde mu Burke řekl, že ho našel, ale Lacey mezitím svoje auto hledal, zjistil, že je pryč, a měl za to, že mu ho někdo musel ukrást. Jakmile se vrátil do Tucsonu, ohlásil krádež. Přirozeně ho nenapadlo, že ho najdou v Las Alidas. Předpokládal, že ho někdo odvezl na nějaké vzdálené místo.“

„A co Benell?“ zeptal se Brandon.

„Copak to nevidíš? Burkeho zpronevěra by vedla k vyšetřováni. Nejspíš by vyšel najevo ten jeho záznam a ukázalo by se, že Crandallovo doporučení bylo podvodné, což by nevyhnutelně vedlo k prohlédnutí Crandallova rejstříku, kde sice neměl záznamy o závažných trestních činech, protože jinak by tam byly jeho otisky, ale stačilo to k tomu, aby mu to v Las Alidas zničilo pověst. A aby to bylo ještě horší, Lacey se prostřednictvím svých bankovních konexí obrátil na Benella a všechno mu pověděl. Crandall musel jednat rychle. Pravděpodobně neměl v úmyslu Benella zabít, ale požádal ho, aby se s ním sešel v bance v nějaké nanejvýš důležité záležitosti, přičemž se zřejmě chtěl dozvědět, kolik toho Benell ví. Pamatujte, že Crandall byl ředitelem té banky. Je docela možné, že Benella požádal, ať otevře trezor, aby si mohl zapsat čísla těch tisícidolarových bankovek nebo je vyměnit, aby o ně banka nepřišla.

Když ale Benell otevřel trezor, Crandalla se zmocnilo pokušení a Benell ho zřejmě ještě popudil tím, že mu kladl nepříjemné otázky na základě informací, které obdržel od Laceyho a paní Burkeové. Vzpomeň si, že Benell se mě snažil přimět k tomu, abych upustil od vyšetřováni, nejspíš na žádost paní Burkeové. Tak či onak si Crandall najednou uvědomil, že stačí jen zařídit, aby to vypadalo, že Benellovu smrt mají na starosti bankovní lupiči, a může si odnést celých padesát tisíc. Těch padesát tisíc potřeboval a Benella se potřeboval zbavit.“

Rychle jedoucí auto vjíždělo za hranici města Madison City. „Jeďte do nemocnice,“ řekl šerif Brandon. „Čtyři bloky rovně touhle ulicí a pak zatočte doprava.“

Motorista si oddechl, když zastavoval před nemocnicí. Selby, Sylvie Martinova, Brandon a Bob Terry se vyhrnuli ven a rozběhli se nahoru po schodech. Řidič sanitky už na ně čekal. „Je při vědomí,“ oznámil jim, „ale rychle mu ubývá sil a ví to. Říkal, že bude mluvit jestli se k němu dostanete včas.“

Byla půlnoc, když Selby zaparkoval a otevřel si dveře svého malého bytu.

Ta nervózní hnací síla, která se ho držela po celou dobu, kdy na případě pracoval a poslouchal doznání umírajícího Crandalla, se vytratila. Najednou si připadal skleslý a tak unavený, že musel vynaložit značné fyzické úsilí, aby vystoupal po schodišti vedoucímu k bytu. Chvíli stál u okna a díval se z kopce dolů na spící město.

V dálce na Hlavní ulicí vyznačovala záře od neonových poutačů trasu výpadovky na dálnici a ukazovala na kavárny a hotely, zajišťující noční provoz na významné dopravní tepně. Vějířovité listy majestátních palem opodál měly v pableskující záři měsíce zlatozelený odstín. V obytné čtvrti byla tma. Lidé spali v bezpečí venkovského společenství, spali klidně a cítili se bezpečně, protože tu byly zákony a pořádek. A Selbyho vzrušovalo pomyšlení, že je součástí toho rozsáhlého soustrojí, které střeží svobodu, chrání majetek a trestá násilí. Byl…

Z myšlenek jej vytrhlo drnčení telefonu. Odvrátil se od okna. Jeho očím, zahleděným do jasného svitu měsíce, chvíli trvalo, než se přizpůsobily natolik, aby došel šátravě k telefonu a zvedl sluchátko. „Haló,“ ohlásil se.

Odpověděl mu hlas Inez Stapletonové.

„Dougu,“ řekla zajíkavě. „Jsem tak ráda, že jsem tě zastihla. Zkoušela jsem ti volat každých deset minut… Víš, Dougu… ty jsi mě porazil v mé vlastní hře.“

„Tohle není hra, Inez,“ namítl. „Tady jde o zákony a spravedlnost. Pořád ještě nechápeš, že tohle není hra?“

V jejím hlase se ozývala jakási nezkrotnost. „Dougu,“ řekla. „Mohla jsem tě v tom případě porazit a taky bych to udělala. Mám… měla jsem dokonalou obhajobu, a ty jsi mě okradl o vítězství… protože jsi mě předběhl.“

Z jejího hlasu bylo znát, že pláče, když přerývaně pokračovala: „Ale Dougu, já tě přiměju k tomu, aby sis mě vážil, protože… protože tě… miluju. Budeš mě… respektovat. Nemůžeš mě přehlížet. Jsem tady a zůstanu tu.“

Spojení bylo náhle přerušeno; zavěsila.

Selby chvíli stál a díval se na hluchý přístroj. Pak tiše položil sluchátko, vrátil se k oknu a hleděl dál na špici město.

Věděl, že tam dole v osvětlené čtvrti buší Sylvie do svého psacího stroje a sepisuje zprávu, jež vejde do politických dějin Madison City.

A na rtech stále ještě cítil teplo jejího polibku.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai