Okresní prokurátor kácí les

Erle Stanley Gardner

(1971)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Okresní prokurátor kácí les

Erle Stanley GARDNER

Kapitola 1

P. L. Paden se krátce zastavil, aby si zapálil doutník, a pak vykročil jakoby pečlivě nacvičenou chůzí chodbou soudní budovy a tvářil se velice důležitě.

Za oním „P. L.“ se skrývalo Phillip Lucillius, ale jeho blízcí přátelé trvali na tom, že to znamená „Powerful Lucky“ neboli Mocnej klikař, a Paden sám si dal dost záležet, aby se ta přezdívka ujala. Hodilo se mu to k jeho úsilí přesvědčit lidi, že za své četné úspěchy vděčí jen pouhému štěstí.

Tento mohutný břichatý dvaapadesátník stačil za svůj život nashromáždit značné jmění, které však dosud spíše jen dále zvětšovalo jeho touhu po penězích.

Paden otevřel dveře s nápisem Okresní prokurátor – vchod. Sekretářka za stolem zvedla oči a neutrálně se usmála. „Dobrý den,“ pozdravila.

Paden prošel kolem jejího stolu, aniž by zmírnil krok. Sekretářka vyskočila, na chvíli celá zmatená. Než se vzpamatovala, Paden měl ruku na klice.

„Tam nemůžete,“ zvolala a vyrazila k němu. „To je soukromá kancelář pana Selbyho.“

Paden otevřel dveře.

Doug Selby, madisonský okresní prokurátor, vzhlédl zpoza velkého psacího stolu. Jeho sekretářka takřka hystericky vychrlila: „Pane Selby, ten pán šel rovnou dál. Šel…“

Selby odsunul svou práci na stranu a jedním pohledem přehlédl situaci. „To je v pořádku,“ řekl. „Teď už je tady… Předpokládám, že jste pan Paden, nový majitel Bladu.“

„Předpokládáte správně.“

„A předpokládám též správně,“ dodal Selby s úsměvem, „že pravidla slušného chování ignorujete zcela záměrně?“

„Nikdy nečekám za dveřmi svých zaměstnanců, pokud narážíte zrovna na to,“ odpověděl Paden. „Pracujete pro mě. Jsem daňový poplatník.“

„Daňových poplatníků je poměrně dost, pane Padene.“

„Jenže já jsem velký poplatník a chci mít slovo.“

„Tak do toho, spusťte.“

Sekretářka ve dveřích zachytila Selbyho pokývnutí a vrátila se ke svému stolu.

Paden se pohodlně rozvalil na židli, natáhl z doutníku a pronikavým pohledem hodnotil vysokého mladého muže s vlnitými vlasy, jenž seděl na druhé straně stolu.

„Selby, zastáváte politickou funkci. Co víte o politice?“

„Obávám se, že ne mnoho.“

„To jsem si myslel.“

„Jenže, pane Padene,“ pokračoval Selby, „politika, v obvyklém slova smyslu, se zřídkakdy uplatní ve volbách v madisonském okrese. Voliči mají moc dobrou představu o schopnostech těch, kteří kandidují. Zvolí ty, o nichž si mysli, že udělají nejvíce dobrého. Podstata lidí v našem okrese je venkovská.“

„Já vím, já vím,“ přerušil ho Paden netrpělivě, „to všechno se teď změní. Proč myslíte, že jsem koupil Blade?“

„Asi proto, že chcete vydávat noviny.“

„Proto, že chci vydělávat peníze.“

„Na novinách v malém okresním městě moc peněz nevyděláte. Váš konkurent, majitel Clarionu, je tu už přes deset let, a i když se novinám daří, žádné velké bohatství z toho nemá.“

Paden se pousmál. „Na to, že jste právník, Selby, moc dobře neposloucháte. Řekl jsem, že jsem koupil Blade, protože chci vydělávat peníze. Ale neřekl jsem, že je chci vydělávat jen vydáváním novin… Chytrý vydavatel dokáže vydělat spoustu peněz. Noviny mu dávají moc. A moc vydělává peníze. Madison City je stále ještě malé město. Ale už brzy vyroste.“

Selby vylovil z kapsy dýmku z bryerového dřeva a začal ji nacpávat tabákem. Nic neříkal.

„Už teď,“ pokračoval Paden, „Madison City roste. Přitahuje pozornost. V horách nad městem se staví nový turistický hotel. Lidé, kteří přijedou na dovolenou, se chtějí bavit.

Společnost, která ten hotel staví, si chce zajistit vstřícný přístup lidí z okresu. A proto jsem koupil Blade.“

Selby se pousmál. „Zřejmě věříte na sílu dramatického výrazu.“

„Dostanu, co chci, Selby.“

„Vždycky?“

„Ano, dříve či později, tak nebo jinak.“

„Dobře,“ ušklíbl se Selby, „zkuste to jinak.“

„To bych nedostal vás.“

„O to právě jde, mě nedostanete. Říkáte, že dostanete, co chcete, ať takovým či jiným způsobem. Tímhle způsobem nedostanete nic. Zkuste to jinak a zkuste to později.“

Paden si vyndal z úst doutník a při řeči jím bodal před sebe na zdůraznění svých slov. „Uvědomte si tohle, Selby: do madisonského okresu přišla politika. Dobrá, tvrdá, pragmatická politika. Já ji tu rozjedu.“

„Pochopil jsem, že právě to jste se mi tu snažil sdělit. Shodou okolností, pane Padene, Blade stál vždycky proti mně, na osobní i pracovní rovině.“

Paden se zasmál hrubým, pohrdavým smíchem. „Podívejte. Zatím jste tu hráli kuličky. Ale teď se bude hrát baseball, a to hned v první lize. Ještě nevíte, co to je mít proti sobě noviny. Počkejte si na příští vraždu.“

„To zní zlověstně,“ opáčil Selby s úsměvem.

„Měl byste se konečně probudit. Ti, co mají peníze, se nemusí podbízet zvoleným úředníkům. Můžou si koupit lidi předem a pak se postarat o jejich zvolení.“

„Jenže já už zvolen byl.“ podotkl Selby.

Paden vstal ze židle. „No dobrá,“ řekl a sklepal přitom popel z doutníku na koberec, „tak jste byl zvolen. Snažte se, aby vám to vydrželo, pane okresní prokurátore. A nezapomeňte, že až se objeví další případ vraždy, který vzbudí zájem veřejnosti, poznáte, co to ve skutečnosti znamená mít proti sobě noviny, které má v rukou někdo, kdo si umí pohrát s veřejným míněním.“

Selby odstrčil svou židli. „Jak myslíte. Opozici vašich novin s potěšením čelím už od svého vstupu do veřejného života. Přednesl jste mi své dobře připravené výhrůžky. Má odpověď je NE! A teď vypadněte a už se nevracejte.“

Paden znejistěl, stál a očima si mladého okresního prokurátora měřil. „Kdybyste byl trochu chytřejší…“

„Já vím,“ přerušil ho Selby, „mohl bych být guvernérem. Byl byste překvapen, kdybyste věděl, kolikrát jsem to už slyšel. Nechci být chytřejší. Radši budu čestný.“

Vykročil směrem k Padenovi.

„Tak dobře,“ řekl vydavatel a spěšně otevřel dveře. „Až si to rozmyslíte, dejte mi vědět.“

Kapitola 2

Dora Cliftonová sjížděla pomalu po točité silnici vedoucí po horském úbočí dolů do údolí. Náhle stočila volant doleva k místu, odkud mohla sledovat krajinu dole pod sebou.

Zubaté žulové hřebeny zvedající se za jejími zády jako by byly vytlačeny vzhůru vytáhlými prsty jedlí, jež vyčnívaly z pásů souvislé zeleně po stranách kaňonů, aby ve vyšších polohách tvořily už jen izolované trojúhelníkové flíčky. Pod místem, kde Dora stála, vystupovaly oblé svahy menších kopců v předhůří a za nimi se rýsovaly pravidelné čtverečky pomerančovníkových sadů.

O nějakých dva tisíce stop níže zářilo ve slunečním svitu Madison City. Na jasně modré obloze vynikaly ostré obrysy bílých oblaků, které pluly tak pomalu, že vypadaly jako poklidně se pasoucí zvířata.

Na místě, kde Dora Cliftonová zaparkovala svůj kabriolet, ustoupily borovice houštinám manzanity a řešetláku. Kopce pod ním byly posety pelyňkem a šalvějí, níže svahy převážně pokrývaly zbytky trávy, jež vyrazila po zimních a jarních deštích a nyní byla vysušená do hněda. Kolem svahů bylo vidět stopy, jež po sobě zanechal pasoucí se dobytek. Dlážděná silnice se točila v řadě serpentin dolů do údolí.

V této výšce byl stále trochu cítit čerstvý horský vzduch, slabá vůně vycházející z výše položených borových lesů. A mezi úbočími se stále rozprostíralo naprosté ticho, takže Dora slyšela i zvuk motoru kamiónu projíždějícího údolím o tisíc stop níže, který zbavený skřípotu těžce namáhaných převodů zněl jen jako monotónní bzukot, jako by do kopce stoupal nějaký obrovský těžce naložený čmelák.

„Tak jsme tu,“ řekla Dora krajině pod sebou, „budoucí tchyně, vyndej si lorňon a připrav si své mateřské zbraně. Ať si Horác říká co chce, vím, že mě nebudeš mít ráda, což je podle všech knížek o úspěšném obchodním jednání vskutku úžasný přístup před začátkem důležitého rozhovoru.“

Dora se ujistila, že nikdo nejede, vyjela zpět na silnici a rychle se rozjela z příkrého svahu dolů směrem k předměstí Madison City.

Když se blížila k benzínové pumpě, podívala se na hodinky. Bylo čtrnáct minut po čtvrté.

Zajela k pumpě a požádala pumpaře: „Plnou, prosím.“

Pak zahlédla telefonní budku a dostala nápad. V Chicagu je o dvě hodiny později. Snad by mohla Horáce zastihnout. Bude to považovat za pošetilé a extravagantní, ale Dora si vydělávala sama, měla své peníze a alespoň dosud si s nimi mohla dělat, co chtěla.

Vešla do budky, ohlásila meziměstský hovor Horáci Lennoxovi do Chicaga a asi za dvě minuty už do automatu házela čtvrťáky a naslouchala ozvěnám rezonujícího gongu.

Bong… Bong… Bong… Bong… Bong…

„Hovor bude spojen,“ ozvala se meziměstská spojovatelka.

„Ahoj,“ řekla Dora.

Horác Lennox měl nedočkavý hlas.

„Ahoj, miláčku. Už jsi v Madison City?“

„Ano.“

„Proč voláš z budky? Proč ne z domu?“

„Ještě jsem se neohlásila. Jen si trochu uklidňuju nervy.“

Zasmál se. „Nervy? Ty nebudeš potřebovat. Budou z tebe celí pryč. Doufám, že se ti budou líbit.“

„To víš, že ano, Horáci. Jen dělám hlouposti a chtěla jsem slyšet tvůj hlas.“

„Ale máš asi trochu pochyby, jinak bys volala až po setkání s nimi. Ty se bojíš, že se ti nebudou líbit?“

„Proboha to ne.“

„Máma bývá někdy trochu formální. Obzvlášť když se snaží udělat co nejlepší dojem, stane se z ní velká dáma, ale nakonec si ji určitě zamiluješ. A Moana, ta tě přivítá s otevřenou náručí. Napsal jsem jí toho o tobě už tolik, že má pocit, jako by tě dávno znala. Steve je perfektní bráška. Nech ho, ať ti poví o školním fotbalovém družstvu. Jsem si jistý, že se ti budou líbit, Doro.“

„Já vím, miláčku. Jen jsem potřebovala trošku povzbudit. Jak je v Chicagu?“

„Horko.“

„Co v kanceláři?“

„Prima.“

„Vyděláváš velký prachy?“

„To víš, počítám miliony.“

Zasmála se, neboť Horác jakožto mladý právník bojoval o přežití a měl jen příležitostné klienty. Vytvářel si kontakty pro budoucnost, ale v současnosti si nemohl dovolit ani sekretářku.

„Jaká byla cesta?“ zeptal se.

„Bez problémů.“

„A auto?“

„Šlape jako hodinky.“

„Já si umím vybrat,“ řekl Horác Lennox, „beru si sekretářku, která si za své úspory pořídila úplně nové auto. Nejsem zkrátka hlupák.“

„Vypočítavost je zcela na mé straně,“ odvětila Dora. „Dala jsem všechny úspory do nového auta, abych mohla ulovit slibného mladého právníka… Stýská se ti po mně?“

„A jak!“

„Nezdržím se dlouho,“ slíbila, „pobudu jen co se sluší a patří a vyrazím nazpět.“

„Ale nejezdi v noci, zlato.“

„Neboj,“ ujistila ho a pomyslela si, že jakmile vyrazí na cestu zpátky, rozpálí to každé ráno ještě před úsvitem a pojede až do půlnoci.

Spojovatelka vstoupila do hovoru: „Vaše tři minuty vypršely.“

„Ahoj, lásko,“ řekla Dora a zavěsila.

Od té chvíle se Doře zdálo, že události procházejí jejím vědomím, jako by ani nebyly skutečné, asi jako ve snu, který je natolik nerealistický, že dokonce i ve spánku člověk ví, že to musí být jen sen.

Před ní se objevil velký staromódní dům v Chestnut Street, chvíle nervozity před vchodem, který už tolikrát předtím viděla na fotografiích, záchvěv panického strachu, když stiskla tlačítko zvonku a naslouchala jeho zvonění.

Pak přišla paní Lennoxová sama otevřít dveře a uvítala ji srdečným stiskem ledových prstů a chladným polibkem sevřených rtů. „Má drahá, jsem tak ráda, že vás vidím! Patříte do rodiny a já toho o vás už tolik slyšela. A přesto, má drahá, teprve nyní vás poprvé vidím. Vypadáte přesně jako na fotografiích! Děti! Dora je tu!“

Paní Lennoxová vzala Doru kolem pasu a uvedla ji do svého prostorného domu.

Kapitola 3

Když se Dora ocitla ve svém pokoji, poté, co si všichni popřáli dobrou noc a dveře byly bezpečně zavřené, přemítala o odpoledních událostech. Nemohla se ubránit pocitu, že všechno bylo jaksi předznamenáno už tím prvním pozdravem: stiskem ledové ruky, polibkem pevných, sevřených rtů.

Večeře byla pro svou formálnost utrpením. Rodina se ve snaze udělat dojem pokoušela udržovat společenskou konverzaci, která však působila velmi nuceně, neboť vycházela od lidí, mezi nimiž jinak panovaly intimní rodinné vztahy.

Bylo to asi, jako kdyby se nějaký vetchý stařík posadil před zrcadlo, klaněl se svému odrazu a čas od času se pokoušel zaujmout sám sebe vlastními poznámkami, věnuje zdvořilý zájem svým výrokům o současném dění a směje se s předstíranou spontánností vlastním strojeným vtipům.

A stále ony zkoumavé pohledy, ono nepřetržité hodnocení. Dora byla jako motýl napíchnutý na špendlíku starostlivé zvědavosti. Vybral si Horác takovou, která dokáže udržet rodinné tradice? Dívej se, dívej se, jak bere do ruky vidličku, jak jí salátovou vidličkou… „Vskutku, Doro, tolik jsme toho o vás od Horáce slyšeli… Neměla jste strach jet autem takhle sama? Ale samozřejmě, nebyla jste tak úzkostlivě vychována jako třeba Moana… Musíte říct Moaně, aby vám ukázala své rodinné cennosti. Vezměte si přece ještě trochu pečeně.“

Večeře konečně dospěla k závěru a Dora měla pocit, že paní Lennoxová přesně splnila její očekávání. Steve Lennox v sobě jistě měl možnosti, které čekaly jen na to, až se dostane pryč ze stísněného prostředí domova. Ale Moana byla pro Doru hádankou. Zelenooká blondýna, u níž by člověk čekal temperament, avšak žádný tam nebyl. Jako by byla poháněna nějakým vnitřním mechanismem natahovaným na klíček, který zaručoval přesný počet zvednutí lžíce nebo vidličky, přesný počet pohybů nožem, přesný počet zdvořilých úsměvů.

Za zamčenými dveřmi svého pokoje si Dora náhle vzpomněla na Horáce.

Dora Cliftonová nenáviděla vyumělkovanost. Milovala spontármost, přirozené reakce a originalitu. Horác byl odveden na vojnu v době, kdy byl jen o málo starší než Steve dnes, a služba v cizině, tvrdý život v armádě a vysoké nároky letectva vytrhly – nebo snad vytrhly – jeho kořeny z rodinné půdy a umožnily mu zakořenit v prostředí, kde se jeho individualita mohla prosadit.

Ale Horác přece v tomto ovzduší vyrůstal a musel z něj hodně vstřebat. Dora si teď uvědomovala, že jeho láska k rodině byla zčásti tvořena pýchou na její bezchybnou úctyhodnost. Přestože ji Horác sám varoval, že matka žije ve svém vlastním malém světě a vyžaduje, aby se každý, kdo do toho světa vstoupí, podřídil plánu jeho stvořitelky, jeho samotného to muselo v dětství hodně ovlivnit. Vyjde to všechno na povrch, až bude mít svůj vlastní domov?

Byla teplá, klidná noc, jíž prostupoval měsíční svit. Dora z jakéhosi neurčitého podnětu nebo proto, že cítila příliš mnoho obav, než aby mohla spát, zhasla světlo a posadila se k oknu.

Dívala se dolů na příjezdovou cestu, která se nacházela téměř přesně pod jejím oknem a kterou nyní blokovalo její auto.

Paní Lennoxová trvala na tom, aby tam auto zůstalo. Řekla, že večer nikdo nikam nepojede, a jen pro případ, že by bylo náhle nutné vyjet jedním z aut z garáže, Doru požádala, aby v autě nechala klíčky. Pak nebude problém autem z cesty vycouvat. Vysvětlila jí, že nechat klíčky v autě nepředstavuje žádné nebezpečí. V Madison City se auta zaparkovaná před domem nikdy nekradla. Samozřejmě, že auto zaparkované v centru by si možná někdo „vypůjčil“ na projížďku, ale zloději, kteří by kradli auta před domy jejich majitelů, ve městě nebyli. Madison City bylo naštěstí dokonale spořádané město, hezké místo pro rodiny s dětmi. Zdejší domy byly domovy, ne jen parkoviště. Tolik si přála, aby se Horác vrátil a otevřel si kancelář zde ve svém rodném městě.

Měsíc, který neměl daleko do úplňku, osvěcoval bíle omítnuté domy, které pak zářily stříbrem a vrhaly inkoustově černé stíny na pečlivě upravené trávníky. Vzduch, ač teplý, byl suchý a čistý. Noc se zdála romantická, tajemná a napjatá.

Dora sebou náhle trhla.

V přízemí domu bylo zhasnuto, ale ze stínů se neslyšně vynořila postava, jež jako by vyšla z domu, a mířila přímo k jejímu autu.

Dory Cliftonové se na okamžik zmocnila lítost. Věděla, že tam auto neměla nechávat, i když ji paní Lennoxová přesvědčovala, že nikdo ven nepojede.

Teď chce někdo vyjet a její auto mu stojí v cestě.

Dora se rozhodla, že seběhne dolů a vycouvá autem sama.

Ve chvíli, kdy vstala ze židle, se však postava dole ohlédla směrem k domu a pak pohlédla směrem k oknu Dořina pokoje.

V měsíčním svitu se tvář jevila jen jako bílý ovál, na němž nebyly vidět žádné, ani rozmazané rysy. Dora se nemohla ani pokusit odhadnout, kdo to mohl být, ale v pohybech té postavy byla jakási kradmost, která ji přinutila rozmyslet si svůj záměr seběhnout dolů a vycouvat autem do ulice.

Zjevně uspokojena zjištěním, že v Dořině pokoji se nesvítí, postava otevřela dveře auta, opatrně vklouzla za volant, odbrzdila ruční brzdu a zařadila neutrál.

Auto se díky lehkému sklonu cesty pomalu dalo do pohybu a neslyšně couvalo směrem k ulici.

Když osoba v autě sešlápla brzdu, cestu na krátký okamžik zalilo červené světlo, ale hned nato řidič brzdu zase pustil a auto tiše vklouzlo do ulice. Prudký pohyb volantem stočil auto ke straně a teprve poté se ozval startér, který probudil motor k životu. Rozsvícené reflektory vrhly před sebe dva kužely ostrého světla.

Dora, kterou prve zmátl způsob, jakým dotyčný jejím autem vycouval, se náhle zasmála a řekla si: „Nebuď hloupá a nevolej policii. Někdo se jen snaží být zdvořilý a nechce tě rušit. Prostě jen zaparkuje tvoje auto na ulici, aby mohl vyjet svým, a…“

Jenže řidič Dořino auto na ulici nezaparkoval. Namísto toho zařadil rychlost a auto se hladce rozjelo ulicí směrem k obchodní čtvrti.

Zaražená, zmatená Dora svraštila čelo a přemýšlela nad možným vysvětlením. Nakonec se usadila na židli u okna a čekala.

Možná, že paní Lennoxová jen potřebovala nutně něco zařídit, třeba dojet do lékárny pro prášky na bolest hlavy, a jelikož už brala Doru takřka za člena rodiny, prostě si auto půjčila. Nechtěla se zkrátka obtěžovat jeho přeparkováním, zbytečně otevírat garáž a vyjíždět jedním z rodinných aut.

Okolo půl dvanácté se Dora rozhodla, že půjde spát. I kdyby jí auto ukradli, nemohla si teď dost dobře dovolit zburcovat celý dům.

Převlékla se do noční košile a chystala se ulehnout, když na příjezdové cestě zahlédla světla reflektorů a zaslechla předení motoru.

Postavila se k oknu a viděla, že světla reflektorů pohasla, hned jak vůz najel na cestu ke garáži. Viděla svoje auto, jak pomalu najíždí přesně na totéž místo, kde ho předtím zaparkovala. Viděla ženu, která otevřela dveře, obezřetně vyklouzla ven, na moment se zaposlouchala, co nejjemněji dovřela dveře vozu a poté se vkradla zpět do stínu ztemnělého domu.

Zezdola nebylo slyšet ani zvuk dveří ani žádné kroky.

Velký dům byl tichý jako noc.

Dora se natáhla na postel a pokoušela se usnout, ale každou minutou byla ještě více nesvá.

Zajímalo ji, kam ta žena jejím autem jela. Jenom do města nebo někam dál? Chtěla to vědět.

Pak si náhle uvědomila, že by to mohla snadno zjistit.

Vedla si totiž záznam o své cestě napříč Amerikou a jeden z důvodů, proč zastavila u pumpy při příjezdu do Madison City, bylo, že chtěla vědět přesně, kolik galonů benzínu na míli její vůz spotřebuje. Na cestu vyrazila s plnou nádrží a na konci vzala zase plnou. A tak teď mohla z tachometru zjistit, kolik auto ujelo, s přesností asi na jednu míli.

Nutkání vědět to hned nad ní zvítězilo. Vstala, vzala si župan a papuče, otevřela dveře a lehce sešla dolů po širokém schodišti. V ruce měla malou baterku, která jí posvítila dostatečně na to, aby nezakopla.

Kdyby někoho vzbudila, mohla by vždycky říct, že něco zapomněla v autě.

Masivní dům postavený s předválečnou důkladností měl tu výhodu, že schody vůbec neskřípaly. Po koberci, který je pokrýval, se dalo sejít zcela neslyšně. Dora prošla chodbou, otevřela dveře salónu, prošla až do knihovny a tam se dalšími dveřmi dostala do malého postranního portika, který m se chodilo přímo k vjezdu do garáže. O chvíli později už otvírala dveře svého auta.

Světlo baterky dopadlo na tachometr.

Od posledního odečtu u benzínové pumpy přibyly jen asi čtyři míle. Dora posvítila na zadní sedadlo.

Na podlaze se zablyštěl odraz světla na jakémsi kovovém předmětu.

Dora se sklonila pod sedadlo. Byla to dámská kabelka. Dora kabelku zvedla a pak se neslyšně vrátila zpět do domu. Byla vprostřed schodiště, když uslyšela první výkřik.

Po prvním výkřiku následoval druhý a pak ještě jeden.

Nahoře se rozsvítilo. Dora uslyšela kroky spěchající ke schodišti. Uvědomila si, že je v pasti. Výkřiky vycházely z pokoje v přízemí, který se nacházel na druhé straně domu než salón a knihovna. Dora si nejasně vzpomínala, že tam jsou dvě ložnice, ale netušila, kdo tam spí. Z přízemí se ozval ještě jeden výkřik a pak zřetelnější Moanino: „Mami!“

Na schodišti nad ní se objevil stín. Dora se otočila směrem dolů.

Paní Lennoxová, která už byla téměř za ní, zvolala ostře: „Kdo je to?“

Dora se ohlédla.

„Ach, paní Lennoxová, slyšela jste ten křik? Já… teď to bylo zas.“

„Ano,“ řekla paní Lennoxová, „Honem. To je Moana!“

Dora se rozeběhla k ložnicím na západní straně.

Paní Lennoxová, jež znala dům lépe, ji předběhla, rozsvítila světlo a vrhla se plnou vahou na dveře, které odmítaly ustoupit.

„Moano, Moano!“ zvolala. „Otevři! Co se stalo?“

V zámku cvaklo.

Moana Lennoxová v noční košili a papučích ukázala na otevřené okno. „Musel se dostat dovnitř tamtudy,“ řekla.

„Cože?“ nechápala Dora.

„Někdo vlezl dovnitř oknem! Roztrhl okenní síťku, podívejte.

„Proboha, dítě, a tvůj pokoj!“ zhrozila se paní Lennoxová.

Moana kývla beze slov.

Dora stála ve dveřích a rozhlížela se po místnosti. Všechny zásuvky byly vysypané na jednu velkou hromadu na podlaze, obsah krabice se šperky byl rozházen po psacím stole, takže se jeho deska třpytila bižutérií.

„Co se přihodilo?“ ptala se paní Lennoxová.

„Zloděj!“ vydechla Moana. „Vzbudila jsem se a byl tu. Vykřikla jsem. On utekl. Zamkla jsem dveře a… asi jsem stále křičela.“

V sousedních domech se též rozsvítilo.

„Řekni, drahoušku, neublížil ti? Ne…“

„Ani se mě nedotkl. Asi slyšel, že se hýbu, když mě něco vyrušilo ze spánku a já se probudila. Spala jsem hodně hluboce a vůbec jsem nevěděla, co mě probudilo, ale měla jsem takový pocit, že tu někdo je… Už jsem skoro uvěřila, že to byl jenom sen, když jsem ho zaslechla. Blížil se k mé posteli. Začala jsem křičet. Vyběhl ven dveřmi. Vyskočila jsem z postele a zamkla, aby nemohl zpátky. Rozsvítila jsem, a teprve tehdy jsem si uvědomila, že celou dobu křičím. Připadala jsem si jako naprostá nána.“

„Myslím,“ prohlásila paní Lennoxová a dívala se přitom na rozsvícená světla u sousedů, „že teď bude třeba zavolat policii.

Doro, prosím, byla byste tak laskavá a udělala to? Požádejte je rovnou o rádiový vůz. Ale… vy jste si vzala baterku… a kabelku.“

Dora zněla nepřesvědčivě. „Uslyšela jsem výkřik a…“

„Máte jistě velmi lehký spánek,“ řekla paní Lennoxová s podivným zábleskem v očích. „Stačila jste si vzít župan, papuče, kabelku, najít baterku a navíc jste ještě byla pěkný kousek přede mnou. Vůbec jsem vás neviděla na chodbě.“

„Šla jsem těsně před vámi.“

„Aha,“ pronesla paní Lennoxová kysele. „Zavoláte teď policii, prosím?“

Kapitola 4

Douga Selbyho probudilo jemné, ale vytrvalé klepání na dveře bytu.

„Dougu! Dougu!“

Selby se v posteli posadil a rozsvítil. „Moment,“ zavolal ke dveřím.

Natáhl si župan, nazul pantofle a odšoural se ke dveřím. Pak se zarazil. „Kdo je?“

„Rex Brandon, Dougu,“ ozval se šerif.

Selby odemkl a otevřel dveře. „Zdá se, že začínám být podezřívavý,“ usmál se.

„To děláš dobře,“ prohlásil Rex Brandon. „Madison City se nám hodně mění. Policie našla v parku tělo. Vzkázal jsem, ať se ničeho nedotýkají, ať jen ohradí prostor kolem a přeruší provoz na silnici v obou směrech. Myslel jsem, že se na to rád podíváš.“

Selby přikývl a dal se do oblékání.

Šerif se posadil na židli, vytáhl z kapsy hadrový váček s tabákem a začal si balit cigaretu. Jeho tvář, ošlehaná roky, jež strávil v sedle v dobách, kdy byl chovatelem dobytka, byla ozdobena vráskami, které vytvářely malé obloučky kolem koutků úst a drobné paprsky na vnější straně očí a dodávaly mu tak výraz rozmarného dobráka.

„O co jde s tím tělem?“ ptal se Selby při oblékání. „Je to vražda?“

„Vypadá to tak. Jinak bych tě netahal z postele.“

„Kde je policejní náčelník Otto Larkin?“

„Nevím, asi už tam bude. Bude mít pekelnou radost, že má případ, který spadá pod město, takže se bude moct motat kolem a tvářit se důležitě. Vzkázal jsem ale, ať se nikdo ničeho nedotýká, a myslím, že to zanechalo patřičný dojem.“

„Larkin na nás snad počká,“ řekl Selby a zavazoval si tkaničky. „Docela s námi spolupracuje… poslední dobou.“

Utáhl si tkaničky, vzal klobouk, baterku a zavelel: „Tak pojďme.“

Vyšli na ulici k šerifovu velkému autu. „Asi jsem se na to měl nejdřív podívat sám. Dougu, dřív, než jsem tě vytáh z postele,“ začal Brandon omluvně. „Možná na tom nic nebude, ale z toho, jak mi to vylíčili, jsem měl pocit, že by to mohl být případ, na kterém pak budeme dělat, a…“

„Nezačínej se teď omlouvat,“ zasmál se Selby. „Moc dobře víš, Rexi, že když máme případ, ze kterého může snadno být soud, chci mít všechno z první ruky.“

„No, zatím se mi zdá, že tohle bude právě takový případ. Dostal jsem echo telefonem. Muž, který tělo našel, je z městské policie. Volal na velitelství a pak zavolal mně.“

„Přímo ten policista?“

„Přímo ten policista,“ řekl Brandon s úsměvem. „Pokud vím, noční služba v mé kanceláři dosud nedostala z policejního velitelství žádnou zprávu.“

„A kdo to byl, ten, co ti volal?“

„Frank Bassett. Ten, co dělal na tom případu s neidentifikovanou mrtvolou v motelu. Zdá se, že je to dobrý hoch. Víc než o vlastní zviditelnění mu jde o vyřešení případů, a to znamená opravdu hodně.“

Selby se zasmál. „To rozhodně znamená. Člověk se s takovým přístupem moc často nesetká. Vsadím se, že Larkin vyletí z kůže, až nás uvidí. Určitě ještě nedal rozkaz, aby nás zavolali.“

Brandon se ušklíbl. „Bassetta musíme samozřejmě krýt.“ Zabočil doprava, zpomalil a vjel na štěrkovou silničku procházející parkem, na jejímž začátku stála cedule s nápisem: POMERANČOVNÍKOVÉ SADY – MADISONSKÁ ZEMĚDĚLSKÁ STANICE – NEJVYŠŠÍ DOVOLENÁ RYCHLOST 20 MIL V HODINĚ.“

Světlo reflektorů se odráželo od bílého štěrku s nebývalou intenzitou. Pomalu dojeli až k zátarasu uprostřed cesty, který ohlašoval uzavření cesty pro veškerou dopravu.

Vysoký kostnatý muž v policejní uniformě, který zřejmě poznal šerifovo auto, vystoupil ze stínů a přiblížil se s lehkostí pohybu připomínající atleta. „Zdravíčko, šerife. Dobrý večer, pane Selby.“

Vystoupili a Bassett se důvěrně naklonil k Brandonovi: „Neřekl jsem náčelníkovi…“

„V pořádku, Franku,“ ujistil ho Brandon, „neprozradíme tě.“

„Náčelník je támhle, u toho těla,“ ukázal Bassett.

Vyrazili přes trávník a zastavilo je až světlo baterky namířené proti nim. Nato baterka zhasla a ozvalo se: „No to se podívejme, šerif Brandon a Doug Selby!“

V hlase bylo překvapení.

Brandon odpověděl se svou protáhlou kovbojskou výslovností: „Zdravíčko, Larkine. Co se děje?“

„Jak jste se sem proboha dostali vy dva?“ zeptal se Larkin a zmateně dodal: „Tak brzy…“

„Slyšel jsem, že je přerušená doprava a že tu máte nějakou práci. Co se tu stalo, Larkine?“

Larkin zaváhal, jako kdyby se chtěl ptát dál, ale nevěděl jak. „Tělo mladé ženy,“ řekl nakonec, „našlo se támhle. Evidentně probodnutá. Těla jsem se nedotýkal. Čekám na koronera, zatím se jen trochu poohlížím okolo.“

„Dobrá, tak se na ni pojďme podívat,“ vyzval je Brandon.

„Musel jste vědět, že je to důležité, jinak byste nebudil Selbyho.“

„Ale jistě, že ano. Přece jste si to nechtěl nechat pro sebe, Larkine, že ne?“

„Ne, to ne. Jen mi nejde do hlavy, jak jste… jak jste se sem dostali tak rychle.“

„Jsme vždy připraveni,“ odtušil Brandon. „Tak kde ji máte?“

„Támhle.“

Sledovali světlo Larkinovy baterky na trávě, jemně zvlhčené večerní rosou, až k místu, kde se náhle ze tmy vynořil jakýsi zmatený tvar.

„Čekám na koronera Perkinse,“ vysvětloval Larkin, „ale to bodnutí je vidět, na zádech, přesně mezi lopatkami. Dobrá práce, rána musela jít přímo do srdce, protože smrt nastala zjevně okamžitě.“

Larkin čekal na otázku, a když žádná nepřišla, dodal s patřičnou samolibostí: „Tedy to, že zemřela okamžitě, jsem odvodil na základě krvavé skvrny na kabátu. Vidíte, že je přibližně rovnoměrně rozložená kolem rány. Kdyby po tom bodnutí zůstala ještě nějakou dobu stát, domnívám se, že krev by stékala dolů a na sukni by byly skvrny. Žádné tam nejsou. Krev je jen na blůze a na kabátu, toť vše.

Když spadla, musela být ještě při vědomí, protože padala na ruce. Proto má levou ruku ohnutou a leží na ní obličejem.

„Nějaké stopy?“ tázal se Brandon.

„No, po pravdě řečeno, snad ani nejde nic najít. Leží tady na trávě, kde člověk žádné stopy nemůže ani čekat. Štěrková cesta pochopitelně taky nepomůže, avšak mezi cestou a trávníkem je pruh hlíny. Ten jsem ale jak se patří prohledal a nic tam není.“

„Co myslíte, že dělala takhle daleko od cesty? Musí to být tak šedesát stop.“

„No, podle mé vlastní rekonstrukce,“ začal Larkin á tvářil se důležitě, „se tady byla muchlovat se svým šamstrem, nebo tak něco, a pak se něco stalo a on ji prostě probodnul. Seděl nalevo od ní a dal jednoduše pravou ruku dozadu, jako by ji chtěl chytit kolem zad, a pak náhle bodnul. To by způsobilo sklon rány doleva.“

„A pak by spadla na obličej?“

„Přesně tak.“

„A co nohy?“

„No, ty by se nějak takhle natáhly.“

„V takovém případě,“ namítl Brandon, „by sukně zůstala při natažení nohou tak, jak byla, a ve výsledném efektu by tedy byla zvednutá. Ona má ale sukni pěkně složenou, spíš jako kdyby šla a náhle upadla na obličej.“

„Nebo,“ Larkin se nechtěl vzdát své teorie, „jí mohl natáhnout nohy ten muž.“

„To mohl,“ řekl Brandon suše.

Šerif pátral baterkou kolem dokola. Jeho oči, zvyklé hledat stopy na pastvinách, zkoumaly každou drobnost, i trávu, kterou pošlapal Otto Larkin a která se nyní pomalu narovnávala.

„Támhle u ní někdo klečel,“ řekl nakonec.

„To jsem byl já,“ připustil Larkin. „Jen jsem jí zvedl kabát, abych viděl skvrny od krve. Nic jsem tím nenarušil.“

Brandon přikývl. Světlo jeho baterky pátralo ve stále větších kruzích. Náhle přešel k pruhu udusané hlíny, který lemoval štěrkovou silnici a sloužil jako stezka pro cyklisty, chvíli ho zkoumal a pak zvolal: „Podívejte se sem. Tady je vidět, že tu nějaké auto vybočilo z cesty a najelo na tuhle hlínu.“

„Já vím,“ řekl spěšně Larkin, „všiml jsem si toho, ale nic to nedokazuje. Někdo jen trochu nevybral zatáčku.“

„Mohlo by to znamenat i něco jiného.“

„Dobře, ale stejně to k ničemu není, protože nelze poznat vzorek pneumatiky.“

„Proč si myslíte, že nelze?“

„Tak se podívejte.“ Larkin namířil baterkou na stopy kol.

Brandon ho zarazil. „Zkusme to jinak, Larkine. Zhasněte svou baterku, budeme svítit jen jednou.“

Klekl si na trávu a namířil baterku podél země tak, že světlo přicházelo ze strany. Pak baterku pomalu zvedal o stopu nebo dvě a zase ji skláněl, až našel úhel, který poskytoval nejzřetelnější obraz.

„Takhle,“ oznámil, „můžete vidět vzorek na všech čtyřech kolech. To auto muselo zatáčet pěkně zostra.“

„No,“ připustil Larkin pochybovačně, „možná je přeci jen něco vidět, ale ne dost na to, abychom mohli vzorek identifikovat.“

„Pošleme na to technika, ať nám udělá odlitky.“

„Nic na nich neuvidíte. Není to dost hluboké.“

„Možná, ale za zkoušku nic nedáme.“

Pomalu přešli zpět k tělu a cestou hledali otisky v trávě. Nic dalšího však nenašli.

Při pohledu do tváře mrtvé dívky Brandon prohodil: „Byla to moc pěkná holka, Dougu.“

Selby přitakal.

Podle obličeje jí nebylo víc než dvacet tři dvacet čtyři. Měla zrzavé vlasy, světlou pleť, hezkou postavu.

„Jedno je zvláštní, Rexi,“ řekl Selby.

„Co myslíš?“

„Zdá se, že nemá kabelku. Samozřejmě, že na ní může ležet. Nemůžeme si být jistí, dokud s ní nepohneme, ale zatím to vypadá, že žádnou nemá.“

„U čerta, to je fakt,“ zvolal Otto Larkin. „U čerta, to je ale gól. Byl to kabelkář!“

Několik vteřin bylo ticho.

„Takže,“ oznámil náhle Larkin, „už to vlastně máme. Ta holka šla parkem. Kolem jela v autě parta chuligánů… Ne, počkat, asi byl jen jeden. Zastavil u ní a snažil se ji zlákat, aby nastoupila. Odmítla ho, ale on si ji mezitím prohlédl a rozhodl se, že jí vezme kabelku. Vyskočil z auta a ona se dala na útěk. Běžela přes trávník, ale on ji dohonil a donutil ji zastavit. Začala křičet a on ji bodl do zad. Pak sebral kabelku, naskočil do auta a zmizel.“

„K tomu,“ namítl Brandon, „by stačila dobrá rána do hlavy a nemusel by riskovat elektrické křeslo.“

„Některým těmhle mladíkům je to úplně fuk. Jsou to šílenci, naprostí cvoci. Dřív to bývalo jinak.“

„To je pravda,“ uznal šerif, „co máme ty nové dálnice, město se nám začíná přelidňovat.“

„Můj názor je…“ začal Larkin a pak se zarazil. „Kdopak nám to přijel?“

Zamířili ke dvěma vozům, které Bassett právě zastavil u zátarasů. Z prvního vystoupil koroner Harry Perkins, z druhého Sylvie Martinová, energická reportérka z Clarionu. Sylvie se na muže přátelsky usmála a šla s koronerem k mrtvému tělu.

Perkins, vysoký, či spíše vytáhlý muž, si mrtvou prohlédl. „Zatraceně, to je ale škoda. Taková pěkná holka. Tuší někdo, kdo by to mohl být?“

Larkin řekl důležitě: „Nechtěli jsme s ní hýbat, takže jsme se nemohli přesvědčit, jestli nemá pod sebou kabelku. To bude rozhodující. Jestli tam ta kabelka je, patrně hned zjistíme, kdo to je. A jestli tam není, už jen to, že je fuč, nám hodně napoví. Pořádně nám to napoví.“

Koroner se nad tělem sklonil, zkusil nahmatat tep a oznámil: „Je jak se patří mrtvá.“ Lehce pod ni vsunul ruku. „Žádná kabelka tu není, pánové.“

„Chci, aby tu ještě zůstala, než budem mít pár fotek,“ rozhodl Brandon. „Pak chci mít odlitky stop po pneumatikách. Zavolám do své kanceláře, ať mi pošlou technika.“

Selby opatrně otočil límec kabátu mrtvé dívky. „Je tu cedulka. Butik ve Windriftu v Montaně.“

„Nic z čeho bychom mohli poznat, kdo to je, žádné iniciály,“ prohlásil Larkin zklamaně. „Doufal jsem… tedy, říkal jsem si, jestli je místní… asi z dobré rodiny nebo tak něco. Je pěkně oblečená.“

Sylvie Martinová chytila Selbyho za paži a jemně ho odtáhla ke straně. „Na co čekají?“

„Na fotografa z šerifovy kanceláře.“

„Kruci, Dougu. Mám už jen asi půl hodiny. Jinak to zítra nevyjde.“

„Je jistá šance,“ řekl Selby, „možná tak jedna ku padesáti, že městem jen projíždí a je ubytovaná v hotelu, což by…“

„Dougu! Nemohli bychom…?“

„Je to jen možnost, Sylvie. Střela naslepo.“

„Ale proč ne, Dougu? Je pěkně oblečená, a pokud je na cestě, jede určitě první třídou. V takovém případě by se nejspíš ubytovala v hotelu Madison. Dougu, prosím, zkusme to.“

Selby se na chvíli zamyslel a pak šel za Brandonem. „Předpokládám, že tu chceš zůstat, dokud nepřijde fotograf, Rexi.“

„Myslím, že bych měl.“

Selby mluvil tiše, aby ho Larkin nemohl slyšet. „Zajedeme se Sylvií do hotelu a zjistíme, jestli tam není ubytovaná žena tohoto popisu z Windriftu v Montaně.“

„Dobrý nápad. Poslali Bassetta pro Boba Terryho. Až dorazí, může to tady převzít. Jeďte se Sylvií napřed a já přijedu za vámi, jakmile budu moct odsud vypadnout.“

Selby se vrátil k Sylvii. „Dobrá. Zkusíme malou zkratku ve zjišťování identity. Třeba budem mít štěstí.“

Sylvie Martinová se do něj dychtivě zavěsila. „Tak pojďme, Dougu. Můžeme jet mým autem. To se ví, že budem mít štěstí.“

„Asi budu štěstí potřebovat. Přišel za mnou Paden, ten nový majitel Bladu, a oznámil mi, že mě při příští vraždě zničí.“

Prudce se zastavila. „Ach, Dougu, mám z něho strach. Je… tak bezohledný.“

Selby se zasmál. „No tak, Sylvie. Začínáme s pěkným náskokem. Clarion identifikuje zavražděnou, vyrozumí noviny u ní doma a pošle zprávu do rozhlasu.“

Kapitola 5

Noční recepční v hotelu Madison si četl časopis, nohy natažené na stoličce. Světla v hale byla ztlumená, takže lampa na pultu ozařovala recepci ostrý m světlem.

Když zahlédl dvě postavy kráčející potemnělou halou, vstal, srovnal si vestu a řekl: „Je mi líto, všechny pokoje jsou obsazené. Mohu vám… Á, slečna Martinová a pan Selby!“

Selby kývl na pozdrav. „Potřebujeme zjistit něco o jisté mladé ženě, asi dvacet dva dvacet tři let. Snad by tu mohla být ubytovaná. Měla by být z Windriftu v Montaně. Pohledná, zrzavá, s hezkou postavou. Znáte ji?“

„Víte, že ano? Máme tu mladou ženu z Windriftu. Slečna Daphne Arcolová, pokoj šest set dva. Pamatuju si ji, protože se ubytovala krátce poté, co mi začala služba, což bylo v sedm. Je to velmi krásná dívka, to máte pravdu. Řekl jsem jí, že jsem nikdy předtím o Windriftu neslyšel. Vysvětlila mi, že je to takové středisko turistických rančů. Odpovídá vašemu popisu.“

„Výborně,“ řekl Selby, „zavoláte ji prosím?“

„Teď?!“

„Ano.“

„Tedy, víte, je poměrně pozdě,“ upozornil recepční a významně pohlédl na hodiny. „Nemůžu…“ Věta zůstala nedokončená.

Selby na něj naléhal neústupným pohledem a recepční spěšně dodal: „Tedy, když je to na vaši žádost, pane Selby…“

Přešel k hotelové ústředně, zapojil kabel a stiskl tlačítko. Po několika vteřinách ho stiskl znovu a pak pokrčil rameny.

„Nezvedá to, pane Selby.“

„Myslím, že je to jasné,“ řekl Selby. „Vezměte rezervní klíč a pojďte s námi nahoru.“

„Nemohu během služby opustit recepci. Od sedmi do tří tu musím být. Je mi líto, pane Selby, ale…“

„Tak nám půjčte klíč.“

Recepční zaváhal, pak vzdychl a sundal klíč z hřebíku. „Dobře, tak pojďte. Risknu to.“

Vyjeli nahoru třesoucím se výtahem.

Recepční dvakrát zaklepal na dveře s číslem 602. Když se nikdo neozýval, vsunul do zámku klíč, otevřel dveře na úzkou štěrbinku a zvolal: „Haló!“ Pak otevřel ještě o trochu víc. „To je správa hotelu, haló!“

Sáhl za dveře, nahmatal vypínač a rozsvítil.

„Zdá se, že tam nikdo není.“

Selby se podíval na Sylvii a prošel kolem recepčního do místnosti.

„To je velmi neobvyklý postup,“ varoval recepční.

„Pokud jde o mě, je to poměrně běžné. Můžete se vrátit dolů, jestli se toho nechcete účastnit. Pojď dovnitř, Sylvie, chci, abys to tu se mnou prohlédla.“

Recepční zůstal chvíli váhavě stát.

„Již není třeba vás déle zdržovat,“ řekl mu Selby, „už tak jste se na několik minut vzdálil z recepce. Klidně se vraťte dolů. Pokud někdo přijde a bude se ptát po slečně Arcolové, zavolejte.“

„A když se vrátí ona?“

„Nemyslím si, že se ještě vrátí. Kdyby přišla, zazvoňte třikrát rychle za sebou. Zmizíme do pěti sekund. A kdyby někdo přišel a jel výtahem do tohoto patra, zazvoňte dvakrát. Rozumíte? Dvakrát v případě někoho jiného, třikrát, když to bude slečna Arcolová.“

„Ano, pane.“

„Dobře. To je všechno.“

Recepční odešel a Selby zavřel dveře.

„Zdá se, že cestovala jen tak nalehko,“ řekl Sylvii, když se rozhlédl po pokoji. ,,Má tu jen jeden kufřík.“

„Který ani nevybalila.“

„Něco z něj ale přece vyndala,“ upozornil a ukázal na obdélníkovou prohlubeň na ustlané peřině. „Položila kufr na postel, otevřela ho a něco z něj vyndala, anebo něco dala dovnitř.“

„Ano, asi ano… Máš pravdu, Dougu. V koupelně nechala punčocháče a nějaké spodní prádlo. Jsou v umyvadle.“

„Tak,“ usmál se na ni, „pusť se do toho.“

Sylvie zvedla kufřík, položila ho na židli a otevřela.

„Pěkně zabalené,“ poznamenala, „zjevně má s cestováním zkušenosti.“

„Je tam něco?“

„Vůbec nic. Jenom šaty, spodní prádlo, punčocháče, bačkory, noční košile. Všechno jsou to normální věci, co si holka bere na cestu. Nic osobního, žádné doklady, dopisy, deník, nic takového.“

„Měla by taky mít kosmetickou tašku s krémy a takovými těmi věcmi, ne?“

„Mhm… jo, má ji támhle na toaletním stolku.“

„Podívej se do ní.“

„Nic tam není,“ hlásila Sylvie po chvíli, „kromě všech možných toaletních potřeb.“

„Podívej se ještě na to oblečení. Hledej cedulky a značky z čistíren. Zkus najít něco, co nám pomůže, ale pokud můžeš, nech věci složené co nejvíc tak, jak byly.“

Selby přešel k telefonu a zvedl sluchátko. Po chvíli se ohlásil recepční. Selby mu řekl: „Určitě vedete záznam telefonních hovorů. Podívejte se mi na tenhle pokoj a zjistěte, jestli někam volala.“

„Ano, pane. Počkáte u telefonu?“

„Ano.“

„Pane?“ ozval se recepční po chvíli. „Mám tu dva hovory.“

„Místní nebo meziměsto?“

„Místní.“

„Kam to bylo?“

„West 9328. Tam volala nejdřív. A pak Orange 8967.“

„Najděte mi ta čísla,“ řekl Selby. „Počkám u telefonu.“

„Dobře, pane Selby. Vydržte… Ještě moment. Někdo přišel…

Á, to je šerif… Mám vyřídit, že jde rovnou nahoru za vámi.“

„V pořádku. Najděte mi, komu patří ta čísla.“

Zatímco Selby čekal u telefonu, Sylvie skončila s prohlídkou kufru.

„Nemůžu najít nic užitečného, Dougu. Jedna cedulka oděvní firmy z Los Angeles a jedna cedulka obchodního domu ze San Francisca. Zdá se, že hodně cestuje a kupuje si oblečení všude možně podle toho, kdy ho potřebuje.“

„Rex Brandon je na cestě nahoru. Třeba bude mít něco nového a…“

V telefonu se ozval hlas recepčního. „Mám pro vás ty informace, pane Selby.“

„Ano, povídejte.“

„West 9328 je číslo paní Lorraine Lennoxové z West Chestnut 836 a to druhé číslo patří panu Carrovi.“

„Myslíte A. B. Carra?“ zvolal Selby vzrušeně.

„Ano, pane. Jedná se o právníka Alfonse Bakera Carra.“

„Kdy volala jemu?“

„Přesný čas v záznamu není. Vše, co vám mohu říct, je, že nejdříve volala na to číslo z Chestnut Street a až pak na Carrovo číslo. Do hotelu dorazila někdy kolem osmé, tak to muselo být něco po osmé. To je všechno, co vám můžu říct. Je mi líto, pane Selby, ale zaznamenáváme jen čísla, abychom měli pořádek v účtech. Čas pro nás není důležitý.“

„Chápu,“ řekl Selby.

Dveře se otevřely a do místnosti vešel Rex Brandon. „Vidím, žes narazil na zlatou žílu,“ zazubil se na Selbyho přátelsky.

„To hlavní ještě nevíš,“ odpověděl mu Selby.

„Zatím díky,“ řekl do telefonu, „a nezapomeňte domluvená znamení. Jestli se na ni bude někdo ptát, dejte mi vědět. A kdyby někdo volal a chtěl tenhle pokoj, pokuste se zjistit, kdo to je. Řekněte, že pozdě v noci musíte zapisovat všechny volající. Rozumíte?“

„Ano, pane.“

„Dobře,“ řekl Selby a zavěsil. Obrátil se k šerifovi. „Jmenuje se Daphne Arcolová. Je z Windriftu v Montaně. Dvakrát z hotelu telefonovala, nejdřív paní Lennoxové z Chestnut Street 836, a kdo byl ten druhý, to bys neuhodl.“

„No tak kdo?“

„Starej Abeceda.“

Brandonova tvář potemněla. „Ten gauner.“

„Ne gauner,“ opravil ho Selby.

„Je to neobyčejně mazaný, nebezpečný advokát, který se živí tím…“

„Že radí padouchům, jak obcházet zákon.“

Šelby se usmál. „V poslední době má docela problémy. Kvůli tomu jeho poslednímu případu mu hrozilo trestní stíhání a vyloučení z advokátní komory a nezbylo mu, než se oženit se svědkyní, která by mohla svědčit proti němu.“

„Sňatek z nerozumu,“ zasmála se Sylvie. „Moc ráda bych viděla, jak vypadá jejich rodinný život.“

„To by mohlo být docela poučné,“ poznamenal Selby.

„Nakonec ji zabije,“ pronesl Brandon temně. „A udělá to tak rafinovaně, aby mu to nikdy nikdo nemohl přišít. Nechtěl bych být na jejím místě.“

„Často jsem si říkala, jak se asi cítí,“ řekla Sylvie. „Je to obyčejná holka, která se najednou dostala do pozice poměrně bohaté ženy, a protože jedna pasáž zákona dosud nebyla definitivně vyložena, A. B. Carr se s ní neodvažuje rozvést dříve, než uplyne tříletá promlčecí lhůta. No, už budu muset běžet. Když budu pořádně bušit do stroje, snad to ještě stačím napsat před uzávěrkou. Dáte mi vědět, až budou nějaké novinky?“

Selby kývl.

„Co s tím telefonem Lennoxovým?“

Selby váhavě pohlédl na hodinky. „Možná k nim rychleji dojedem a vyslechnem je přímo, než z nich něco vytáhnem po telefonu. Ale v případě téhle čtvrti se člověk musí předem ohlásit.“

Zvedl sluchátko a řekl recepčnímu: „Vytočte mi prosím West 9328. To je to číslo, kam volala slečna Arcolová.“

Sylvie Martinová se postavila ke dveřím a netrpělivě koukala na hodinky.

Recepční vytočil číslo a po chvíli se ozvalo vytrvalé zvonění telefonu na druhém konci drátu.

„Dougu,“ naléhala Sylvie, „buď kamarád a vytáhni z nich co nejvíc po telefonu. Pak budu moct…“

Na druhém konci někdo zvedl sluchátko. „Haló,“ ozval se přísný ženský hlas, „kdo je to?“

„Je to West 9328?“

„Ano.“

„Tady Douglas Selby, okresní prokurátor. Je mi velice líto, že vás musím obtěžovat v tuto hodinu, ale jedná se o velmi závažnou věc.“

„O co jde, prosím?“

„Smím se zeptat s kým mluvím?“

„Jsem Lorraine Lennoxová.“

„Paní Lennoxová, moc se omlouvám, že vás budím, ale…“

„Nevzbudil jste mě, mladý muži. Jakožto úředník, jehož úkolem je dohlížet na dodržování zákonů, byste měl vědět, co se tady děje.“

„Co se děje?“ opakoval Selby.

„Přesně tak.“

„Mohla byste mi laskavě říci, co máte na mysli, paní Lennoxová?“

„Ohlášení, které jsme učinili na policii. Před dvěma hodinami se někdo vloupal do pokoje mé dcery a ukradl velice cenné šperky. Nemůžete se divit, že se nikomu z nás nechce spát.“

Selby pohlédl na Sylvii. „Říkáte, že se vám někdo vloupal do domu?“

„Přesně tak.“

„Do pokoje vaší dcery, kde ukradl cenné šperky?“

„Ano.“

Sylviiny oči se roztančily vzrušením. Klepala na hodinky a zběsile na Selbyho gestikulovala.

„Smím se zeptat, zda vám dnes večer volala slečna Daphne Arcolová?“

„Jak to s tím souvisí?“

„Nevím. Mohlo by to souviset.“

„Mám pocit,“ řekla paní Lennoxová, „že vy úředníci obejdete dům třikrát dokola, než najdete dveře. Neznám žádnou Daphne Arcolovou a nikdo toho jména mi nevolal.“

„Je to důležité,“ naléhal Selby. „Mohla byste se prosím zeptat ostatních členů rodiny, jestli někdo neví o tom hovoru? Pokud ne, budu muset předpokládat, že volala v době, kdy nikdo nebyl doma.“

„Tak vydržte,“ odvětila paní Lennoxová. Po krátké chvíli se ozvala znovu: „Celý den tu někdo byl. Ať už jsem to byla já, nebo někdo jiný. Není možné, že by telefon zvonil a nikdo ho nezvedl. Ptala jsem se všech a nikdo žádnou Arcolovou nezná a ani neví, že by někdo toho jména volal. Tak, a teď mi řekněte, co hodláte dělat s tím vloupáním!“

„Co nejdříve to prošetříme. Už jste uvědomila policii?“

„Ano, už tu byli. Odešli asi před hodinou. Upřímně řečeno, žádný dojem na mě tedy neudělali.“

„Dobrá, uvidíme, co pro vás můžeme udělat,“ slíbil Selby a zavěsil.

Sylvie Martinová stála ve dveřích. „Celý večer byl někdo doma,“ řekl Selby, „dokonce celý den. Říkala, že s Daphne Arcolovou nikdo nemluvil, a přitom pokud by volala, vždy tam byl někdo, kdo by telefon zvedl. Takže buď se recepční zmýlil, nebo někdo z Lennoxových lže. Navíc u nich před dvěma hodinami došlo ke vloupání. Městská policie už tam byla.“

„Skvěle, Dougu. To je něco pro mě. Zavolej mi prosím do redakce, kdyby se během příštích deseti minut událo něco nového. Já letím!“

Lehce za sebou zavřela dveře.

„Tak,“ řekl Selby, „a my se tu ještě trochu porozhlédneme. Není tu, Rexi, ani památky po kabelce a není tu ani nic, co by nám dalo nějaké vodítko. Jen kufřík plný věcí, které s sebou dívky běžně vozí, když si vyjedou na kratší cestu. Myslím, že neměla v úmyslu být pryč moc dlouho.“

Rex Brandon se pustil do prohledávání místnosti.

„Vděčím Sylvii za výborný tip,“ poznamenal Selby. „Arcolová jak vidno dorazila krátce před osmou. Ubytovala se, vyřídila telefony, pak se zjevně vykoupala a nechala punčocháče a spodní prádlo na praní v umyvadle.“

„A pak vyrazila ven a nechala se zabít,“ doplnil ho Brandon.

„Přesně.“

„Myslím, že nemůžem přijít na to, kdo to udělal, dokud o ní nezjistíme něco víc. Pokud to tedy nebyl nějaký hrdlořez, co jel náhodou kolem, ale to se mi moc nezdá. Předně, ve zdejší venkovské společnosti ani takový typ zločince nemáme. A navíc nevím, proč by chodila sama do parku.“

„Budeme tedy…“

Selbyho zarazil ostrý zvonek telefonu, který se ozval dvakrát rychle za sebou.

„Co to?“ podivil se Brandon.

„To je znamení od recepčního. Řekl jsem mu, ať zazvoní třikrát, kdyby šla sama Daphne Arcolová, a dvakrát v případě, že někdo jiný pojede do našeho patra. Samozřejmě to může být někdo z vedlejších pokojů.“

Brandon přikývl.

Selby přešel k vypínači u dveří a zhasl. Pokoj se ponořil do tmy.

Slyšeli, jak se otevřely dveře výtahu.

Brandon se posunul k Selbymu a postavil se před něj. Z chodby za dveřmi bylo slyšet kroky, které se zastavily před pokojem číslo šest set dva. Ozvalo se lehké zaklepání.

V nastalé pauze oba muži slyšeli svůj dech. Osoba na druhé straně dveří chvíli čekala a pak zaklepala znovu.

Znovu nastalo krátké ticho. Potom ten za dveřmi vzal za kliku a ta slabě zaskřípala.

Šerifova mocná ramena odstrčila Selbyho ke stěně. Brandon prudce otevřel dveře, chytil postavu v chodbě a vtáhl ji do místnosti.

Selby rozsvítil.

A. B. Carr, ostřílený obhájce ve věcech trestních, se vzpamatoval jako první.

„Ale, ale, ale. Dobrý večer, pánové.“

„Co tady děláte?“ zvolal Brandon.

Carr se upřímně zasmál. „Myslím, pánové, že na to bych se měl ptát spíš já vás.“

Selby Carra obešel a zavřel dveře.

„Jděte dál a posaďte se,“ rozkázal Brandon.

Carr se shovívavým úsměvem rodiče, který přistoupil na dětskou hru, došel k židli a posadil se.

Byl to vysoký elegantní muž s vráskami vrytými hluboko do tváře a s prošedivělými vlasy na spáncích. Jeho kotlety v hollywoodském stylu, pronikavý, šibalský pohled a především naprostá sebejistota vytvářely dojem, o kterém Selby často říkal, že je stejně pečlivě aranžovaný jako reklamní kampaně ve velkých časopisech.

Carr se pohodlně usadil, přehodil nohu přes nohu a z koženého pouzdra vytáhl doutník, který si vložil do koutku. Škrtl zápalkou o podrážku a nic neříkal, dokud se doutník nerozhořel tak, jak chtěl. Choval se natolik přirozeně a všechny jeho pohyby byly tak dobře načasované, že vůbec nepůsobil dojmem člověka, který se snaží získat čas na přemýšlení. Spíše vypadal jako někdo, kdo jen tak sedí mezi přáteli, a protože rád užívá života, vychutnává si ten krásný okamžik, kdy si může zapálit dobrý doutník.

„Obavám se, drahý šerife,“ promluvil konečně, „že jednáte příliš zbrkle. Měl jste raději otevřít dveře a pozvat mě dál. Takový výpad, jaký jste tu předvedl, je ve společnosti poměrně neobvyklý. A mohl by být i nebezpečný.

Major Selby je znalý práva a jistě vám řekne, že…“

„To stačí,“ přerušil ho Selby s úsměvem. „Právní aspekty téhle situace probereme někdy jindy, Carre. Otázka zní: co tu děláte?“

Carr se pousmál a natáhl z doutníku. „Ano, majore,“ řekl klidně. „Rozumím.“

Jeho hlas zněl jako hlas herce, který strávil celý život studiem umění řeči, a něco v jeho vystupování si vynucovalo neustálou pozornost. Jak Selby jednou poznamenal, „Carr dokáže pět minut listovat ve sbírce zákonů, než začne číst, a celá porota jen bez dechu visí očima na každém jeho pohybu. Má zvláštní schopnost stoprocentně zaujmout vším, co udělá.“

„Po pravdě řečeno, pánové,“ pokračoval Carr, „není-li souvislost mezi mými činy a nějakým zločinem, nejsem povinen vám nic vysvětlovat.“

„A vy si myslíte, že taková souvislost není?“ zeptal se Selby.

Carr se pousmál. „No tak, majore. Víte stejně dobře jako já, že se nic… ale přesto se divím, co tu vlastně děláte.“

V Carrově tváři se objevil chvilkový záblesk obav či jeho dokonalá simulace.

Brandon se k právníkovi výhrůžně přiblížil. „Takhle to na nás zkoušíte vždycky. U něčeho vás nachytáme a vy se ještě snažíte vyslýchat nás. Teď nám hezky rychle řeknete, co tu pohledáváte, a přestanete se vytáčet.“

„Nebo?“ otázal se Carr a malíčkem sklepal popel z doutníku. „Nebo ten doutník dokouříte s želízky na rukou…“

„Ale, ale, šerife. Snad byste neriskoval žalobu za protiprávní zadržení?“

„Ve vašem případě klidně,“ řekl Brandon. „Žalujte si mě, jak se vám zlíbí. Jestli si myslíte, že by vám tady u nás nějaká porota dala aspoň pěťák odškodného, pak vůbec neznáte zdejší lidi.“

Carr se pohladil po tváři a usmál se. „Ve vás něco je, šerife. Vážně.“ Lehce se uklonil, tak, jako když sportovec projeví uznání vítěznému protivníkovi.

S vysvětlením se ale obrátil na Selbyho.

„Mám-li říci pravdu, majore, přišel jsem na návštěvu.“

„Dal bych přednost tomu, kdybyste vynechal onu vojenskou hodnost.“

„Ach, ano. Stále na to zapomínám. Asi proto, že se k vám tak hodí. Tuším, že jste se za války vyznamenal u kontrarozvědky. Vaše dobrodružství by vystačila na zajímavou…“

„Mluvili jsme o vaší návštěvě zde,“ skočil mu do řeči Selby.

„Ano, ano. Omluvte prosím mé odbočky, kolego právníku. Jak jsem říkal, mělo jít o čistě společenskou návštěvu. V tomto pokoji je ubytovaná jistá Daphne Arcolová z Montany.“

„Ano, to víme.“

„A slečna Arcolová je shodou okolností přítelkyně mé ženy.“

Chvíli bylo významné ticho.

„Vaší ženy!“ zvolal Brandon.

Carr si šerifa chladně měřil. „Ano, mé ženy. Paní Carrové.“

„Kterou jste si vzal,“ řekl Brandon dychtivě, „abyste…“ Zarazil se, když ucítil Selbyho šťouchnutí loktem.

„Ano?“ chtěl vědět Carr.

Šerif nic neříkal.

„Kterou jsem si vzal v souladu se zákonem. Je to moje žena, šerife, a jako taková má nárok na úctu. Laskavě si to zapamatujte.“

„Zapamatuju si toho třeba i víc,“ odtušil Brandon.

„Na to máte samozřejmě právo, šerife. A nyní, pánové, když už jsem sám účel své návštěvy vysvětlil, myslím, že vzhledem k okolnostem mám rovněž nárok na vysvětlení z vaší strany.“

„Víte, jak slečna Arcolová vypadá?“ zeptal se Selby.

„Ne. Je to přítelkyně mé ženy. Nikdy jsem ji neviděl.“

„Věděla, že za ní jdete?“

„To nemohu říct.“

„Na společenskou návštěvu je dost pozdě.“

„To je hodně relativní. My jsme noční ptáci.“

„Policie,“ řekl Selby, „našla v parku tělo mrtvé dívky. Někdo ji probodl. Máme důvod se domnívat, že jde o dívku, která si pronajala tento pokoj.

Carrovi ztuhly rysy ve tváři. „Někdo ji probodl?“

„Ano.“

„To je hrozné, pánové. Skutečně hrozné.“

„Přirozeně je naším cílem dopadnout vraha.“

„To předpokládám.“

„Za daných okolností se pochopitelně snažíme zjistit o této mladé ženě maximum informací.“

„Pochopitelně,“ řekl Carr vážně.

„A proto…“ Selby se významně odmlčel.

„Jak jsem vám již řekl,“ zareagoval Carr, „je to, nebo vlastně byla, přítelkyně mojí ženy.“

„Znaly se se slečnou Arcolovou dlouho?“

Carr se na Selbyho podíval. Tentokrát byl záblesk v jeho očích jednoznačný. „Abych pravdu řekl, kolego, nevím. Nikdy jsem se své ženy neptal na dřívější známé. Jak jste si možná všimli, pánové, nevěřím na dlouhé námluvy.“

Přes koutky mu přeběhl náznak úsměvu.

„A proč jste sem šel?“

„Slečna Arcolová k nám volala a nechala vzkaz mé ženě, která zrovna nebyla doma, že přijela do Madison City a ubytovala se v hotelu Madison, pokoj číslo šest set dva.“

„A proto jste sem šel vy?“

„Měl jsem nějaké vyřizování v centru. Žena navrhla, ať se tu pak zastavím.“

„Takhle pozdě?“

Carr si mnul bradu. „Jak už jsem říkal, jsme noční ptáci. Ale ty mé záležitosti mne zdržely déle, než jsem čekal.“

„Dobrá,“ řekl Selby přátelsky, „když jste noční ptáci, tak paní Carrové jistě nebude vadit, když ještě teď pojedeme k vám a promluvíme si s ní.“

Carr vstal. „S radosti vás přivítá, pánové. Navíc jsem získal recept na výtečný rumový nápoj, něco skutečně mimořádného, a shodou okolností mám výborný sedmdesátiletý rum. Bude mi potěšením.“ Vyrazil ke dveřím.

„Počkat,“ zarazil ho Brandon. „Můžeme jet všichni společně.“

Carr se tvářil překvapeně. „Ale, šerife, to přece…“

„Aspoň nebudete moct ženu předem naučit, co má říkat.“

Carrova tvář potemněla. „Šerife,“ pravil zlověstně, „jednáte se mnou jako se zločincem. Neměl jsem původně nic proti tomu, abychom jeli spolu, ale chci, abyste pochopil, že mě k tomu neváže žádná povinnost a vy nemáte žádné právo přikazovat mi, co mám dělat. Budu si chodit, jak a kam se mi zlíbí, dokud nejsem formálně zatčen pro nějaké konkrétní obvinění. Mám zde své auto a hodlám v něm odjet domů.

Vaše úřední povinnosti naneštěstí vyžadují návštěvu u mě doma. Dovoluji si vás upozornit, pánové, že docílíte většího úspěchu, budete-li se chovat přívětivěji, a že pro mne bude mnohem snazší poskytnout vám patřičnou pohostinnost, když se mnou budete jednat jako s řádným občanem a ne jako se zločincem.“

Brandon procedil mezi zuby: „Taky bych moh vaši ženu předvolat k výslechu.“

„To byste skutečně mohl,“ odtušil Carr. „A ona by se mileráda dostavila. Zítra ráno něco po deváté. Tak byste si to představoval, šerife?“

„Přijedeme k vám, Carre,“ řekl Selby. „Bude nám potěšením ochutnat vaši rumovou specialitu.“

„Díky, majore,“ odpověděl Carr a uklonil se. „Budeme se na vás těšit.“ Pak se otočil k Brandonovi a významně dodal: „Na vás na oba.“ A proklouzl dveřmi na chodbu.

Podařilo se mu dodat svému odchodu takovou důstojnost, že se zdálo, že spíše než člověkem, kterého měli vyslýchat okresní prokurátor a šerif v souvislosti s vraždou, byl nějakou důležitou osobností, jež milostivě svolila udělit audienci.

Selby se zašklebil. „Musíš uznat, že nám to natřel, Rexi.“

„Nebude dlouho trvat a natřu mu to vlastnoručně.“

Selby zavrtěl hlavou. „Carr má pod čepicí, Rexi. Obzvlášť mě pobavil, když říkal, že nevěří na dlouhé námluvy.“

„To bych řekl, že nevěří,“ zvolal Brandon. „A ta jeho malá coura toho uměla využít!“

„Netvrď tak jistě, že je to coura. Zdá se, že se vyzná, ale je to inteligentní žena s výraznou osobností.“

„Mrzí mě, že jsem to tak řekl,“ připustil Brandon. „Šílím z něj. A. B. Carr mě vždycky dokáže rozpálit. Pojďme už, Dougu. Když pustíme houkačku, můžem ho ještě předhonit a promluvit si s jeho ženou dřív, než ji na to připraví.“

„Dobrá, můžeme to zkusit. Ale pochybuju, že nám to k něčemu bude. Carr má za ušima.“

„On má možná za ušima, ale my máme houkačku. Tak honem.“

Chvíli čekali na výtah a krátce se zdrželi v hale, neboť museli požádat recepčního, aby zatím nikomu o jejich pátrání neříkal, ale pak už uháněli k šerifovu autu, které stálo zaparkované před požárním hydrantem sotva dvacet kroků od hotelu.

Brandon skočil za volant, nastartoval motor a vyrazil od obrubníku. Nabrali rychlost, prosvištěli hlavní třídou přes všechny křižovatky zmražené zvukem policejní sirény a se skřípěním protestujících pneumatik zahnuli na cestu do Orange Grove. Šerifovi se na tváři objevil triumfální úsměv. „Uvidíme, jestli si troufne s námi závodit.“

Selby se ohlédl dozadu po nějakých světlech. „Zdá se, že za námi nikdo nejede, Rexi.“

„Zatraceně, je před námi,“ zaklel Brandon a uháněl dál do kopce směrem k bohaté vilové čtvrti. Pod nimi se začaly objevovat třpytivé ostrůvky městských světel, až po klikaté silnici vystoupali do míst, kde každá další zatáčka poskytovala nový pohled na dřímající město.

Brandon prudce zabrzdil před Carrovým domem a vítězoslavně zamručel: „Člověče, Dougu, dostali jsme ho. Nebyl před námi!“

„Věděl, že tu nemůže být první, Rexi. Tak prostě dojel k nejbližšímu telefonu, řekl ženě, co má říkat, a teď si v pohodě přijede a bude dělat, jak je překvapený, že jsme tu tak brzy.“

Brandon zaklel a pak se rozesmál. „Jasně, že to tak udělal! Proč mě to jen nenapadlo? Ten mizera v sobě má něco, co mě vždycky tak rozčílí, až z toho zapomenu přemýšlet!“

„Počkejme si na něj tady,“ navrhl Selby. „To nebude čekat.“

Zhasli všechna světla.

Brandon vytáhl tabák, poslepu si ubalil cigaretu a rozžehl zápalku. Dělal to tak obratně, že kouřil dřív, než si Selby stačil nacpat dýmku.

Čekali asi pět minut. Pak se v zatáčce objevila světla, která chvíli tančila po domech na druhé straně ulice a poté se stočila zpět a bodavě zazářila skrz zadní okno šerifova auta.

A. B. Carr zastavil těsně za nimi.

Doug Selby s Brandonem vystoupili z auta.

„Ale, ale, ale,“ zvolal Carr překvapeně. „To jste mě dostali. Myslel jsem, že půjdete dál a začnete s výslechem, tak jsem nepospíchal. Měl jsem trochu potíže se startováním.“

„Je to tu pěkné,“ řekl Selby. „Povídali jsme si.“

„Ale proč jste nešli dál? Moje žena by byla tak ráda, že vás vidí. Zná vás, vzpomeňte si.“ Tentokrát nemohlo být pochyb o významu Carrova úsměvu.

„Ano,“ pravil Brandon suše, „pamatuju si ji docela dobře. Pamatuju si, jak jsem se s ní poprvé setkal.“

Carr je vedl po chodníčku, prošel brankou, pak otevřel domovní dveře a zvolal: „Ahoj, zlato! Máme návštěvu.“

Paní Carrová zjevně pokládala pod svou důstojnost předstírat překvapení. Přišla jim naproti, aniž by se obtěžovala jakkoli komentovat neočekávanost návštěvy či pozdní hodinu, v kterou návštěva přišla. Jen podala šerifovi ruku a řekla: „Jak se vede, šerife? Ráda vás vidím.“ Pak se otočila k Selbymu a vyzývavě se na něj usmála. „Jsem tak ráda, že jste k nám přišel, pane okresní prokurátore. Už jsem si říkala, jestli k nám vy dva vůbec někdy přijdete na návštěvu. Za mnoho vám vděčím.“

„Skutečně za mnoho, drahoušku,“ řekl Carr suše.

„Tak pojďte přece dál a posaďte se. Alfonsi, co kdybys udělal jeden z těch svých rumových nápojů?“

„Zvláštní shodou náhod,“ odpověděl Carr s jemným důrazem na slovo zvláštní, „jsi se strefila přesně do toho, co jsem před chvílí sám pánům nabízel. Svařený máslový rum. Kde je Levák, zlato?“

„Nevím. Možná už šel spát.“

Carr uvedl hosty do salónu, vzal ze stolu zvonek a zazvonil. Takřka okamžitě se otevřely dveře a do místnosti vstoupil muž s vizáží vysloužilého boxera v dokonale bílé zástěře. „Zvonil jste, pane?“ řekl koutkem úst.

Selby musel zadržet úsměv nad tím nesouladem.

Brandon pozoroval sluhův otlučený zjev s profesionálním zájmem, všímal si jeho silných rtů, hrbolatých uší, placatého nosu, permanentně vodnatých očí.

„Dej vařit vodu,“ řekl mu Carr, „a připrav mi něco toho sedmdesátiletého rumu, přírodní cukr, koření a máslo. Já už to smíchám.“

„Ano, pane,“ odpověděl sluha a poslušně odkráčel.

Carr se usmál. „Můj bývalý klient. Je mi velice oddaný, pánové, opravdu velice oddaný.“

„Klient!“ odfrkl si Brandon.

„Přesně tak, šerife.“

„Předpokládám, že se s vámi radil v souvislosti se svými ropnými nalezišti a chtěl, abyste se mu postaral o nájemní smlouvy,“ pravil Brandon sarkasticky.

Carr se upřímně rozesmál. „Teď jste mě, šerife, dostal. Vážně. To musím uznat. Ale abych uspokojil vaši zvědavost obsaženou v té vtipné poznámce, musím říct, že jsem si poměrně jist, že nebyl pachatelem těch vražd, ze kterých jsem ho vysekal.“

„Samozřejmě,“ poznamenal Selby.

Carr se dál na šerifa usmíval a čekal na tu pravou chvíli, kdy dodal: „Dvakrát! A nyní, pokud mě omluvíte, pánové, půjdu se podívat na ten rum.“

Carr vyrazil ke dveřím, ale pak se ještě zastavil.

Jeho žena si dala nohu přes nohu, zapálila si cigaretu a bedlivě oba muže pozorovala stejným pohledem, jakým se měří protivník před začátkem zápasu.

„Doufám, že proti nám nic nemáte,“ plácnul Brandon zmateně, „nebo…“

Usmála se. „Naopak. Myslím, že vám hodně dlužím.“

Zachytila Selbyho pohled a čtverácky na něj mrkla.

A. B. Carr se posunul tak, aby viděl své ženě do tváře. Otočila se k němu a odpověděla na jeho pohled výrazem andělské nevinnosti.

„Já se tedy odeberu do kuchyně,“ řekl Carr konečně, „a postarám se o ten rum.“

„Mě ale vynechte,“ ozval se Brandon. „Jsem ve službě a vyšetřuju závažný případ.“

„No tak, šerife. Troška svařeného rumu s máslem vám neublíží.“

„Ne, děkují.“

„A co vy, kolego?“

„Když slíbíte, že tam nedáte moc rumu,“ podvolil se Selby.

„Ale samozřejmě. Příliš silný drink je zradou na pohostinnosti, stejně jako je to zločin proti dobré chuti. Aby byla chuť dokonalá, je třeba zachovat správný poměr rumu, másla, vody, cukru a koření. Když přidáte moc rumu, je to stejná chyba, jako když přidáte moc cukru. Celek musí mít ideální poměr, musí být vyvážený…“

„Tak mi taky trochu dejte,“ přerušil ho Brandon. „Pro jednou změním názor.“

Carr se pousmál, přikývl a otočil se k odchodu. Pak se znovu zarazil. „Mimochodem, drahá, ještě jsem na něco zapomněl. Rád bych tě požádal, abys byla šerifu Brandonovi a okresnímu prokurátorovi Selbymu co nejvíce nápomocná. Pověz jim všechno. Úplně všechno, co víš. Tak zřídka máme příležitost být k těmto dvěma pánům naprosto otevření. A navíc vyšetřují tragédii, která se týká jedné tvojí přítelkyně.“

„Mojí přítelkyně?“

„Ano.“

„Které?“

„Té, co dnes volala a chtěla…“

„Snad ne Daphne!“

Carr sklonil hlavu. „Obávám se, že je to Daphne, drahá. Ale major Selby bude jistě s tebou chtít vést výslech sám.“

„Ale proboha proč? Vždyť Daphne tu nikdo nezná. Vždyť…“

„Přesně tak, drahá. Je to záhada. Jestli však dovolíš, půjdu pryč, abych svou přítomností nerušil pány při výslechu,“ řekl a svižně zmizel ze dveří.

„Co se stalo Daphne?“ ptala se paní Carrová.

„Zdá se, že byla probodnuta,“ odpověděl Selby.

„A… to znamená…?“

„Ano, zemřela takřka okamžitě.“

„Kde se to stalo?“

„V parku. Tělo bylo nalezeno tam a máme důvody se domnívat, že nebylo přivezeno. K zločinu muselo dojít právě tam.“

„Ale to je naprosto neuvěřitelné.“

„Znala jste ji dlouho?“ zeptal se Selby.

„Dost dlouho. Ale, pane Selby, kdo by proboha mohl mít důvod zabít Daphne? Vždyť ona…“

„Právě to se snažíme zjistit,“ přerušil ji Brandon.

„Já vám ale vůbec nemůžu pomoct.“

„Pro začátek by vaše pomoc mohla být prospěšná,“ řekl Selby. „Přijela do Madison City, aby vás navštívila?“

„Asi ano. Musela… I když, počkat. Teď, když se mě ptáte… Myslím, že ne.“

„Musela přijet z nějakého důvodu.“

„Ano, řekla bych,“ přikývla paní Carrová nejistě.

„Snad bychom ten důvod lépe odhalili, kdybyste nám o ní něco pověděla.“

„Budu upřímná, pane Selby. Máte přehled o tom, co se děje. Víte, že moje zdejší poměry jsou poněkud neobvyklé. Naše svatba přišla náhle a… No, myslím, že znáte okolnosti.“

Selby kývl.

„Nebyla jsem tak pošetilá, abych šla do manželství se zavřenýma očima. Když mi můj dnešní manžel nabídl sňatek v zájmu toho, co bych nazvala sebezáchovou a co vy byste nazval mařením spravedlnosti, měla jsem dost rozumu na to, abych si uvědomila, že po jistý čas budu mít trumfy v ruce já. Trvala jsem na manželské smlouvě, která by mi poskytla dost z toho, co jsem chtěla. Samozřejmě jsem věděla, že můj manžel usiluje jen o to, aby mi zavřel pusu na příští tři roky, než vyprší promlčecí lhůta, a pak se se mnou rozvede. A je mi jasné, že je dost mazaný na to, aby všechno narafičil tak, že já budu na vině a on mě bude moct vykopnout bez jediného centu.

Nevím, proč vám to všechno říkám, kromě toho, že jste se ke mně pěkně zachoval, jste čestnej chlap a mám vás ráda. Chci vyložit karty na stůl a pomoct vám, jak jen to jde. O té svatbě vám nic nenamlouvám a nenamlouvám nic ani sobě.“

„Jen pokračujte,“ vyzval ji Selby.

„Dobře. Asi znáte mou minulost. Nebyla jsem žádná princezna. Snažila jsem si zachovat svou hrdost, ale… však to znáte.“

„Ano, znám.“

„Snažila jsem se používat hlavu. Musela jsem se postarat o živobytí. Chtěla jsem si něco užít. Holka potřebuje přátele. Jsou chvíle, kdy potřebuje společnost stejného pohlaví, ale v mé situaci byla taková přátelství nebezpečná. Přesto jsem si jich několik vytvořila.“

„Mluvíte o Daphne Arcolové?“

„Byla jednou z nich.“

„Co můžete povědět o ní?“

„Za daných okolností jsem si přirozeně těžko mohla vybírat přátele z vyšší společnosti.“

Selby přikývl.

„Daphne byla moje spolubydlící ve Windriftu.“

„Nebylo to pro vás příliš izolované místo?“ zeptal se Selby.

Usmála se. „V některých ročních obdobích rozhodně izolované nebylo. Určitě ne v době, kdy jsem tam byla já. Kousek za Winďriftem byly dva turistické ranče a město bylo pěkně nabité turisty z Východu, kteří měli dost peněz, chtěli nosit kovbojské oblečení a koukali po holkách, se který mi by si mohli něco užít.“

Brandon sevřel rty na úzkou štěrbinku nesouhlasu. Selby povzbudivě kývl. „Pokračujte.“

„Víte asi, jak jsem se živila, pane Selby. S A. B. Carrem jsem se seznámila, když jsem pomáhala se zábavou. Byla jsem… Nebyla jsem přímo ‚party girl‘. Ale snažila jsem se vydělat na mužích, kteří přijeli za zábavou… večeře, oblečení, takové ty drobnosti. Pokud nějaký muž potřeboval dojednat obchod a chtěl k tomu vhodně pozadí… zkrátka, byla jsem to pozadí. A ranče pro turisty potřebovaly hezké dívky jako ženské kovboje.“

„A Daphne Arcolová?“

Přimhouřila oči. „Nikdy jsem se jí na nic neptala, a ani jsem na ni nic nevyzvídala.“

„Živila se stejným způsobem jako vy?“

„Zřejmě ano, a přece… Řeknu vám jednu věc. Daphne byla nejuzavřenější a nejtajnůstkářštější člověk, jakého jsem kdy znala. A to se sama nijak zvlášť nesvěřuju. Uvědomuju si, že žena, která je sama, někdy, když si třeba není jistá, zda žije tím nejlepším způsobem, a říká si, že možná měla… nebo mohla… no, třeba když se potřebuje ujistit, že jedná správně, cítí veliké pokušení svěřit se se vším nějaké jiné ženě, která by s ní soucítila. A to je to nejhorší a nejnebezpečnější, co může žena udělat. Ženy mezi sebou v podstatě neznají soucit.

Samozřejmě je ošidné zevšeobecňovat, ale v zásadě se dá říct, že ženy nikdy nedokážou vytvořit stejně upřímné, svobodné přátelství tak jako muži. Žena je v podstatě traper, který chytá do pasti. Muž je možná ten, kdo loví a pronásleduje, ale když se má rozhodnout, kdo s koho, žena ho polapí… Co to vykládám? Asi jsem…“

„Ne, jen pokračujte,“ vyzval jí Selby. „Zajímá mě to.“

„Dobře. Řeknu to takhle. Každá žena má nějaký určitý cíl, něco, co si sama přeje. Některé ženy chtějí manželství, některé chtějí dost peněz, aby byly finančně zabezpečeny… Pro většinu z nich je to možná finanční zabezpečení skrze manželství… To, co chci říct, pane Selby, je, že jsem nikdy nevěděla, co chce Daphne.“

„A vy jste jí napsala a pozvala jste ji na návštěvu?“

„Nezvala jsem ji na návštěvu. Napsala jsem jí, že jsem se vdala a… no, naznačila jsem, že okolnosti sňatku byly trochu nezvyklé.“

„Myslíte, že čtením mezi řádky se mohla dozvědět pravý stav věcí?“

„Z toho dopisu ne.“

„Jak se to tedy dozvěděla?“

„Nejsem si jistá, zda se vůbec něco dozvěděla.“

„Ale myslíte si, že ano?“

„Možná.“

„Proč si to myslíte?“

„Protože sem přijela.“

„Můžete to trochu rozvést?“

„Daphne byla zvláštní. Měla hloubku, ale jak jsem řekla, nikdy jsem si jí nemohla být jistá. Napsala jsem jí ten dopis o své svatbě spíš proto, aby do Kalifornie nejezdila a nehledala mě tu. Nebylo to pozvání na návštěvu. Bylo to varování, aby zůstala, kde je.“

„Proč?“

„Věděla jsem, že… nakonec, pane Selby, zkuste se vžít do mého postavení. Těžko bych mohla do tohohle domu zvát své přátele. Jsem zákonitá manželka. Rozhodně nejsem společnice pro zábavu.

Povím vám něco o svém manželovi. Říkají mu starej Abeceda a obhajuje zločince, ale je to pozoruhodný člověk, pane Selby. Velice pozoruhodný člověk. Neustále přemýšlí, studuje život. Je silný a mazaný a rád řídí věci tak, aby se dělo to, co chce. Dejte si pozor, abyste ho někdy chybně neodhadl. Nikdy nedělá nic bezdůvodně.

Neřekla bych, že mu nějak zvlášť záleží na penězích, ale miluje pocit, že manipuluje lidmi. Život je pro něj šachová partie a on si své tahy promýšlí daleko dopředu. Snaží se přijít na to, co udělá ten druhý, a připravuje si geniální tah, kterým mu dá mat.

Celkem pochopitelně jsem očekávala, že náš manželský život bude plný hádek, tak, jako když dáte psa a kočku pod jednu střechu, ale v tom jsem se zmýlila. Nikdy jsem se nesetkala s někým tak ohleduplným, tak galantním, tak… ach, ale nic si nenamlouvám. Nemyslím si, že se do mě zamiloval, a dobře vím, že až uplynou tři roky, najde si způsob, jak mě z něčeho falešně obvinit, aby mě mohl odkopnout a nedat mi ani nejmenší šanci uhrát třeba pěťák výživného.

A taky vím, že to, jak se chová teď, dělá z čirého sobectví, ale člověk musí uznat, že to dává smysl. Čeká ho tříletý žalář manželství. Chce si to co nejvíc usnadnit. Tak tu spolu hrajeme velkou hru. Jsme k sobě tak krásně, dvorně ohleduplní, že… zkrátka, myslím si, že žádné manželství založené na sebevětší romantické lásce nemůže dosáhnout takové harmonie jako to naše.“

„Aha,“ řekl Selby a po chvíli dodal: „Carr je samozřejmě dost chytrý na to, aby si uvědomil, že jedině tak to může vydržet… Ne, nemyslel jsem to tak, jak to teď znělo.“

Upřímně se rozesmála. „Ale jistě, že myslel, pane Selby. Myslel jste to přesně tak. Musíte to tak myslet. Přesně tak jsem na to pohlížela i já, ale… Zkrátka, co jsem se snažila říct, bylo, že jsem sotva v pozici, abych sem zvala kohokoliv ze svých přátel.

Na druhou stranu se svých dřívějších známých nechci dotknout tím, že s nimi přeruším všechny styky. Kdo ví, jestli je za tři roky ještě nebudu potřebovat. Takže jsem napsala dopis Daphne, v níž jsem jí psala o svatbě, něco o manželovi a… prostě jsem se jí svěřila, že jsem byla přijatá… no, ne zcela jako společensky rovná. Ale když bydlím ve velkém domě… No, asi tušíte, co jsem se jí snažila sdělit.“

„Před jakou dobou jste ten dopis psala?“

„Před pěti až šesti týdny.“

„A Daphne hbitě vyrazila na cestu do Madison City?“

„Ano. Ne hbitě, ale přijela.“

„A volala vám?“

„Ano.“

„A co vám říkala?“

„Volala, když jsem nebyla doma, a tak nechala vzkaz u sluhy.“ Eleanor Carrová se při zmínce o sluhovi neubránila úsměvu.

„U Leváka?“

„Ano.

„Jaký byl ten vzkaz?“

„Řekla Levákovi, ať mi vyřídí, že jen projíždí přes Madison City a ráda by mě pozdravila, ale že se sem na návštěvu nedostane… Myslela jsem si, že je natolik taktní a pozorná. Teď už si nejsem tak jistá.“

„Ale řekla jste manželovi, ať se za ní v hotelu zastaví?“

„Ne. Řekla jsem mu… Levák mi totiž vzkaz vyřídil v manželově přítomnosti. Alfonse byl moc milý. Řekl mi, ať ji k nám pozvu.

Víc jsem se tím nezabývala, ale ten můj starej Abeceda, pánbůh mu to zaplať, měl pocit, že jsem příliš uzavřená a moc se zdráhám k nám někoho ze svých přátel pozvat, a tak zjevně šel do hotelu, aby ji pozval sám.

Tou dobou už asi bylo příliš pozdě.“

Selby a Brandon si vyměnili pohledy.

Otevřely se dveře a do místnosti vešel sluha s hrbolatýma ušima, který na lakovaném podnosu nesl šálky s horkým nápojem. Ucítili řezavou vůni kořeněného rumu.

„Omlouvám se, že jsem vás nechal tak dlouho čekat, pánové,“ řekl Carr, který držel sluhovi dveře a teď vešel za ním. „Ale příprava tohoto nápoje je něco jako rituál. Dal jsem vám málo, šerife, ale je tu ještě dost, kdybyste…“

„Ne, díky. To mi úplně stačí.“

Vzali si od sluhy šálky a pozvedli je.

„Tak na zločin,“ prohlásil Carr.

„Výtečné,“ zvolal Selby, když ochutnal.

Brandon na Carra pohlédl s náhlým respektem. „U čerta, to má něco do sebe! Nebo bude mít, až to trochu vychladne. Je to vařící.“

Carr se usmál. „Mám velkou radost, že vám můj nápoj chutná. Tak co, má drahá? Řekla jsi pánům všechno, co chtěli vědět?“

„Řekla jsem jim všechno, co jsem věděla.“

„Tak to má být!“ zvolal Carr. „Skvěle. Výborně. Je nám potěšením s vámi spolupracovat, pánové. Přirozeně nám to, co se stalo, působí veliké starostí. Můžete nám povědět něco více o okolnostech té vraždy?“

„Byla probodnutá,“ odpověděl Brandon stroze.

„Smrt nastala okamžitě?“

„Zjevně ano.“

„Říkal jste, že to bylo v parku, šerife?“

„Ano.“

„Předpokládám,“ prohodil Carr nenuceně, „že jste ji identifikovali po prohlídce kabelky. Asi s sebou měla klíč od pokoje.“

Brandon pohlédl na Selbyho.

„Po pravdě řečeno jsme prostě zkusili štěstí v hotelu s jejím popisem,“ zareagoval Selby.

„Chápu to tedy správně, že v kabelce klíč neměla?“

Selby se usmál. „Ten svařený rum je skutečně vynikající. Doufám, že recept není tajemstvím.“

„Dnes před vámi nemám žádná tajemství,“ odvětil Carr. „Milerád řeknu své sekretářce, ať vám ten recept opíše a pošle vám ho, kolego.“

„Díky.“

„Mluvili jsme o smrti slečny Arcolové,“ poznamenal Carr. „Ach, ano,“ řekl Selby a usilovně míchal svůj nápoj, aby ho zchladil.

„Nůž zůstal v těle?“

„Ne.“

„To trochu komplikuje situaci. Předpokládám, že na místě nebylo nic, z čeho by se dalo usoudit něco o totožnosti vraha?“

„Co vás vede k takovému předpokladu?“

„Tedy, kolego,“ řekl Carr přátelsky, „byla to spíše otázka, ale myslím, že se to dá přirozeně předpokládat vzhledem k tomu, že jste tady u nás. Kdybyste měli nějaký dobrý tip, určitě byste po něm šli a neseděli tady a nesrkali mé skromné pohoštění.“

„Jak víte, že právě tohle není dobrý tip?“ zavrčel Brandon.

Carr zvrátil hlavu a zasmál se. „Ta poznámka se dala čekat. Samozřejmě, můj drahý šerife. Nicméně něco na ní je. Přece jsem se tam sám objevil, ne? Ale rád vám odpovím. Vím, že tohle není dobrý tip, protože vím, že je naprosto vyloučeno, aby má žena byla v té vraždě jakkoli zapletena.“

A Carr se na ni láskyplně usmál. Něco v jeho tváři způsobilo, že úsměv paní Carrové zvadl. Selby si byl jistý, že zahlédl, jak ji přes obličej přeběhl krátký záblesk zděšení.

Carr se očividně dobře bavil. „Jenže park,“ spekuloval, „to je sotva místo, kam by se někdo, kdo není zdejší, šel jen tak projít. Spíš je to místo na schůzky milenců… Ačkoliv taky mohla přijet autem a někdo ji mohl zabít a vyhodit ven.“

Odmlčel se s hlavou lehce skloněnou ke straně a s obočím tázavě zdviženým.

Po chvíli ticha se zeptal: „Bez komentáře, pánové?“

„Bez komentáře,“ odtušil Brandon odměřeně.

„Z auta pravděpodobně vyhozena nebyla,“ řekl Selby. „Pozice těla tomu nenasvědčuje.“

„Aha, to mě zajímá.“

„To jsem očekával.“

„Můžete to vysvětlit trochu podrobněji, kolego?“

Brandon se na Selbyho zamračil, ale ten, zjevně zaujat svým šálkem svařeného rumu, Carrovi vyhověl: „Jak se zdá, musela běžet nebo jít a někdo ji bodl zezadu. Spadla dopředu na obličej. Pochopitelně jsou to jen dohady. Šaty byly zakrvácené zezadu, ale vepředu žádná krev nebyla. Bodná rána šla tedy zezadu a byla dost hluboká na to, aby zasáhla srdce, ale neprošla celým tělem.“

„Přirozeně,“ řekl Carr, „člověk se hned tak nesetká s bodnou ranou, která by prošla skrz naskrz celým tělem. To by vrah musel mít meč a nosit s sebou meč není příliš praktické. Naproti tomu nůž můžete nosit na mnoha místech… Kabelka ležela vedle těla, nebo ji snad upustila, už když se dala do běhu?“

„To bychom se již pouštěli do čirých spekulací. Obávám se, že k tomu v současné chvíli nemohu nic říct.“

Selby dopil a významně pohlédl na Brandona. „Rexi, už vážně musíme…“

Brandon okamžitě položil šálek. „Je mi líto, ale skutečně musíme. Máme ještě další tip a čekají na nás.“

„Ale, ale,“ Carr se tvářil překvapeně, „tomu říkám rychlá práce. Nerad vás vidím odcházet v takovém spěchu, pánové, ale… Přijďte ještě někdy.“

„Pravděpodobně ještě přijdu,“ odvětil Brandon.

Selby podal Carrovi ruku. „Díky za vynikající drink. Doufám, že jsme moc nerušili.“

„Ale vůbec ne.“

Když byli zpátky v autě, Selby se rozesmál.

„Co je tu k smíchu?“ ozval se Brandon. „Mám chuť spíš nadávat.“

„Jen musím ocenit jeho techniku, Rexi. Vzpomeň si, co říkala jeho žena. Zřídkakdy něco dělá bez dobře promyšleného důvodu.“

„To nechápu.“

„Ten svařený rum. To byla přece báječná věc.“

„Bylo to dobrý pití, jen co je pravda. Umí to…“

„Ne, nemyslím to pití. Myslím to, co tím sledoval. Asi sis všiml, že ho přinesli úplně vařící. Museli jsme ho nechat vychladnout, než…“

„Safra, to je pravda. Málem jsem si parádně spálil jazyk.“

„Přesně. A Carr se nás vůbec nepokoušel vyptávat, dokud jsme hezky neseděli s šálky v ruce, protože pak jsme už dost dobře nemohli odejít, aniž bychom se dopustili velké nezdvořilosti, a nemohli jsme je ani rychle vypít a přitom si neopařit všechny vnitřnosti.

A když nás takhle, abych tak řekl, přišpendlil k židlím, mohl se začít vyptávat na okolnosti vraždy.“

„Ať se propadnu, jestli to nebylo přesně tak,“ vydechl Brandon.

„A přitom se stále vracel k té kabelce.“

„Člověk by si skoro myslel, že o ní něco ví,“ zamyslel se Brandon.

„Rozhodně se o to zajímá,“ řekl Selby. „A všiml sis toho výrazu zděšení na tváři jeho ženy, když prohlásil něco v tom smyslu, že se může zaručit za to, že ona v tom nejede?“

„Panenko skákavá, snad si nemyslíš, že v tom jede?“

„To jistě ne. Ale v jednu chvíli bylo vidět, že dostala strach. Carr se s ní možná tři roky nemůže rozvést, ale kdyby byla usvědčená z vraždy a odsouzená, nemusel by se trápit v manželském soužití.“

„Proboha!“ zvolal Brandon. „Ty myslíš, že Carr má něco takového za lubem, Dougu?“

„Já si to nemyslím,“ odpověděl Selby, „ale ta myšlenka zjevně napadla jeho ženu. A ta už ho asi dnes zná lépe než my.“

Kapitola 6

Šerifovo auto zastavilo před velkým staromódním domem v Chestnut Street. Dům zářil množstvím nejrůznějších světel, a když Selby s Brandonem vyšli po schodech k hlavnímu vchodu, ocitli se pod jedním z nich, které svou intenzitou přitahovalo mračna poletujícího hmyzu.

„Evidentně mají rádi světlo,“ poznamenal Brandon a stiskl domovní zvonek.

Paní Lennoxová otevřela dveře. „Ach, šerif Brandon.“ A po chvíli dodala: „Konečně.“

Brandon se usmál. „Policie se o vás jak se patří postarala?“

„Nevím, co myslíte tím, zda se o nás policie postarala. Přišli, chvíli tu čmuchali, obešli to kolem dokola s baterkami a pak nasedli do auta a odjeli. Nevím, co to hledali.“

„Neohlašovala jste, že se k vám někdo vloupal?“

„Ano, před několika hodinami.“

„Tak možná hledali právě jeho.“

„Doufám, že si nemysleli, že ho tu ještě najdou, jak sedí pod oknem a čeká na ně. Zloděje přece neplatí daňoví poplatníci. Nevolí ho do úřadu. Musí se pěkně otáčet a…“

„Jestliže už tu není,“ řekl Brandon s úsměvem, „je třeba ho hledat někde jinde. Proto asi odjeli.“

„Dobře, nemyslela jsem to tak, ale mám po dnešku dost pocuchané nervy… Kdo to s vámi přišel? Vy jste okresní prokurátor?“

„Přesně tak. Jsem Doug Selby.“

„Těší mě, Lennoxová. Půjdete dál? Omlouvám se, jestli jsem příliš nevrlá, ale jsem z toho přirozeně na nervy jak vystrašená kočka. Pojďte rovnou dovnitř a posaďte se. Všichni jsou právě tady v tom pokoji.“

Uvedla je do velké místnosti a řekla: „Tohle je můj syn Steve. Dcera Moana. Dora Cliftonová, synova snoubenka… Tedy ne Stevova. Druhého syna, Horáce. Ten je teď na Východě.

Byla tu i služebná, ale poslala jsem ji pryč. Nevidím důvod probírat tyhle věci s kuchařkou a se služebnou. Člověk má pak sklon být neformální, a to nesvědčí disciplíně. Obě spaly a probudil je až Moanin křik. Spí na druhé straně, za garáží.“

„Můžete nám říct, co se stalo?“ otočil se Brandon k Moaně.

Mluvila nevýrazně, jako by ji už neustálé opakování té příhody unavovalo. „Uložila jsem se. Bylo teplo, a tak jsem nechala okno otevřené. Probudila jsem se s pocitem, že v pokoji někdo je. Měla jsem ten nepříjemný pocit a pak jsem uslyšela hluk.“

„Jaký hluk?“

„Jako kdyby někdo hýbal věcmi na prádelníku. A potom jsem jasně slyšela, jak otevírá zásuvku.“

„A co jste udělala?“

„Nejsem si zcela jistá, jak to přesně bylo. Asi jsem byla tím strachem a šokem trochu omráčená.“

„Ubohé dítě. Pochopitelně, že ji to omráčilo,“ vložila se do toho paní Lennoxová. „Je to hrozný zážitek. Můj bože, mohl nás všechny zapíchnout rovnou v posteli.“

„Dobrá, zkuste nám tedy povědět, co si myslíte, že jste nejspíše udělala.“

„No, myslím, že jsem něco řekla. Asi jsem řekla: ‚Kdo je tam?‘ nebo: ‚Mami, to jsi ty?‘ nebo něco takového, ale nikdo se neozval, jen ty zvuky náhle přestaly a všechno se ponořilo do těžkého, zlověstného ticha.“

„A potom?“

„Potom jsem jasně uslyšela něčí dech. Byla jsem totálně ochromená. Strachy jsem nedýchala a měla jsem vyschlo v hrdle. Celá jsem byla zesláblá a otupělá.“

„A co jste udělala?“

„Pak se mi konečně podařilo vykřiknout. To si pamatuju. Slyšela jsem křik, ale zněl mi, jako by přicházel od někoho jiného. Asi jsem se vůbec neovládala. Jakmile jsem ale vykřikla, tak jsem si uvědomila, že je to možná to nejhorší, co jsem mohla udělat, protože jsem dostala strach, že mě bude chtít udusit. Ale nemohla jsem si pomoct, prostě jsem křičela dál. To ho polekalo. Vyběhl z místnosti a já se zamkla.“

„Zločiny tohohle typu nejsou v Madison City obvyklé,“ poznamenal Selby. „Ukázala byste nám ten pokoj, kde se to přihodilo, prosím?“

Zaváhala.

„Policie tam byla,“ řekla paní Lennoxová. „Hledali otisky, ale žádné nenašli.“ Její tón naznačoval, že i kdyby v tom pokoji nebylo nic než samé otisky prstů, policie by je stejně nenašla.

„No, snad bychom se tam mohli podívat. Seznámit se s prostředím.“

Paní Lennoxová na něj zkoumavě pohlédla. „Není to trochu nezvyklé, že okresní prokurátor objíždí v tuto hodinu vloupání…“

„Máme důvod se domnívat, že existuje spojení s velice vážným případem.“

„No, tohle! A tento případ vám vážný nepřipadá?“

„Povězte nám, co se ztratilo?“ skočil do toho Brandon spěšně.

„Jedny diamantové náušnice, starý rodinný šperk. Moana je dostala od pratety. Pak jedna brož vykládaná rubíny a diamanty. A přívěsek.“

„Můžete odhadnout hodnotu těch šperků?“

„Řekla bych nejméně dva tisíce dolarů.“

„Spíš tisíc, kdybychom je měli prodat,“ ozvala se Moana.

„Dva tisíce a ani o cent míň,“ odsekla paní Lennoxová. „Myslím, že sama vím nejlíp, jakou měly cenu.“

„Dobrá, pojďme se tam podívat,“ vyzval je Selby.

Paní Lennoxová je dovedla do Moanina pokoje. „Vypadá to tu přesně tak, jak to chudinka nechala. Snad jsme mohly aspoň ustlat, ale… no, říkala jsem si, že to budete chtít vidět tak, jak to bylo.“

Brandon místnost nejprve zběžně přehlédl a pak ji začal prohlížet podrobněji.

Selby zůstal stát ve dveřích a až po chvíli vešel dovnitř. „Na okně je síťka proti hmyzu?“ zeptal se.

„Ano. Je vidět, jak ji prořízl, aby dosáhl na kličku.“

„Neslyšela jste, jak síťku řezal?“ obrátil se k Moaně, jež stále zůstávala přede dveřmi, jako by se jí dovnitř nechtělo.

„Samozřejmě, že to neslyšela,“ vpadla do toho paní Lennoxová. „Jinak by začala hned křičet a on by utekl. Už vám říkala, že když se probudila, byl tady u prádelníku.“

„Šperky jste měla v téhle zásuvce vpravo nahoře?“ otočil se znovu k Moaně.

„Ano.“

„Zásuvku jste nezamykala?“

„Ne.“

„Naše služebnictvo bylo vždy ze zásady poctivé. Nikdy jsem nezaměstnala nikoho, kdo neměl ty nejlepší reference,“ dodala paní Lennoxová.

„A neviděla jste žádné světlo? Jen jste slyšela, jak se tu někdo pohybuje?“

„Přesně tak.“

Selby pohlédl na Brandona. „Vyšetřujeme ještě jeden případ, paní Lennoxová, a máme důvod se domnívat, že mezi oběma zločiny může být jistá spojitost. Jinými slovy, pachatelem může být ta samá osoba. Musím se proto zeptat, jestli nezná náhodou někdo z vás jistou dámu Daphne Arcolovou z Windriftu v Montaně?“

„Už zase to jméno,“ zvolala paní Lennoxová. „Neznáme ji. V životě jsme o ní neslyšeli. Proč bychom ji podle vás měli znát?“

„Zjistili jsme, že volala na vaše číslo.“

„Pak muselo dojít k nějakému omylu. Nikdo z nás to jméno nezná. Proč vám na ní tak záleží?“

„Protože byla dnes večer zavražděna v parku. Někdo ji probodnul.“

„Vražda!“ zděsila se paní Lennoxová. „Kam tohle město spěje? Vražda a vloupání v jednu noc!“

„Třeba se představila jiným jménem,“ zkusil to Selby.

Odpovědí mu bylo jen ticho.

„Dobrá,“ řekl, „je možné, že v tom čísle byla chyba.“

„Jsem si tím jistá, pane Selby.“

„Takže vás teď opustíme a pokusíme se vystopovat ty šperky.

Myslíte, že byste mohli udělat jejich přibližné náčrtky a poslat je do šerifovy kanceláře?“

„Samozřejmě. Moana je výtvarný talent. Hned ráno vám ty náčrtky pošleme.“

„Díky a dobrou noc.“

„Snad dobré ráno,“ opravila ho paní Lennoxová.

Venku se Brandon obrátil k Selbymu. „Co si o tom myslíš, Dougu?“

„O těch špercích?“

„Jo.“

„Musel to být někdo z nich. Jedině někdo, kdo by přesně věděl, kde je hledat, by je mohl ukrást po tmě.“

„Trefa! Byl jsem v pokušení říct jim to.“

„Ještě ne. Chvíli počkáme.“

Kapitola 7

Přesně v osm ráno zazvonil telefon. Selby, jenž se právě osprchoval a oholil, zvedl sluchátko. Byl to Brandon. „Vzpomínáš si na Doru Cliftonovou, co byla u Lennoxů?“

„Jo.“

„Chce s tebou mluvit. Říká, že je to přísně důvěrné. Volala mi, tak jsem jí řekl, že ji pustím zadním vchodem soudní budovy a dovedu ji k tobě do kanceláře. Chce mluvit jen s tebou.“

„Dobře, hned jsem tam.“

„Zdá se být dost rozrušená.“

„Už jdu, Rexi.“

Selby se vyřítil z bytu a uháněl do soudní budovy, kde ho v kanceláři čekala Dora Cliftonová, sedící na krajíčku židle.

„Dobré ráno,“ pozdravil ji. „Vstala jste brzy. Rozumím tomu správně, že pro nás máte něco důležitého?“

„Musím se vám s něčím svěřit, pane Selby.“

„V souvislosti s tím včerejším případem?“

„Jistým způsobem ano.“

„To vám volala Daphne Arcolová?“ zeptal se a jeho pohled náhle zostražitěl.

„Ne, ne. Proboha, to ne! Ale shodou okolností mám v držení kabelku, která patrně slečně Arcolové patřila.“

„Co kdybyste začala hezky od začátku a pověděla mi, co se přesně stalo, kdy jste se se slečnou Arcolovou setkala a…“

„V životě jsem se s ní nesetkala. Neznám ji, pane Selby.“

„A přece máte její kabelku?“

„Ano.“

Našla jsem ji u sebe v autě.“

„Aha.“

„Prosím, nevykládejte si to nijak špatně, pane Selby. Včera večer si někdo půjčil moje auto. Někdo si ho půjčil bez mého svolení. Já… nerada bych hádala, kdo to byl. Všechno, co můžu říct, je, že jsem viděla jen jakousi postavu. V tu chvíli jsem si myslela, že to je Moana, ale pak jsem si uvědomila, že to mohla být i paní Lennoxová nebo dokonce jedna ze služebných.“

„To je dost neurčité.“

„Dívala jsem se z okna ložnice,“ vysvětlovala spěšně. „Svítil měsíc, ale ta postava byla ve stínu. Je dost těžké někoho za takových podmínek poznat. Uvědomte si, že jsem byla téměř přímo nad ní.“

„Dobrá. Řekněte mi tedy přesně, co se stalo.“

Převyprávěla mu události toho večera klidným hlasem, uvědomujíc si přitom, že ji pozorně sleduje a naslouchá každému jejímu slovu nejen proto, aby mu neuniklo nic z toho, co říká, ale také proto, aby vystihl slabá místa a mohl odhadnout, zda její příběh není jen pouhý výmysl. A jak mluvila, začala si uvědomovat, jak nepravděpodobně ten příběh zní.

„Tak tedy,“ řekl Selby, když domluvila, „nejprve se podíváme na tu kabelku a probereme si, co je v ní.“

Otevřela kabelku.

„Už jste ji prohlížela?“

„Ano.“

„Takže vaše otisky budou na všech předmětech?“

„Obávám se, že ano… Je… je tam velké množství peněz. Nepočítala jsem je. A pak je tam řidičský průkaz a nějaký dopis a telegram.“

Selby nahlédl do kabelky a vyndal její obsah na stůl. Byl tam klíč od pokoje číslo šest set dva v hotelu Madison, balíček peněz, rtěnka, pudřenka a dopis.

„Četla jste ten dopis?“

„Ne.“

„Vyndala jste ho z obálky?“

„Ne. Jen jsem si všimla obálky s dopisem. Věřte mi, pane Selby. Nedokážete si představit to pokušení, kterému jsem musela čelit-pokušení prostě tu kabelku zahodit někde v parku, kde by ji pak někdo našel, a sama zůstat úplně mimo.“

Selby se nad tím zamyslel a přikývl.

„Zkuste se vžít do mé situace,“ pokračovala. „Tím, že jsem kdy vešla do téhle kanceláře, spálila jsem za sebou všechny mosty. Moje budoucnost se teď otřásá v základech.“

„Je to až tak špatné?“

„To se ví, že ano. Jen se podívejte, co se teď bude dít. Ukázala jsem se tu s kabelkou. Mé jméno bude v novinách. Neblaze se tu zapíšu do povědomí. Ale co je horší, zapletu do toho Lennoxovi.

Musel byste trochu znát jejich povahu, abyste mohl pochopit, do jaké se dostávám situace a co to pro mě bude znamenat. Ale předpokládám, že vás asi nezajímají moje osobní problémy, ale spíš důkazy.“

„Naopak. Velmi mě to zajímá. Pokračujte.“

„Ať už tím autem včera jel kdokoli, měl neobyčejnou snahu udržet to v tajnosti a pravděpodobně též lhal o tom telefonu. Lidé z jedné rodiny budou přirozeně držet spolu.

Dejme tomu, že to byla třeba Moana. Jsem to ale já, kdo zatáhl radinu do novin, a jsem to já, kdo má kabelku zavražděné. Ach, ať se na to díváte, jak chcete, u nich jsem definitivně skončila!“

„Kde je vaše auto teď?“

„Dole.“

„Je mi to líto, slečno Cliftonová, ale budeme muset prověřit vaše pneumatiky a porovnat vzorky se stopami, které jsme našli nedaleko místa nálezu těla.“

„V pořádku.“

„Po pravdě řečeno, jak jste sama naznačila, budeme nuceni toho dost přezkoumat a obávám se, že vzniklá situace bude pro vás nepříjemná.“

„Nepříjemná je dost slabé slovo.“

„A samozřejmě,“ pokračoval Selby, „musíme si též připustit možnost, že tím nočním zlodějem, který si vypůjčil váš vůz, je sama paní Lennoxová.“

„Kdykoliv na to pomyslím, tuhne mi krev v žilách. Horácova matka!“

Selby zvedl sluchátko. „Spojte mě s šerifem, prosím… Rexi, jdu dolů k tobě. Počkej na mě a postarej se, ať nás nikdo neslyší.“

„Budu u sebe,“ řekl Brandon.

Selby zavěsil, naházel věci zpátky do kabelky, sebral aktovku, vložil do ní kabelku a obrátil se k Doře: „Prosím, počkejte tady, slečno Cliftonová.“

Vyšel na chodbu a sešel po schodech k šerifovi, který ho čekal ve své soukromé pracovně.

„To je průšvih, Rexi. Někdo z Lennoxových v tom jede. Máme tu zatraceně hodnou holku, která zahazuje svou šanci na šťastnou budoucnost, a ať si to přeberem jak chcem, jsme v pěkné šlamastyce. Ale pojďme se nejdřív ze všeho podívat na tuhle kabelku.“

„Kdes to vzal, Dougu? To ti dala ona?“

Selby přisvědčil a stručně šerifovi převyprávěl Dořin příběh.

„Je tam dopis,“ řekl na závěr. „Nechtěl jsem to číst před ní, protože jsem nechtěl, aby věděla, co tam je. Asi to s tebou praští, až uvidíš zpáteční adresu, Rexi. To je ten dopis od Carrovy manželky!“

Brandon hvízdl.

Sklonili se nad dopisem, který byl napsán rozmáchlým rukopisem na parfémovaném papíře:

Drahá Daphne,

Tento dopis pro tebe asi bude překvapení.

Vdala jsem se a – věř mi to nebo ne – vzala jsem si bohatého muže! Jsem teď paní Alfonse Baker Carrová. To není špatné, co?

Vzpomínám si, že jsme si často povídaly o tom, co bychom dělaly, kdyby se nám podařilo ulovit nějakého boháče, ale jsem si jistá, že ani v nejdivočejších snech nás nikdy nenapadlo něco, co by se aspoň trochu podobalo okolnostem mého manželství. Okolnostem, které však nemůžu více rozebírat, alespoň ne v dopise.

Můj manžel je jedním z nejvýznamnějších obhájců ve věcech trestních v jižní Kalifornii. Vyrozuměla jsem, že jeho klienti mu říkají „starej Abeceda“, a kdykoliv přijde řeč na to, že by někoho mohli chytit nebo, jak říkají, že by někdo mohl potřebovat z něčeho „vysekat“, mají svůj způsob, jak ukázat, že si s tím vědí rady. Usmějou se a řeknou: „Je to snadné jak abeceda.“

Můj muž je vysoký a pohledný, má výrazné pravidelné rysy, vystouplé lícní kosti, energické čelisti, vlnité vlasy, kterými místy prostupují šediny. Nosí kotlety a vypadá docela jako bankéř či senátor, nebo snad spíš jako nějaký vysoce distingovaný herec či diplomat. Je vždy krajně zdvořilý a pozorný, ale vím, že do mě není ani trochu zamilovaný. Přesto mě vzal do tohoto paláce v Madison City a podle toho, jak se ke mně chová, by člověk věřil, že si mě vzal z lásky. Jedná se mnou jako s dámou!

Snad bych měla vysvětlit ten „palác“. Můj manžel chce jít na odpočinek, ale jeho klienti ho nechtějí nechat. Už neprovozuje běžnou praxi, jen bere některé případy, protože ho osloví, nebo kvůli dřívějším vazbám na jisté klienty, nebo tak podobně. Myslím, že o peníze nemá nouzi, a mám pocit, že pro něj už ani moc neznamenají nebo možná nikdy neznamenaly.

Vzal si mě z jistých důvodů, o kterých nemohu psát, ale není to tak, jak si asi myslíš. Myslela jsem si, že se jen postará, aby to bylo platně uzavřené manželství, a tím to pro něj skončí. Ale asi se bojí, že bych se s ním mohla chtít rozvést, což by pro něj znamenalo právní komplikace. Tak se evidentně rozhodl, že se přičiní, abych neměla k rozvodu žádný důvod. Když už se mnou musí vydržet tři roky, řekl si, že je strávíme co nejlépe.

Vím, že jsem to moc nevysvětlila. Ale je to rozhodně jedna z nejneuvěřitelnějších situací, o jakých jsi kdy slyšela. Filmové příběhy jsou ve srovnání s tím obyčejné. Nicméně chci, abys věděla, že jsem vdaná a že teď žiju tady v Madison City. A také že tvé dopisy musejí být opatrné, protože… no, zkrátka musíš psát opatrně.

Je mi líto, že tě nemůžu pozvat na návštěvu, aspoň prozatím ne. Ale prostě to nejde. Každopádně kdybys někdy jela přes Madison City nebo kdybys třeba byla v Los Angeles, ozvi se a já se pokusím za tebou přijít a zavzpomínáme trošku na staré časy.

Tenhle svět je rozhodně zvláštní!

Pokud se někdy dostaneš do vážných potíží, vzpomeň si, že: „Je to snadné jak abeceda.“

S láskou,

Babe

Brandon se na Selbyho podíval se zdviženým obočím. „Zajímavé.“

„To bych řekl! A teď se podívej na ty ostatní věci, Rexi. Je tu šeková knížka s cestovními šeky po deseti a dvaceti dolarech. To je zvláštní.“

„Proč? To se přece…“

„Jasně, většina žen jako ona si na cestu bere šeky. Ale podívej na ten balík peněz, co měla. Něco přes šestnáct set dolarů v hotovosti, a přesto ještě měla tuhle knížku, ve které je… podívejme se, kolik v ní bylo celkem.“

Selby spočítal zbylé šeky plus útržky od těch již použitých. „Bylo tam původně sedm set padesát dolarů. Těch sto a něco, které vyměnila na hotovost, by možná tak… Ale, ale, tady je nějaký složený papír. Zdá se, že telegram.“

Selby telegram rozložil, pohlédl na něj a položil ho na stůl. „Koukni na tohle, Rexi.“

V telegramu, odeslaném před třemi dny a adresovaném Daphne Arcolové, Windrift, Montana, stálo:

VZHLEDEM K OKOLNOSTEM NAVRHUJI SETKÁNÍ. POKYNY JSOU: PŘIJET DO M.ADISON CITY, UBYTOVAT SE V HOTELU MADISON POD SVÝM JMÉNEM A OZVAT SE.

„Podpis je prostý,“ řekl Braridon, „SNADNÝ JAKO ABECEDA. A telegram byl odeslán z Los Angeles.“

Oba muži na sebe pohlédli.

„Myslím, že tentokrát máme jeden trumf,“ prohlásil Selby.

„Jakej?“

„Ten mizera se nemůže dopustit bigamie. Nemůže se oženit s žádným dalším svědkem.“

„Na tom něco je, Dougu,“ zašklebil se Brandon.

„Pojďme se teď podívat dolů na to auto, abychom mohli srovnat vzorky pneumatik.“

Sešli dolů po schodech a zadním vchodem soudní budovy prošli na parkoviště, které bylo obyčejně rezervované pro služební vozy.

„Hledej auto, které nemá kalifornskou značku,“ řekl Selby. „Á… tady je. Dvoudvéřový kabriolet. Musíme si ho prohlédnout nenápadně. Ať nepřitáhnem dav čumilů.“

Chodili kolem vozu a soustředili se na pneumatiky.

„Tak co?“

„Tohle auto tam včera bylo,“ odpověděl Brandon ponuře. „Nechme si to zatím pro sebe, Rexi. Budem ho samozřejmě muset vzít do soudní úschovy, ale můžem to udělat tak, aby to nepřitáhlo pozornost. A já si teď dojdu pro ten hotelový klíč, půjdu zpátky do pokoje šest set dva a trochu to tam ještě prohledám. Teď, když vím, koho máme proti sobě, dám větší pozor.“

„A koho máme proti sobě?“

„Starý ho Abecedu,“ řekl Selby prostě.

Kapitola 8

Selby prošel chodbou v šestém patře hotelu Madison, vytáhl z kapsy klíč od pokoje šest set dva, vsunul ho do zámku a otevřel dveře. Vstoupil do místnosti a zase za sebou zavřel.

V pokoji byla tma, okna byla zavřená. Skrz stažené rolety pronikalo dovnitř jen malé množství rozptýleného denního světla.

Selby si okamžitě všiml, že se v pokoji od chvíle, kdy ho s Brandonem opustili, ledacos změnilo. Usoudil, že se tak stalo v důsledku vpádu všetečného policejního náčelníka Otto Larkina.

Kufr byl vybalený a oblečení bylo přehozené přes židli. Na toaletní stolek někdo položil několik lahví a sklenic.

Selby pocítil vztek. Chtěl prozkoumat způsob, jakým byl kufr zabalen. Myslel si, že by mohl najít nějaké vodítko pro…

Něco zaznělo přesně jako vrznutí pružiny v posteli.

Selby se rychle otočil. I ve slabém světle si všiml, že postel už nebyla úhledně ustlaná s přehozem navrchu a že…

Peřina se náhle prudce zvedla. Selby zahlédl mihnutí dlouhých bílých nohou, a z postele vyskočila mladá žena v tenké hedvábné košilce. Chvíli tak stála a košilka se jí sesouvala z ramen, když si náhle uvědomila Selbyho přítomnost a vrhla se po županu, přehozeném přes čelo postele. Pak zřejmě po lepší úvaze skočila zpátky do postele a přetáhla si peřinu až k bradě. „Co tady děláte?!“ zvolala rozhněvaně. „Jak se opovažujete vstupovat do mého pokoje?!“

Selby zůstal stát neschopen slova.

„Vy… vy… zloději… vy… šmíráku… vy…!“

„Počkejte… Já…“

„Ano? Co vy?“

„Já… Kdo proboha jste?“

„No, to mě podrž,“ zvolala a sáhla po telefonu. „Já vám ukážu, kdo jsem! Já…“

„Počkejte. Jsem okresní prokurátor. Vyšetřuju vraždu a…“

„Vraždu? O čem to sakra mluvíte?“

„Žena ubytovaná v tomto pokoji byla zavražděna. Neměli žádné právo pokoj znovu pronajmout, dokud nebyl uvolněn policií. Jsem okresní prokurátor a…“

„Kdo byl zavražděn?“

„Žena ubytovaná v tomto pokoji.“

„Kdy?“

„Včera večer.“

„To je pro mě novinka. Takže vy jste okresní prokurátor.“

„Ano.“

„Rozsviťte. Ať si vás můžu prohlédnout.“

Selby nahmatal vypínač a pokoj se rozzářil.

Dívka, jež seděla v posteli, byla zrzavá. Modré oči už nebyly vyděšené, ale vyhlížely spíš pobaveně. Kůži měla krémově hladkou a z toho, co Selby viděl, když vyskočila z postele, mohl s jistotou říct, že její postava by snesla srovnání s kráskami na kterékoliv pláži.

„Mhm,“ řekla, „v tomhle kraji jsou pěkní okresní prokurátoři. Posunula se do čela postele, pustila peřinu a nenuceným, půvabným pohybem ruky sáhla po dalším polštáři, který si dala za hlavu, a opřela se.

Peřinu, která jí předtím poskytovala jakousi ochranu, už k sobě nepřitáhla.

Namísto toho ledabyle sáhla na noční stolek, z otevřeného balíčku vytáhla cigaretu, lehce jí poklepala o hranu stolu a vsunula si ji do úst. Zapálila si, zhluboka natáhla a usmála se nad Selbyho očividnými rozpaky.

„Co se děje? Nevíte, že ženy kouří, když se ráno probudí?“

„Ne, tím to není.“

„Ach, tak. Jste ženatej a vaše žena nekouří. Neschvalujete to.“

„Ne,“ řekl Selby.

„Co ne?“

„Nejsem ženatý.“

„Zajímavé,“ zamumlala. „Povězte mi něco o té vraždě.“

„Žena, jež byla ubytovaná v tomto pokoji, se šla projít do našeho parku. Někdo ji zezadu překvapil a vrazil jí do zad nůž, který zasáhl srdce. Smrt nastala okamžitě.“

„Jak dlouho tu byla ubytovaná?“

„Zřejmě ne moc dlouho. Dorazila někdy mezi sedmou a osmou, prohodila pár slov s nočním recepčním, který má službu od sedmi do tří, dvakrát si zavolala, vykoupala se, šla ven a nechala se zabít.“

„Kdy?“

„Včera večer. Neměli vůbec žádné právo pokoj znovu pronajmout. Je to…“

„Já jsem se ubytovala včera večer.“

„Dobrá, ale neměli právo vám ten pokoj dát.“

„Když jsem přišla, bylo všechno v pořádku. A přišla jsem kolem půl osmé nebo v osm. A pamatuju si, že jsem se bavila s recepčním.“

Selbyho zachvátil náhlý pocit nevolnosti.

„Jak,“ vydechl, „se jmenujete?“

„Daphne Arcolová. A vy?“

Selby zůstal stát beze slov.

„No tak?“

„Já,“ řekl konečně, „se jmenuju Selby. A vy říkáte, že jste Daphne Arcolová?“

„Jo.“

„Můžete to nějak dokázat?“

Zasmála se. „Vážně komická situace. Do mého pokoje se tajně vkrade cizí muž a požaduje, abych já prokázala svou totožnost.“

„Jméno zavražděné bylo Daphne Arcolová.“

„Děláte si srandu?“

„Ne, říkám vám pravdu.“

„Mhm. To jsem teda docela zdravá mrtvola. Prohlédněte si mě. Ale to jste už asi udělal. Heleďte se, co je to za komedii?“

„Můžete dokázat, že jste Daphne Arcolová?“

„Samozřejmě, že ano.“

„Můžete mi ukázat třeba řidičský průkaz.“

„Ach, už vím, kam míříte.“

„Kam tedy mířím?“

„Ukradli mi kabelku. Zřejmě to odněkud víte.“

„Kdy vám jí ukradli?“

„Byla jsem v kině. Kabelku jsem si položila na vedlejší sedadla. Když jsem odcházela, už tam nebyla.“

„Stěžovala jste si?“

„Nebuďte naivní. Nejsou za to zodpovědní. Mám pocit, že jsem si o to koledovala. A navíc jsem tam měla hodně peněz.“

„Kolik?“

„Něco přes stovku drobných, patnáct set ve velkých bankovkách plus nějaké cestovní šeky.“

„A kdy jste se vrátila do hotelu a šla spát?“

„Máte tu snad zákaz vycházení, nebo co?“

„Chci to vědět.“

„Je to snad vaše věc?“

„Myslím, že ano.“

„Pokládáte mi spoustu otázek. Co kdybyste mi pro změnu vy dokázal, že jste ten, za koho se vydáváte?“

Selby vyndal z kapsy balíček navštívenek a jednu jí podal. Pak jí ukázal svůj řidičský průkaz.

Pozorně oboje prohlížela a pak řekla: „Jo, myslím, že je to v pořádku.“ Skrčila nohy, aby udělala na posteli místo, kam by si mohl sednout. „Takže já bych měla být zavražděná.“

„Kdy jste se vrátila do hotelu? A jak jste se sem dostala?“

„Požádala jsem o klíč recepčního. Byl to jiný recepční než ten, s kterým jsem předtím mluvila.“

„Pak to muselo být až po třetí hodině ranní.“

Zasmála se. „Jaká úžasná schopnost dedukce, pane okresní prokurátore!“

„A kdy jste se tedy vrátila?“

„Vážně nevím. Kolik je teď hodin?“

„Pomalu bude deset.“

„To není hezké budit děvče takhle brzy. Chtěla jsem spát až do jedné nebo do dvou.“

„Stále jste mi neřekla, kdy jste se vrátila.“

„Taky vám do toho nic není.“

„Obávám se, že je. Nejen že byste měla být zavražděná, ale dosud jsem se nepřesvědčil, že jste skutečně ta osoba, za niž se vydáváte.“

„Ale no tak, pane Selby. Já tak podezřívavá nebyla.“

„Ani jste nemusela. Ukázal jsem vám navštívenku a řidičský průkaz.“

„Taky bych vám ukázala svůj, kdybych neztratila kabelku.“

„Takže teď jste bez peněz?“

„Jo, jsem bez peněz. A co je horší, jsem i bez rtěnky. Cigarety jsem naštěstí měla ještě v kufru. Ocitla jsem se, pane Selby, bez jediného centu uprostřed nelítostného světa. Nemám ani na zaplacení hotelu a mám pocit, že útěk bez placení je asi zločin. Mohla bych počítat s přímluvou z pozice vašeho úřadu?“

„Chci vědět, kdy jste se vrátila,“ trval Selby na svém.

„Když se vás to tak zatraceně týká,“ rozčílila se, „bylo to kolem půl pátý ráno.“

„Není to dost pozdě?“

„Záleží na tom, jak se to vezme. Pro balíky z tohohle města to evidentně pozdě je.“

„A kde jste byla?“

„Když to chcete vědět, seznámila jsem se s jedním chlápkem. Líbil se mi. Měl pěkný auto. Jeli jsme se projet. Chtěl mi ukázat světla města při pohledu z toho kopce. Předpokládám, že to je místní obdoba sbírky motýlů.“

„Víte, kdo to byl?“

„Nebyl to špatnej kluk. Říkal, že se jmenuje Jim. Každopádně mě nechal dát si jakýkoliv pití, včetně nejlepší skotský. Vzal mě, kam jsem chtěla, a za všechno platil.“

„Znáte příjmení?“

„Neptala jsem se ho na příjmení a on se neptal mě. Když to chcete vědět, asi byl ženatej a měl děti a prostě se pro jeden večer odvázal. A já zkejsla v tomhle zapadákově a neměla jsem nejmenší chuť jít spát se slepicema, tak jsme si vyrazili a…“

„Poznala byste ho, kdybyste ho znovu viděla?“

„Jasně, že jo. Nebyla jsem slepá. Nechám se občas sbalit, když se mi mužskej líbí, ale nejdu s každým Tomem, Dickem nebo Harrym. Jinými slovy, vybírám si.“

„Řekla jste mu, že jste ztratila kabelku?“

Zasmála se. „Neříkejte hlouposti. Proč bych si kazila hezkej večer?“

„Chcete říct, že zmínka o ukradené kabelce by vám zkazila celý večer?“

„Chvíli jsem si myslela, že jste jinej, ale teď vidím, že ne. Jste prostě nezkaženej, prostoduchej ňouma z burákova.“

„Co tím myslíte?“

„Představte si, že byste sbalil holku, která jde z kina. Vezmete ji do pár nočních podniků. Kupujete jí pití a tančíte s ní a přitom si ji začínáte testovat. Zajímá vás, odkud asi je, jak je zkušená a jak daleko je ochotná zajít, a ona vám zničehonic poví, že nemá ani cent. Že jí právě někdo v kině ukrad kabelku, ve který měla šestnáct set babek v hotovosti a šest nebo sedm set v cestovních šecích. Co se stane? Řeknu vám, co se stane. Chlap si v tu chvíli hnedka o holce pomyslí, že je profík, že na sebe hezky umí pověsit cenovku, a už ji bere jen z hlediska toho, na kolik ho přijde. A od tý chvíle máte zkaženej večer, ať to berete jak chcete.“

„Dobře, chápu, co máte na mysli,“ řekl Selby zamyšleně.

„Ty cestovní šeky ještě dostanu,“ uvědomila si. „Dají mi nové, když ohlásím ztrátu. Na to nebudu muset dlouho čekat. Hotel mě tu snad za těchto okolností nechá do té doby na dluh, i když… mohli by dělat problémy. Nemohl byste mi to dosvědčit?“

„Dosvědčit? A co jako?“

„To, že mi ukradli kabelku.“

„To, že vám ukradli kabelku, vím jenom proto, že jste mi to řekla. Proč neřeknete lidem z hotelu stejnou historku?“

„No jo, skeptické myšlení právníka. Řekla bych, že jste okresní prokurátor na svém místě. Dobrá, už jsem byla víckrát odkázaná jen sama na sebe. Myslím, že to zvládnu.“

„Takže jste strávila večer s mužem jménem Jim. Vrátila jste se v půl páté ráno. Příjmení neznáte.“

„Přesně tak.“

„Ani poznávací značku vozu?“

„Byl to dost pěkný kabriolet. Nekoukala jsem na značku. Nejsem ten typ. Samozřejmě, že kdyby to bylo vážnější, zjistila bych si o něm něco víc. Ale pro mě to byla jen mezihra, která mi pomohla udělat z včerejška dnešek. Byla to útěcha po zjištění, že jsem přijela do města, kde vám v devět nebo v deset večer dá liška dobrou noc.“

„Proč jste přijela?“

„Přijela jsem, protože jsem chtěla přijet. Myslím, pane Selby, že jedině kdybych byla opravdu zavražděná, měl byste právo pokládat mi takové otázky, které bych však za daných okolností nemohla zodpovědět.“ Zasmála se vlastnímu vtipu.

„A z hlediska toho, že jste zavražděna nebyla?“

„Rozhodně nemám povinnost nechat vás narušovat soukromí mé ložnice a zodpovídat se z toho, že jsem nebyla zavražděná. A nyní, pane okresní prokurátore, už zatraceně vypadněte z mého pokoje. Chci se vysprchovat, když už jste mě vzbudil.“

„Ale ještě bych rád věděl…“

„To jistě ano. Jenže já bych se ráda osprchovala. Na shledanou.“

„Podívejte, je ve městě někdo, kdo by mohl potvrdit vaši totožnost, nějaký váš známý?“

„Jo, ale nechci za ní chodit.“

„Kdo je to?“

„Jedna stará známá. Teď je vdaná. Nechci ji otravovat.“

„Jak se jmenuje?“

„Jmenuje se Babe, ale teď si vzala nějakýho právníka jménem… počkat… nemůžu si vzpomenout. Budu to muset najít. Sakra, ten dopis jsem měla v kabelce, v té, co mi ukradli.“

„Jak se jmenovala před svatbou?“

„Babe Harlanová. Tedy říkalo se jí Babe, ale pravým jménem byla myslím Eleanor.“

„A jméno manžela nevíte?“

„Možná bych si vzpomněla, ale teď ne. Nebyl byste trochu kámoš a nepožádal dole, aby mi počkali pár dní s placením, než dostanu nové šeky? Asi si nechám přinést snídani, takže už budu trop.“

„Dostala jste telegram od…“

„Pane Selby, říkala jsem vám, že teď vstanu a půjdu se osprchovat. Pak si vezmu župan a nasnídám se. Chci…“

„Musím vědět, zda jste přijela kvůli tomu, že jste obdržela telegram.“

„Říkal jste, že nejste ženatej. Asi za čtyři sekundy teda poznáte, jak vypadá ženská ranní toaleta, protože vstanu a…“

„Musím vědět…“

„Předpokládám, že lidi v tomhle malém městě by docela pobouřilo, kdyby se dozvěděli, že číšník přinášející snídani vás našel v hotelu o samotě s nahou ženou.“

„Nejste nahá.“

Odhodila peřinu. „Ale budu.“

Selby otevřel dveře a vyklouzl na chodbu.

Z pokoje za ním bylo slyšet hlasitý smích.

Kapitola 9

Harry P. Elrod, novinář z večerníku Blade, jehož nesmiřitelné nepřátelství k okresní správě bylo příslovečné, se evidentně dobře bavil. „Náš nový vydavatel, pan Phillip L. Paden, mě požádal, abych vyřídil jeho pozdravy. Prý si včera hezky popovídal s okresním prokurátorem.“

Šerif Brandon, viditelně nesvůj, pohlédl na hodinky. „Nemáme celý den na to, abychom tu s vámi tlachali, Elrode.“

Elrod se zašklebil. „To znamená, že máte horkou stopu, šerife? Už máte dost horkou mrtvolu…“

„To znamená, že mám práci.“

„Tolik práce, že se nebavíte s tiskem?“

„Teď se s vámi přece bavíme.“

„Chcete naznačit, že došlo k náhlému vývoji, který…“

„Chci říct, že vyšetřujeme vraždu a zatímco máme dobrou vůli spolupracovat s tiskem, dokonce i se zaujatým listem a s jeho…“

„Rádi vám odpovíme na všechno, na co budeme znát odpověď, Elrode,“ přerušil ho Selby přátelským tónem. „Máme několik stop, po kterých jdeme. Dokud je ale neprošetříme, nelze říct, jestli jsou to, jak byste řekl vy, horké stopy.“

Elrod, jízlivý a nedůvěřivý novinář z velkoměstské školy, obrátil svou pozornost k Selbymu. Oči mu mazaně jiskřily a v hlavě už si sumíroval základ toho, o čem věděl, že bude článek roku, alespoň co se Bladu týče.

Byl to prohnaný a vychytralý intrikán, kterého nemalý sklon k alkoholismu dovedl od metropolitní žurnalistiky až do Madison City, kde neváhal projevovat své pohrdání „buranskou atmosférou“.

Tato pohrdavá povýšenost mu znepřátelila lidi, jejichž přízeň by si úspěšný reportér v okresním městě měl udržovat. Ale jeho brilantnost, neohroženost a hbité pero způsobily, že se většina okresních úředníků bála jeho hněvu a sarkasmu. A konečný výsledek přinášel Elrodovi stejné výhody, jako kdyby se těšil přátelství těch, kteří si ho netroufli odmítnout ze strachu.

„Nerozhoduje, jak se dostaneš dovnitř, ale co si odneseš ven,“ byl jeho oblíbený výrok.

Elrod se škodolibě zakřenil. „No dobře, pane Selby. Dostáváme se k velmi zajímavému tématu. Jak došlo k tomu, že jste chybně identifikoval mrtvou ženu jako slečnu Daphne Arcolovou, která asi před hodinou poskytla Bladu exkluzivní rozhovor, v němž trvá na tom, že je rozhodně živá?“

„Neidentifikoval jsem ji.“

„Copak jste neřekl recepčnímu v hotelu…“

„Řekl jsem recepčnímu, že potřebuju zjistit, co se dá, o zrzavé ženě ve věku něco přes dvacet let z Windriftu.“

„A jak jste věděl, že byla z Windriftu?“

„Podle cedulky na jejím kabátu. Byl koupen v tamějším butiku.“

„A tak jste zavolal tisk – konkurenční tisk, pane Selby, a šel jste prohledat pokoj slečny Arcolové.“

„Nikoho jsem nevolal. Novinářka z Clarionu byla se mnou, už když jsem šel do hotelu. Kdybyste tam byl vy, získal byste bezpochyby stejná privilegia.“

„Můžu vás citovat?“ zeptal se Elrod sarkasticky.

„Můžete citovat, cokoliv vám řeknu,“ odvětil Selby. „Kdybych chtěl říkat něco, co by nemělo být zveřejněno, rozhodně bych nespoléhal na diskrétnost Bladu. To můžete taky citovat.“

„To taky udělám.“ Elrodova tužka létala po listech novinového papíru položených na koleni.

Selby čekal na další otázku. Brandon sledoval novináře nepřátelským pohledem.

„Tak si to zopakujme, pane okresní prokurátore. Zjistíte, že kabát byl koupen ve Windriftu. Okamžitě popadnete zástupce tisku a začnete se honit po městě, abyste obrazil všechny hotely a vtrhl do pokojů všech, kdo jsou náhodou z Windriftu v Montaně…“

„Tak dost,“ vybuchl Brandon a vstal ze žídle. „Vy a ten váš špinavej, prolhanej…“

„Zadrž, Rexi,“ chytil ho Selby.

Elrod je pozoroval s jízlivým úsměvem. „Jen pokračujte, pánové. Chystal jste se mě snad napadnout, šerife? V každém případě dokončete, co jste chtěl říct. Nerad bych měl všechny citace od pana okresního prokurátora.“

„Chtěl vám vysvětlit,“ řekl Selby, „že máte-li na nás jakožto na státní úředníky nějaké otázky, můžete je položit teď, ale kritiku byste si měl ponechat na uveřejnění ve vašich novinách.“

„Podívejme se. Úžasné, jak lehce dokážete číst šerifovy myšlenky. Měl jsem pocit, že chtěl říct něco úplně jiného.“

„Opravdu? Jsem si jistý, že ne. Známe se už tak dlouho, že poznám naprosto přesně, co má na mysli.“

Selbyho oči zachytily šerifův pohled a naléhavým soustředěným tlakem ho přitlačily zpět na židli.

„Neodpověděl jste mi na otázku,“ podotkl Elrod, „ohledně vtrhávání do pokojů na základě pouhého faktu, že jejich obyvatelé pocházejí z Windriftu.“

„A odpovídají popisu zavražděné ženy?“

„No, záleží na tom, jak ten popis formulujete. Viděl jsem tělo zavražděné a mluvil jsem i s Daphne Arcolovou. Vlastně mi poskytla exkluzivní rozhovor a…“ Elrod se odmlčel, pohlížeje na ně se zlomyslným uspokojením.

„Zavražděná žena,“ pokračoval, „měla zrzavé vlasy. Měla modré oči. Ale tím podobnost končí. Výška byla rozdílná, váha byla rozdílná, věk byl rozdílný.“

„Já je porovnávat nemohl,“ namítl Selby.

„Ach, samozřejmě, samozřejmě. Předpokládám, že kdybyste byl okresním prokurátorem v Los Angeles a došlo by k vraždě ženy, na jejímž oblečení by se našla cedulka obchodního domu ze San Francisca, trval byste na prohledání pokojů všech žen ze San Francisca.“

„To není srovnatelná situace. A vy to víte.“

„Ne, to nevím. Snažím se pochopit, co podle vás je srovnatelná situace.“

Selby náhle vstal. „Myslím, že jsme zodpověděli všechny vaše relevantní otázky.“

„Dobře, pane Selby. Mám za úkol varovat vás, že dle pozice Bladu bylo vaše konání krajně křupanské.“

„Pozice Bladu je mi ukradená.“

Elrod strčil složené papíry do jedné kapsy, tužku vsunul do druhé, potměšile se ušklíbl a vyrazil ze dveří. „Další dobrá citace,“ zavolal přes rameno.

„Myslím, že by stálo za to dát tomu chlapovi nakládačku, ať to stojí, co to stojí,“ řekl Brandon.

Selby si zapálil dýmku a zavrtěl hlavou. „To není jen on. To jsou ty jejich noviny. Parádně mě nachytal, Rexi. Prostě to musím uznat. Navíc Blade by nic nepotěšilo víc, než kdyby nás jejich reportér vyprovokoval k fyzickému napadení.“

„Nechtěl jsem ho fyzicky napadnout. Jen bych ho chytil za límec a vyhodil ven na chodbu.“

„A pak?“

„Pak,“ odpověděl Brandon a oči se mu zaleskly při té představě, „bych se hezky rozmách pravou nohou a nakop bych ho, že by letěl jak torpédo.“

„No, to je právě to. Představ si, jak by to v Bladu podali. Vzteklý šerif v pasti důkazů své vlastní hlouposti a neschopen vysvětlit své předchozí činy se uchýlil k fyzickému násilí a napadl postiženého veterána muší váhy, který jen žádal vysvětlení podivných praktik mocí opojených úřadů.

Ne, Rexi, jsme těsně za osmičkou a musíme přijít na to, jak ji neshodit, dokud jsou ostatní koule ještě na stole.“

Kapitola 10

Břichatý policejní náčelník Otto Larkin, udržuje rovnováhu mírným záklonem, kráčel malými opatrnými kroky po skloněné rampě dolů do suterénu Ústředních garáží.

Muž za okénkem dozorčí budky zvedl zrak, poznal Larkina a kývl. „Dobrý den, náčelníku.“

Larkin odpověděl pokývnutím. Podezřívavým pohledem prohlížel garáž, jako by chtěl pouhou intenzitou pohledu najít nějaké vodítko.

„Můžu vám nějak pomoct, náčelníku?“ zeptal se dozorce.

„Měli jsme včera vraždu,“ řekl Larkin důležitě.

„Četl jsem to v novinách. Daphne Arcolová.“

„Houby Daphne Arcolová! To byla nějaká fantazie našich okresních představitelů. My v tom kiksu nejedem.“

„Chcete říct, že to nebyla ona?“

„Přesně tak. Ta mrtvá ženská je z Montany a má zrzavé vlasy. Daphne Arcolová má taky zrzavé vlasy a je z Montany. Tak došlo k tomu omylu. Díkybohu jsme ho neudělali my.“

„A ta žena není mrtvá?“

„Ta zavražděná je mrtvá jak se patří. Ale na Arcolové nic mrtvého není. Dnes večer si to naši okresní od Bladu pěkně slíznou.

Ale to je jejich smůla. Já bych teď rád zjistil, jestli se tu nenajde auto s krvavými skvrnami na sedadlech. Nejvíc mě zajímají auta, která nejsou místní. Vy tu, chlapi, máte zákazníky z hotelu, kteří…“

„To auto už našli,“ řekl dozorce.

„Kdo ho našel?“

„Šerif s okresním prokurátorem. Šerif sem poslal technika, aby mu odlil vzorky pneumatik. Myslím, že chtějí auto převézt do garáží soudní budovy.“

„Co je to za auto?“

„Vyrozuměl jsem, že má illinoiskou značku a patří jisté Doře Cliftonové, která je na návštěvě u Lennoxových. Ta zavražděná přece volala Lennoxovým.“

„Ne ta zavražděná,“ zaúpěl Larkin, „ale ta, která… Ukažte mi radši to auto.“

Dozorce se zarazil. „Možná říkám, co bych neměl. Nikdo mi nedovolil o tom mluvit. Jen…“

„Co tím kruci myslíte, že jako říkáte, co byste neměl? Mluvíte s představitelem zákona.“

„No jo, to auto mi svěřili taky představitelé zákona.“

„Tak si pospěšte a ukažte mi ho.“

Dozorce Larkina dovedl k vozu. Larkin ho začal pozorně prohlížet. „Patří Doře Cliftonové? A ta je na návštěvě u Lennoxových?“

„Tak jsem to pochopil.“

„To sedí,“ řekl Larkin. „Včera u nich došlo k vloupání. To taky vyšetřuju.“

„Musíte mít fůru práce.“

„To teda jo… Říkáte, že udělali odlitky těchhle pneumatik?“

„Přesně tak.“

Larkin se sklonil a chvíli na ně upřeně zíral. Pak se narovnal. „Oukej, chtěl jsem to jen vidět. Kdo s ním sem přijel?“

„Přijela s ním ona a potom řekla, že předává lístek šerifovi. Za chvíli pak s tím lístkem přišli lidi od šerifa a auto prohledali…“

Hledali skvrny od krve?“

„Jak jsem to tak viděl, řekl bych, že prohledali úplně všechno. Potom udělali odlitky pneumatik.“

„Zdá se, že vzorek souhlasí se stopami, které jsme našli na místě nálezu těla,“ řekl Larkin důležitě. „Ale nikomu o tom nic neříkejte. Hezky si to nechte pro sebe.“

„Dobře.“

„Hlavně ne novinám. Nikomu.“

„Rozumím.“

Larkin vykročil po rampě nahoru, přidal do kroku a za mocného funění vyšel až na chodník, kde měl zaparkované auto. Skočil dovnitř, nastartoval a vyrazil směr Chestnut Street.

Zastavil před velkým domem, vystoupil a těžce dupaje, vyběhl schody ke vchodu, kde zazvonil.

Přišla mu otevřít služebná. Unaveně na něho pohlédla a řekla: „Za kým jdete?“

„Začal bych paní Lennoxovou,“ odpověděl Larkin.

„Je v salónu. Řeknu jí, že…“

„Řeknu jí to sám,“ oznámil Larkin a s výrazem nejvyšší důležitosti se protlačil až do salónu.

Paní Lennoxová seděla za starožitným psacím stolem a psala dopis. Nervózně vzhlédla a když spatřila policejního náčelníka, spěšně zakryla dopis pijákem.

„Ale, dobrý den. Nečekala jsem vás. Nezavolal jste.“

Larkin došel k židli a posadil se. „Co se to děje kolem auta Dory Cliftonové?“ zeptal se stroze.

„Co s ním je?“

„To chci právě vědět. Co s ním je?“

„Přijela v něm z Chicaga. Měla nějaký drobný problém s motorem, snad je to jen otázka seřízení. Byla to dlouhá cesta, to víte.“

„A co udělala?“

„Tuším, že ho dnes ráno dala opravit do Ústředních garáží.“

„Kde je teď?“

„Nahoře v pokoji.“

„Zavolejte ji. Chci s ní mluvit.“

„Já… obávám se, že nechápu proč.“

„Když ji zavoláte, možná se nám toho hodně vyjasní,“ řekl Larkin.

„Tak chvilku vydržte,“ souhlasila nakonec. Vstala od stolu a zamířila ke dveří Pak se ale vrátila, zvedla piják, přeložila dopisní papír, na který předtím psala, vsunula ho do obálky a teprve s obálkou v ruce opustila salón.

Jakmile odešla, Larkin vyskočil ze židle a vrhl se k psacímu stolu. Zvedl piják, prohlédl ho, a když zjistil, že z něj nic nevyluští, vrátil se zpátky, posadil se, dal si nohu přes nohu a čekal.

Po pár minutách se ve dveří objevila paní Lennoxová s Dorou.

„To je Dora Cliftonová, snoubenka mého staršího syna.“

„Těší mě,“ řekla Dora.

„Pan Larkin je zdejší policejní náčelník,“ vysvětlila paní Lennoxová.

„Co máte s autem?“ zeptal se Larkin.

Dora vrhla rychlý pohled na paní Lennoxovou a pak se prosebně podívala na Larkina. „Je… je v garážích.“

„Viděl jsem ho. Co s ním je?“

„Totiž… jela jsem až z Illinois a…“

„Dala jste parkovací lístek šerifovi?“

„Okresnímu prokurátorovi.“

„Proč jste to udělala?“

„Oni… Myslím, že chtěli auto prohledat.“

„Doro!“ zvolala paní Lennoxová.

„Vzorek vašich pneumatik je shodný se stopami, které jsme našli v místě vraždy.“

„Já… bála jsem se…“

„Co na to můžete říct?“

„Nic.“

Jak se tam vaše auto dostalo?“

„Už jsem to vysvětlila okresnímu prokurátorovi.“

„Dobře, tak to vysvětlete i mně,“ vyzval ji Larkin.

„To snad není pravda, Doro,“ řekla paní Lennoxová chladně. „Zdálo se mi, že není důvod dělat kvůli tomu scény,“ odpověděla Dora. „Nevím, kdo tím autem jel. Prostě jsem ho nepoznala.“

„O čem to proboha mluvíte, Doro?“

„Koho jako?“ zeptal se Larkin.

„Stalo se to po tom, co jsem šla do svého pokoje. Svlékla jsem se a chvíli jsem se dívala z okna. Mé auto bylo zaparkované tak, že blokovalo cestu do garáže. Cítila jsem, že to není vhodné, ale vyrozuměla jsem, že do rána nikdo nikam nepojede, a tak jsem… prostě teď nevím, kdo mým autem jel.“

„Doro, o čem to mluvíte?!“

„A když jsem pak auto prohlédla,“ pokračovala Dora vzdorovitě, „našla jsem tu kabelku.“

„Jakou kabelku?“

„Kabelku, která patřila Daphne Arcolové. Dnes ráno jsem ji odnesla okresnímu prokurátorovi.“

„Proč jste včera večer nic neřekla? Proč jste čekala až do rána?“

„Totiž… až ráno jsem si uvědomila, jak je to důležité.“

„Takže podle vás,“ řekl Larkin sarkasticky, „si někdo půjčil vaše auto. Vy jste se rozhodla sednout si a čekat, až se zase vrátí. Pak jste šla dolů a prohlédla ho. Našla jste kabelku. A nikomu jste nic neřekla… Kdy se to stalo, před tím vloupáním, nebo po něm?“

„Před ním. Těsně před ním.“

„Co tím myslíte, těsně před ním?“

„Domnívám se, že vím, co tím myslí,“ vstoupila do toho paní Lennoxová. „Když jsem uslyšela křik, běžela jsem dolů. Našla jsem Doru na schodech s kabelkou v podpaží. Už byla otočená a běžela dolů, ale vím naprosto jistě, že nemohla seběhnout seshora. Musela jít nahoru a pak se otočit…“

Dora se podívala paní Lennoxové zpříma do očí. „Přesně tak. Byla jsem dole a prohlížela auto. Našla jsem kabelku, vzala jsem ji a šla jsem zpátky. Šla jsem po schodech nahoru, a když jsem byla asi ve třetině, uslyšela jsem křik. Nejdřív jsem nevěděla, co mám dělat. Pak jsem uslyšela vaše kroky nahoře v chodbě. Otočila jsem se a vyrazila dolů ve směru těch výkřiků.“

Nastalé ticho naplnil stín podezření. Paní Lennoxová vrhla na Larkina pohled plný obav, pak rychle odvrátila zrak. „Takže vy,“ ozval se konečně Larkin, „jste byla v přízemí edaleko pokoje, kde došlo k vloupání, právě v tu dobu, kdy se ozvaly výkřiky?“

„Už jsem říkala, že jsem byla na schodech asi ve třetině cesty nahoru.“

„V noci jste se potulovala po domě a…“

„la jsem dolů, abych prohlédla auto. Chtěla jsem zjistit… zkrátka, zajímalo mě, kdo s ním jel.“

„A nic z toho jste neřekla policii?“

„Ne, proč bych měla?“

„Řekla jste to dnes ráno okresnímu prokurátorovi.“

„Protože se ukázalo, že kabelka, kterou jsem našla, patří té zavražděné ženě.“

„Doro, co to říkáte!“ zvolala paní Lennoxová.

„A zdá se,“ řekl Larkin, „že vaším autem jel vrah.“

„O tom já vůbec nic nevím.“

„Může někdo dokázat, že jste byla ve svém pokoji v době, kdy váš vůz byl pryč?“

„Přirozeně, že ne,“ pravila hrdě, „svobodná žena těžko může mít v ložnici někoho, kdo by jí mohl poskytnout alibi.“

„Doro,“ řekla paní Lennoxová kysele, „snažíte se snad naznačit, že někdo z naší rodiny jel vaším autem, aniž by vás požádal o svolení?“

„Nevím, jestli z rodiny, ale někdo jím evidentně jel.“

„Proč jste nic neřekla? Proč jste…“

„Nejdřív jsem si myslela, že dotyčný jen couvá na ulici, aby uvolnil příjezdovou cestu. A pak, když odjel, no… čekala jsem, až se vrátí. Přirozeně jsem byla zvědavá.“

„Jaká škoda, že jste se o svou zvědavost nepodělila,“ podotkla paní Lennoxová.

„A co jsem měla dělat?“

Slova paní Lennoxové zněla chladně a formálně: „Myslím, že není důvod o tom teď diskutovat.“

Dora vstala. „Vzhledem k okolnostem předpokládám, že budete radši, když půjdu do hotelu.“

„Ještě počkat, počkat,“ ozval se Larkin. „Nejsem spokojen s tím vaším příběhem, s tím dnešním.“

„Od včerejška se nezměnil. Jen jsem se snažila ušetřit nepříjemnosti rodině muže, kterého miluji. Jestli máte nějaké další otázky, můžete za mnou přijít do hotelu.“

Rychle vyšla z místnosti a nechala za sebou studené, nepřátelské ticho.

Kapitola 11

Jakmile za sebou hotelový sluha zavřel dveře, Dora ohlásila meziměstský hovor. Byla ve svém pokoji v hotelu Madison.

„Spojte mě prosím s Horácem Lennoxem. Horác Crittendon Lennox, L-e-n-n-o-x. Advokát v Chicagu. Je to osobní hovor a chci, abyste si pospíšil. Hned vám dám číslo.“

Byla natolik rozrušená, že nedůvěřovala své paměti a nalistovala číslo v záznamníku. „Uděláte to prosím, co nejrychleji? Jsem Dora Cliftonová. Právě jsem se ubytovala na pokoj…“ podívala se na cedulku na telefonu, „… pokoj tři sta deset.“

Dole v hale zatím Otto Larkin ukazoval operátorovi odznak. „Máte nového hosta na tři sta desítce. Chci, abyste vedli záznam všech jejích hovorů, a chci, abyste poslouchali příchozí hovory a zjistili, kdo volá. Je to rozkaz přímo z policejního velitelství.“

„Teď právě ohlásila hovor, náčelníku.“

„Komu?“

„Nějakému advokátovi z Chicaga.“

„Ale, ale… volá si ho na pomoc? Můžete mě pustit někam, kde bych mohl poslouchat…“

„Je mi líto. To je proti pravidlům i proti zákonu. Nemohu to dovolit nikomu a z žádného důvodu.“

„Dobře, tak veďte záznam hovorů a čísel,“ řekl Larkin. Vlezl do telefonní budky, vhodil do automatu niklák a vytočil číslo Bladu.

„Je tam Harry Elrod? Tady Larkin… Dobře, dejte mi ho… Harry? Mám něco pro tebe. Okresní prokurátor s šerifem si zas hrajou na svém písečku. Zkoumají to auto, co bylo v místě vraždy. Ale já to vzal zkratkou a mám pár zatraceně důležitých doznání od jeho majitelky.

Teď dobře poslouchej. Pikantní skandál. Auto patříoře Clif tonové, která byla na návštěvě u Lennoxů. Má to být snoubenka nejstaršího syna. Vypráví podivnou historku o tom, že jí někdo auto vzal a že pak v něm našla kabelku té ženy, co měla být ta mrtvola. Přitlačil jsem ji ke zdi a donutil ji přiznat, že byla v přízemí přesně v době, kdy Moana Lennoxová přistihla ve svém pokoji zloděje. Tím autem mohla taky jet. Za těchto okolností ji paní Lennoxová v podstatě vykopla z domu, takže teď je ubytovaná v hotelu Madison. Právě se nastěhovala. Čeká tam na tebe báječné interview, a pokud jde o mě, můžeš to rozmáznout, jak chceš. Clarion pro mě nikdy nic neudělal. Jen neříkej, kdo ti dal tip, to je všechno.“

Harry Elrod servilně děkoval a Larkin zavěsil se spokojeným úsměvem na tváři. Ukousl špičku doutníku a vyrazil k červenému policejnímu autu, které nechal zaparkované o půl bloku dál.

Dora zatím přešlapovala po pokoji jako zvíře v kleci, jako by snad její energie mohla nějak spojení urychlit.

Telefon konečně zazvonil a operátor řekl: „Vyčkejte u telefonu.“

Následovala nekonečná chvíle mučivého napětí, během níž Dora dostala strach, aby Horác někam nejel, a pak se konečně ozval vytoužený hlas.

„Ahoj, miláčku. Řeknu to všechno za tebe, abychom zkrátili úvod. Pak nám z těch tří minut zbyde co nejvíc času na to, abys mě znovu přesvědčila o mém štěstí.

Voláš hlavně proto, abys mi řekla, že všechny tvé obavy byly zbytečné. Že Lennoxovi jsou normální lidi, že máma s tebou jedná jako s princeznou, což mimochodem jsi, a že se máš báječně, ale stýská se ti po mně. A že se chystáš vyrazit na cestu zpátky, jak jen to půjde.

A teď, když už máme úvod za sebou, zbývají nám dvě minuty vacet dva sekund na to, abychom trochu rozvedli to, jak se ti po mně stýská.“

„Horáci,“ řekla zoufale, „musíš chytit první letadlo a přijet sem.“

„Cože?“

„Musíš letět prvním letadlem. Už nejsem ve vašem domě. Jsem v hotelu Madison v pokoji tři sta deset. Je to strašné.“

„Doro, co se proboha stalo?“

„Všechno.“

„Chceš říct, že s nimi nevycházíš?“

„Nevycházím s nimi. Nevycházím ani s policejním náčelníkem. Obávám se, že zanedlouho budu zatčena pro vraždu. Snažila jsem se krýt někoho z tvé rodiny, a teď budou mé jméno tahat po všech novinách.

Nebo, vzato z pohledu tvé matky, jsem pošpinila jméno Lennoxů, spáchala vraždu, ukradla Moaně rodinné šperky a…“

„Doro, děláš si legraci?“

„Kéž by. Je to jako zlý sen. Potřebuju tě,Horáci. Skoč do letadla a rychle přijeď.“

„Je to snad nějaký žert, Doro? Snažíte se mě dostat na nějakou oslavu nebo něco takového? Nezapomeň, že jsem začínající advokát, který si sotva otevřel kancelář a bojuje o přežití…“

„Horáci,“ skočila mu do řeči, „začínám sympatizovat se ženami, které trpí hysterií. Štípala jsem se po celém těle, snažila jsem se přesvědčit sama sebe, že je to nějaká obludná noční můra. Zkrátka, jak jsem tolikrát opisovala při hodinách psaní na stroji: ‚Vlast volá všechny dobré muže na pomoc.‘“

„Dobří muži už jedou,“ oznámil Horác. „Přiletí prvním letadlem. Neboj, princezno, tvůj rytíř už spěchá, aby tě zachránil.“

„Nemusí to být rytíř. To zavání ctnostnou chrabrostí. Já potřebuju někoho, kdo mě vezme do náručí a umožní mi na chvíli zapomenout na to, že mě místní policie obviňuje z vraždy.“

„Nedělej nic, dokud nepřijedu. Poženu svého bělouše, že bude celý od bláta. Myslím, že pravidelnou linkou bych byl v Los Angeles kolem šesté ráno vašeho času, ale snad budou i nějaké flexibilní lety, které odlétají, jakmile se naplní. Každopádně budu u tebe. Najdu tě v hotelu Madison?“

„Radši se nejdřív zeptej ve vězení.“

Jeho smích ji povzbudil, ačkoliv v hlase cítila znamení nervozity.

„Nic nedělej a čekej na mě, princezno. Vyrážím hned teď.“

S pocitem úlevy zavěsila.

Kapitola 12

Rex Brandon volal Selbymu. „Dougu, myslím, že se nám konečně podařilo identifikovat mrtvolu.“

„A kdo je to?“

„Jmenuje se Rose Furmanová. Byla z Los Angeles.“

„Jak jste ji identifikovali, Rexi?“

„Díky botám. Měla nezvykle úzkou nohu a tak těžko sháněla boty. Takže si je už čtyři nebo pět let nechávala dělat v jednom obuvnictví na zakázku. Znají ji, protože jí doručovali boty domů a měla u nich vlastní účet. Jinak toho o ní moc neví. Prostě občas přišla a objednala si jedny nebo dvoje boty, někdy dokonce troje nebo čtvery. Pak o ní zas dlouho neslyšeli. Jedu teď do L. A. Chceš se přidat?“

„Jasně. Co vzít s sebou Sylvii?“

„To se ví,“ odpověděl Brandon.

„Ale radši ji jen upozorníme a řekneme jí, ať jede za námi vlastním autem. Už jsme si kvůli tomu, že s sebou berem novináře, užili dost.“

„To bych řekl.“

„Seženu ji,“ slíbil Selby.

„A jak na to půjdem, Dougu? Když to bude vypadat, že tentokrát máme tu pravou, půjdeme k ní domů a prohlédneme to tam?“

„Budeme postupovat s rozvahou. Než cokoliv podnikneme, musíme mít jasnou identifikaci. Máš její fotku. Musíme najít někoho, kdo potvrdí, že je to ona. Když pak zjistíme, že není doma, a když ji identifikují i v tom obuvnictví, nevidím důvod, proč bychom nemohli dovnitř.“

„To beru.“

„Mám tu pár nových drobností,“ řekl Selby, „ale…“

„Počkej,“ přerušil ho Brandon, „něco se stalo. V ulicích prodávají Blade. Safra, musel vyjít o dobrých čtyřicet minut dřív. Slyším kameloty, jak křičí z plných plic.“

„Dobrá, uvidíme, jestli…“

„Počkej, jde tu jeden z mých lidí a nese ty noviny… Kruci, Dougu, tohle je teda něco!“

„Co je tam?“

„Tak proto takhle vyrazili do ulic. Otto Larkin má celou první stranu.“

„Co udělal?“

„Podle toho, co píšou, zadržel osobu, která je pachatelem té vraždy, a… ať se propadnu, jestli nezatknul Doru Cliftonovou, Dougu… Píšou tu, že našel vražednou zbraň a krví potřísněné šaty v hotelovém pokoj i podezřelé… A pěkně se tu do nás pouštějí.“

„Hoď noviny do auta, Rexi. Přečteme si ty odpudivé podrobnosti cestou do L. A.“

Kapitola 13

Zatímco šerif Brandon řídil svůj velký vůz po dálnici do Los Angeles, Selby četl nahlas z Bladu.

„Zdá se, že musíme číst Blade, abychom se dozvěděli, co tu Daphne Arcolová dělá. Poslechni si, co řekla Elrodovi. Je to v uvozovkách jakožto její výpověď:

„Koncem června – abych byla přesná, dvacátého devátého – jsem se ocitla ve městě Yuma v Arizoně dočasně bez prostředků.

Jeden mladý muž mi nabídl, že mě sveze kus cesty směrem na Los Angeles, kam jsem měla namířeno. Řekl, že pojede, dokud nebude příliš ospalý. Jmenoval se Frank. Jeho auto mělo missourijskou poznávací značku. Jsem si téměř stoprocentně jistá, že jeho příjmení bylo Grannis.

Vzal mě až do Madison City. Tam řekl, že je moc unavený na to, aby jel dál, a rozhodl se proto přespat v motelu. Jako pravý gentleman se nabídl, že mi zaplatí jednolůžkový pokoj, kdybych na něj chtěla počkat a jet s ním ráno dál. To jsem však nemohla přijmout, přestože už bylo po půlnoci. Musela jsem být v Los Angeles, a proto jsem se rozhodla stopovat rovnou dál.

Do pěti minut mě někdo vzal a na Franka jsem už víc nemyslela. Až do chvíle, co jsem si přečetla v novinách, že v Madison City byl zatčen jistý Frank Grannis za to, že srazil člověka a ujel. Vrátila jsem se do Madison City, abych si to ověřila, protože pokud by se jednalo o jednoho a téhož muže, věděla jsem, že žádnou nehodu mít nemohl. Byla jsem s ním od chvíle, kdy opustil arizonsko-kalifornskou hranici, až do okamžiku, kdy se šel ubytovat do motelu v Madison City.

Proto jsem přijela do Madison City. Chtěla jsem něco zjistit o tom případu, neboť jak jsem vyrozuměla, Frank Grannis byl zadržen tady a pak předán do nějakého jiného okresu.

Jaké však bylo mé překvapení, když jsem se dnes ráno vzbudila a zjistila, že vaši okresní úředníci mě nejen prohlásili za mrtvou, ale dokonce potají vnikli do mé ložnice pomocí náhradního klíče a neobtěžovali se ani zaklepat.“

„Franka Grannise jsem přece zatýkal já,“ zvolal Brandon. „Dopravní policie našla toho mrtvého Mexičana kousek za Holtville. Jel na kole a evidentně ho srazilo auto. Odletěl do škarpy a řidič ujel. Na místě nehody se našel kus předního světla a o něco dál byl další. Policie obvolala všechna města podél silnice a požádala nás, abychom pátrali ve všech veřejných garážích a motelech po vozu s rozbitým světlem.

Jeden z mých lidí objevil auto toho Grannise. Pravé přední světlo bylo rozbité, blatník byl promáčknutý dovnitř a Grannis přiznal, že předchozího dne jel až z Tucsonu a přijel pozdě v noci.

Oznámil jsem to šerifovi z El Centra a popsal jsem mu tvar vylomeného skla. Zdálo se, že odpovídá těm střepům. Takže honem přijeli z El Centra a přivezli je. Nebylo dalších pochybností. Seděly tam úplně přesně. Grannis srazil toho Mexičana.

Vznesli proti němu obvinění z toho, že zavinil nehodu a ujel, a odvezli si ho rovnou s sebou.“

„Mhm,“ řekl Selby, „teď vidíš, jak se to komplikuje. Je tu ale ještě něco, co by nás snad už ani nemělo překvapit.“

„Co, Dougu?“

„Grannisovým obhájcem je pan Alfonse Baker Carr.“

„U čerta, proč ti to sakra Arcolová neřekla, když jsi s ní mluvil?“

„Těžko říct. Asi proto, že ji Carr varoval, aby nic neříkala. Můžeme si začít dávat dvě a dvě dohromady. Musela se s Carrem spojit krátce po té, co jsme mluvili s jeho manželkou. Proto byla pryč až do čtyř do rána. Starej Abeceda musel už brzy po té, co jsme od nich odešli, vědět, že jsme se spletli v identifikaci těla, ale nedal nám nic vědět. Nechal nás při tom, počkal si, až Clarion uveřejní zprávu o smrti Daphne Arcolové, a předpokládám, že teď pomůže Arcolové podat na noviny žalobu.“

„Proklatej chlap,“ vztekal se Brandon. „Mohl nám ušetřit spoustu problémů, kdyby jen vzal do ruky telefon a zavolal do mojí kanceláře.“

„Když se to tak vezme, Rexi,“ uvažoval Selby, „proč by nám měl Carr chtít ušetřit problémy? Tím, že prostě ďržel jazyk za zuby, poskytl Arcolové výbornou příležitost žalovat Clarion a možná i nás o náhradu škody.“

„Ať si nás žaluje. Dá mu zatracenou práci vysvětlit své mlčení před porotou.“

„Ale ne, Rexi. Carr je příliš mazaný na to, aby se nechal chytit do pasti. Jestli Daphne Arcolová podá žalobu, můžeš se vsadit, že Carr ji nebude oficiálně zastupovat. Sežene jí na to nějakou loutku. Sám bude s námi soucítit a litovat nás za tu nepříjemnou situaci. Neměj strach, že by se starej Abeceda nechal tak snadno chytit.“

„Někdy si říkám, že by stálo za to rozbít mu konečně hubu, ať to stojí, co to stojí. Nechápu, jak ho můžeš snášet, Dougu. Snad ti dokonce připadá zábavný. Mě dovádí k šílenství.“

Selby se zasmál. „Po pravdě řečeno, Rexi, něco se mi na tom mizerovi zamlouvá. Je to takový uhlazený, duchaplný ďábel. Musím uznat, že má jednu z nejsilnějších osobností, co jsem kdy poznal. Je to dokonalý herec, který se nikdy nedá nachytat při jednoznačné lži. Dokáže nás vodit za nos, ale téměř nikdy neříká, co by nebyla pravda. Dělat to, co dělá Carr, vyžaduje velké mistrovství.“

„Jo, řekl bych, že je jak se patří mazanej. Je tam taky úvodník, Dougu?“

„Jasně. Roztáhli ho přes celou stranu. Myslím, že jsem ti říkal, že Paden mi dal příležitost dát se s ním do spolku a pak vyrukoval se všemi možnými výhrůžkami, kdybych jako nechtěl. Tenhle případ vypadá, jako by byl pro něj na zakázku.“

„Paden!“ odfrkl si Brandon. „To je další Carrův lump. Pokud jde o mě, vsadil bych se, že peníze na koupi Bladu přišly od Carra. Koukni na to, co se nám tu děje přímo před očima. Když Carr přišel do našeho okresu, jeho pokorná touha stát se součástí naší společnosti a zbavit se toho, co se pojí s velkoměstskou praxí obhájce ve věcech trestních, byla skoro dojemná. Chtěl jít do důchodu. Pak řekl, že ho klienti nenechají.

Hned se proslavil tím, že bral choulostivé případy zdejších prominentů a jak se patří si je zavázal. Stala se z něj pračka, která pere špinavé prádlo zločinu.

Postupně za ním chodí další a další významní občané s velmi důvěrnými záležitostmi.

Starej Abeceda má svoje trumfy. Držet jazyk za zuby umí spolehlivě. A ví, jak takovou prominentní osobu dostat z průšvihu, aniž by cokoliv vyšlo na povrch. Pokaždé když někoho z něčeho dostane, má další eso v rukávu, dalšího člověka, na kterého se může v případě potřeby obrátit. Ten chlap je pěkně nebezpečnej. Ale podívejme se, co nám poví Paden ve svém úvodníku. Předpokládám, že se zas uchýlil k povznesené blahosklonnosti velkoměstského vzdělance, který má co do činění s partou vidláků. K čertu s těmi jízlivými, kousavými úvodníky!“

„Tak proč je číst, Rexi? Víme předem, že se do nás budou strefovat, tak proč to prostě…“

„Ani nápad. To bych nepřežil,“ zašklebil se Brandon. „Přečti, co pro nás starej Paden má, Dougu.“

Selby přeložil noviny a řekl: „Tak dobře, Rexi. Poslouchej:

Opět jsme nuceni upozornit daňové poplatníky na naprostou neschopnost šerifa a okresního prokurátora z našeho okresu. I když si možná někdo myslí opak, není to příjemná povinnost; konáme tak ale v zájmu blaha našeho společenství. V tomtéž zájmu se zmiňujeme o jejich postupu při vyšetřování tohoto posledního zločinu.

Shodou okolností k vraždě došlo na území města a městská policie se dala do práce přibližně ve stejnou dobu jako naši přesnaživí okresní úředníci, kteří tolik žízní po publicitě.

Kdyby naši okresní představitelé měli zájem o seriózní spolupráci s náčelníkem městské policie, mohli ji mít na požádání. Ale ti namísto toho s charakteristickým přezíráním standardních postupů městskou policii ignorovali, a to až do té míry, že jí opomněli sdělit důležitá fakta.

To, jak jejich snahy nakonec ztroskotaly, dobře dokládá skutečnost, že jeden vysloužilý advokát, který už patrně zapomněl víc zákonů, než okresní prokurátor vůbec kdy znal, a který získával praxi v soudní síni už v době, kdy muž, jenž dnes v madisonském okrese zastupuje zákon, byl ještě v plenkách, nyní zkoumá možnosti podání žaloby.

Je udivující, že Doug Selby byl na místo okresního prokurátora vůbec kdy zvolen. Nejen že oznámil tisku jméno jisté mladé ženy, která prý byla zavražděna, ale nato vnikl do její ložnice. K tomu si zřejmě přizval reportérku ze servilního Clarionu, aby sledovala, jak vytáhne z klobouku králíka – či v tomto případě jak najde stopu v kufru.

Šerif Brandon využil první příležitosti, aby mohl zmizet z místa činu, aniž by sdělil policejnímu náčelníkovi, kam jde, a připojil se k Selbymu v hotelu. Tam pak společně zahájili systematické prohledávání pokoje pronajatého jistou mladou ženou, kterou s nalezenou mrtvolou pojila pouze jediná skutečnost, a sice fakt, že se obě v poslední době ocitly v jednom a tomtéž městě v Montaně.

Jádro problému je však v tom, že všechen ten nemístný spěch, všechno to narušování soukromí a zostouzení okresu za účelem zisku osobního kreditu nejenže k ničemu nevedlo, ale navíc hrozilo zdržením vyřešení případu. Byl to až policejní náčelník Otto Larkin, kdo pozornou a systematickou prací a tím, že šel důsledně po stopách a dal si dvě a dvě dohromady, dospěl k zadržení evidentního pachatele a navíc našel důkazy nejvyšší důležitosti. Kdyby nebylo Larkina, naši drazí okresní by se těchto důkazů v životě nedobrali.

A co se týče dlouholetého zvyku šerifova i prokurátorova úřadu maskovat politické dluhy tím, že poskytují informace výhradně jedněm novinám a své zprávy uveřejňují jedině přes tento favorizovaný tiskový orgán, tentokrát došlo k situaci, kdy náš vážený konkurent očividně přestřelil a může se těšit na soudní dohru.

Brandon Selbyho vztekle přerušil: „Ten jejich styl dokáže člověka parádně rozčílit. Skoro jako bychom stáli před nebeskou bránou a svatý Petr by na nás koukal svrchu a jmenoval nám všechny naše hříchy. Co že to má Larkin za důkazy?“

„Dora Cliftonová po té, co ji zjevně vyhodili od Lennoxů, šla do hotelu Madison. Zavolala si a pak šla ven. Larkin zatím prohledal její pokoj. V kufru našel blůzu se skvrnami od krve. Vzal blůzu a běžel do laboratoře. Testy potvrdily, že je to lidská krev. Nato ji Larkin zatknul. Cliftonová tvrdí, že jí tekla krev z nosu, když přejížděla přes horský předěl. Trvá na tom, že skvrny jsou od toho.“

„A to je všechno, co Larkin má? Jen ty stopy kol a blůzu se skvrnami od krve?“

„Ne,“ odpověděl Selby zahloubaně, „našel vražednou zbraň.“

„To říká on. Vsadil bych se, že nic nemá. Kde ji našel?“

„Píšou, že jsou vázáni slibem nezveřejnit to. Prý jakmile si byl Larkin jist svou stopou, prokázal neúnavnou vytrvalost honícího psa a…“

„Prosím tě přeskoč to. Je mi z toho nanic. Pro Kristovy rány, Dougu, přece lidi nejsou tak blbí.“

Selby se usmál. „Záleží na tom, jak se jim to podá. Ten tajemný nález vražedné zbraně pochopitelně dává jeho verzi punc pravdivosti… pokud to teda doopravdy je vražedná zbraň a Larkin ji našel.“

„Pokud to fakt je vražedná zbraň a Otto Larkin ji našel, přísahám, že sním vlastní boty,“ prohlásil Brandon. „Takže teď se nám tahle Arcolová se starým Abecedou zaplétají do toho případu z El Centra… No dobrá, pojedeme hezky rychle svou cestou a uvidíme, čeho se dobereme my… Larkin nám tu svou zbraň musí předat, ne?“

„Samozřejmě. Teď, když se v novinách ukázal jako hrdina, celý případ nám předá. Hodí nám ho na krk.“

Selby prudkým pohybem složil Blade a hodil ho na zadní sedadlo. „Budeme pokračovat ve svém vyšetřování a uvidíme, kam nás to dovede. Prostě zapomeneme na ty, co jsou proti nám.“ Strčil si ruce do kapes a už nic neříkal až do chvíle, kdy Brandon zabočil z hlavní třídy do menší ulice a oznámil: „Tady máme sraz s tím člověkem od šerifa.“

Na rohu čekal služební vůz. Uvnitř seděli dva muži. Halbert Hardwick, zástupce místního šerifa, který už s Brandonem dříve spolupracoval, poznal Brandonovo auto. Přišel za nimi a přivítal je podáním ruky.

„Už tu holku prověřujeme,“ oznámil, „a přišli jsme na pár zajímavých věcí.“

„Na co, Berte?“

„Dělala detektiva.“

„Pro město?“

„Ne, soukromého detektiva. Měla vlastní malou agenturu. Jednomu z chlapů z evidenčního se to jméno zdálo povědomé, tak jsme ji zkusili vyhledat. To se ví, že to byla ona. Má živnostenské oprávnění i všechno ostatní, jak má být.“

„Jakou dělala práci?“

„Většinou se specializuje na případy, které se týkají různých playboyů a podobných týpků. Je to dost pěkná kočka, když se nafešákuje, a prý si je umí omotat kolem prstu a pak je jak se patří zmáčknout.“

„No, už si asi nikoho neomotá,“ řekl Brandon. „Má to za sebou. Tedy pokud je to ona. Jestliže byla detektiv, nemělo by být těžké ji identifikovat.“

„Jasně, že ji můžeme identifikovat. Máme všechno, dokonce i otisky prstů. Vzal jsem její záznamy s sebou.“

„Dobrá práce,“ pochválil si Selby. „Máme tady její otisky a fotku.“

Brandon vyndal náprsní tašku a vytáhl z ní sadu otisků a fotografii.

„Ať se propadnu, jestli to není ona,“ řekl Hardwick. „No, podívejme se na ty otisky. Já si vezmu prsteníček. Vy se koukněte na pravý ukazováček, Rexi.“

„Vypadá to shodně,“ oznámil šerif po chvíli. „Samozřejmě to není stoprocentní, ale…“

„Shodují se,“ prohlásil Hardwick. „Takže je to tutovka, šerife. Totožnost už máme vyřešenou. A navíc už víme, pro koho dělala v době, kdy ji odkráglovali.“

„Jak jste to všechno stačili za tak krátkou dobu?“

„Díky drobné práci a štěstí. Ten chlápek ji sháněl celou noc. Stál s autem před jejím domem polovinu večera a pak se ukázal znovu brzy ráno ještě před svítáním. Domovnice si všimla, že nemá kalifornskou značku, a tak si pro případ napsala číslo. Když jste pak zavolali, začali jsme s pátráním, a jakmile jsme dospěli k závěru, že máme tu pravou, šli jsme za domovnicí. Řekla nám o tom autu. Ukázala nám značku. Ještě když jsme tam byli, objevil se znovu. Přirozeně jsme se ho začali vyptávat. Odpovídal vyhýbavě. Nechtěli jsme se do něj víc pouštět dřív, než dorazíte.“

„Jaká byla přibližně jeho výpověď?“

„Radši si to poslechněte z první ruky. Zatím jsme z něj nedostali víc, než že tahle Furmanová pro něj něco dělala a že jí shání, aby se dozvěděl, co zjistila. Mám ho tady s sebou, čeká v autě.

Jmenuje se Barton Mosher. Je z Windriftu v Montaně. Pojďte se mnou, můžete si to rovnou poslechnout.“

„Ví něco o tom, co vyšetřujeme?“ zeptal se Selby.

Hardwick na něho vrhl zkoumavý pohled. „Tak hloupí nejsme, pane Selby. Ví jen, že hledáme Rose Furmanovou, a to je všechno. Pojďte za ním.“

Dovedl je ke svému autu a obrátil se k muži, který čekal uvnitř: „Toto jsou dva mí přátelé, pan Selby a pan Brandon. A to je pan Mosher.“

Muži si podali ruce.

„Řekl by mi laskavě někdo, o co tu vlastně jde?“ ptal se Mosher.

„Právě to chceme my vědět od vás,“ řekl Hardwick. „Motal jste se kolem bytu slečny Furmanové a…“

„Už jsem vám říkal, že to je čistě obchodní záležitost. Řekl jsem vám, o co jde.“

„Dobrá, tak nám to povězte ještě jednou. Moji přátelé by to rádi slyšeli.“

„Požádal jsem Rose Furmanovou, aby pro mě něco udělala. Nevím, jestli bych to měl víc rozebírat.“

„Dělejte, jak chcete,“ pravil Hardwick. „Můžem vás vzít s sebou na velitelství a tam budete mít dost času, abyste si to rozmyslel. Jestli máte co skrývat, byla by přece hloupost svědčit sám proti sobě.“

„Co tím myslíte, svědčit sám proti sobě?“

„Vysvětlím vám to ještě jednou. Soustřeďte se. Rose Furmanová není doma. Už tu není pěknou chvíli. Vy se motáte pořád kolem. Vaše chování je dost podezřelé. Sousedi se začnou zajímat, o co jde. Jeden nám zavolá. Přijedeme a ptáme se vás, ale vy si hrajete na tajemství.“

„Prosím vás, o čem to mluvíte? To přece, hoši, nemůžete. Mohl bych si zavolat právníka.“

„Dobře. Pojedeme na velitelství a zavoláte ho odtamtud.“

„To nechci. Kolem policejního velitelství okouní novináři.“

„To se ví. Bojíte se jich?“

„Jo. Totiž… ehm, nesnesu… nechci, aby se o mně psalo.“

„Tak byste možná radši mluvil tady.“

„Můj právník…“

„Ještě chvilku dělejte tajnosti a budete ho potřebovat.“ Hardwick zívl. „Nemá někdo z vás cigarety? Asi pomalu vyrazíme k šerifovi.“

„Rose Furmanová je detektiv,“ vyhrknul Mosher. „Dobrý detektiv. Pracovala pro mě už dřív a vždycky odvedla prvotřídní práci.“

„No sláva, kamaráde. Jen dál.“

„Žiju v Montaně a – řeknu to tak, jak to je – mám tam podnik, kde si lidi můžou trochu zariskovat, nic tak zvláštního, vlastně jen blackjack, ruleta, poker a ještě pár hazardních her.“

Mosher zaváhal.

„Jen pokračujte,“ vybídl ho Hardwick. „Už jste jednou začal.“

„Asi před dvěma měsíci, abych byl přesný, dvacátého šestého července, do podniku přišla jedna z těch holek, co se poflakujou kolem a dělají křoví na rančích pro turisty, a vyhrála, co se dalo. Ta série výher se mi vůbec nezdála. Udělala asi šest tisíc dolarů. Mohl bych si dovolit to oželet, kdyby všechno bylo čisté. Ale něco mi pořád říkalo, že za tím mohla být nějaká dohoda s některým z mých zaměstnanců. Jsou to samozřejmě samí profíci a získat je pro takovou hru by vůbec nebylo jen tak. Peníze na ně neplatí, ale tahle holka je docela kus a… no, zkrátka, začal jsem si klást otázky, to je vše. Nakonec jsem se rozhodl, že oželím ještě dalších pár set dolarů, abych zjistil pravdu. Najal jsem si Rose Furmanovou, aby zkusila tu holku najít a…“

„Ona opustila Windrift?“ přerušil ho Brandon.

„Přesně tak. Vypařila se hned druhého dne po té výhře. Byla pryč asi dva týdny nebo tak nějak, pak se nakrátko vrátila a potom zase zmizela. To, jak se chovala, a všechno to dohromady… vzbuzovalo to ve mně velké podezření.“

„Dobře. A dál?“

„Rose volala, že pro mě má konečnou odpověď a že když za ní přijdu, předá mi kompletní důkazy.“

„A pak tu nebyla?“

„Nebyla. Náhodou vím, že pracuje ještě na jednom případu, který souvisí s Windriftem. Vlastně proto jsem přišel na nápad ji na to najmout. Objevila se u mě asi před třemi nebo čtyřmi týdny a řekla mi, že u nás na něčem pracuje. Ujistila mě, že se to vůbec netýká mé osoby, ale že ode mě potřebuje nějaké informace o jiných podnicích a o tom, kdo je vede. Tak jsem ji požádal, jestli by k tomu nevzala ještě práci pro mě. Řekla, že nevidí důvod proč to nevzít. Pověděl jsem jí tedy o té holce a o tom, jak mě obrala o šest táců. A to je celý můj příběh, pánové. Jsem čistej jak lilium. Můžu vám ukázat řidičák, fotky mého podniku, a kdyby to bylo nezbytně nutné, můžu vás od kázat na lidi odsud, kteří mě znají. Jsou to lidé, co byli na nějakém z těch turistických rančů kolem Windriftu a zastavili se i u mě. Přirozeně si mě pamatují. Snažím se jednat s lidmi poctivě.“

„Oukej, kamaráde,“ řekl Hardwick, „podíváme se na to, co máte. Vysypte kapsy. Dostal jste od téhle Rose Furmanové nějaké dopisy?“

„Ne. Neposílala mi dopisy a já ani žádné nechtěl. Kdyby mi něco důležitého chtěla, zavolala by. Když si najmu detektiva, chci od něj jen jediné, a to je konečná odpověď.“

„Kde jste tu ubytovaný?“

„V Critchwoodu.“

Hardwick pohlédl na Brandona a na Selbyho a pak se otočil zpátky k Mosherovi. „No tak, kamaráde, jednu věc jsme ještě neslyšeli.“

„Jakou?“

„Jméno té šťastné dívky.“

„To jsem vynechal schválně.“

„A já se na to schválně ptám.“

„Nechápu, proč na něm záleží.“

„Proč ji chráníte?“

„Nechráním ji. Chráním sebe. K mé profesi patří zásada, že o těchto věcech se nešíří klepy.“

„Nešíříte klepy. Odpovídáte na otázky. Jste mezi přáteli… dokud se chováte přátelsky. Tak jak se jmenuje?“

„Je to holka, co se motá kolem rančů pro turisty.“

„To už jste říkal. Teď chci slyšet její jméno.“

„Daphne Arcolová.“

Hardwick se otočil k Selbymu a k Brandonovi. „To jméno vám něco říká, hoši?“

Brandonovo přikývnutí bylo výmluvné.

„A Rose Furmanová řekla, že má konečnou odpověď na vaši otázku?“

„Přesně tak.“

„Řekla, jestli je to ano, nebo ne?“

„Ne. Řekla jen, že bude připravená mi odpověď sdělit.“

„Odkud volala?“

„Odněkud z citrusového pásu. Myslím, že to bylo Madison City.“

„Chcete od něj ještě něco, hoši?“ zeptal se Hardwick. „Jinak ho můžem propustit a případně se s ním spojit telefonem. Jak se jmenuje šerif ve vašem okrese, kamaráde?“

Mosher se usmál. „Můžu vám dokonce poskytnout víc než to. Dám vám jeden jeho předvolební leták z loňského podzimu. Kéž byste mu zavolali a zeptali se ho právě na mě.“

„Dobrá, uděláme to.“

„Takže nevíte, kde je Daphne Arcolová teď?“ zeptal se Selby.

„Ne, nevím to, ale stačí mi, že to ví Rose Furmanová. Až se nám ji podaří sehnat, všechno nám řekne.“

„Domníváte se, že Daphne Arcolová vyhrála těch šest tisíc podvodně zinscenovanou hrou?“

„Nevím. Jen jsem ochoten obětovat nějaké další peníze na to, abych to zjistil. To je vše.“

„Kdyby byly ve vašem podniku rovné vztahy,“ ozval se Brandon, „těžko by někdo z vašich zaměstnanců přistoupil na takový podvod.“

Mosher na něho pohlédl, na moment se zamyslel a pak řekl chladně: „O tom jsem nepřemýšlel, pánové.“

Hardwick potlačil smích. „Tak dobře. Jděte do svého hotelu a zatím tam zůstaňte. Nikam nechoďte. Možná s vámi ještě budeme potřebovat mluvit. Pro ten případ vás chceme mít pěkně na dosah. Auto je hlášené na vaše jméno?“

„Přesně tak, je to moje auto.“

„S ním jste sem přijel?“

„Jo, a netrvalo mi to moc dlouho. Jel jsem, co to dalo. Jsem nervózní a kamkoliv jedu, vždycky tam chci být první.“

„Myslíte si, že Daphne Arcolová je někde tady?“

„Ano. Rose Furmanová mi řekla, ať přijedu sem. Řekla, že mi bude moci dát odpověď.“

„Jak se jmenuje ten muž, o kterém si myslíte, že v tom jede s ní?“

„To bych radši neříkal. Mám v podniku dost dobrých lidí, a kdybych se spletl, bylo by to…“

„Který to podle vás byl?“

„Já nevím. Právě to měla Rose Furmanová zjistit. Dokážu se smířit se ztrátou šesti tisíc dolarů… jednou. Nechci se s ní smiřovat podruhé.“

„Oukej,“ řekl Hardwick, „vezměte si svoje auto a jeďte do hotelu.“

Mosher se přátelsky usmál. „Pánové, bylo mi potěšením. A kdybyste náhodou zavítali do Windriftu, přijďte se podívat do Křišťálové koule.“

Kapitola 14

„Chcete do jejího bytu?“ zeptal se Hardwick.

„Chceme,“ odpověděl Brandon, „ale nechceme, aby pak někdo dělal problémy.“

„To nechte na mně. Takže půjdeme.“

„Kdy?“

„Hned teď. Je to za rohem.“

„A co klíče?“ otázal se Selby.

„Mám od domovnice náhradní. Všechno je v cajku, stačí jen vstoupit.“

„Měla by nás tam čekat jedna přítelkyně,“ řekl Selby. „Novinářka…“

„Přátelské noviny?“

„Jo.“

„Jasně, bereme ji s sebou. U mě není problém. Mám instrukce vyjít vám ve všem vstříc. Co chcete vy, chci i já.“

Zahnuli za roh a zamířili k domovnímu vchodu. Sylvie Martinová čekala v autě před domem. Když se muži přiblížili, vrhla zkusmý pohled na Selbyho a pak cudně sklopila zrak a odvrátila hlavu. Předstírala nesmělou dívku, která během čekání na svůj doprovod na okamžik podlehla záchvěvu zvědavosti.

„To je ona?“ zeptal se Hardwick.

Selby šel k Sylviinu autu a otevřel dveře. „Je to v pořádku, Sylvie. Slečno Martinová, dovolte mi představit vám pana Berta Hardwicka z kanceláře místního šerifa.“

„Rád vás poznávám,“ řekl Hardwick. „Pan Selby říkal, že půjdete s námi. Pokud jde o nás, chlapci z Madison City jsou v tomhle případě šéfové.“

Sylvie se vděčně usmála a všichni čtyři vešli hlavním vchodem do domu. Ani se nezastavili u domovnice a vyšli nahoru dvě patra k bytu Rose Furmanové.

Hardwick vyndal náhradní klíč a otevřel dveře. Pak ustoupil ke straně.

Brandon vešel dovnitř. Za ním šel Selby, pak Sylvie a nakonec vstoupil Hardwick a zavřel za sebou dveře.

„Musím vás požádat, Sylvie,“ pravil Brandon, „abyste se ničeho nedotýkala. Pozorně všechno sledujte, ale prohledávání nechte na mně a na Selbym.“

Byt měl dva pokoje. Obývák byl zařízen jako kancelář s psacím strojem, malým sejfem a skříňkou s kancelářskými potřebami. V odpadkovém koši u nevelkého psacího stolu nebyl ani papírek. Ale psací stroj stál na stole otevřený a uvnitř byl způli popsaný papír, jako by pisatelka byla při psaní vyrušena a musela odejít za nějakou velice naléhavou záležitostí.

Hardwick, Brandon i Selby současně vyrazili ke stroji.

Text byl adresován Bartonu Mosherovi a byl nadepsán „Závěrečná zpráva“.

„Uzavřela jsem vyšetřování. Těch šest tisíc vyhraných dvacátého šestého července bylo částečně poctivých, nicméně byste raději měl propustit muže u druhého stolu s ruletou. Jedná se o toho, kterému chybí poslední článek malíčku pravé ruky.

Sledovaná musela v červenci odjet do Los Angeles. Ir té době byla bez peněz. Dohodla se s tímhle krupiérem, že u něj začne se čtvrtdolarovými sázkami a on ji nechá vyhrávat až do pěti set. Na začátek měla deset dolarů.

Nevím, jak dobře lze talíř rulety ovládat. Předpokládám, že se celkem snadno dá ovlivnit výseč, ale ne políčko, na kterém kulička skončí. Takže lze někomu výrazně zvýšit nebo snížit šanci na výhru, ale to je vše.

Váš zaměstnanec dohodu dodržel. Manipuloval hru tak, že sledovaná měla velkou naději na výhru. Prohrála asi pět dolarů ze svých deseti a potom začala vyhrávat. Občas se jí nedařilo, ale nakonec se dostala až ke smluveným pěti stům. Krupiér jí pak dal znamení, aby skončila.

Vzala svých pět set a přešla k jinému stolu, a ačkoliv nebyla s krupiérem vůbec smluvená, vyhrála neuvěřitelný balík.

U toho stolu hrál jistý Carl Remerton. Během večera prohrál asi patnáct tisíc. Krupiér nemohl udržet kontrolu nad oběma velkými hráči najednou, neboť sázeli proti sobě. Sledovaná si to moc dobře uvědomovala, a tak krupiérovi (který byl ale poctivý) nezbývalo, než si vybrat mezi velkým ziskem od Remertona při oželení až šesti tisíc, které by vyhrála sledovaná, anebo rizikem, že Remerton vyhraje ještě větší částku, které bylo nutně spojeno s jakýmkoliv pokusem sledované ve výhře zabránit. Tohoto krupiéra jste podezíral z možného spiknutí se sledovanou, neboť většinu peněz vyhrála u jeho stolu. Tle skutečnosti ale měla dohodu jen s tím tmavovlasým, modrookým od druhého stolu nalevo od dveří, s tím, kterému chybí jeden článek malíčku.

Sledovaná se s Remertonem znala, a tak pro ni bylo snadné s ním hrát. Zůstala tak dlouho jako on a pak s ním odešla, což u některých lidí vyvolalo dojem, že patří k sobě.

Druhého dne vyrazila do Los Angeles, a přestože měla v kapse takovou sumu, jela stopem a vyprávěla historku o tom, jak ji pronásleduje smůla. V Yumě ji vzal jistý Frank Grannis a dovezl ji až do Madison City. Tam čekala jen asi deset minut a jela dál až do Los Angeles. Pak se doslechla o Franku Grannisovi. Byl obviněn z toho, že srazil člověka a ujel, a ona by mu mohla poskytnout alibi. Z nějakého důvodu si však svůj příběh víceméně nechává pro sebe a nechce jet na policii v El Centru. Jedná jen prostřednictvím Grannisova právníka, který žije v Madison City.

Sledovaná se v současné době nachází v Madison City. Pokud jde o mě, byla jsem během své přítomnosti tamtéž požádána, abych převzala další případ, případ nejvyšší důležitosti, který si vyžádá můj návrat do Madison City. Píšu tuhle zprávu a čekám, až mě můj nový klient přijde vyzvednout. Doufám, že dorazíte dříve, než budu muset odjet. Kdyby mě můj nový klient vyzvedl ještě před Vaším příjezdem, nechám Trám tuto zprávu v hotelu a zavolám Vám tam. Ta věc v Madison City je velká…“

V tom místě, v polovině věty, zpráva končila.

Selby, Brandon a Hardwick se v zamyšlení skláněli nad strojem.

„Dál se nedostala,“ Hardwick promluvil jako první. „Někdo ji přišel vyzvednout. Někdo, kdo měl zatraceně naspěch. Slíbila přece, že zprávu dopíše a nechá ji Mosherovi v hotelu. Nezbyl jí na to čas. Nezbyl jí čas ani na to, aby dokončila větu. Ať ji hnalo do Madison City cokoliv, bylo to něco pekelně důležitého a naléhavého. A klient si ji žádal. Nezavolala Mosherovi do hotelu. Vůbec se mu neozvala, protože pak už byla po smrti. Musela být zavražděna velmi krátce po té, co dorazila do Madison City.“

„Nejdřív bychom se měli pokusit zjistit, jak se do Madison City dostala,“ ozval se Brandon. „To může být důležité.“

„Její auto stojí dole na parkovišti pro nájemníky. To jsme už prověřili. Vlastním autem nejela.“

„Chtělo by to vědět, na čem pracovala,“ řekl Selby. „Původně přijela do Windriftu kvůli nějaké zakázce. Pak si ji najal Mosher. Díky tomu se dostala do Madison City, kde se setkala s někým, kdo pro ni měl velice závažný případ.

Zjevně trvala na tom, že se musí vrátit sem, aby mohla napsat kompletní zprávu pro Moshera, než zas vyrazí nazpátek. Zpátky do Madison City měla jet se svým novým klientem, a ne vlastním autem. Proč?“

„Třeba proto,“ navrhl Hardwick, „že měla pracovat pod cizím jménem, měla přijet s někým a předstírat, že je jeho přítelkyně nebo příbuzná nebo něco takového. Auto je hlášené na její jméno a mohla by se kvůli němu prozradit.“

„Pojďme se tu trochu porozhlédnout,“ řekl Selby.

Sylvie náhle ožila. „Co takhle zjistit, jestli si s sebou vzala nějaké šaty? Jak se zdá, nevzala si žádné, Dougu, a… támhle na tom stolku je kabelka.“

Selby vysvětlil Hardwickovi: „Jednou zvláštností případu bylo, že zavražděná neměla kabelku. Kvůli tomu jsme se dostali na falešnou stopu.“

Hardwick kabelku otevřel. „Vypadá to jako kabelka, kterou nosila. Má tam řidičák a všechno podstatné. Říkám vám, jela tam inkognito a nechtěla mít s sebou nic, co by mohlo prozradit její pravou totožnost.“

„Kdo by si k čertu v Madison City najal soukromého detektiva, Dougu?“ zeptal se Brandon.

Selby nic neříkal.

„Asi nebyla tak hloupá, aby nechávala v bytě knihy se seznamy svých klientů,“ prohodil Brandon po chvíli. „A přesto musela nějaké takové knihy mít.“

„Podle toho, co jsme se o ní dozvěděli, byla náramně opatrná,“ upozornil Hardwick. „Svoje tajemství si jak se patří chránila. Nejčastěji si soukromé detektivy najímají právníci. Máte u vás nějaké právníky, kteří to mají ve zvyku?“

Selby se zamračil v krátkém zamyšlení a pak zavrtěl hlavou. „Jednoho tam rozhodně máte,“ zasmál se Hardwick. „Starej A. B. Carr přece teď úřaduje ve vašem okrese.“

„Víceméně,“ řekl Brandon odměřeně.

„Už prý šel do důchodu nebo tam chce jít. To je k smíchu. Ten chlap má prsty ve spoustě věcí. Má po celém okolí takový vliv, že se už jen zřídka kdy objevuje u soudu. Zřídka kdy musí. Většinu věcí dokáže vyřešit kaucí.“

„Jeho žena se zná s Daphne Arcolovou,“ podotkl Selby. „Taková shoda okolností by byla v souvislosti s ním typická.“

„V jeho případě nejde o shodu okolností,“ upozornil Hardwick. „Dalo by se říct, že je to zákonitost. Začnete si něco s nějakou bankou a první, na co narazíte, bude, že Carr před dvěma lety vytáhl z průšvihu bankéřova syna a že ten bankéř má velkou starost o to, aby bylo o Carra dobře postaráno. Pustíte se do obchodu s nemovitostmi a zjistíte, že loni v září by jeden z makléřů nebýt Carra přišel o koncesi. A když se dostanete k soudu… no, myslím, že do toho se radši pouštět nebudu. Jen si nemyslete, že jde o shodu okolností, když je v tom tenhle chlap. Na jeho stopu narazíte, kamkoliv jdete. To není shodou okolností. To je tím, že se zatraceně vyzná.“

„Měl bych chuť dostat ho tam, kde by se moc dobře nevyznal,“ zavrčel Brandon.

„A kdo by neměl. Vy jste ho ale přece už jednou málem dostali, ne?“

„Oženil se se svědkyní obžaloby, respektive s ženou, kterou bychom museli předvolat jako svědkyni obžaloby.“

„A jo, už si vzpomínám,“ řekl Hardwick zadržuje smích. „Něco jsem o tom slyšel. No dobře, hoši, co tu ještě chcete zjistit?“

„Hodně by pomohlo, kdybychom věděli, kdo byli její klienti,“ řekl Selby. „Ta druhá zakázka, kterou měla ve Windriftu, by nám mohla napovědět.“

„S tím bych vám možná mohl pomoct.“

„Pochybuju, že tu nechala nějaké písemnosti válet jen tak v bytě,“ podotkl Selby. „Evidentně byla zvyklá občas odjet na delší dobu a byla dost chytrá na to…“

„To jsem nemyslel,“ řekl Hardwick. „Je tu ještě jeden fígl.“

„Jaký?“

„Telefon. Mají tu dole centrálu a účtují po hovorech. Požádal jsem domovnici o to, aby mi připravila seznam čísel, na která Furmanová volala v posledních dvou nebo třech týdnech. Nechtěla to udělat, ale nakonec se nechala přesvědčit. Hned jí zavolám. Už by to měla mít, tak zjistím, která čísla se nejvíc opakují.“

Přešel k telefonu a spojil se s domovnicí. Pár minut s ní mluvil, pak zavěsil a řekl jim přes rameno: „Oukej, chlapci. Teď zavolám k nám. Myslím, že za moment pro vás budu něco mít. Mám jedno číslo, na které v poslední době párkrát volala. Ještě chvíli a budu k němu mít jméno a adresu. Pak budeme mít kde začít.“

Hardwick zavolal do šerifovy kanceláře a čekal. Po chvíli se k nim otočil: „A je to. Jedná se o paní Barker C. Nutwellovou, která bydlí na Western Avenue. Chcete dokončit prohlídku a pak vyrazit za paní Nutwellovou?“

„Tady už není moc co hledat,“ odpověděl Brandon. „Musela skoro všechno nosit v hlavě. Už jen to, jak psala tu zprávu. Nedala si tam ani kopírák. Nemá tu vůbec žádné dokumenty a dokonce i koš je vyčištěný do posledního papírku.“

„To jo,“ přitakal Hardwick. „Domovnice říkala, že jí sem ani nechodila pošta… Pojďme si tedy promluvit s touhle Nutwellovou. Ta by mohla něco vědět.“

„Máte přesnou adresu?“ zeptal se Selby.

„Jo. Můžeme jet všichni mým autem. Znám zkratky a vím, přes které křižovatky můžu přejet bez zpomalování.“

„Pokud jde o mě, můžete na všech zpomalit, Berte,“ řekl Brandon. „Tolik zas nespěcháme.“

„Snad ne tolik. A co bude se slečnou novinářkou?“

Sylvie vrhla na Selbyho prosebný pohled.

„Jede s námi,“ odpověděl Selby.

„Oukej, vy jste šéf. Pojedeme všichni mým autem. Můžeme vyrazit.“

Policejní siréna se z hlubokého zabručení vyšplhala až k vysokým frekvencím a Hardwickovo auto si razilo cestu dopravou, svištělo přes křižovatky, projíždělo na červenou, kličkovalo mezi tramvajemi.

Zanedlouho už stáli před domem na Western Avenue a o chvíli později klepali na dveře od bytu.

Uslyšeli pomalé šouravé kroky a rytmické ťukání hole o podlahu. Pak se dveře otevřely na škvíru úzkou jen tak, jak dovoloval bezpečnostní řetěz.

Z vrásčité tváře na ně nepřátelsky hleděl pár šedých nedůvěřivých očí.

„Paní Nutwellová?“ zeptal se Selby.

„Ano. Kdo jste? Co chcete?“

„Jmenuju se Selby a jsem okresní prokurátor z Madison City. A toto je madisonský šerif Rex Brandon. Ten další pán je pan Hardwick ze zdejší šerifovy kanceláře.“

Hardwick si rozepnul kabát a ukázal jí odznak, který nosil na prsou.

„No a co chcete?“

„Chceme s vámi mluvit.“

„To právě děláte.“

„Radši bychom měli trochu víc soukromí.“

„Máte všechno, co potřebujete.“

„Některé věci, o nichž chceme mluvit, jsou důvěrné.“

„Pokud jde o mě, tak ne.“

„Tak dobře. Proč jste si najala soukromého detektiva? A kdy jste s ní naposledy mluvila?“

Šedé oči Selbyho pečlivě zkoumaly. „Nejdřív jste mě zmátl,“ řekla. „Zdál jste se mi moc mírný na okresního prokurátora. Ale asi říkáte pravdu. Kdo je ta dívka?“

„Přítelkyně.“

„Odkud?“

„Z Madison City.“

„No dobře. Myslím, že můžete dál. Pojďte.“ Uvolnila řetěz, ustoupila ke straně a otevřela dveře.

Všichni čtyři návštěvníci vešli jeden po druhém dovnitř a paní Nutwellová za nimi znovu zavřela na řetěz a otočila klíčem v zámku.

Muselo jí být něco přes pětašedesát. Zjevně trpěla revmatismem a ve vyhublé ruce svírala hůlku, o kterou se opírala při chůzi. Ale bylo na ní něco, co vytvářelo dojem pozoruhodné obratnosti. Díky hbitosti a jistotě, s níž zabodávala hůlku do země, se její pohyb zdál až překvapivě lehký.

Její byt byl prostorný a pěkně zařízený. Všude kolem stála na nejpříhodnějších místech velká měkká křesla, jako by paní Nutwellová měla ve zvyku zvát k sobě poměrně velké skupiny přátel a dbala na to, aby všichni měli pohodlné místo k sezení.

„Posaďte se,“ vyzvala je. „Myslím, že tu bude dost křesel pro všechny. Vyberte si ta nejpohodlnější. Co se mě týče, když sedím, tak se chci cítit pohodlně. Staré kosti jsou stále bolavější, to víte. Hodně čtu a nechci při tom pořád myslet na to, jak mi je. Jsem ráda, když můžu zapomenout sama na sebe. Kdysi jsem o sobě ráda stále přemýšlela… zamlada. Teď na sebe radši zapomenu, kdy to jen jde a na co nejdéle to jde. Ale je to čím dál tím těžší. No, tak už radši začněte.“

Uvelebila se v křesle a čile skákala pohledem z jednoho na druhého.

Selby se v křesle předklonil. „Potřebujeme se dozvědět něco o tom, proč jste se spojila s Rose Furmanovou, a vůbec by nás zajímalo, co o ní víte.“

„To je moje věc.“

„Naneštěstí okolnosti způsobují, že je to i naše věc.“

„Jaké okolnosti?“

„Co kdybyste nejdříve odpověděla na naše otázky, paní Nutwellová,“ vstoupil do toho Hardwick, „a my vám pak vysvětlíme, proč to potřebujeme vědět.“

„A co kdyby ne?“ odsekla. „Mně nebudete rozkazovat, mladíku!“

„Neptáme se vás z plané zvědavosti, paní Nutwellová,“ řekl Selby.

„To vám věřím. Není planá, ale zvědavost je to stále.“

Chvíli bylo ticho.

„No tak?“ ozvala se bojovně.

„Rádi bychom se dozvěděli, proč jste si najala Rose Furmanovou,“ řekl Selby trpělivě.

„Kdo říká, že jsem si ji najala?“

„Máme důvod se to domnívat.“

„Jestli mluvila, rozhodně s tím budu něco dělat.“

„Nemluvila.“

„Vůbec se mi to nezdá. Nemůžete se na mě zlobit, že jsem nedůvěřivá. Přijdete ke mně a začnete si tu na mě vyskakovat. Co je špatného na tom, když si někdo najme detektiva? Třeba jsem si ji najala, no a co? K čemu je takový detektiv?“

„To bychom právě rádi věděli,“ řekl Selby.

„Zjišťuje člověku informace, ne? Myslím, že člověk má právo na to obstarat si informace.“

Selby přikývl.

„Proč necháváte detektivy provozovat svou práci, když najmout si detektiva je proti zákonu?“

„Není to proti zákonu. Ale z jistých důvodů se snažíme něco zjistit o Rose Furmanové.“

„Z jakých důvodů?“

Selby zachytil její pohled. „Rose Furmanová je mrtvá.“

Paní Nutwellová sebou prudce škubla. „Co to říkáte?“

„Je mrtvá.“

„Nevodíte mě za nos, mladíku?“

„Říkám vám pravdu.“

„Jak zemřela?“

„Byla zavražděna.“

„Kdo ji zabil?“

„To právě vyšetřujeme.“

„Zní to jako pěkná povídačka.“

Opět bylo chvíli ticho. Hardwick chtěl něco říct, ale Selby ho zarazil pohledem.

„Co že to chcete vědět?“ zeptala se paní Nutwellová nakonec.

„Jak došlo k tomu, že jste si ji najala, a co o ní víte.“

„No, vzhledem k okolnostem se zdá, že máte nárok na pár otázek. Najala jsem si ji kvůli bratrovi.“

„Co je s vaším bratrem?“

„To se právě snažím zjistit.“

„A proč jste si najala ji?“

„No, chvíli jsem hledala. Chtěla jsem detektiva, kterému bych mohla věřit. Už jsem toho o nich slyšela až až. Někteří jsou dobří a někteří nestojí ani za starou bačkoru. Někteří vás jenom natahují, píšou všechny možné zprávy a hlášení, abyste musel pořád platit, dokud vás úplně nevyždímou. Takového jsem nechtěla. Chtěla jsem někoho, kdo by to udělal hezky potichu a zodpovědně. To je dneska ten hlavní problém. Lidé prostě nejsou zodpovědní. Těžko seženete někoho, kdo se pustí rovnou do práce a tu práci udělá.“

Selby kývl. „A jak jste přišla na Rose Furmanovou?“

„Doporučila mi ji jedna přítelkyně. Rose Furmanová neposílá hlášení. Občas pošle telegram, ale vždycky má nějaké výsledky. Je nenápadná a schválně zůstává v pozadí. Nechce, aby moc lidí vědělo, že je detektiv. Bere jen určité zakázky a většinou pracuje pro ženy. To jsem si o ní aspoň zjistila, když jsem po tom pátrala, a věřte mi, že jsem pátrala jak se patří. Nikdy jsem neměla ve zvyku vyhazovat peníze z okna a platit lidem, o kterých nic nevím. Spousta lidí chce člověka napálit.“

„Takže jste si ji pořádně prověřila?“

„To si pište.“

„A co se stalo s vaším bratrem, že…“

„Bratr zemřel,“ přerušila ho. „Nelíbilo se mi, co se říkalo o tom, jak zemřel. Nezdálo se mi to. Byl to můj mladší bratr, jmenoval se Carl Remerton. Jsem vdova. Od osmnácti let jsem byla vdaná a můj muž, Barker Nutwell, zemřel před necelými sedmi lety. Carlova žena taky zemřela. S bratrem jsme si byli vždy velmi blízcí. Rozuměl mi a já rozuměla jemu. Byl o sedm let mladší. Když mu zemřela žena, začal si hrát na playboye. Řekla jsem mu, že je zatracenej blázen, že by to poletování měl nechat mladším.

Celý život tvrdě pracoval. Neměl čas si hrát. Furk jen dřel jako kůň. Vydělával peníze, ale co z toho měl? Vydělával hodně peněz. Ale ti, co mají hodně peněz, nejsou šťastní. Problém je, že když má člověk peníze, stane se na nich závislý. Šťastní jsou ti, co mají přátele.

Když máte peníze, všichni vám je chtějí vzít. Musíte je pořád hlídat. Na chvíli se zapomenete a jste zas tam, kde jste byl chudý jak kostelní myš. Musíte věnovat všechen čas tomu, abyste stál na stráži a hlídal své peníze před ostatními, a co z toho máte? Nic než vředy a vysoký tlak. Ale nemohla jsem Carlovi nic říct. Neposlouchal mě. Byl to zkrátka dříč. Pustil se do práce a neuměl přestat… částečně kvůli své ženě. Ale nebudu říkat nic proti ní. Tak jsem se rozhodla, když se oženil. Nikdy jsem to neporušila a neporuším to ani teď.“

Sevřela rty a hleděla na ně v rozhodném mlčení.

„To chápu,“ ujistil ji Selby. „Jistě neřeknete nic proti jeho ženě, když řeknete, že váš bratr začal po její smrti brát život poněkud volněji…“

„To tedy začal. Přála bych vám vidět, jak se změnil. Samozřejmě, že mu scházela a trochu pro ni truchlil, ale v podstatě to bylo, jako by z něj spadlo závaží. Hodně ho to změnilo… příliš ho to změnilo. Nikdy nedokázal dělat věci jen napůl. Začal hrát tak, jako předtím pracoval.“

„A ženy?“

„Jak to mám vědět?“ odsekla. „Přece jsem ho nešpehovala.“

Selby si netroufal nic říct. Po chvíli pokračovala: „Carl vždycky rád hrál poker, měl rád hazard, sázel na koně a tak podobně. Chtěl žít, užívat si, chodit do nočních podniků, vidět, jak se tam tancuje. Skočit na parket a taky si pořádně zatancovat. Pro muže jeho věku není rozumné něco takového dělat. Právě mu bylo šedesát. V tom věku by člověk měl začít dávat na sebe pozor. Srdce už je unavené. I když se třeba neozývá, je unavené. Když začnete tančit na narvaném parketu, kde je vzduch přesycený alkoholem, tabákem a nejrůznějšími parfémy, naložíte mu tolik práce, že z toho nic dobrého nekouká. Ale tak to chtěl a tak to taky dostal.“

„Měl nějaké děti?“

„Žádné. Jsem jeho jediná žijící příbuzná.“

„Takže jste zdědila všechny peníze?“ zeptal se Selby.

„Co tím myslíte?“

„Jen jsem se zeptal.“

„Samozřejmě, že ano. Tedy, zdědím. Co má být?“

„Nic.“

„To doufám.“

„Můžete nám říct něco o tom, jak váš bratr zemřel?“

„Jel na jeden turistický ranč do Windriftu v Montaně, ale nevím, co tam dělal. Nikdy jsem se nepokoušela to zjistit. Nestarala jsem se o to. Asi si tam vyhazoval z kopýtka a jak se patří si užíval. Když to tak chtěl, tak to tak chtěl, tím to pro mě končilo.

Ale jeho smrt byla úplně náhlá, a když jsem začala zjišťovat co a jak, přišla jsem na to, že chybí balíček cestovních šeků, který vždycky nosil při sobě. Proměnil je. Jen asi den nebo dva před smrtí začal šeky proměňovat, docela hodně šeků. Ne příliš, ale docela hodně.“

„Kolik to dělalo?“

„Deset nebo patnáct tisíc dolarů, něco mezi. Nemůžu si vzpomenout přesně… myslím, že to bylo třináct tisíc a něco.“

„To byly všechny šeky, které měl u sebe?“

„Ne, všechny ne. Kamkoliv jel, vždycky s sebou bral šeky za dvacet tisíc dolarů. To byl jeho způsob, jak být nezávislý. Chtěl tím dát najevo, že si může dělat, co se mu zlíbí.

Jenže v životě je to jinak. Člověk si nemůže dělat, co se mu zachce. Vždycky musí dělat to, co nechce. Tak to na světě chodí a nechtějte vědět proč. Je to prostě tak, že když děláte jen to, co chcete, nikam to nevede. Musíte dělat to, co po vás život žádá, a nějak se stane, že potom všechno jde tou správnou cestou. Ale vezměte si lidi, co si můžou dělat, co se jim zachce. První, co se ukáže, je, že nevědí, co vlastně chtějí, a pak to s nimi začne vypadat špatně. Tak mi to aspoň připadá.“

„Takže jste si najala Rose Furmanovou, aby zjistila, co váš bratr dělal?“

„Najala jsem ji, aby zjistila, proč proměnil ty cestovní šeky, a abych se dozvěděla něco víc o tom, jak zemřel. Doktoři řekli, že mu selhalo srdce. To vypadá věrohodně, v šedesáti neměl takové srdce jako ve dvaceti. Přesto jsem se ale chtěla přesvědčit. Chtěla jsem mít jistotu. Chtěla jsem vědět, co se mu stalo.“

„A dozvěděla jste se to?“

„Dozvěděla jsem se, že všechno bylo v pořádku. Aspoň podle telegramu od slečny Furmanové.“

Paní Nutwellová vstala z křesla a s pravidelným ťukáním hole o podlahu přešla místnost k psacímu stolu. Otevřela zásuvku a vyndala žlutou obálku společnosti Western Union. Vytáhla z obálky telegram a podala ho Selbymu.

Selby řekl: „Telegram byl odeslán z Corony v úterý v devět třicet večer a zní:

UZAVŘELA JSEM VYŠETŘOVÁNÍ V MONTANĚ. VÁŠ BRATR AČ ROZHODNĚ VYNIKAJÍCÍ MUŽ OBJEVOVAL ŽIVOT SVÉRÁZNÝM ZPŮSOBEM. DOKONČILA JSEM VYŠETŘOVÁNÍ A VŠECHNO JE V POŘÁDKU. VEČER PŘED SVOU SMRTÍ PROHRÁL PATNÁCT TISÍC V HERNĚ. HRA BYLA ZMANIPULOVANÁ. O TÝDEN DŘÍV PROHRÁL V KARTÁCH PĚT TISÍC S FALEŠNÝM HRÁČEM A JISTÁ DÍVKA HO PUMPLA O PATNÁCT SET KTERÉ SI V UVOZOVKÁCH PŮJČILA. ZE VŠEHO VYPLÝVÁ ŽE SE BAVIL JAK TO JEN ŠLO ALE VZRUŠENÍ A NAPĚTÍ PRAVDĚPODOBNĚ NAPOMOHLY INFARKTU. V NEJBLIŽŠÍCH DNECH PŘEDÁM PODROBNĚJŠÍ ZPRÁVU. MEZITÍM SE ALE MUSÍM ZASTAVIT V MADISON CITY KVŮLI JINÉ ZÁLEŽITOSTI KTERÁ BUDE TRVAT JEN ASI DVACET ČTYŘI HODIN.

PODPIS: ROSE FURMANOVÁ.

„Můžeme si ten telegram vzít, paní Nutwellová?“ zeptal se Selby.

Zaváhala. „Myslím, že snad ano. Říkáte, že byla zavražděna?“

„Přesně tak. Jak se zdá, stalo se to do dvou hodin po té, co odeslala tento telegram. Vypadá to, že se vrátila do Los Angeles, začala psát zprávu o jednom dalším případu a byla vyrušena jistým klientem, který si ji žádal a trval na tom, aby s ním okamžitě odjela do Madison City. A tenhle telegram musela poslat cestou tam.“

„A netušíte, kdo ji mohl zavraždit?“

„Ne, snažíme se to vyšetřit.“

„Bylo to velice schopné děvče. Rozhodně v tom uměla chodit. Vyznala se v životě i v lidech. Mluvila jsem s ní. Řekla mi, že mi nebude posílat žádná hlášení, neboť to nemá ve zvyku. Řekla, že vezme případ a pustí se do něj. Když skončí, zná komplet celý příběh. Tvrdila, že nebude mít moc výdajů, ale že jí musím důvěřovat. Byla jsem si jistá, že se vrátí s úplnou zprávou a poví mi všechno najednou. Řekla, že hlášení ji jen ruší v práci, že nechce být nucena hádat, dokud nemá v rukou všechna fakta.“

„Kdy jste si slečnu Furmanovou najala?“ otázal se Selby.

„To už musí být tak tři nebo čtyři týdny.“

„A zaplatila jste jí?“

„Dala jsem jí čtyři sta dolarů na výdaje. Slíbila jsem další čtyři sta za úplnou zprávu o tom, kam Carl chodil v posledních dnech života, s kým se stýkal a tak. Pokud najdete nějaké poznámky, které si o tom udělala, chci je.“

Pak dodala s náhlým přesvědčením: „Ale stejně žádné nenajdete. Byla moc chytrá na to, aby si poznamenala jedinou čárku. Chcete se vsadit, mladíku?“

„Ne,“ řekl Selby, „nechci se vsadit.“

Sylvie Martinová nenápadně vsunula poznámkový blok zpátky do kabelky. Svůj článek už měla.

Kapitola 15

Po cestě zpátky do Madison Cily přemítal Doug Selby o záhadě Rose Furmanové se zachmuřenou tváří. Šerif Brandon si netroufal rušit myšlenky mladého okresního prokurátora.

Když se blížili k Madison City, Selby promluvil: „Máme tu před sebou zvláštní šablonu, Rexi. Nejedná se o shodu okolností a nejedná se o náhodu.“

„A o co tedy?“

„Začněme Daphne Arcolovou. Přijela do Madison City. Proč?“

„Podle toho, jak to vypadá teď,“ odvětil Brandon, „přijela, protože se dozvěděla, že Frank Grannis byl u nás zatčen a pak předán do El Centra.“

„Stále znovu se mi vrací myšlenka,“ pravil Selby, „že mohla přijet kvůli tomu dopisu od Babe Harlanové o tom, že si vzala A. B. Carra.“

„A přijela, aby ji navštívila?“

„Ne aby navštívila paní Carrovou, ale aby se poradila s Carrem. To by vysvětlovalo ten telegram. Vzpomeň si, že paní Carrová se v dopise zmiňovala o podivných okolnostech svého manželství a psala, že její manžel je kouzelník, co se jeho práce obhájce ve věcech trestních týče, a že mazaní darebáci na sebe mrkají a říkají: ‚Je to snadné jak abeceda.‘“

Brandon o tom chvíli přemýšlel, a když vjeli na hlavní třídu v Madison City, řekl prostě: „Myslím, že to je správná stopa, Dougu. Kam teď pojedem?“

„Pojedeme do tvé kanceláře a zavoláme šerifovi z El Centra. Pak se tam rovnou vydáme a trochu zmáčkneme Franka Grannise, abychom zjistili, jestli pro nás něco nemá.“

„To vypadá rozumně,“ přitakal Brandon.

Odbočili z hlavní třídy a pustili se do kopce směrem k soudní budově. Za nimi tančila světla Sylviina vozu.

„Ten Sylviin červený čmeláček si to hasí jedna radost,“ zasmál se Brandon.

Zaparkovali u soudní budovy a počkali na Sylvii. Všichni tři pak šli po mramorovém schodišti k šerifově kanceláři. Šerifův zástupce na noční službě řekl: „Tenhle pán tu na vás čeká, šéfe.“

Brandon se podíval na vysokého štíhlého muže s ustaranýma očima, jenž vstal ze židle a podával mu ruku.

„Nevím, jestli si mě pamatujete, šerife,“ pravil. „Setkali jsme se před několika lety. Jsem Horác Lennox. Jsem…“

„Ach, ano. Odešel jste do Chicaga. Otevřel jste si tam advokátní kancelář, jestli se nemýlím.“

„Přesně tak. Já… Mám na vás prosbu, šerife.“

„Jakou?“

„Držíte mou snoubenku, Donz Cliftonovou, ve vazbě. Přiletěl jsem za ní a narazil jsem na hloupou byrokracii v podobě návštěvních hodin…“

Brandon se váhavě zamračil. „Samozřejmě, že v tuto dobu celá věznice spí a… snad kdybyste přišel časně ráno… netrval bych na návštěvních hodinách, ale…“

Sylvie tahala šerifa zezadu zuřivě za kabát.

Brandon se na ni přes rameno podíval a pak se náhle usmál a dodal: „I když za daných okolností myslím, že máte právo na výjimku. Předpokládám, že Dora by souhlasila s tím, aby ji probudili.“

Obrátil se ke svému zástupci. „Zavolejte vrchní dozorkyni. Řekněte, že se omlouváme za to, že ji budíme, ale Dora Cliftonová tu má důležitou návštěvu…“

Lennox popadl Brandona vděčně za ruku. „Šerife, kéž byste věděl, co to pro mne znamená. Chytil jsem noční letadlo a… Vím, že Dora je stejně vzhůru, leží tam a čeká na mě. Slíbil jsem jí, že přijedu co nejdříve.“

„Už jste se viděl s vaší rodinou?“ zeptal se šerif, vědom si Sylviiny nedočkavosti.

„Ano. Přišel jsem sem a řekli mi, že nelze nic dělat, dokud se nevrátíte, takže jsem šel za nimi a mluvil jsem s matkou. Je velmi zaujatá. Pak jsem mluvil se Stevem, který by to bral rozumně nebýt matčina vlivu.“

Sylvie předstoupila před šerifa a řekla: „Ráda vás poznávám, pane Lennoxi. Jsem Sylvie Martinová z Clarionu.“

„Ach, tak,“ odvětil Lennox a náhle zaujal postoj opatrné důstojnosti.

„Opoziční Blade se snaží případ podat tak, aby to vypadalo, že slečna Cliftonová je vinna, ale já jsem stoprocentně přesvědčena, že tomu tak není. Ráda bych s vámi po vašem setkání se slečnou Cliftonovou udělala rozhovor a chtěla bych se postarat o to, aby – řekněme – její verze byla řádně prezentována veřejnosti. Skutečnost, že jí věříte dostatečně na to, abyste… zkrátka, chápete, důležité je, že ne všichni členové vaší rodiny mají stejný názor a…“

Neúplnou větu dopověděla prosebným úsměvem.

„Málokdo tomu rozumí,“ řekl Horác Lennox. „Rodina je pochopitelně velmi rozrušená a… snad by se dalo říct až hysterická. Myslím, že na to ještě nemohou pohlížet realisticky. Soucítím s nimi, ale jejich názor je… policejní náčelník jim zkrátka nasadil klapky na oči.“

Sylvie se jemně do Horáce zavěsila a odvedla ho ke straně. „Zatímco se šerif a okresní prokurátor půjdou poradit a než dozorkyně zařídí vaše setkání se slečnou Cliftonovou, chtěla bych vás požádat, zda byste to trochu více nerozvedl, abych mohla vysvětlit šéfredaktorovi…“

Brandon pochopil Sylviin záměr, zakřenil se na Selbyho a vyzval ho: „Tak pojďme vyřídit ten telefon, Dougu.“

Odebrali se do šerifovy soukromé kanceláře, odkud se Brandon nechal naléhavě spojit s kanceláři šerifa v El Centru. „Haló,“ řekl po chvíli, „tady je Rex Brandon, šerif madisonského okresu, volám z Madison City. Držíte u vás jistého Franka Grannise. Rádi bychom k vám zajeli a promluvili si s ním. Budeme tam už… Cože?“

Brandon asi minutu poslouchal a pak pravil: „Dobrá, tím je to asi vyřešeno. Kdo že to byl?… Aha… aha… Dobře, díky.“

Zavěsil a otočil se k Selbymu. „Tak už tam asi nemusíme.“

„Proč?“

„Dnes odpoledne se Grannisovu obhájci podařilo dosáhnout snížení kauce na tři tisíce dolarů a do třiceti minut obstaral ‚přítel‘ obviněného záruku.“

„Kdo byl ten přítel?“

„Ten přítel,“ odpověděl Brandon suše, „byl někdo, o kom je šerif přesvědčen, že ho Grannis viděl prvně v životě. Ale předvedl prý hezkou ukázku bodré srdečnosti. Jakmile byl Grannis propuštěn, naložil ho do auta a bleskurychle s ním zmizel.“

„Tím obhájcem je samozřejmě starej Abeceda?“

„Přesně tak.“

Selby si nacpal dýmku a řekl: „Vida, Rexi, jak se nám případ rozbíhá, začínáme chápat souvislosti.“

„Případ se nám nerozbíhá,“ podotkl Brandon, „případ se nám sbíhá.“

„Pojď, zavoláme si toho úžasného, nepřekonatelného detektiva Otto Larkina, ať se dozvíme něco o jeho vražedné zbrani.“

Brandon zvedl telefon a škodolibě se usmál. „Sežeňte mi Larkina. Že ho chci mít tady. Vyřiďte mu, že jestli má nějaké důkazy k té vraždě, ať je vezme s sebou.“

„Aspoň,“ řekl, když zavěsil, „že Clarion může ráno oznámit, že jsme identifikovali mrtvolu, a snad i přidat nějakou narážku na ten záhadný případ, na kterém tu Furmanová pracovala. To by mohlo druhou stranu trochu vystrašit.“

Selby kývl na souhlas a pohlédl na hodinky. „Vsadím se, že Otto Larkin by příští půlhodinku nejradši vypustil ze svého života.“

Kapitola 16

Výraz andělské nevinnosti na Larkinově tváři se marně snažil zakrýt rozpaky.

„Hergot,“ vyhrknul, „netušil jsem, že z toho bude něco takového. Zdá se, že jsem se ocitl v pasti politické hry a…“

„Co ta vražedná zbraň?“ přerušil ho Brandon.

Larkin složil svou nemotornou postavu.do křesla. Dychtivá přívětivost z něj čišela tak jako pot z jeho dlaní. „Podívejte, chlapi,“ řekl, „opravdu jsem se snažil se s vámi kvůli tomu spojit, ale vyvíjelo se to moc rychle.“

„A tak jste se namísto toho spojil s Bladem?“

„Jeden jejich člověk byl náhodou ve spojení se mnou a… prostě nevěděl jsem, co dělat. Říkal jsem si, že když budu před nimi dělat moc tajnosti, znepřátelíme si je a… vždyť víte, jak to je. Kromě té zbraně nemáme proti Cliftonové důkazy. Samozřejmě, že jsou tu ty skvrny od krve a její auto bylo v tom parku a tak dál, ale… nechci, aby to splasklo.“

„Dobrá, a co vražedná zbraň?“ zeptal se Selby.

„To bylo tak. Prohlížel jsem garáže a hledal to auto a samozřejmě jsem přišel na tohleto, které patřilo Doře Cliftonové. Tak jsem si říkal, že si s ní rovnou půjdu promluvit. Jakmile jsem ji začal vyslýchat, poznal jsem, že něco tají, a tak jsem na ni trošku přitlačil. Řekla mi tu svou historku o tom, jak si někdo její auto půjčil. No, pak odešla od Lennoxových a ubytovala se v hotelu. Čekal jsem dole, a když šla ven, vzal jsem náhradní klíč a…“

„Ale co ta vražedná zbraň?“

„Dostanu se k tomu. V jejím kufru jsem našel blůzu se skvrnami od krve a doktor Carson testem prokázal, že jde o lidskou krev.“

„Znáte krevní skupinu?“ otázal se Selby.

„Ano, byl schopen říct mi krevní skupinu. Byla to skupina A.“

„Z čeho jste odvodil, že žena, která probodne jinou ženu, má krvavé skvrny na blůze?“

Larkin se začal vrtět. „Totiž, byla to rychlá práce, chlapi. Neměl jsem čas probrat to ze všech úhlů, tak jako u soudu.“

„Dobře, přikročte k té zbrani,“ pobídl ho Brandon.

„Našel jsem teda ty skvrny na blůze,“ řekl Larkin spěšně. „Uvědomte si, že v případě probodnutí… zkrátka byla to vysoce významná stopa.“

„Zdálo se vám, že to je krev oběti?“ zeptal se Selby.

„Samozřejmě.“

„A jak by se krev mohla na její blůzu dostat, když vše napovídá tomu, že žádná krev z rány nestříkala?“

„No, mohla zakopnout a upadnout přímo na tělo, nebo když vytahovala nůž z rány, mohla… každopádně to byla krev a to se mi zdálo jako velice podezřelá okolnost.“

„Krev skupiny A,“ řekl Selby. „Shodou okolností krevní skupina oběti je nula.“

Larkin na něho hleděl s tupým výrazem člověka, který se pokouší vstřebat informaci, ale vůbec mu nedochází její význam.

„K čertu,“ zaklel.

„Jen pokračujte,“ vyzval ho Brandon. „Přejděte konečně k té zbrani.“

„Tak tedy,“ začal znovu Larkin, „když jsem měl tu krvavou blůzu a při prohlídce předních sedadel auta jsem našel malý flíček od krve na straně dveří u řidiče – a všechno to do sebe jasně zapadalo – vrátil jsem se k Lennoxovým a zjistil jsem, kde to auto parkovalo. Pak jsem zahájil intenzívní pátrání.“

Larkin se dostal na pevnější půdu a nedokázal se ubránit vítězoslavnému tónu své řeči.

„Je tam příjezdová cesta, která vede podél domu. Z jedné strany nad ní částečně sahá portiko, takže když člověk vystoupí z auta, je hned pod střechou, a z druhé strany je živý plot. Pořádně jsem to tam prohlédl. Nejdříve jsem nic nenacházel, ale pokračoval jsem dál a prohledával jsem každou píď země pod tím plotem.“

Larkin se dramaticky odmlčel. „Vražednou zbraň jsem našel zabodnutou v zemi,“ pokračoval po chvíli, „tak, jak ji tam někdo hodil. Hodil ji, jako se hází šipkou.“

„Kde je teď?“ tázal se Brandon.

„Má ji doktor Carson. Zkoumal ji kvůli skvrnám od krve a nějaké našel. Ten nůž byl celý vypucovaný, hladký a čistý, a přesto na něm zůstalo pár skvrn.“

„A otisky prstů?“

„Žádné. Ten nůž byl vážně dokonale vyleštěný, ale doktor Carson má nějaký nový test na krev, který je tak citlivý, že najde stopy krve i na již umyté čepeli nebo rukojeti.

Jedná se o dlouhou tenkou dýku s rukojetí z rohoviny. Ta rukojeť je udělaná z rohovinových kroužků, které jsou navlečené na kousek kovu a pak vyhlazené do jemna tak, jak se to dělá v Mexiku, a na čepeli je malými písmenky vyryto ‚Tijuana, Mexico‘.“

„Předpokládám, že jste dýku vyfotil v její pozici v zemi a že jste označil přesné místo nálezu.“

Larkin si přejel upocenou rukou přes postupující pleš a ulíznul si řídké pramínky vlasů dozadu. „Na focení tam byla moc velká tma. Bylo to přímo v tom živém plotě… a byl jsem velmi nedočkavý, zda najdu nějaké otisky prstů na čepeli. Byl jsem si jistý tím, že něco najdu, ať už na čepeli, nebo na rukojeti a…“

„Jinými slovy, nic jste nevyfotil?“

„Ne.“

„Označil jste přesné místo nálezu?“

„Já… můžu vám ukázat, kde to bylo…“

„Označil jste to?“

„Ne, neoznačil.“

„Víte, Larkine,“ promluvil Selby, „co se v tomto případě stane? Budete předvolán jako klíčový svědek, co se týče nálezu vražedné zbraně. Budete muset přesně uvést, kde jste ji našel, a pak budete podroben křížovému výslechu, jestli to bylo deset stop tam či onam.“

„To zvládnu. Mě nevyvedou z míry.“

„Nebo stopu tam či onam.“

„Samozřejmě,“ řekl Larkin, „že když se dostaneme k tak přesným číslům, je to trošku složitější.“

„Dobrá, tak povídejte dál. Kde to tedy bylo? Jak jste ji našel?“

„Bylo to asi na půl cesty mezi ulicí a portikem. Čepel byla zabodnutá v zemi asi tak, jako kdyby někdo při cestě kolem dýku vyhodil okénkem automobilu.“

„Auto slečny Cliftonové bylo zaparkované před portikem?“

„Tak jsem to pochopil.“

„A dýku jste nalezl u cesty dále od domu?“

„Tam, kde ji vyhodila okénkem, když jela nazpět,“ odpověděl Larkin sebejistě.

„Jakým okénkem ji vyhodila?“ zeptal se Selby.

„No přece okénkem na straně živého plotu.“

„Pravým okénkem?“

„Přesně tak.“

„A jaký úhel zaujímala dýka v zemi?“

„No, byla trochu skloněná dozadu.“

„Co tím myslíte, dozadu?“

„Směrem k ulici.“

„Přesný úhel nevíte?“

„Bylo to asi takhle,“ řekl Larkin a zvedl prst.

Brandon zkoumal úhel prstu. Larkin chvíli váhal a pak úhel změnil. „Snad to bylo trochu víc sem.“

„Mířila spíše k příjezdové cestě, nebo od ní?“ otázal se Selby.

„Po pravdě řečeno, moc jsem si toho nevšiml. Zajímal jsem se o ten druhý úhel. Ten vypadal asi takhle,“ oznámil Larkin a ještě jednou zvedl prst. „Přesně to odpovídalo předpokladu, že dýku někdo vyhodil z auta jako šipku.“

„Z pravého okénka?“

„Přesně tak.“

„Pak by dýka musela mít ostrý sklon směrem k příjezdové cestě.“

„Ne, stála poměrně rovně.“

„Ale jak by mohl někdo, kdo sedí za volantem na levé straně auta, vyhodit nůž pravým okénkem tak, jak jste to popsal, aniž by nůž byl ostře skloněný směrem k autu?“ namítl Selby.

„Musel se odrazit o větvičku živého plotu nebo něco takového a trochu se tím narovnat,“ prohlásil Larkin.

„A jedná se o vražednou zbraň?“ zeptal se Brandon.

„Doktor Carson se domnívá, že ano. Konfrontoval ji s bodnou ranou a řekl, že zhruba odpovídá. Teď si představuju, že se podíváme do Tijuany, zjistíme, kde se tyhle nože prodávají, a získáme popis lidí, kteří si je koupili. Nebo vezmeme fotku Dory Cliftonové a zkusíme najit někoho, kdo by ji poznal. Tak ji můžeme usvědčit z vlastnictví zbraně a bude to hotová věc. Žádný obhájce na světě to nerozbije.“

„A když nenajdeme nikoho, kdo by si pamatoval, že od něj Dora Cliftonová nůž koupila?“ otázal se Selby.

„Samozřejmě nejsem právník a nejsem ani ten, kdo to bude soudit, ale i tak se mi zdá, že tu máte dokonalý, naprosto jednoznačný případ.“

Selby řekl: „Raději byste měl udělat náčrtek přesné pozice dýky tak, jak jste ji našel. Udělejte ho dřív, než to zapomenete.“ Podal mu kus papíru a tužku.

Larkin nakreslil hrubý náčrt.

„Teď to zkuste z boku,“ vybídl ho Selby. „Nakreslete sklon dýky z pohledu souběžného s příjezdovou cestou.“

„Myslím, že byla pěkně nakloněná směrem k domu. Přesně tak, jako kdyby byla vyhozena okénkem auta.“

„Když jsme se vás ptali před chvílí, nepamatoval jste si to,“ poznamenal Brandon.

„Ale teď si vzpomínám. Byla nakloněná přesně tak, jako kdyby byla vyhozena pravým okénkem automobilu.“

„Tak dobře,“ řekl Selby unaveně. „Podepište se pod náčrtky a připište tam dnešní datum a čas.“

Larkin načmáral podpis a datum, se zjevnou nedočkavostí odstrčil židli a pravil: „Myslím, že to už je všechna škoda, kterou tu můžu napáchat.“

„Zdá se to jako vaše obvyklá dávka,“ odvětil Brandon suše.

Kapitola 17

Krátce před polednem zaklepala Sylvie Martinová na dveře šerifovy soukromé kanceláře. „Můžu dál?“ zeptala se.

„Jen pojďte,“ vyzval ji Brandon, „je tu jen Doug.“

Když otevřela dveře, Selby se k ní otočil. „Vynikající článek, Sylvie. Ten o setkání Horáce Lennoxe s Dorou Cliftonovou. Gratuluju.“

„Díky, Dougu. Ale nemám na tom žádnou zásluhu. Psalo se to samo. Jen jsem u toho seděla a dávala papír do stroje. Ach, Dougu, měls to vidět! V životě jsem neviděla něco tak romantického.“

„Z tvého popisu v dnešním Clarionu jsem to pochopil.“

„To, jak ji vzal do náručí! Člověka to donutí uvědomit si plný význam toho, když se řekne ‚mít jeden druhého.‘ On je prostě úžasný! Je skvělý. Je… ach, nelze to ani popsat. Na Doře bylo vidět, jak ji v hloubi duše hryže nepříjemná otázka. Věděla, jak moc mu záleží na rodině, nakolik drží Lennoxovi při sobě a jakou modlu si udělali z dobré pověsti, a teď se tu zaplete do případu vraždy a… no, zkrátka bylo vidět, že ve vězení vůbec nespala… jen zírala do tmy a kladla si otázku, zda Horác nebude držet se svou rodinou a nezačne k ní přistupovat s větší zdrženlivostí. Ta otázka jí byla vidět na očích.“

„A pak?“ zeptal se Brandon.

„Měli jste vidět, jak na tu otázku odpověděl!“

„Co řekl?“

„Ne to, co řekl. To, co udělal a jak to udělal. Ta otázka nebyla vůbec vyslovena a stejně tak ani odpověď.

Jediné, co řekl, bylo zajíkavé.Miláčku‘ a pak ji objal tím nejněžnějším konejšivým způsobem. Zůstala jsem tam stát a do očí mi vyhrkly slzy. Říkala jsem si:.Sylvie, nechovej se jak husa. Jsi přece novinářka.‘ Ale i pak, celou dobu, co jsem ten příběh psala a bojovala s časem před uzávěrkou, jsem cítila, jak se tni slzy derou na povrch.“

„Je to skvělý článek,“ pravil Brandon. „Úplně člověka zahřeje u srdce. Zatraceně dobrý protijed proti těm nesmyslům, co vychází v Bladu, a proti machinacím starý ho Abecedy.“

„Co je nového s Carrem?“ zpozorněla Sylvie.

„Včera večer,“ vysvětlil Selby, „propustili Franka Grannise na kauci. Záruku obstaral jistý ‚starý přítel‘, kterého s největší pravděpodobností Grannis v životě neviděl.“

„Já mám zas jinou novinku,“ řekla Sylvie. „Blade organizuje občanský výbor. Samozřejmě jím to nelze oficiálně přišít, ale dělají to lidé, které má Blade pod kontrolou. Na druhou hodinu dnes odpoledne svolávají – jak říkají – ‚masové shromáždění‘ před radnici. Budou požadovat, aby generální prokurátor jmenoval zvláštního žalobce pro případ Dory Cliftonové. Pochopitelně, že kdo má trochu rozumu, bude to ignorovat. Ale místní blbečci a nohsledi Bladu přijdou. Schválí nějaké rezoluce naznačující, že ty jsi úplně zhypnotizovaný svůdnou vražedkyní a tak podobně… To se ví, že z toho bude pěkný titulek v dnešním Bladu. Jako bych to viděla: OBČANÉ NA MASOVÉM SHROMÁŽDĚNÍ POŽADUJÍ, ABY NEKOMPETENTNÍ A NEOCHOTNÝ OKRESNÍ PROKURÁTOR ODSTOUPIL OD PŘÍPADU.“

Selby se otočil k šerifovi. „Proč je nechávat předvádět takové kousky, Rexi? Neměl bych tam jít?“

Brandon zavrtěl hlavou. „Nebudou ochotni diskutovat, Dougu. Budou to ti největší rejpalové z Madison City, které Blade nažene do lajny. Všechno bude předem připraveno proti tobě.“

Na stole zazvonil telefon. Brandon sáhl po sluchátku a řekl:

„Haló, ano?… Cože?… Cože??“ Po chvíli: „Počkejte chvilku… Počkejte, řekněte mi to ještě jednou… A říkáte, že nechce mluvit?… Oukej. Vydržte moment.“

Brandon přikryl mluvítko rukou a otočil se k Selbymu. „Tohle je teda něco. Grannis je zpátky za mřížemi v El Centru.“

„Co se stalo?“

„To nikdo neví. Přivedli ho lidé ze záruční společnosti, která kauci zprostředkovala, a požádali o zproštění ručení.“

„Takže vyrážíme do El Centra, Rexi. Chceš se přidat, Sylvie?“

Sylvie zavrtěla hlavou. „Zůstávám tady. Postarám se o to, aby taky pár přátel tvojí strany přišlo na to ‚masové‘ shromáždění. A dohlédnu na to, aby tam byl ještě jeden člověk.“

„Kdo?“ zeptal se Selby.

„Horác Lennox,“ odvětila s úsměvem. „Blade si dal záležet, aby se shromáždění konalo dostatečně brzy na to, aby ještě dnes mohli v titulcích psát o akci rozhněvaných občanů. Ale mohlo by se přihodit, že až tam skončíme, nebudou mít chuť zveřejňovat to, co se stalo.“

Kapitola 18

Šerif z El Centra přivítal Brandona a Selbyho a řekl: „Na tom případu je něco nezvyklého. Mysleli jsme si, že tenhle Grannis je docela prostinký, ale možná na nás hraje habaďůru.“

„Jak to?“ otázal se Selby.

„Ten chlápek, co za něj složil kauci… ať se propadnu, jestli to pro Grannise nebyl úplně cizí člověk. Ale zahráli nám pěknou scénku setkání po letech.

Když jsem Grannise přivedl, vedl jsem ho ještě s dalšími dvěma vězni a tenhle chlápek, co si pro Grannise přišel, se na všechny tři podíval a zbledl jako stěna. Nečekal, že bude mít před sebou tři.

Byl jsem ospalý, a tak mi to v tu chvíli nedošlo a řekl jsem: ‚Grannisi, tenhle muž přišel za vámi.‘ V tu chvíli Grannis spustil válečný pokřik a zvolal: ‚Nazdar, kamaráde!‘ A ten chlap se k němu vrhl a řekl: ‚Franku, co se ti to kruci snaží přišít?‘ Podali si ruce a poplácali se po zádech, až by si člověk myslel, že jde o opravdové rodinné setkání. Ale byl tam okamžik, snad čtyři pět sekund, kdy na sebe hleděli bez jakéhokoliv zájmu.“

„Víte, jak se ten člověk jmenoval?“ zeptal se Brandon.

„Jasně. Mám jeho jméno, adresu a všechno ostatní. Jmenuje se Randles a pracuje v realitní kanceláři ve Fallhavenu. Prý byli s Grannisem spolu na vojně.“

„A jak to bylo dál?“

„Záruka byla v pořádku, a tak si ho Randles odvedl. Už dnes ráno ale byli zpátky a Randles říkal, že nastaly nějaké potíže se záruční společností. Zjevně ta společnost usoudila, že Randles neposkytl dostatečné garance proti ztrátě nebo něco takového, a chtěla být zproštěna ručení. Takže Randles přivedl Grannise zpátky, ale prohlásil, že sežene jinou záruční společnost a do dvanácti hodin si pro něj zase přijde. Zatím se neukázal.“

„Tak pojďme za Grannisem,“ vyzval je Brandon.

„Čeká na vás v návštěvní místnosti. Vás zná, šerife. Vy jste ho přeci tehdy sebral. Přesto jsem mu neřekl, kdo za ním jde. Říkal jsem si, že si to s ním vyřídíte sami.“

„V pořádku,“ odpověděl Brandon. „Uvidíme, co nám poví.“

Šerif z El Centra je provedl chodbou, otevřel dveře a řekl: „Návštěva, Franku.“

Zpoza stolu vyskočil mladík s nedočkavým výrazem. Když uviděl Brandona, úsměv mu zvadl a na Selbyho pohlédl se značnou mrzutostí.

„Oukej,“ pravil, „o co jde?“

Grannisovi bylo asi dvacet čtyři let, měl tmavé rovné vlasy, modrošedé oči posazené daleko od sebe a vystouplé lícní kosti. Plné rty vypadaly stále trochu našpuleně. Lehce nevlídné pokřivení úst kazilo jinak inteligentní a pohlednou tvář.

„Franku,“ oslovil ho Brandon, „tohle je Doug Selby, náš okresní prokurátor. Rád by vám položil několik otázek.“

„Nechci s nikým mluvit.“

„V pořádku,“ řekl Selby, „na to máte právo, nemusíte. Vyrozuměl jsem, že někdo za vás složil kauci.“

„To je pravda.“

„A pak vás zase vydal zpět do vazby.“

„Ano.“

„Víte proč?“

Grannisovy oči se vyhnuly Selbyho pohledu. „Ne.“

„Ten Randles, co složil kauci. To je váš starý známý?“

„Je to kamarád.“

„Znáte ho dlouho?“

„Nechápu, co to s tím má společného.“

„Dal peníze na vaši kauci.“

„Sehnal na to záruční společnost.“

„A pak se něco stalo?“

„Zdá se, že ano.“

„Záruční společnost to úplně zrušila?“

„Asi ano. Chtěli být zproštěni ručení.“

„Kdy vás odsud pustili?“

„Zeptejte se šerifa.“

„Včera pozdě večer?“

„Včera večer, ano.“

„A kde jste přenocoval?“

„V motelu.“

„Kde?“

„Neznám to tam. Jsem tu cizí.“

„Blízko odsud?“

„Ne moc blízko.“

„Daleko?“

„Ne tak daleko.“

„Vy nevíte, kde to bylo?“

„Ne.

„Jak dlouho jste tam jeli?“

„Nevím to jistě. Zastavili jsme se někde na jídlo a… prostě jsem nesledoval čas.“

„Dorazili jste do motelu před půlnocí?“

„Nevím. Nedíval jsem se na hodinky.“

„Setkal jste se tam s někým?“

„Ano, setkal.“

„S kým?“

„Se svým právníkem.“

„Ještě s někým?“

„Co na tom záleží?“

„A v tom motelu jste zůstal?“

„Nešel jsem se procházet po silnici.“

„A dnes ráno jste jeli zpátky?“

„Nastal nějaký problém se zárukou. Nevím proč.“

„Kdo vám to řekl?“

„Slyšel jsem to.“

„Kdo vám to řekl?“

„Nechápu, proč na tom záleží.“

„Jak jste se tedy dozvěděl, že nastal nějaký problém se zárukou?“

„Řekl mi to můj právník.“

„A jak se to dozvěděl on?“

„Nevím. Nemůžu se ho ptát na všechno. Je velmi zaneprázdněný.“

„To jistě ano. Tím právníkem je pan A. B. Carr?“

„Přesně tak. Tak se jmenuje.“

„Nezdálo se vám to zvláštní, že záruční společnost nejdřív vydá záruku a hned nato chce být ručení zproštěna?“

„No, zklamalo mě to. Chtěl jsem se odsud dostat a už se nikdy nevracet, ale co se dá dělat.“

„A co jste si o tom myslel?“

„Já si nic nemyslím. Nemusím. Můj právník dostává peníze proto, aby za mě myslel.“

„Platíte ho?“

„Kdyby za to nic nedostal, tak by se se mnou přece neobtěžoval.“

„Teď bych se vás, Franku, rád zeptal na pár věcí ohledně té nehody. Jestli nechcete, nemusíte odpovídat, ale chtěl bych si to sám trochu ujasnit.“

„S tou nehodou nemám nic společného. Prostě jsem toho chlapa nesrazil.“

„Ale na místě nehody se našly střepy z vašeho reflektoru.“

„To tvrdí oni. Ale já vím jistě, že to světlo normálně fungovalo, ještě když jsem jel do toho motelu v Madison City.“

„A sklo bylo v pořádku?“

„Sklem si nejsem tak jistý. Vím, že světla svítila a osvětlovala silnici, jak má být. Byl jsem tak unavený, že jsem sotva udržel oči otevřené. Měl jsem za sebou dlouhou cestu a byl jsem vyřízený. Z auta jsem skočil rovnou do postele.“

„Jel někdo s vámi?“

„Vždyť víte, že ano.“

„Kdo?“

„Jedna holka z Montany. Jmenovala se Daphne Arcolová. Vzal jsem ji na hranici v Yumě.“

„Najednou víte, jak se jmenovala. Před pár dny jste to nevěděl.“

„Přečetl jsem si to v novinách. Můj přítel měl s sebou jeden výtisk Bladu – tak se dozvěděl, co se mnou je a že mě drží ve vazbě.

A tak jsem se já dozvěděl jméno té dívky. Předtím jsem znal jen její křestní jméno, a i to jsem zapomněl.

Moc nemluvila a já byl hrozně unavený. Měl jsem za sebou celodenní cestu, když jsem ji bral. Byla to milá holka a moc spěchala do Los Angeles.

Normálně bych to zapíchnul už v Brawley, ale byla tak nedočkavá na to, až se dostane do Los Angeles, že jsem to chtěl zkusit dojet. Nechtěl jsem nechávat hezkou holku na silnici. Byl jsem tak ospalý, až jsem ztrácel zrak, ale snažil jsem se vydržet.“

„Nemyslíte, že jste mohl na chvíli ztratit pozornost a srazit toho muže?“

„Ne. Tak ospalý jsem zas nebyl. A kromě toho vedle mě seděla ona a byla úplně vzhůru.“

„Proč jste ji nenechal řídit?“

„Prostě protože… když berete stopaře, je šílenství nechávat je řídit. Můžou vás pak docela jednoduše vysadit a ujet vám s autem. Byla moc milá, ale zdálo se mi něco zvláštního na tom, jak… Myslím, pane Selby, že už o tom případu nechci mluvit. Myslím, že bych neměl.“

„Dobrá, vraťme se tedy ke včerejší noci. Spal jste v motelu?“

„Přesně tak.“

„A co to bylo za podnik? Něco lepšího?“

„První třída.“

„A Randles tam zůstal s vámi?“

„To jsem neřekl.“

„Ale dovezl vás tam.“

„Ano.“

„A ráno přijel, vyzvedl vás a odvezl zpátky?“

„Až když se ukázalo, že nastaly ty potíže se zárukou. Musel se chránit. To mu nelze vyčítat.“

„To jistě ne. Co s tím dělá? Dělá s tím něco?“

„Snaží se to spravit. Už brzy budu odsud venku.“

„Jak brzy?“

„Každou chvílí.“

„Možná kdyby se vám podařilo dosáhnout toho, aby Daphne Arcolová šla za místním okresním prokurátorem a vysvětlila mu, že jste nikoho nesrazil, mohl by vás zprostit obžaloby.“

„Tomu nevěřím. Je to starý mrzout. Tvrdí, že se jen snažím vymýšlet další vytáčky. Lpí na tom kusu rozbitého světla. Když to chcete vědět, myslím si, že to na mě někdo připravil.“

„Jak?“

„Nevím jak, ale nikoho jsem nesrazil. To vím jistě.“

„Podívejte,“ vložil se do toho Brandon, „víme už, že jste se včera domlouval s Carrem a připravovali jste plány na vaši obhajobu. Ale kdo tam byl ještě?“

„Můžete jít za mým právníkem. Víc toho neřeknu. Už jsem mluvil až až.“

Selby vstal. „Dobrá, když to berete takhle, Franku. Myslel jsem, že bychom vám třeba mohli pomoct.“

„Jasně,“ odtušil Grannis, „znám tu vaši pomoc.“ Zvedl bradu a ukazováčkem si přejel přes hrdlo.

„Když to tak chcete,“ pokrčil Selby rameny. „Pojď, Rexi, jdeme.“

Před místností je čekal místní šerif. „Tak co, dostali jste z něj něco?“

„Něco jo,“ řekl Selby, „jen nevím co. Nevím, jaký to může mít význam.“

„Ten jeho právník je hladký jako úhoř. Jak myslíte, že by takový obyčejný týpek mohl zaplatit tak mocného obhájce?“

„To bych zatraceně rád věděl,“ přiznal Selby. „Rozhodně má velmi mocného obhájce.“

„To sakra má.“

Když vyšli z věznice, Brandon se k Selbymu otočil. „Tak co, jaký máš z Grannise pocit?“

„Ten kluk nerad lže. Když mluvil o včerejším večeru, stěží se nám dokázal podívat do očí. A protože nerad lže, snaží se mluvit pravdu, dokud to jen jde, a ke lžím se uchyluje, jen když musí.“

„Těm řečem o záruce nevěříš, co?“

„Ne.“

„Ani já. Řeknu ti, Dougu, je na tom něco moc divného. Potřebovali ho k nějakému zvláštnímu účelu. Věděli, že tou kauci riskují. Nechtěli riskovat své peníze déle, než bylo nutné. Potřebovali ho mít venku k tomu účelu, a proto složili peníze na kauci a odvezli si ho. A jakmile zařídili, co potřebovali, vrátili ho zase zpět.“

„Jedním si můžeme být jistí,“ řekl Selby. „Frank Grannis, který je v Kalifornii cizí, si nevybral A. B. Carra za obhájce díky nějakému náhlému vnuknutí. Má nejlepšího obhájce ve věcech trestních ve státě a to není náhoda.“

„A co za tím podle tebe je?“

„Peníze asi ne. Myslím, že Grannis tolik peněz nemá. Nic tomu nenasvědčuje.“

„Pokračuj, synu,“ vyzval ho Brandon, „líbí se mi to. Jen dál.“

„Proto se zdá, že když Carr udělá něco pro Grannise, Grannis bude muset udělat něco pro Carra.“

„Třeba svědčit?“

Selby přikývl.

„Jenže, Dougu, zatím je to naopak. Svědkyni vyhrabal Carr.“

„A to právě nedává smysl. Grannis by měl nějak pomoct Carrovi na oplátku za jeho právnické služby. Na místo toho to ale vypadá, že Carr jedná čistě v zájmu spravedlnosti, jako by ani nemyslel na odměnu… a to evidentně není v pořádku.“

Brandon otevřel dveře velkého služebního sedanu a vklouzl za volant. Selby nastoupil z druhé strany. Brandon vycouval z parkoviště a pravil: „Vždycky když jdeme po stopách starýho Abecedy, točíme se pořád v kruhu.“

„Počkat,“ zvolal Selby náhle, „myslím, že přeci jen něco mám, Rexi.“

„Co je to?“

„Vzpomínáš, jak jsme se včera u tebe setkali s Horácem Lennoxem?“

„Jo.“

Selby pokračoval vzrušeně: „Mluvili jsme o Doře Cliftonové a on říkal, že bude stát při ní, a pak jsme se ptali, zda se už viděl s rodinou, a on říkal, že mluvil s matkou a se Stevem.“

„Mhm.“

„Ale neřekl, že by mluvil s Moanou.“

„Mhm, ale musel s ní mluvit;“ řekl Brandon. „Byla asi ještě zaujatější než matka. Je v postavení… počkat, počkat…“

„Přesně,“ zachytil Selby jeho myšlenky. „Nemluvil s Moanou, protože tam nebyla. A. B. Carr byl někde pryč, Frank Grannis byl někde pryč. A kdykoliv se pokusíme z Grannise dostat, kde byl a kdo tam byl ještě kromě Carra, uhne pohledem a začne se vykrucovat.“

„Jenže proč by se proboha měl sejít s Moanou Lennoxovou?“

„To by mohla být ta odplata, Rexi.“

„Co tím myslíš?“

„Grannis nemůže starýmu Abecedovi za jeho služby dostatečně zaplatit. Ale třeba by pro něj mohl udělat něco, co by mu pomohlo získat peníze od jiného klienta.“

„Ale proč by Moana… kruci, Dougu, snad si nemyslíš, že by mohla…“ Brandon větu nedopověděl.

„Nechci dělat unáhlené závěry,“ řekl Selby, „ale včera večer došlo k něčemu důležitému a Grannis se setkal s někým, o kom se neodvažuje mluvit… Začněme prostě tím, že si ověříme, co dělali někteří lidé včera večer.“

Brandon se spokojeně zašklebil a šlápl na plyn. „Teď se už k něčemu dostáváme, Dougu. Zní to jako zatraceně dobrá teorie.“

„Není to teorie,“ namítl Selby. „Je to jen tušení.“

„Ale jak se mi to zdá, zatraceně dobré tušení. Vsadím se, že z toho něco bude.“

„Odpovídá to Carrovým způsobům.“

„Kéž bychom ho dokázali porazit v jeho vlastní hře,“ pravil Brandon. „Proti ďáblu máme přece právo bojovat ohněm, Dougu.“

Selby zavrtěl hlavou. „Máme svázané ruce, Rexi. Jako zástupci zákona můžeme použít jedině dvě zbraně: vlastní hlavu a dobře vyzbrojenou čest.“

„Čest na Carrovy mazané intriky neplatí,“ řekl Brandon hořce. „Úplatky jsou pro něj samozřejmostí a…“

„Řekl jsem dobře vyzbrojenou čest,“ připomněl Selby.

Brandon se nad tím zamyslel a pak se zasmál. „Už rozumím, Dougu.“

Kapitola 19

Horác Lennox vešel do šerifovy kanceláře a řekl: „Poslal jste pro mě, pane?“ Rysy jeho tváře byly stažené a vrásky se mu o něco prohloubily.

„Ano. Pan Selby a já bychom si s vámi rádi promluvili.“

„Ano, pane. O čem?“

„O vaší sestře Moaně.“

Horác zvedl obočí.

„Jste rozhodnutý stát v této věci při slečně Cliftonové?“

„Přirozeně.“

„Vracíme se k té noci, kdy došlo k vraždě, Horáci,“ pravil Brandon vlídně. „Slečna Cliftonová tvrdí, že někdo jel jejím autem.“

Horác přikývl.

„Obávám se, že podle názoru vaší matky si to slečna Cliftonová vymyslela,“ převzal slovo Selby.

„Také se obávám.“

„Ale vy i já víme, že někdo to auto vzít musel.“

Horác kývl.

„Mohla to být Moana?“

„Myslím, že ne.“

„Proč?“

„Nevím. Moana je uzavřená, nikomu se nesvěřuje, ale něco takového by neudělala. Kdyby to auto vzala, tak by to přiznala.“

„Viděl jste se s ní včera večer, když jste přišel domů?“

„Ne.“

„Ale už jste s ní mluvil?“ otázal se Brandon a vrhl významný pohled na Selbyho.

„Ano.“

„Kdy?“

„Asi před hodinou.“

„Kde byla, když jste včera přišel? Spala?“

„Nebyla doma. Jela za svou nejlepší kamarádkou, která žije v Santa Barbaře. Ubohé dítě. Myslím, že ji moc rozrušila všechna ta publicita a tak dál. Nejsme zvyklí na… prostě nejsme zvyklí být denně v novinách, obzvlášť ne v takové souvislosti.“

„A proto jela za kamarádkou?“

„Ano.“

„Kdo je to?“

„Paní Kerryová. Connie čili Constance. Byly s Moanou nerozlučné přítelkyně, než se Connie vdala.“

„Mluvil jste tedy s Moanou, když se vrátila?“

„Ano. Je to hodná holka. Má Doru ráda. Domnívám se, že je dost pevně přesvědčena, že ať se stalo cokoliv, Dora musí být nevinná. Ale když se k tomu přičte ztráta těch šperků a šok z toho, že se k ní někdo vloupal, a vůbec všechno dohromady… je zkrátka parádně rozrušená.“

„Takže si nemyslíte, že Dořino auto vzala ona?“

„Ne, to si nemyslím. Spíš mám pocit, že to mohla být jedna ze služebných. Nelze je vyloučit, dokud se to více neprošetří. A pak je tu… je tu ještě jedna možnost.“

„Jaká?“

Horác zaváhal a pak zavrtěl hlavou. „Myslím, že nemá cenu o tom mluvit.“

Brandon pohlédl na Selbyho a prsty začal bubnovat na desku stolu. „Dobrá, Horáci,“ řekl nakonec, „díky za vaši pomoc. Jen jsme si chtěli něco ověřit.“

„Jak to vypadá s… s případem?“

„Ach, stále se vyvíjí. Nic skutečně rozhodujícího, ale jdeme stále dopředu.“

„Dáte mi vědět, až něco bude?“ zeptal se Horác s úzkostnou netrpělivostí.

„Jistě, jistě,“ uklidnil ho Brandon.

Když Horác odešel, Brandon sáhl po telefonním seznamu, chvíli v něm listoval a pak řekl: „To je to číslo v Santa Barbaře. Tak uvidíme.“

Zvedl sluchátko a ohlásil hovor. „Šerifova kancelář. Rád bych mluvil s paní Jordon L. Kerryovou ze Santa Barbary. Snažte se to prosím co nejvíc uspíšit. Je to naléhavé.“

Chvíli čekal a pak řekl: „Haló… Paní Kerryová? U telefonu šerif Brandon. Rád bych se vás jen na něco zeptal ohledně šperků vaší blízké přítelkyně Moany Lennoxové. Poznala byste je, kdybyste je znovu viděla?… Aha, takže ano… Kdy jste se se slečnou Lennoxovou naposledy viděla?… Ach tak… V kolik hodin?… Aha… V pořádku, děkuji vám. Jen jsem se chtěl zeptat na ty šperky. Nemáme příliš dobrý popis. Možná jsme něčemu na stopě. Myslím, že by se nám mohlo podařit dopadnout zloděje, a jestli se tak stane, budeme potřebovat stoprocentní identifikaci. Po pravdě řečeno, právě sledujeme jednu horkou stopu… Dobře, díky moc.“

Zavěsil a otočil se k Selbymu: „Moana byla včera skutečně u ní. Přijela k ní a povídaly si skoro celou noc. Paní Kerryová říká, že byla hodně vynervovaná a celá zničená z toho, že Dora je podezřelá z vraždy. Říkala, že to bratrovi zničí život, a byla evidentně na pokraji hysterie.“

Selby zamyšleně zabafal z dýmky. „Samozřejmě,“ pravil, „že vzhledem k těm všem citovým otřesům je jen přirozené, když jede za svou nejlepší přítelkyní, ale… kruci, Rexi, nemůžu si pomoct, pořád se ptám, jestli za tím není něco víc.“

„To možná ano,“ odpověděl Brandon unaveně, „ale podstatné je, že nebyla s Carrem a s Grannisem, takže tamtudy cesta nevede.“

„Ksakru. Začínám z toho být nervózní. Kamkoliv se hneme, narazíme na starýho Abecedu. Možná už začínám být zaujatý, ale… Rexi, co když u ní Moana nebyla, co když je to alibi, které upekl Carr?“

„K čemu by ona potřebovala alibi?“

„Nevím,“ přiznal Selby a na chvíli se ponořil do myšlenek, bafaje přitom z dýmky.

„Mám pocit, že to vloupání udělal někdo z nich, Rexi.“

„To samé si myslím já.“

„Myslím, že se to nemohlo odehrát přesně tak, jak to Moana popsala. Ale koho by mohla krýt?“

„V tom se dostáváš na tenký led, Dougu,“ řekl šerif. „Lennoxovi mají v tomhle městě dobré postavení, a kdykoliv jim začneme otvírat skříně a hledat v nich kostlivce, budeme muset přesně vědět kterou skříň a kterého kostlivce.“

„Jestli Moana v něčem jede… jestli existuje nějaké spojení mezi ní a starým Abecedou, určitě byla varována, aby se neprozradila nějakou chybou z nepozornosti.“

Selby ještě jednou natáhl z dýmky a pak náhle zvedl hlavu. „Kdybychom ji tak mohli mít u výslechu někde mimo rodinu. Chtělo by to dostat ji sem tak, aby si myslela, že je to kvůli něčemu jinému, a pak ji pořádně zmáčknout a vytáhnout z ní, kde byla včera v noci.“

„Muselo by se to narafičit moc chytře,“ poznamenal Brandon. „A nesměla by poznat, že o její výpovědi pochybujeme, dokud bychom neměli jistotu, že na ni něco máme. Jejich rodina má hodně přátel a Bladu by se náramně líbilo, kdyby mohli prohlásit, že se snažíme vymyslet falešnou stopu, abychom si vynahradili skutečnost, že nám to Larkin v řešení případu pěkně natřel.“

„Jsme v pěkný bryndě, Rexi. Všichni očekávají, že obžalujeme Doru Cliftonovou z vraždy, a přitom neexistuje ani ten nejmenší důkaz, který by ji spojoval s vražednou zbraní. Ten nůž mohl do plotu hodit kdokoliv klidně až po té, co se dozvěděl, že Larkin Doru vyslýchal. Myslím si, že Dora Cliftonová není vinná, a nechci ji žalovat.“

„Jediný způsob, jak se tomu můžeme vyhnout, je najít pravého pachatele,“ podotkl Brandon.

„Dejme tomu, že vloupání udělal někdo z nich.“ uvažoval Selby. „Kdo to mohl být?“

„Dora Cliftonováby mohla. Šance tak jedna ku milionu. Paní Lennoxová by pro to možná měla nějaký důvod. Když se Moana probudila, mohla vyběhnout z pokoje, běžet nahoru po zadním schodišti a pak zase dolů po předním.“

Selby přitakal.

„Ale,“ pokračoval Brandon, „nejlogičtější zloděj by byl Steve. Mohl se ocitnout v nějaké prekérní situaci typické pro teenagera jako on. Potřeboval rychle peníze. A pak je tu samozřejmě ještě jedna možnost.“

„Ano?“

„Moana kryje sama sebe. Ale k tomu potřebujeme důkazy, Dougu. V tomhle případě nemůžeme dát na tušení.“

Selby uchopil teplý kalíšek dýmky do dlaně. „A co kdybychom našli ty ukradené šperky, Rexi?“

„Tím by se to samozřejmě vyřešilo.“

„A jestli Moana někoho kryje, všechno by pak vyklopila.“

„Pokud bychom ty šperky našli, nemusela by klopit nic,“ podotkl Brandon.

„Ale co kdyby si jen myslela, že jsme je našli. Pak by nám to řekla, ne?“

„Snad.“

„Máš ty náčrtky, Rexi?“

Šerif přikývl.

„Stacy Bodega má ve svém klenotnictví velkou sbírku starožitných šperků. Nesbírá je jenom pro zábavu, ale taky proto, že si myslí, že jejich cena poroste. Proto schovává všechno, co mu přijde pod niku. Je skoro jisté, že bude mít nějaké kousky, které budou téměř totožné s těmi z Moanina šuplete.

Můžeme zajít za Bodegou a ukázat mu náčrtky. Pak si sem pozveme Moanu a řekneme jí, že jsme našli její šperky. Ukážeme jí je jen letmo, aby si je nemohla podrobně prohlížet a srovnávat, avšak s naprostou jistotou prohlásíme, že jsme je našli, a pak budeme dělat, jako že všechno víme. Měla by se sesypat a něco vyklopit.“

„Za zkoušku to stojí,“ uvažoval Brandon. „Po pravdě řečeno, v téhle fázi stojí za zkoušku takřka cokoliv.“

Selby se natáhl po telefonu a řekl spojovatelce: „Zavolejte mi Lennoxovi. Chci mluvit se slečnou Moanou Lennoxovou. Řekněte, že volá okresní prokurátor.“

Počkal u telefonu, až uslyšel neústupný tón paní Lennoxové: „Je mi líto, ale dceru nesmí nikdo rušit. Jsem její matka a…“

„Promluvím s ní sám,“ vstoupil do toho Selby. Pak řekl co nejvemlouvavěji: „Dobrý den, paní Lennoxová. U telefonu Doug Selby, okresní prokurátor. Volám ve velice důležité záležitosti. Asi za hodinu tu budu mít nějaké šperky, které by Moana měla vidět. Mám důvody zachovávat v celé věci maximální utajení. Postaráte se prosím o to, aby Moana přišla asi za hodinu do šerifovy kanceláře?“

„Nemůžete to přinést sem?“

„Za daných okolností,“ pravil Selby tajemně, „tedy okolností, o nichž nemohu více hovořit, by to bylo velice nevyhovující. Byl bych moc rád, kdyby se Moana dostavila do šerifovy kanceláře.“

„Za hodinu?“

„Za hodinu. Ať prosím přijde sama a nikomu neříká, kam jde.“

„Dobře, pane Selby. Děkujeme za vaše úsilí. Nicméně doufám, že nedopustíte, aby vás vodila za nos ta stvůra.“

„Stvůra?“

„Ta Cliftonová. Mého syna Horáce úplně zhypnotizovala. Velice mě trápí, že je tak důvěřivý. Utratila jsem velké množství peněz za jeho právnické vzdělání, a rozhodně se domnívám, že by právník měl být poněkud méně naivní. Obzvlášť ve vztahu k intrikujícím ženám. Pevně věřím, pane Selby, že aspoň vy nepodlehnete těm jejím čárům. Pokud ty šperky, které máte, jsou opravdu Moaniny, pak je máte od Dory Cliftonové. Pokud je nemáte od ní, pak to nejsou Moaniny šperky.

Jsem si jistá, že ta stvůra je nejen zodpovědná za všechny naše strasti, ale že to byla ona, kdo se vkradl do Moanina pokoje a sebral její šperky. Bavili jsme se o nich toho večera, než šla spát. Musela spáchat tu vraždu a pak ukrást Moaniny šperky. Až se případ konečně uzavře, bude to jasně prokázáno. Budu trvat na jasném a nezpochybnitelném prokázání její viny, aby se mému synovi mohl vrátit zdravý rozum.“

„Děkuji vám, paní Lennoxová,“ řekl Selby. „Tak tedy za hodinu.“

„Za hodinu,“ odpověděla a zavěsila.

Selby se obrátil k šerifovi s úsměvem. „Začínáme za sebou spalovat mosty, Rexi. Dej mi ty náčrtky šperků. Půjdu za Bodegou a vyhrabu tam nějaké náušnice, brož a přívěsek.“

Brandon mrkl na hodinky. „Jsou dvě. Takže přijde ve tři.“

Selby kývl. „Neboj, budu tu včas. Jsem si jistý, že Stacy Bodega bude spolupracovat.“

Kapitola 20

Selby rozprostřel šperky na šerifově stole a podíval se na hodinky. „Máme ještě pár minut,“ řekl. „Doufám, že přijde včas.“

„Rozhodně odpovídají náčrtkům,“ ohodnotil šperky Brandon. „Kruci, Dougu, myslíš, že je možné, že by to skutečně byly ty pravé?“

„Ne ty pravé, Rexi, ale mohly by být skoro stejné. Šperky z té doby jsou všechny podle jednoho vzoru. Tyhle jsou dost podobné na to, aby jsme z toho něco vytěžili. Můžeme říct, že…“

Otevřely se dveře a do místnosti vstoupila Sylvie Martinová.

„Můžu vás na chvilku rušit a vyzvědět, zda máte nějakou novou stopu?“

Selby přitakal. „Nemáme ještě nic určitého, Sxlvie, ale můžu ti nabídnout jeden pěkný příběh, pokud by se ti chtělo zajet do Santa Barbary.“

„Co je to?“

„Žije tam nejlepší přítelkyně Moany Lennoxové. Je vdaná, paní Jordon L. Kerryová. Moana u ní zřejmě včera v noci byla. Je celá rozrušená z bratrovy zničené lásky a z toho všeho, co se děje.“

„Nezdá se mi, že by bratrova láska byla zničená,“ namítla Sylvie.

„Taky není, ale Moana si myslela, že bude. Přirozeně si nedokázala představit, že by se jeden z Lennoxů mohl postavit proti jejich posvátné rodině.“

„To asi ne… Co to tam máš, Dougu? Nepovídej, že to jsou ty šperky, které…“

„Nemůžeme ti říct, že ano, ale nemůžeme ti ani říct, co…“

Selby se náhle zarazil. Otevřely se dveře a do místnosti vešel A. B. Carr v doprovodu Phillipa L. Padena.

„Dobré odpoledne, pánové,“ pozdravil Carr svým znělým hlasem. „A promiňte. Slečno Martinová, asi jste již měla možnost seznámit se s novým vydavatelem vašeho konkurenčního listu. Pokud ne, dovolte mi představit vám pana Phillipa L. Padena. Slečna Martinová, pan Paden.“

„Už jsme se setkali,“ řekla Sylvie stroze.

Brandon se nedbale vzdálil od stolu se šperky. „Copak tu chcete, pánové?“

„Řekl bych, šerife,“ odvětil Carr, „že nás především zajímají támhlety šperky. Slečna Moana Lennoxová mě požádala, abych se k vám zašel na nějaké šperky podívat. Mimo jiné, šerife, jsem totiž poměrně velkým znalcem starožitných šperků. Už delší dobu je to mým koníčkem a…“

„Starou belu koníčkem!“

„Ale ano. Mám vlastní nemalou sbírku starých šperků a shodou okolností jsem se asi před měsícem se slečnou Lermoxovou o starožitných špercích bavil. Sdělila mi, že má nějaké velmi zajímavé kousky z rodinného dědictví, a byla tak laskavá, že mi je ukázala. Takže jsem s nimi důkladně seznámen. Patrně jste se domnívali, že tyto šperky by mohly být její?“

Brandon řekl: „Myslím, že nemáme zájem bavit se o nich s vámi, Carre.“

„Proč ne?“

„Případ má jisté důvěrné aspekty.“

Carr se přiblížil ke šperkům, prohlédl je a vítězoslavně pravil: „Nebude třeba se o nich bavit, šerife. Můžu vám rovnou říct, že tohle šperky Moany Lennoxové nejsou.“

„Nejsou?“

„Určitě ne. Jsou ze stejné doby a mají podobný styl, ale nejsou to tytéž šperky.“

Paden se doširoka usmál a zapálil si doutník. „Nepoznáváte je, Carre? Neviděl jste je už někdy?“

„No tedy,“ začal Carr váhavě, „nerad bych dělal absolutní závěry. Není nic obtížnějšího než s jistotou určit totožnost šperků. Ale mám takový pocit, že jsem je už viděl. Myslím, že jsou ze sbírky, která patří – nebo patřila – panu Stacy Bodegovi. Asi před rokem ji vystavoval a některé jeho kousky mě velice zaujaly.“

„Mhm,“ řekl Paden, „tak tohle je zajímavé. Co vy na to, šerife? Kde jste je vzal?“

„Co se Bladu týče,“ odtušil Brandon, „můj úřad přestal vydávat jakékoliv informace. Chcete-li informace, jděte a sežeňte si je.“

„Oukej, seženu si je. A až je budu mít, budu vědět, jak s nimi naložit. Nemyslete si, že nějaký mizerný buranský šerif mě může usadit. Máte svůj úřad, Brandone, do příštích voleb, ale tím to končí. Tak si moc nehrajte na důležitého. Za rok se už nebudete mít čím vytahovat. Hezký den, pane.“

Brandon ho následoval ke dveřím. „Náš největší problém je, že se nám okres poměšťuje. Čert aby to vzal. Nejdřív se nám tu objeví gaunerský advokát a pak ještě křivácký vydavatel novin.“

Paden se otočil. „To je urážka na cti a můj právník…“ Když uviděl Brandonův pohled, zaváhal a pak spěšně vycouval na chodbu.

Brandon za ním zvolal: „Je to, jak jsem řekl. Křivák vydavatel a gauner advokát.“

„Pojďte, Padene,“ řekl Carr uhlazeně. „Vy jim můžete odpovědět ve svých novinách. Já si to mohu dovolit ignorovat.“

Vyrazili svižně ke schodišti.

Brandon kopnutím zavřel dveře. Tvář měl zsinalou vzteky. „K čertu s nimi. Nemají odvahu bojovat férově. Umí akorát tak pomlouvat v těch svých špinavých novinách. Ten zatracenej Carr! Pochopitelně, že se z něj najednou vyklubal znalec starožitných šperků. To tak!“

„Dougu,“ zeptala se Sylvie, „jsou to opravdu šperky z Bodegovy sbírky?“

Selby přitakal. „Pokoušel jsem se nastražit past na Moanu. Chtěl jsem, aby přišla, a… takhle to skončilo. Jak se proboha může někdo od Lennoxů dát dohromady s A. B. Carrem?“

„Ach, Dougu,“ pravila Sylvie, „obávám se, žes naběhl rovnou do pasti. Copak jsi nikdy neslyšel o případu Bodegova syna? Když byl ještě na škole, zatkli ho za jízdu v opilosti. Srazil nějakou ženu a dost vážně ji zranil.

Bodega si najal starýho Abecedu a ten všechno hezky potichu urovnal. Takže je jasné, k čemu dnes muselo dojít. Stacey Bodega se asi viděl s Carrem a nepochybně se mu zmínil o tom, že jsi u něj hledal šperky podobné těm od Lennoxových.“

Selbyho tvář potemněla. „A proto si s sebou Carr přivedl Padena… Každopádně ale musí existovat nějaké spojení mezi Carrem a Lennoxovými… přinejmenším mezi ním a Moanou. Co si o tom myslíš ty, Rexi?“

„To, co si myslím, nemohu před Sylvií vyslovit. K čertu s nimi!“

Selby se otočil k Sylvii. „Mám pro tebe tip. Zamluv si letenku. Zaleť do Santa Barbary a promluv si s Constance Kerryovou. Myslím pořádně s ní promluv. Jestli na té návštěvě je něco podezřelého, a já si myslím, že je, chci, abys to prověřila. Zavolej hned, jak budeš něco mít.“

Doprovodil ji ke dveřím.

Zničehonic se otočila, přitáhla si jeho hlavu k sobě a políbila ho na tvář.

„Nezapomeň, Dougu, že tu jsou tisíce lidí, kteří ti fandí, věří ti… mají tě rádi.“

Poplácal ji po rameni.

„A teď si smaž rtěnku z tváře,“ řekla mu. „Dostaneme je, Dougu.“

„Rozdrtíme je,“ přisvědčil a zasmál se. „Sylvie…?“

„Ano?“

„Říkalas, že jsou tisíce lidí, kteří mě mají rádi?“

Přikývla.

„To je víc, než potřebuju. Nejméně o devět set devadesát devět víc, než potřebuju, Sylvie.“

„Než budeš mít za sebou tenhle případ, budeš potřebovat každého,“ řekla mu a vyklouzla dveřmi ven na chodbu.

Kapitola 21

Selby s Brandonem seděli v šerifově kanceláři za zamčenými dveřmi. Na stole byl rozložen výtisk večerního Bladu, tiskařská barva sotva stačila oschnout.

„Minule to ještě nic nebylo, Dougu,“ pravil Brandon. „Tenhle útok je vážně smrtelný. Určitě zasáhne svůj cíl. Přesně tohle čtou voliči a věří tornu. Je to lep, na který skočí.“

Na první straně se skvěl palcový titulek: ŠERIF a OKRESNÍ PROKURÁTOR FALŠUJÍ NÁLEZ ŠPERKŮ, ABY ZAKRYLI VLASTNÍ NESCHOPNOST.

Šerif přelétl přehled zpráv a nalistoval úvodník. „Poslechni si tohle, Dougu. Padenova odpověď:

V posledním zoufalém pokusu zakrýt vlastní neúspěchy a patrně zmenšit zásluhu Otto Larkina na zadržení hlavní podezřelé v případu vraždy Rose Furmanové se okresní prokurátor Doug Selby a šerif Rex Brandon uchýlili ke svému zatím pravděpodobně nejpovedenějšímu plánu, který jako by byl přímo vystřižený z té nejkomičtější frašky. Již se podařilo bezpečně prokázat, že tito mužové se odebrali k jednomu sběrateli starožitných šperků, od něhož si půjčili takové kousky, které, co nejvíce odpovídaly popisu těch, jež byly odcizeny při úterním vloupání v domě rodiny Lennoxových.

Nato poslali pro svou spolehlivou spojenkyni z Clarionu, aby si zajistili dostatečně příznivý ohlas v tisku, a vyrozuměli slečnu Moanu Lennoxovou o nálezu odcizených šperků s žádostí o jejich identifikaci.

Slečna Lennoxová, hluboce zasažena šokem z vloupání a z událostí, které její rodinu nepřímo spojují s vraždou Rose Furmanové, však nebyla schopná se v daný čas dostavit. Shodou okolností ale věděla, že pan A. B. Carr, vynikající právník, jenž poctil naše město tím, že si ho vybral za svůj nový domov, je nadšeným sběratelem a velkým znalcem starožitných šperků.

Pan Carr náhodou šperky slečny Lennoxové již předtím viděl, a tak ho požádala, aby se k identifikaci dostavil místo ní. Nejen že pan Carr nemohl šperky identifikovat jako ty, jež patřily slečně Lennoxové, ale k nemilému úžasu zrudlých okresních úředníků poznal, že se jedná o součást sbírky místního klenotníka Stacyho Bodegy jehož dlouholetým koníčkem je sběratelství starožitných šperků.

K bezpečnému odhalení tohoto falešného pokusu našich okresních představitelů zajistit si příznivé ohlasy ve spřáteleném listu stačilo jen pár minut. Stacy Bodega po počátečním zdráhání přiznal, že si od něj inkriminované šperky půjčili jen o nedlouho dříve.

V minulosti se titíž úředníci těšili servilní podpoře patolízalského tisku, který je zahrnoval oslavnými titulky, kdykoliv náhodou narazili na stopy, jež automaticky vedly k řešení jimi vyšetřovaných případů. Člověk by si myslel, že má před sebou kombinace samotného Sherlocka Holmese a Šalamouna.

Pak ale přišla vražda Rose Furmanové, a když okresní prokurátor s šerifem nasadili své obvyklé fušerské metody, nastala opravdová komedie plná omylů.

Kdyby měli jen trochu štěstí, podlézavý Clarion by jistě zas křičel z plných plic, že naši bystří okresní úředníci opět vyřešili vraždu, která by zaskočila kteréhokoliv jiného detektiva, ne však všemi mastmi mazané šerloky bdící nad osudem madisonského okresu.

Skutečnost ale byla jiná. Případ vyřešil Otto Larkin tichou a nenápadnou prací bez halasu oslavných fanfár. Přinejmenším zadržel hlavní podezřelou, a třebaže Blade nemá ve zvyku vznášet v novinách soudy nebo předjímat rozhodnutí poroty, lze konstatovat, že důkazy, které může – a měl by – předložit zvláštní žalobce jmenovaný generálním prokurátorem, budou usvědčující.

Rex Brandon byl pravděpodobně dobrým honákem dobytka. Domníváme se, že by se měl ke svému řemeslu vrátit. Je otázkou, zda Doug Selby disponuje dostatečnou mozkovou kapacitou, aby se uživil v konkurenčním prostředí soukromé právnické praxe. Sám to asi ví nejlépe.

Jeho názor lze vyčíst z jeho činů. Ihned po svém návratu z armády využil válečné glorioly, aby se znovu zmocnil pohodlné funkce a přesvědčil daňové poplatníky, že se mu líbí pravidelný příjem.

Bude zajímavé sledovat, co Doug Selby v soukromé praxi dokáže, neboť šance, že by mohl v úřadu okresního prokurátora setrvat i po příštích volbách, by se daly vyčíslit asi jako jedna ku deseti tisícům.

Ve zpravodajské části najdete též článek o shromáždění občanů s požadavkem jmenování zvláštního žalobce, aby nahradil neochotného a neschopného okresního prokurátora v případu Dory Cliftonové, jež v současné době čeká ve vazbě na soud kvůli obvinění z vraždy Rose Furmanové.

Pokus Selbyho sympatizantů narušit průběh meetingu vyústil jen v neurvalé nadávky, které nakonec utichly bez jediného činu. Avšak občané jsou odhodláni dohlédnout na to, aby byli vyslyšeni, a v brzké budoucnosti svolají další masové shromáždění, na kterém budou Selbyho sympatizanti v tak výrazné menšině, že nebudou mít nejmenší šanci jeho průběh ovlivnit.

Brandon odsunul noviny a vzhlédl. „Lidé jsou rádi na straně vítěze,“ řekl. „Dokud bude Blade hlásat, že jsme vyřízené nuly, a bude chrlit takovouhle propagandu, budou tomu věřit. V nejbližších dnech Blade svolá další meeting. Zmanipulují spoustu lidí, aby podepsali petici s požadavkem jmenování zvláštního žalobce.“

Selby přikývl. „Ten trik se šperky se nám pěkně vymstil. Byl to můj nápad. Chtěl jsem dostat Moanu k výslechu. To vloupání se mi zdá podezřelé… co se dá dělat, štěstí se obrátilo proti nám. Je mi líto, že jsem tě do toho zatáhl.“

„Do ničeho jsi mě nezatáhl,“ odporoval Brandon. „Šel jsem do toho s tebou sám. Byl jsem přesvědčený, že to je dobrý nápad. Zdálo se…“

Na stole se rozezvoněl telefon. Brandon zdvihl sluchátko. „Haló, u telefonu šerif Brandon… Dobrý den, Sylvie… Ano, je tady… Dobře, dám vám ho.“

Sylviin hlas byl plný vzrušení. „Dougu,“ pravila, „na celé téhle záležitosti je něco divného. Šla jsem požádat paní Kerryovou o rozhovor. Nechtěla se se mnou setkat. Když jsem se k ní konečně dostala, nechtěla mluvit. Naznačila jsem jí, že něco vím, a ona, to mi věř, byla strachy celá bez sebe. Nevím, co v tom vězí, ale paní Kerryová je k smrti vystrašená. Říkala, že Moana k ní jezdí vždycky, když ji něco rozruší. Trvá na tom, že u ní byla včera v noci, a rovněž u ní prý přenocovala asi před dvěma měsíci. Je celá bledá a její manžel se tváří, jako že se mu to celé vůbec nelíbí. Tvrdí, že k tomu nemá co říct, a je skoupý na slovo. Dougu, na její výpovědi je určitě něco, co by stálo za lepší prozkoumání. Něco skrývá.“

„Kde teď jsi?“ zeptal se Selby.

„Jsem ještě v Santa Barbaře.“

„Skončila jsi s rozhovorem?“

„Skončili ho za mě. Doslova mě vyhodili.“

„Oukej, přijeď zpátky. Chystám se připravit menší ohňostroj a myslím, že bys ho ráda viděla.“

Selby zavěsil a řekl Brandonovi: „Dobrá, Rexi. Hůř než teď na tom už asi být nemůžem. Osobně jsem nikdy nevyhrál žádnou bitvu pouhou obranou.“

„Co chceš dělat?“

„Dobře poslouchej, Rexi. Carr je v tom až po uši. Prý tak dobře zná Moaniny šperky, protože mu je ukázala. Oukej, tak je zná. To znamená, že mu je ukázala. Ale jak k tomu došlo, že mu je ukázala?“

„Věděla, že se zajímá o starožitné kousky, a tak…“

„Kecy!“ skočil mu do řeči Selby. „Carr se tak zajímá o starožitné šperky! Carr se taky zajímá o svůj honorář. A především, Carr se zajímá o moc. Moana Lennoxová Carrovi ‚ukázala‘ své šperky tak jedině proto, že od Carra něco potřebovala a neměla na zaplacení. Dala mu tedy šperky a pak, aby vysvětlila jejich zmizení, rozřízla zevnitř síťku proti hmyzu a začala křičet ve chvíli, která se jí zdála příhodná.“

Brandon se nad tím zamyslel. „Vyloučit se to nedá,“ řekl pak.

„Zkus najít jiné vysvětlení tak, aby všechno zapadalo,“ vyzval ho Selby.

Brandon se znovu zamyslel a po chvíli pravil: „Rozhodně je to jedna z možností. Ale nikdy to nemůžeme dokázat.“

„Už mě nebaví pořád se jen bránit. Nebaví mě přešlapovat na místě a nechávat Carra, aby si na mě dovoloval. Zamlouvá se mi. Oceňuji jeho inteligenci. Je to génius. Ale je to taky gauner. Jsem přesvědčený, že má ty šperky u sebe.“

„Přece by se jich už zbavil.“

„To by se neodvážil, protože musel vědět, že Moana nahraje jejich odcizení. Takže kdyby je dal do zastavárny, vydal by se tím riziku. Podle mě je proklatě velká šance, že má ty šperky pořád u sebe a hodlá si je nechat až do té doby, než všechno utichne a bude bezpečné je zastavit. Ty šperky jsou Carrův honorář.“

„Kruci, Dougu, kdybychom jenom mohli něco takového dokázat! Ale to není možné.“

„Proč ne?“

„Starej Abeceda se určitě pojistil. Moana nepromluví. A když se budeme snažit dostat se k ní, skončíme v pasti tak, jako se nám to podařilo posledně…“

Selby vstal a napřímil se. „Připrav se, Rexi. Teď budou lítat třísky.“

„Jaký třísky?“

Selby se usmál. „Přece znáš to přísloví: Když se kácí les, létají třísky. Nastal čas pokácet les.“

„A co jsou ty třísky?“

„Sám si seženu smírčího soudce a opatřím si povolení k domovní prohlídce. Koneckonců stále hledáme ukradené šperky.“

„Kruci, Dougu, to je pěkně riskantní. Jestli se pleteš, zažaluje nás o náhradu škody a budeme terčem posměchu všech…“

„Ne ‚my‘,“ namítl Selby. „Do téhle věci tě nebudu zatahovat. Já sám půjdu a…“

Brandon odstrčil židli. „S kým si sakra myslíš, že mluvíš? Tu prohlídku provedu já a nikdo jiný.“

Kapitola 22

Otevřel jim Levák, sluha s hrbolatýma ušima.

„Pan Carr je doma?“ otázal se Selby.

„Ne, pane, pan Carr tu není.“

„A paní Carrová?“

„Ne, pane, není doma.“

„Přicházíme ve velmi závažné záležitosti,“ řekl Selby. „Je v zájmu pana Carra, aby věděl, že jsem tady.“

„Není doma.“

„Dobrá,“ vložil se do toho Brandon a hrnul se dovnitř. „Vidíte tohle? Předpokládám, že víte, o co se jedná.“

„Co je to?“

„To je povolení k domovní prohlídce,“ vysvětlil Selby. „Tento dům bude prohledán. Hledáme odcizené předměty.“

„Vy a kdo ještě?“

„Prohlídku provádím já,“ řekl Brandon bojovně.

„Nemůžete dovnitř, povolení nepovolení.“

„Tady je povolení k prohlídce,“ nedal se Brandon. „Já jsem šerif. Využívám povolení a jdu dovnitř. Neznám váš záznam v trestním rejstříku, ale máte-li chuť přidat si tam jednu položku v podobě bránění úřední osobě ve výkonu povinnosti, není problém. Garantuju vám, že se vám to nevyplatí. Tak ustupte. Jdu dovnitř.“

Levák zatarasil vchod svým mohutným tělem.

Brandon náhle vrazil ramenem do sluhova hrudníku a ten na okamžik ztratil rovnováhu.

Zakolébal se v kyčlích stylem profesionálního boxera a chystal se vrhnout se na Brandona.

Brandon zůstal stát bez hnutí s pravačkou na zbrani za opaskem. S ledově klidným pohledem pravil výhrůžně: „Bráníte úřední osobě ve výkonu povinnosti.“

Levák zaváhal. Šerifův chladný pohled ho držel jako přikovaného.

„Být vámi, tak schovám pěsti,“ varoval ho Brandon. „Buď ustupte stranou, nebo taste zbraň, pokud nějakou máte. Teď se rozhodne, kdo s koho.“

„Nemám zbraň,“ řekl Levák chvatně.

„Ale já ano,“ odtušil Brandon.

Sluha jako by byl v zajetí Brandonova pohledu.

Z chodby se náhle ozvaly kroky a po nich Carrův hlas: „Můj ty bože, co je to tu za nepořádek? Ale, ale! Mí dobří přátelé Selby a šerif! To je v pořádku, Leváku. Pusť je dál. Je mi to líto, pánové, ale nechtěl jsem být za žádných okolností rušen. Obával jsem se, že by někdo z novin snad mohl chtít… Ale pojďte přece dál.“

„To tedy půjdeme,“ pravil Brandon. „Tentokrát ale nepřicházím jako host, nýbrž jako vykonavatel vůle zákona. Mám povolení k domovní prohlídce.“

„K domovní prohlídce??“ zvolal Carr nevěřícně.

„K domovní prohlídce.“

„Pro kristovy rány, proč…?“

„Povím vám to velmi stručně, Carre. Mám povolení prohledat váš dům kvůli podezření, že se tu nalézají jisté odcizené šperky.“

„Odcizené šperky!“ zvolal Carr. „Odcizené šperky? Zešílel jste? Co bych já dělal s odcizenými šperky?“

„Mám povolení k prohlídce. Jdu prohledat váš dům.“

„Proboha, Selby, vždyť jste právník. Víte přece, že povolení k prohlídce nelze vydat bez zaprotokolovaného místopřísežného prohlášení a bez doložení pravděpodobného důvodu.“

„Místopřísežné prohlášení jsem učinil já sám,“ řekl Selby.

„Vy!“

„V „Přesně tak. A ty šperky, které hledáme, jsou právě ty starožitné kousky, jež shodou okolností tak neobyčejně dobře znáte. Šperky Moany Lennoxové.“

Zdálo se, že Carr je poprvé v životě zcela vyveden z míry. „Stačí jedno vaše slovo, šéfe,“ ozval se Levák, „a…“

„Jen do toho,“ skočil mu Brandon dychtivě do řeči, „do toho, Carre, jen to řekněte. Řekněte to, no tak!“

Carr chvíli váhal a pak pravil vlídně: „Tak pojďte dál a posaďte se, pánové. Promluvíme si o tom.“

„Není o čem mluvit,“ trval Brandon na svém. „Začínám s prohlídkou. Řeči mě unavují… obzvlášť ty vaše.“

„Počkejte přece. Buďme rozumní.“ Naznačil Levákovi, aby ustoupil, a vedl je do salónu.

„K čemu s vaším rozumem. Zahajuji prohlídku. V kanceláři na mě čekají mí lidé. Zavolám jim, ať přijedou, a prohledáme tenhle dům od sklepa až po podkroví.“

Rozhněvaný Carr se otočil k Selbymu: „Obvykle býváte chytřejší, kolego. Sám se ženete do právně velmi zranitelné pozice.“

„Nejspíš máte pravdu,“ odvětil Selby. „Riskuju. Myslím, že jste dost bystrý na to, abyste pochopil, že teď si už nemůžu dovolit nechat si to rozmluvit. Sázky už leží na stole. Nemůžu je vzít zpátky. Nezbývá mi než se přesvědčit, kdo drží lepší karty. Jinými slovy, Carre, prohledám váš dům.“

Carr se k nim náhle obrátil zády a přešel ke krbu, kde zůstal stát a nervózně bubnoval prsty na dřevěnou římsu.

Selby čekal asi deset sekund a pak řekl Brandonovi: „Dobrá, Rexi. Zavolej do kanceláře. A mezitím, pánové, aby nedošlo k nějakému nedorozumění, oba zůstanete zde nám na očích.“

Brandon šel k telefonu.

Carr se prudce otočil. „Tak dobře, pánové,“ pravil s důstojností sobě vlastní, „vyhráli jste. Pojďte prosím za mnou.“

„Vy taky,“ kývl Brandon na sluhu. „Mám vás v merku.“

Levák se vzepřel. „Jdu tam, kam řekne pan Carr, a nikam jinam.“

„Tentokrát,“ řekl Brandon výhrůžně, „půjdete tam, kam říkám já. Už jednou jste odporoval úřední osobě, a jestli chcete želízka, stačí říct.“

„To nebude nutné, pánové,“ ozval se Carr unaveně. „Následujte mne. Ty taky, Leváku.“

Vedl je chodbou a po schodišti nahoru do pracovny. Tam odemkl zásuvku v psacím stole a vyndal malou šperkovnici, kterou podal šerifovi. „Zde jsou patrně ty šperky, které hledáte, šerife.“

Brandon si šperky prohlédl a tvář mu vzplála v návalu triumfální radosti. „A nyní, příteli,“ pravil, „vás zatýkám za přechovávání zcizených předmětů.“

„Ty předměty,“ odvětil Carr takřka znuděně, „nebyly zcizeny. Byly mi předány namísto honoráře. Obávám se, že slečna Lennoxová byla rozrušená a nevěděla, co činí, když oznámila policii tu krádež. Vlastně se o žádnou krádež nejednalo. Šperky dobrovolně uložila ke mně do úschovy nějaký čas před tím vloupáním. Pokud se mě týče, pánové, považuji celou tuhle frašku za zavrženíhodnou.

Víte stejně dobře jako já, že si nemohu dovolit nechat vás prohledat svůj dům. Mám zde věci, které… no, za daných okolností se zdržím dalšího komentáře. Máte své šperky, a povíte-li slečně Lennoxové, kde jste je našli, řekne vám, že mi je předala ze své vlastní vůle. Nebyly odcizeny.“

Brandon se ušklíbl. „To si nechte pro soudce, Carre. Ty předměty byly ohlášené jako ukradené a…“

„Ohlášené,“ přerušil ho Carr ostře. „Nemůžete jednat jen na základě ohlášení. Jestli mě vezmete do vazby, šerife, dáte tím v sázku svou pověst jen na základě přesvědčení, že šlo o krádež. Ve skutečnosti o krádež nešlo, a když mi dovolíte jeden telefon, dokážu vám to do pěti minut.“

„Jak dlouho jste měl šperky u sebe?“ zeptal se Selby. „Nějakých šest týdnů,“ odpověděl Carr chladně. „Myslím, že za daných okolností nebudu odpovídat na žádné další otázky. Jedná se přeci o věc profesionální diskrétnosti. Slečna Lennoxová mi dala své šperky jako zástavu namísto honoráře.“

„Dnes odpoledne jste byl v mé kanceláři,“ poznamenal Brandon, „abyste identifikoval zcizené šperky. Tehdy jste o tom neřekl ani slovo.“

„Nejsem povinen bavit se o svých soukromých záležitostech a navíc jsem vázán povinností chránit zájmy klienta.“

„A kromě toho,“ pokračoval Brandon, „jste si s sebou přivedl vydavatele Bladu.“

„Svého přítele.“

„Dávného přítele?“ otázal se Selby.

„Znám pana Padena již nějaký čas.“

„To je na vás nejhorší, Carre,“ podotkl Selby. „Přišel jste k nám nenápadně, takřka pokorně. Předstíral jste, že jen hledáte místo na odpočinek. Nechali jsme vás se tu usadit. Byl jste vděčný. Ale teď se snažíte získat moc. Příliš mnoho lidí je vám zavázáno. Příliš mnoho lidí v klíčových pozicích. A vaši přátelé se nám sem začínají stěhovat.“

„Copak zodpovídám za své přátele? Copak se sem nemůžou přestěhovat, když chtějí?“

„Potíž je, Carre, že máte příliš mnoho přátel.“

„Potíž je,“ odvětil Carr hořce, „že mám příliš mnoho nepřátel.“

„Ještě aby ne,“ souhlasil Brandon se škodolibou radostí. „Nyní, když jsem vás nachytal s odcizenými šperky ve vašem držení, mě o tom, že nebyly odcizeny, nepřesvědčí pouhé vaše tvrzení. Zatýkám vás, Carre. Půjdete se mnou. Když nebudete dělat problémy a Moana Lennoxová odvolá svou výpověď, nebudu vám házet klacky pod nohy. Ale jestli budete zatčení odporovat, půjdete hezky sedět.“

„Složím kauci a dostanu se ven z toho vašeho zatraceného vězení do dvaceti minut,“ řekl Carr vztekle.

„Myslím, že se vám to těžko povede rychleji než za půl hodiny. Chvíli taky bude trvat, než vás zaregistrujeme a sejmeme vám otisky prstů. Vzhledem k tomu, že máte tak dobré vztahy s tiskem, možná si budete přát zavolat svého přítele vydavatele, aby mohl napsat hezký článek. Třeba by rád upozornil na to, že jsme konečně našli ty pravé ukradené šperky. Tak co, Carre?“

Carr váhal.

Brandon si sundal z opasku želízka. „Půjdete po dobrém, nebo po zlém?“

Carr pohlédl na Brandonův hrozivý výraz a náhle se usmál. „Samozřejmě, že po dobrém, šerife. Přirozeně, že je ve vaší moci mě odvést, jestliže si troufnete to risknout.“

„To si teda troufnu,“ odtušil Brandon. „Půjdete do lochu. Možná se dostanete do půl hodiny ven, ale půjdete do lochu, jako že se Rex Brandon jmenuju.“

Kapitola 23

Druhého rána Selby s Brandonem probírali své postřehy v šerifově kanceláři.

Brandon se spokojeně křenil. „To jsi tedy strefil hřebík na hlavičku, když jsi říkal, žes nikdy nevyhrál jen obranou a že když se kácí les, létají třísky. Ale nechci ani pomyslet, co by se stalo, kdyby Carr ty šperky neměl.“

„Rozhodně jsme riskovali,“ připustil Selby, „ale nezkusit něco takového, byli bychom politicky vyřízení… Teď už si můžeme začít dělat obrázek, Rexi.“

„Pravda, že máme pár dílů skládanky, které do sebe začínají zapadat. Ale obrázek z toho ještě není.“

„Myslím, že obrázku je to proklatě blízko. Carr využíval Moanu a zároveň docílil toho, aby mu za to sama zaplatila. Měl ji dostat z nějakého průšvihu, ale ten mazaný ďábel je určitě dost prohnaný na to, aby se pokusil zabít dvě mouchy jednou ranou.“

„Jen pokračuj, Dougu,“ vyzval ho Brandon.

Selby se zamyslel a pak pravil: „Řekl bych, že Moana se dostala do nějakého maléru. Proto asi šla za Carrem. Carr hned pochopil, že mu tak spadla z nebe výjimečná šance, jak vyřídit ještě něco jiného, co mu dělalo vrásky. V osobě Moany Lennoxové měl dívku z dobré rodiny, jejíž slovo budou všichni brát vážně, ať se stane, co se stane…“

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Kdo je?“ otázal se Brandon.

Šerifův zástupce řekl: „Je tu Horác Lennox se svou sestrou Moanou. Říká, že se s vámi musí co nejdříve setkat, prý je to velmi důležité.“

„To bych řekl, že je to důležité,“ zvolal Selby. „Rexi, tohle vypadá na rozhodující průlom.“

Brandon přitakal. „Pozvěte je dál a pak dohlédněte, ať nás nikdo neruší. Ať se děje, co se děje, nikoho jiného k nám nepouštějte.“

Zástupce kývl, vrátil se zpět a za chvíli do kanceláře uvedl Horáce a Moanu Lennoxovi.

Jakmile se dveře zavřely, Horác promluvil: „Nebudu ztrácet čas zbytečnými úvody, pánové. Má sestra se mi s něčím svěřila, a jak jsem to slyšel, hned jsem věděl, že by to měla říct vám. Nebylo lehké ji sem dostat a musím říct, že nikdo – nikdo jiný z rodiny – neví o tom, že jsme tady, ani nezná Moanin příběh.“

„Právě jsme diskutovali o tom, jaký asi Moanin příběh bude,“ řekl Brandon. „Tak se posaďte, slečno, a povězte nám ho.“

Horác s Moanou se posadili. „Tak do toho, Moano,“ vyzval ji její bratr.

Věnovala mu chladný pohled lapeného zvířete. Oči nenesly žádné stopy po slzách, víčka neměla oteklá pláčem. Byla stále hráčem, který se nevzdává, a pokud se přece vzdá, tak jedině proto, že není jiného východiska. Byla lstivou intrikánkou, kterou zahnali do úzkých. Měřila si je pohledem profesionálního zápasníka, který hledá příležitost k průlomu.

„Tak povídej,“ naléhal Horác.

Pravila: „Říkám vám to jedině proto, že… že musím.“

„To chápu,“ odpověděl Brandon a zkoumavě si prohlížel její tvář.

„Šla jsem za A. B. Carrem,“ začala, „protože jsem potřebovala jeho pomoc. Všechno zamotal. Teď očekává, že očistím já jeho.“

„O čem ses s ním radila? Proč jsi za ním šla? Jen pověz pánům přesně to, cos vyprávěla mně.“

Řekla: „Nevím, kolik toho víte o naší rodině. Modlou naší máti je úctyhodnost. Myslím, že jsem se v tom směru příliš nevyznamenala. Vzhledem k tomu, jak se to přihodilo, jsem nechtěla, aby se kdy cokoliv dozvěděla. Začalo to v červenci, kdy jsme se s Darwinem Jeromem chtěli vzít. Věděla jsem, že máti bude proti, ale bylo mi to jedno. Rozhodla jsem se, že s Darwinem uteču a vezmeme se.

Všechno zařídil. Řekli jsme máti, že jedeme na víkend ke Connie Kerryové. Connie o všem věděla a slíbila, že nás podrží; dokud nepošlu máti telegram s podpisem ‚paní Jeromeová‘…“ Na okamžik zaváhala a při vzpomínce na onen červencový večer se jí z očí vytratil výraz chladné vzdorovitosti.

„Pokračuj,“ vybídl ji Horác netrpělivě.

„Měla jsem Darwina moc ráda, ale je to mizera. Věděla jsem, že má své slabé stránky, avšak byl mi sympatický a obdivovala jsem nadhled, s nímž přistupoval k životu. Jenže chtěl, abych podstoupila riziko, jaké jsem podstoupit nechtěla… riziko, jaké jsem podstoupit nemohla.“

„Jaké?“

„Cestou do Yurny vyšlo najevo, že už je jednou ženatý. Oženil se s jednou Francouzkou během pobytu v Evropě. Říkal, že se to určitě snadno vyřeší, že jí pošle peníze a ona zařídí ve Francii rozvod. Byl rozhodnutý pokračovat v našem plánu a oženit se se mnou v Yumě, ale já jsem si představila, co by se mohlo stát. Kdyby se ta Francouzka dozvěděla, že se znovu oženil, mohla by začít dělat potíže a… jistě chápete, do jaké bych se dostala pozice. Žena bigamisty… neplatný sňatek… měla jsem tušení, že by mohlo být hodně špatné dostat se do takové pozice s Darwinem Jeramem. Když se dívka rozhodne všeho se vzdát a provdat se právě za Darwina, musí zatraceně dobře vědět, že ho doopravdy má, že je vázán pevným právním svazkem.“

„A co jste tedy dělala?“ zeptal se Brandon.

„Nechala jsem rozum zvítězit nad srdcem,“ odpověděla se stopou lítosti v hlase. „Řekla jsem mu, že nic nebude. Řekla jsem mu, ať mě odveze domů a… on chtěl, abychom strávili noc v Yumě. Pohádali jsme se a tím to skončilo. Rozešli jsme se.“

„A pak?“ pobídl ji Horác.

„Pak,“ řekla, „jsem byla v pěkné bryndě. Musela jsem se dostat zpátky a musel.a jsem se odněkud spojit s Connie, abych jí řekla, co se stalo. Mohla jsem jet autobusem, ale bylo mi jasné, že na autobusovém nádraží mě bude Darwin hledat. Už jsem ho prostě nechtěla vidět. Rozhodla jsem se stopovat.

Přešla jsem most na kalifornskou stranu řeky a uviděla jsem řadu aut čekajících před hraniční kontrolou. Postávala jsem tam, jako bych jen čekala, až auto, s kterým jsem přijela, projde kontrolou a já budu moct pokračovat v cestě. Nakonec jsem spatřila muže, který vypadal nadějně. Pohledný mladík, který jel docela sám. Šla jsem k němu a… zkrátka, svezl mě. Byl to Frank Grannis.

Frank Grannis se zachoval jako dokonalý gentleman. Přirozeně jsem nebyla tak hloupá, abych mu vyprávěla svůj příběh nebo abych mu říkala nějaká jména. Řekla jsem mu, že se potřebuju dostat do Los Angeles kvůli nějaké práci a že tam musím být před devátou ráno, abych tu práci dostala. Tvrdila jsem mu, že je na to místo velký nával. Původně měl v plánu přenocovat v Brawley, ale když vyslechl mou historku, rozhodl se pokračovat co nejdál.“

Selby, který soustředěně naslouchal, ji náhle přerušil: „Počkat. Jak mohl Darwin Jerome vědět, že jedete s Grannisem? Z toho, jak si to dávám dohromady, se mi totiž zdá, že o tom musel vědět.“

„Dostanu se k tomu. Darwin čekal na autobusovém nádraží v Yumě. Když jsem se tam neobjevila, asi mu došlo, co jsem nejspíš udělala. Cestou nás předjel, poznala jsem jeho auto. Jel jako o závod, dobrých pětaosmdesát devadesát mil v hadině.“

„A?“

„Nebyl hloupý. Věděl, že se budu muset nějak dostat zpátky domů do Madison City. Myslel si, že má ještě naději. Není pochyb, že do mě je… nebo byl… úplně zblázněný. Těšil se na nezávazný sňatek s plnohodnotnou svatební cestou. Zhatila jsem mu jeho plány. Darwin je bezstarostný a lehkovážný, ale když jde do tuhého nebo když mu někdo odporuje, nezná slitování.“

„Co se stalo?“ zeptal se Selby.

„Jak jsem se pak dozvěděla, myslel si, že jsem s ním nechtěla jet dál proto, že jsem měla někoko jiného. Když jsem nepřišla na autobusové nádraží, byl si tím jistý… A Darwin je děsně žárlivý.

Před vjezdem do Madison City je světelná křižovatka. Tam Darwin čekal. Poznal mě, když jsme přijeli. Všimla jsem si ho, ale Frarxk Grannis nic nepoznal. Řekl, že už dál nemůže, a zeptal se, kde chci vysadit. Předcházející půlhodinu jsem ustavičně zívala a snažila se, aby byl co nejospalejší. Řekla jsem mu, ať mě vysadí, kde bude chtít, že budu dál stopovat. Tak zastavil u motelu. Dala jsem mu pusu na rozloučenou – jen přátelský polibek, přesně takový, jaký by normální stopařka dala milému řidiči, který ji svezl velký kus cesty – a předstírala jsem, že jdu zase stopovat. Darwin samozřejmě viděl, jak jsem Franka políbila. Viděl ho jít do motelu. Strašně žárlil, byl vzteklý a cítil se raněný. Vážně věřil tomu, že Frank jel za námi do Yumy a že jsem si ho nevzala kvůli němu. Prostě jsem ho nemohla přesvědčit, že jsem Franka neznala. Dala jsem mu facku, znovu jsme se pohádali a nakonec mě odvezl domů.

Byl ochotný to udělat, aby zachoval dekorum. Namluvila jsem máti, že jsem náhle onemocněla a raději se proto vrátila domů, a druhého dne jsem zavolala Connie a zajistila, aby říkala totéž co já.“

„A jak se do toho zamíchal Carr?“ otázal se Selby.

„Dokážete si asi představit, jak jsem se cítila, když jsem se dozvěděla o Grannisově zatčení. Neumím si vůbec vysvětlit, jak k tomu mohlo dojít. Naprosto jistě jsem věděla, že není vinen. Jak jsem čekala, nejasně se zmiňoval o stopařce, kterou vzal a která by mu mohla poskytnout alibi. Vše, co jsem mu o sobě řekla, bylo vymyšlené a navíc co nejneurčitější. Však víte, jak to v takových situacích chodí. Trochu si povídáte, ale je to docela neosobní bez jakýchkoliv konkrétních informací.

Nechtěla jsem dopustit, aby byl odsouzen za čin, který nespáchal, ale na druhou stranu jsem si nemohla dovolit vystoupit a říct, jak to bylo. Dostala bych se do pěkné šlamastyky, máti by se dozvěděla, že jsem jí lhala, a to všechno, co by následovalo… Tak jsem šla za Carrem.“

„Aha. A co na to Carr řekl?“

„Carr chtěl peníze. Neměla jsem vůbec žádné. Pověděla jsem mu o svých špercích a on řekl, že se na ně podívá.“

„A pak?“

„Prohlédl si šperky a slíbil, že se postará, aby se z toho Grannis dostal a abych já zůstala mimo. Řekl, že to udělá po svém a že já nebudu muset vystoupit s žádným prohlášením, ať se děje, co se děje. To mi vyhovovalo. Navíc slíbil, že kdykoliv budu chtít v následujícím roce vykoupit šperky zpět, můžu to udělat za tisíc dolarů. Tolik činil jeho honorář.“

„A co to vloupání?“ zeptal se Selby s nadějí v hlase. „Byl to Carrův nápad, abyste…“

„Ne,“ přerušila ho, „to jsem vymyslela sama. Říkala jsem si, že tak nejsnáze vysvětlím zmizení šperků. Nemusela bych se o nich vůbec zmiňovat nebýt návštěvy Dory Cliftonové. Věděla jsem, že se máti bude chtít s rodinnými šperky pochlubit. Zmínila se o nich toho večera u večeře.“

„Aha,“ řekl Brandon zklamaně. „Takže Carr neměl s tím zinscenovaným vloupáním vůbec nic společného?“

„Vůbec nic.“

„Ještě vydržte do konce,“ upozornil je Horác. „Pokračuj, Moano. Pokus se mluvit co nejstručněji, pánové mají jistě dost práce.“

„Dobře. Carr se mi občas ozýval, aby mě informoval o dalším vývoji. Na malém městě jako Madison City se o mých poradách s Carrem samozřejmě nikdo nesměl dozvědět. Nemohla jsem chodit k němu domů a kancelář tu nemá. I kdyby ji měl, nemohla bych tam jít. Proto mi čas od času telefonoval a scházeli jsme se na různých místech. Nakonec mi řekl, že se snažil případ všemožně urovnat a že nabídl úřadům v El Centru všechny možné ústupky, ale že ho naprosto ignorují. Nelíbilo se mi to. Říkala jsem si, že možná hraje na obě strany a ve skutečnosti chce Grannise nechat odsoudit. Trval na tom, že hájí výlučně mé zájmy a dělá vše v můj prospěch. Je prý ale mimořádně obtížné případ urovnat, aniž by prozradil, že má k dispozici klíčovou svědkyní potvrzující Grannisovo alibi. Uznala jsem, že má před sebou velký problém, ale za to jsem ho přece platila.

Nakonec zavolal v úterý a oznámil mi, že je všechno zařízeno. Řekl, že sehnal dívku, která je ochotná odpřísáhnout, že s Grannisem jela. Jmenuje se prý Daphne Arcolová a je z Windriftu v Montaně. Pravil, že se s ní setkám večer v parku a že se pokusí taky přijít.“

„Pokračujte,“ vyzval ji Selby dychtivě. „Takže si s vámi domluvil schůzku v parku v ten večer, kdy přijela Dora?“

„Přesně tak. Měla přijet někdy k večeru a mně bylo jasné, že se nebudu moct vzdálit, dokud nepůjdou všichni spát. Tak jsem mu řekla, že budu muset prozkoumat situaci a dát mu vědět, jenže budu těžko moct sama zavolat. Proto slíbil, že se mi v průběhu večera ozve buď on, nebo Daphne Arcolová. Volala ona a myslím, že si toho nikdo ani nevšiml. Jen jsem jí stručně sdělila, že budu v parku v jedenáct deset. Předpokládala jsem, že tou dobou už budou všichni spát.

Všechno by bylo v pořádku, kdyby máti neřekla Doře, ať nechá svůj kabriolet na příjezdové cestě. Pro případ, že by někdo musel vyjet z garáže, v něm měla nechat klíčky. Bála jsem se, že všechen ten hluk spojený s couváním a s otvíráním garáže by mohl Doru vzbudit. Spala v hostinském pokoji, který je přímo nad vjezdem do garáže. Určitě bych ji vzbudila.“

„Jen dál,“ pobídl ji Selby. „Co se stalo? Jak to bylo v parku?“

„Přijela jsem do parku. Daphne Arcolová čekala na rohu. Poznala jsem ji podle popisu. Nasedla ke mně do auta a jely jsme k místu, kde jsme se měly setkat s Carrem.“

„A co se stalo?“

Zhasnuly jsme motor a čekaly asi minutu nebo dvě, když vtom se Daphne zdálo, že viděla něčí postavu ve stínu křovin. Pravila, že se tam půjde podívat. Řekla jsem jí, že je to bláznovství, že kdyby to byl Carr, tak by přišel k nám a nečekal by, až půjdeme za ním do křoví. Ale ona tvrdila, že v tom může být nějaký zádrhel a že třeba má důvod, aby se bál vyjít ze stínu, a proto chce, aby jedna z nás šla za ním.

Vyskočila z auta, běžela k těm stínům a zmizela v nich tak na… ach, tak na dvě nebo tři minuty. Už jsem dostávala strach, když se náhle přiřítila zpět a řekla mi: ‚Moano, jeď co nejrychleji domů. Nikdy nikomu neříkej, že jsme se setkaly ani že mě znáš ani že jsi byla dneska večer venku. Spojím se s tebou později a všechno ti vysvětlím.‘ A s tím zabouchla dveře a běžela pryč přes trávu. Byla jsem pochopitelně děsně rozrušená. Přejela jsem přes ten pás hlíny, když jsem se ve spěchu otáčela.

Víc než strach jsem cítila vztek a rozčilení. Chtěla jsem v tom mít jasno a… zkrátka rozčilovala mě záhadnost toho, co se stalo. Zdálo se, že se zaplétám čím dál tím víc. Jen diky tomu, že pan Carr byl vždycky tak otcovský, tak důstojný, působil jako bezpečná záštita a byl si tak jistý tím, co dělá… prostě, i když jsem věděla, že je to všechno špatně a že se nepříjemně zamotávám, stejně… zkrátka byla jsem pod Carrovým vlivem, to je vše.“

„A Daphne Arcolová nechala ve vašem autě, nebo vlastně v autě slečny Cliftonové, svou kabelku, aniž byste o tom věděla?“ otázal se Selby.

Přikývla. „Vrátila jsem se domů a zaparkovala auto na příjezdové cestě. Myslela jsem si, že jsem to provedla dostatečně dobře na to, aby se o tom nikdo nedozvěděl. Šla jsem do svého pokoje, prořízla síťku proti hmyzu, sundala háček, po tmě jsem se svlékla, vlezla do postele a začala křičet.“

„A to je všechno, co víte?“

„To je celý můj příběh.“

„Spojila se s vámi Daphne Arcolová později?“

Na moment zaváhala a pak řekla: „Ano.“

„Kdy?“

„Předevčírem. Řekla mi, ať nic nedělám, že ona a pan Carr mají všechno pod kontrolou.“

„Vše nasvědčuje tomu,“ pravil Selby, „že předevčírem večer Carr dostal Grannise z vězení na dočasnou záruku. Dopravil ho někam, kde se setkali s Daphne Arcolovou a dali dohromady své výpovědi. Víte o tom něco?“

Zelené oči si Selbyho chladně měřily. „Copak vám nestačí, co jsem vám už řekla?“

„Chci slyšet všechno. Zatajovala jste toho příliš mnoho příliš dlouho. Měla jste nám to říct mnohem dřív.“

„Určitě mnou pohrdáte, viďte? A přesto jsem se do toho zamotala čistě jen proto, že jsem se chtěla zachovat správně a pomoct člověku z nesnází. Koneckonců, mně vůbec o nic nešlo. Nemusela jsem to vůbec začínat, mohla jsem hezky tiše sedět a ani nedutat. Nepřišla bych pak o své šperky a nepřivodila bych si tyhle trable. Kéž bych dokázala být tak sobecká.“

„Setkala jste se předevčírem v noci s Frankem Grannisem?“ zeptal se Selby.

„Ano,“ vybuchla vzdorovitě.

„Kde?“

„V jednom motelu.“

„Kdo tam ještě byl?“

„Daphne, A. B. Carr a nějaký Carrův poskok. Myslím, že to byl obchodník s nemovitostmi z Fallhavenu.“

„A jaký byl účel té porady?“

„Zajistit, aby Daphne mohla přesvědčivě vypovídat. Řekla jsem jí naprosto všechno, co se stalo, a Frank Grannis jí to řekl taky, jak si to pamatoval on. A pak si Daphne s Frankem tak říkajíc sladili výpovědi.“

„A Carr byl tedy u toho?“ ptal se Selby s marně skrývaným vítězoslavným tónem. „Pomáhal při přípravě křivé výpovědi?“

„Ne,“ odvětila. „Carr byl v motelu, ale s tou poradou nechtěl mít nic společného. Přivedl nás všechny dohromady a řekl: ‚Myslím, že si máte chvíli co povídat. Až skončíte, promluvím si o tom s vámi a zjistím, jak se věci mají, abych mohl připravit obhajobu.‘ A pak odešel.“

Brandon věnoval Selbymu tázavý pohled.

Selby řekl: „Snad bychom ho mohli obvinit z navádění ke křivé přísaze a ze zločinného spiknutí. Ale nejspíš bude třeba prokázat zjevný čin. Musíme získat Grannisovo svědectví. To by se nám mělo podařit, když teď už dokážeme odvodit, co se stalo a především jak na něj byla ta nehoda nahraná. Avšak to může počkat, nejprve se musíme přesvědčit, zda nám slečna Lennoxová řekla opravdu všechno, co ví.“

Otočil se zpět k Moaně. „Myslíte, že by bylo možné, aby slečna Arcolová zabila Rose Furmanovou v době, kdy byla pryč?“

Pohled zelených očí se na okamžik setkal s jeho, pak zabloudil jinam a potom se s jiskrou vzdoru zase vrátil zpět. „Nevím. Vůbec netuším, co se stalo.“

„Byla pryč dost dlouho na to, aby ji mohla zabít?“

„Jak dlouho trvá člověku zabodnout nůž do jiného člověka, pane Selby?“ opáčila pohrdavě.

Selby úsměvem uznal logiku její otázky. „Přesto jste mi nedala jasnou odpověď.“

„Raději bych neodpovídala na vaši otázku tak, jak jste ji položil. Byla pryč aspoň tři minuty. Možná ještě déle.“

Selby tázavě pohlédl na Horáce.

„To je celé, pánové,“ řekl Horác.

„Carr neví, že jste šla za námi?“ zeptal se Selby.

Zavrtěla hlavou. „Nikdo to neví. Horác to ze mě vydoloval. Byl si jistý, že Dora svým autem toho večera nejela, a tak… prostě mě začal zpracovávat.“

Podívala se na svého bratra a v očích se jí hořce zablesklo. „Je celý pryč do té své Dory, že ho ani nezajímá, co se stane vlastní sestře!“

„To není pravda,“ odvětil Horác. „Mám tě rád, ale mám rád i Doru. Věděl jsem, že Dora nemůže být vinná. Proboha, přece bys ji nenechala jít do vězení za vraždu, jen abys zachránila sama sebe před klepy?!“

„Schopný právník by to zařídil tak, abych se nemusela obětovat.“

„Třeba tvůj přítel pan Carr, viď?“ odtušil Horác sarkasticky.

Měřila si ho pohledem, jako by na něj hleděla jen jako na právníka a ne jako na příbuzného. „Myslím, že by to dokázal,“ řekla nakonec. „Vlastně vím, že by to dokázal. Ale ty jsi ze mě všechno vytáhl a pak jsi mě odvedl rovnou sem. A teď… teď jsem vyřízená.“

Brandon pohlédl na Selbyho.

Selby řekl: „Zatím se se svou výpovědí nikomu nesvěřujte, Moano. Jděte domů a nechte si všechno pro sebe. Probereme to s šerifem a promyslíme další postup. A díky, Horáci, za vaši spolupráci.“

„Ano,“ pravila Moana a vstala ze židle, „díky, Horáci, za tvou spolupráci a touhu zachránit svoji úžasnou snoubenku… bez ohledu na to, co to stojí tvou vlastní sestru!“

Kapitola 24

Brandon zvedl telefon a řekl spojovatelce: „Spojte mě rychle s šerifem z El Centra. Počkám u telefonu.“

Po chvíli: ,,Haló, tady Brandon z Madison City. Volám kvůli Franku Grannisovi, který je u vás ve vazbě. Mám důvod se domnívat, že toho Mexičana nesrazil. Myslím, že to na něj bylo nahrané. Ale mohl by nám náramně pomoct v jednom případu vraždy, který právě vyšetřujeme. Jedná se o navádění ke křivé přísaze a Grannis by o tom měl něco vědět. Chci, abyste se s ním spojil a vysvětlil mu, že jestli bude spolupracovat, pokusíme se najít přesvědčivý důkaz, který prokáže jeho nevinu. Dokážeme, že to skutečně nebyl on a… cože? Kdy?

Aha. Co se dá dělat. Dobrá, tak už není co řešit. Nashle.“

Brandon zavěsil a obrátil se k Selbymu. „Zase přicházíme s křížkem po funuse.“

„Co se stalo?“

„Dnes v půl osmé ráno vzbudil Carr soudce telefonem, sdělil mu, že se zárukou byly nějaké potíže, a přemluvil ho, aby stanovil novou výši kauce na tisíc dolarů v hotovosti. Do deseti minut po vyhlášení nových podmínek přifrčel jeden z místních advokátů a složil hotovost. Asi před hodinou už byl Grannis z vězení venku. Při tom všem, co je pro Carra v sázce, není tisíc dolarů víc než kapka v moři. Může si to s klidným svědomím dovolit. Grannise už nenajdeme. Aspoň zatím ne.“

Zhroutil se do křesla a zaklel: „Zatracenej Carr. Pokaždé jako by byl o krok před námi.“

Selby držel teplý kalíšek dýmky v dlani a přecházel po místnosti. Občas si vsunul zobáček dýmky do úst a zamyšleně zabafal.

„Začíná se nám rýsovat jistý scénář,“ pravil, „kterému můžeme porozumět. Darwin Jerome v záchvatu žárlivosti a ve snaze předhonit Moanu na cestě do Madison City jel jako šílenec, přičemž na opuštěném úseku silnice vedoucí přes písečné duny mezi Yumou a El Centrem srazil cyklistu.

Snad zastavil, aby zjistil, co se stalo. Když shledal, že cyklistu zabil a že se už nedá nic dělat, nasedl zase do auta a uháněl dál do Madison City.

Tam si počkal na Moanu. Uviděl, že jede s cizím mužem, tedy s Grannisem, a při své probuzené žárlivosti se domníval, že právě kvůli němu dostal od Moany košem. Namluvil si, že je Grannis musel předtím sledovat. Zároveň věděl, že jeho sok jel po stejné silnici jako on, a byl si jistý tím, že Moana by se nikdy neodvážila poskytnout mu alibi. Kdyby to udělala, zničila by si dobrou pověst. A tak udělal něco moc mazaného. Viděl Grannise jít do motelu. Počkal si, až bude dost pozdě, a železnou tyčí poškodil blatník a rozbil sklo pravého předního světla. Pak jel zpátky na místo nehody. Už bylo nejspíš po svítání, a tak ho snadno našel. Umístil střepy z Grannisova světla nedaleko těla tak, aby je policie určitě našla, a ohlásil nález mrtvého muže v dunách s uvedením přibližné vzdálenosti.

Jednoduchým trikem tak přivedl Moanu do svízelné situace, sobě pomohl z maléru a pravděpodobného soka poslal do vězení. Moanu tížilo svědomí a rozhodla se jít za A. B. Carrem. Carr pere špinavé prádlo zločinu. Uviděl příležitost spojit Moanin případ s jiným, který potřeboval vyřídit. Myslím si, Rexi, že vražda souvisí právě s tímhle druhým případem. Chceme-li ji vyřešit, musíme zjistit, co to bylo za případ.“

„Ale jak to zjistíme?“

„Rose Furnianová na tom případu pracovala. Dělala detektiva. Už víme o dvou jejích případech, které však oba byly evidentně uzavřeny. Mohla mít i další. Něco, co se týkalo přímo Carra.“

„Naprosto s tebou souhlasím Dougu,“ řekl Brandon, „ale šel bych ještě dál. Myslím, že pracovala na případu, který se týkal Carra, a že Carr o tom věděl. Šel na schůzku s Daphne Arcolovou a s Moanou, a když zjistil, že ho Rose Furmanová sleduje, vrazil jí nůž do zad a…“

„Počkej,“ zarazil ho Selby. „Jak vlastně víme, že oba případy, na kterých Rose dělala, byly doopravdy uzavřené?“

„No, oba klienti nám to potvrdili.“ ,,A jak to věděli oni?“

„Dostali od ní zprávu.“

„Ale je to jisté?“

„Jak to myslíš? V jednom případě nechala zprávu ve stroji a v druhém poslala telegram.“

„Jenže víme, jestli to byla vážně ona? Ani v jednom případě nemáme její podpis. Jednou je to telegram, podruhé zpráva napsaná na stroji. Kde jsou podpisy?“

Brandon se napřímil v křesle. „Odkud byl ten telegram odeslán, Dougu?“

„Z Corony. Pochopitelně to vypadá, že poslala telegram, pak jela k sobě, napsala zprávu a jela zpátky do Madison City. Ale nedá se vyloučit, že nejdřív byla napsána zpráva a telegram byl odeslán z Corony až při cestě do Madison City. Otázka teď zní: co ji do Madison City přivedlo?“

„Starej Abeceda,“ odpověděl Brandon přesvědčeně.

„Ze všeho nejdřív,“ rozhodl Selby, „bychom měli jet do Corony a zjistit, kdo poslal ten telegram. Třeba to byl muž.“

„Tak jedem,“ zvolal Brandon nadšeně. „Jsme na správné stopě. „Máš fotky Rose Furmanové?“

„Jasně. Můžeme vyrazit.“

Seběhli po schodech soudní budovy jako o překot. Naproti se jim rozběhl Harry Elrod z Bladu. „Co se děje? Máte stopu?“

Proběhli kolem něj bez zastavení a zadním vchodem se dostali na parkoviště.

Elrod, chvátající za nimi, zvolal: „Hej, o co jde? Co se…“

Skočili do Brandonova auta a zabouchli dveře.

Elrod se vrhl ke svému autu, nasoukal se dovnitř a nastartoval.

Brandon ho pozoroval koutkem oka. „To bude sranda. Jen ať si zkusí nás sledovat.“

Silný motor šerifova auta naskočil s mohutným řevem. Brandon zapnul majáček a sirénu a s lehkým úšklebkem se otočil k Selbymu: „Obvykle se bez těchhle fanfár obejdu, ale když nás chce Elrod honit v té své rachotině, kterou Blade vyzbrojuje své novináře, chci se mu postarat o hezkou jízdu.“

Prosvištěli městem, prokličkovali strnulou dopravou na křižovatkách a vypálili na losangeleskou dálnici, po níž se pak neměnnou rychlostí řítili dál.

Brandon hledal Elroda ve zpětném zrcátku a pak se uvolněně usmál. „Asi si myslel, že máme něco ve městě. Když jsme ho vedli k dálnici, musel být beznadějně ztracený. Nejspíš uvíznul v městské dopravě.“

Narovnal se do pohodlnější pozice za volantem a soustředil se na řízení.

Telegrafista na nádraží v Coroně si podání telegramu pamatoval velmi dobře.

„Byla to dívka,“ řekl, „mladá žena. Moc hezká. Měla zrzavé vlasy a pěknou postavu.“

Brandonovy rysy povadly. „Jste si jistý, že to byl tenhle telegram?“

„Určitě.“

„Jak byl telegram napsaný?“ zeptal se Selby. „Rukou nebo…“

„Ne, měla ho napsaný na stroji, to si vzpomínám. Snad bych ho i vyštrachal v šanonech. Byl napsaný na stroji, to vím jistě.“

„Je to ona?“ otázal se Brandon a ukázal mu fotografii Rose Furmanové.

„Řekl bych, že jo. Těžko to říct s určitostí. Má něco docela jako… jo, myslím, že je to ona. Ty zrzavé vlasy nejsou na fotce vidět, a tak… jo, to bude ona.“

„Mhm,“ povzdechl si Brandon, „tím asi padá naše teorie.“

Poděkovali telegrafistovi a šli zpět k autu.

„Kruci,“ zavrčel Brandon, „věřil jsem, že jsme na správné stopě. Museli jsme…“

„Počkat,“ zarazil se Selby. Hleděl na výtisk Bladu na zadním sedadle auta.

Z první stránky se na něj usmívala Daphne Arcolová pod titulkem: SVĚDKYNĚ ŘÍKÁ: OKRESNÍ PROKURÁTOR MI VLEZL DO LOŽNICE.

„Ještě zadrž, Rexi,“ řekl. „Zkusíme to jinak. Vzpomeň si, jak nás podoba mezi oběma ženami přivedla na falešnou stopu, když jsme zavražděnou pokládali za Daphne.“

Vzal noviny a vrátil se k telegrafistovi. „Tahle dívka má taky zrzavé vlasy. Je to samozřejmě jen novinová fotka, ale…“

„To je ona!“ zvolal telegrafista bez váhání. „Tohle je určitě ona. Poznávám ji. Jasně. Tahleta poslala ten telegram. Ta druhá je jí trochu podobná, ale byla to tahle.“

Selby mrkl na Brandona. „Teď ještě zjistit, kde Arcolová je. Už se to začíná hýbat.“

„Mám zavolat k sobě do kanceláře?“ zeptal se Brandon.

„Zkusíme zavolat Sylvii do Clarionu. Jako novinářka se může vyptávat a nepřitáhne tím tolik pozornosti. Může tvrdit, že chce interview.“

„Jasně. Tak jí zavolej.“

Selby použil nádražní telefon, a aby spojení urychlil, ohlásil služební hovor do redakce Clarionu.

„Haló,“ řekl, když se ve sluchátku ohlásila tamější spojovatelka, „tady okresní prokurátor Doug Selby. Rád bych mluvil se Sylvií Martinovou. Je to naléhavé…“

Spojovatelka ho nenechala domluvit. „Už vás sama sháněla, pane Selby. Má něco moc důležitého. Říkala, že někdo, kdo má souvislost s vaším případem, odjíždí autem za jakýmsi záhadným účelem. Sylvie si o té osobě myslí, že má řešení k celému případu. Snažila se vás sehnat, abyste ji mohli sledovat. Když jste nebyl k zastižení, vyrazila vlastním autem.“

„Díky, zdá se, že si budeme muset pospíšit.“

Zavěsil a vysvětlil Brandonovi situaci. „Vypadá to, že Daphne se snaží zmizet, Rexi. Sylvie se jí snaží držet v patách.“

„Co budeme dělat, Dougu?“

„Musíme vyhlásit pátrání po Daphne Arcolové.“

Brandon zavolal do své kanceláře a nařídil: „Zjistěte, kde se nachází Daphne Arcolová a zadržte ji. Jestli opustila město, vyhlašte pátrání. Jestli je stále v Madison City, dejte ji do vazby, jakmile bude chtít kamkoliv jet. Kdyby se ji Carr pokoušel dostat ven na kauci, zdržujte to, dokud nepřijedem. Právě vyjíždíme z Corony.“

Zavěsil a zavelel: „Takže vyrážíme.“

Skočili do vozu a za pár minut už uháněli po hlavní silnici rychlostí sedmdesát mil v hodině.

Náhle Selby zvolal: „Zpomal, Rexi. To je auto starýho Abecedy. Sjíždí z tamtoho kopce proti nám.“

„To se ví, že jé to on. Ten jeho bitevní koráb na kolech poznám bezpečně.“

Brandon přibrzdil, vystrčil ruku z okna a dal znamení.

A. B. Carr nechal znamení bez povšimnutí. Jeho velký sedan kolem nich prosvištěl takovou rychlostí, až se jejich auto zakymácelo.

„Ten gauner,“ zaklel Brandon a prudce otočil vůz o stoosmdesát stupňů.

„Ta žena vedle něj byla Daphne Arcolová,“ řekl Selby.

„Však my je dostanem.“

Nabírali rychlost. Vepředu bylo vidět začátek dálnice. Po Carrově autě nikde ani stopy.

Brandon sešlápl plyn až k podlaze. Řítili se podél hladkého betonového hrazení.

„Támhle je,“ oznámil Selby, „poznávám zadek jeho auta. Má pochromovaný nárazník, ale ve skutečnosti je to nárazník z nejtvrdšího železa jako u lokomotivy. Okénka jsou prý neprůstřelná.“

Pomalu stahovali Carrův náskok.

A. B. Carr dopřával svému stroji dostatečný rozlet a předjížděl s takovou pravidelností, že se stále držel v levém pruhu. Brandon se natlačil těsně za něj. Potom v nejpříhodnější okamžik strhl volant prudce doprava a přitlačil pedál plynu k podlaze.

Po chvíli jela obě auta vedle sebe. Carr se ohlédl, poznal šerifa se Selbym a také sešlápl plyn na maximum.

Silný motor postrčil vůz vpřed, ale Brandon se stále držel. Výhoda však byla na Carrově straně. Vpředu se v pravém pruhu rýsoval kamion, a šerif byl v pasti.

Brandon na chvíli zaváhal, ale pak, místo aby ubral plyn, se začal tlačit doleva.

Kamion se přibližoval každou vteřinou a Carrovo auto, pomalu se posunující vpřed, se stále nedokázalo odlepit od šerifova.

Selby si zakryl oči.

Brandon dál stáčel volant doleva, až se blatníky obou aut téměř dotýkaly.

A. B. Carr nevydržel a dal nohu z plynu. Šerifovo auto pročíslo vzduch mezi kamionem a vozem advokáta se sotva palcovou rezervou na obou stranách. Ale dostali se před Carra. Brandon se spokojeně zašklebil, pravou rukou vysunul z pouzdra revolver a položil si ho vedle sebe. Pak zpomalil a čekal na Carra.

Starej Abeceda pozvání nepřijal. Namísto toho prudce přibrzdil.

Brandon sešlápl brzdu a ve zpětném zrcátku sledoval situaci. Carr stočil volant k pravé straně, ale Brandon se nenechal nachytat. Držel se stále při středu vozovky, takže když se Carr náhle pokusil proniknout po levé straně, včas mu zabránil a udržel se vpředu. Tím, že zpomaloval, tlačil Carra zas do pravého pruhu.

Ozvalo se zuřivé troubení kamionu, který se blížil zezadu.

Pak si řidič všiml šerifské poznávací značky, zpomalil a zajel k pravé straně.

Carr se v poslední zoufalé snaze pokusil proklouznout popravu, jenže Brandon, který v jedné ruce držel zbraň a ve druhé volant, uhnul ke straně a tlačil ho ze silnice.

A. B. Carr to nakonec vzdal a zastavil. „Dobrý den, pánové,“ pravil, když sňal klobouk, a lehce se uklonil, „dobrý den. Nezdá se vám, že bráníte plynulosti provozu, šerife? Připadá mi, že si zabíráte až nezvykle velkou část silnice.“

„Ne,“ odvětil Brandon suše, „zajímala mě jen ta část, po které jste jel vy. Zajeďte támhle ke straně a zhasněte motor.“

„Ale ne, šerife,“ protestoval Carr. „Mám docela naspěch a…“

„Byl jste zastaven kvůli výslechu. A jestli se pokusíte ujet, rozstřílím vám pneumatiky.“

„Co se dá dělat,“ usmál se Carr přátelsky, „když se chcete mermomocí chovat násilně a hrubě… Copak nejste za hranicemi svého okresu, šerife?“

„Jsem za hranicemi svého okresu, ale nepřekračuji své pravomoce.“

„Co se zákona týče,“ oznámil Carr, „je několik…“

Brandon zdvihl revolver. „Carre, jen si něco zkuste a máte pneumatiky jak řešeto. Jestli si myslíte, že habeas corpus zabrání kulce proniknout gumou, tak to jste zatraceně vedle.“

Carr se srdečně zasmál a vzdal se: „Dobrá, šerife, když tak hezky naléháte, patrně mi nezbývá, než ztratit další pro mne drahocenný čas a vyslechnout vaše otázky… otázky, které jsou až příliš často úplně od věci. Avšak pusťte se do toho, šerife, když vám to udělá radost. Ven s tím.“

„Chci mluvit se slečnou Arcolovou,“ řekl Brandon, vystoupil z auta a vrátil revolver zpět do pouzdra.

Carrovy rty se sevřely. „Na co se jí chcete ptát?“

„Například kam jedete.“

„Musím do své kanceláře v důsledku jistého telefonátu.“

„Dnes,“ pravil Selby, „jste složil kauci za Franka Grannise, nemýlím-li se.“

„Ano, složil. Je na tom snad něco nezákonného?“

„Proč jste to udělal?“

„Protože je to můj klient a já jsem přesvědčen o jeho nevině. Mám pocit, že to na něj nahráli. Dal jsem své vlastní peníze na kauci a nejsem povinen to dále rozvádět.“

„A kam jel poté, co opustil El Centro?“

„Proboha, pánové, to nemohu vědět,“ zvolal Carr. „Tedy, samozřejmě, že jsem ho požádal, aby se mnou občas udržoval kontakt. Až se jeho případ dostane před soud, pochopitelně se dostaví. Jinak bych přišel o své peníze, které jsem dal na kauci.“ Dobrácky se usmál.

„Oukej,“ řekl Brandon a otočil se k Daphne. „Proč jste šla k telegrafistovi na nádraží v Coroně a poslala telegram paní Barker C. Nutwellové z Los Angeles podepsaný jménem zavražděné Rose Furmanové?“

Daphne vytřeštila oči. Její obličej náhle ztratil barvu a jinak červené tváře dostaly nádech oranžové.

Carr jí věnoval rychlý pohled a varoval ji: „Neodpovídejte, Daphne.“

„Pokud mi neodpovíte, vezmu vás do vazby.“

„A z čeho je obviněna, smím-li se zeptat?“ vypálil Carr pohotově.

„To smíte.“

„Za prvé, šerife, jste mimo svůj okres. Za druhé, pokud chcete zatýkat, trvám na tom, že zatčená musí být na místě zpravena o obvinění, které proti ní vznášíte. Kromě toho požaduji, aby byla ihned odvedena k nejbližšímu smírčímu soudci za účelem stanovení kauce.“

„Kterou, předpokládám, osobně složíte,“ podotkl Brandon.

„To bych mohl. Mám k tomu dostatek prostředků.“

Carr sáhl do kapsy a vyndal peněženku, z níž začal vytahovat tisícidolarové bankovky.

V jeho gestu byl jistý skrytý význam: Kdyby Brandon chtěl, mohl by získat něco z obsahu té peněženky.

Brandonova tvář potemněla. Odstrčil Carra ke straně, sáhl do auta a chytil Daphne Arcolovou za zápěstí. „Vystupte si,“ rozkázal. „Zatýkám vás.“

„Za co?“ otázala se.

„Řeknu vám to, až na to bude čas.“

„Za podvodné užití jména Rose Furmanová v telegramu,“ přispěchal Selby na pomoc.

„Díky, kolego.“ Carr se zatvářil potěšeně. „Falešné užití jména. To je přestupek, u kterého lze stanovit kauci. Pokud vezmete zadrženou k nejbližšímu smírčímu soudci, složím kauci a…“

„Tak dobře,“ přerušil ho Brandon. „Tak jí seberem kvůli obvinění z vraždy.“

„Z vraždy!“

„Přesně tak. To máte za ty vaše vytáčky.“

„V tomhle okrese ji nemůžete vzít do vazby.“

Brandon sundal z opasku želízka. „Vezmu ji do vazby, a pokud budete odporovat úřední osobě ve výkonu služební povinnosti, vezmu do vazby i vás.“

„To nemůžete. Je to mimo vaši jurisdikci. V tomto okrese nemáte žádné pravomoci, jednáte bez zatykače, dopouštíte se protiprávního zatčení a navíc odmítáte vzít zadrženou k nejbližšímu smírčímu soudci. To všechno jsou jasná porušení zákona.“

„No a co! Myslíte si, že vás nechám zkoušet na mě ty svoje právnické švindly, když už ji jednou mám?“

„Odvolávám se na rozum madisonského okresního prokurátora.“

Brandon pravil: „Já ji zatýkám. Nastupte k nám do auta, slečno Arcolová.“

Carr se postavil před ni. „Nedělejte to.“

Brandon hleděl Carrovi přímo do očí. „Jen si zkuste na ni sáhnout. Nebo na mě. Jen si to zkuste.“

Odvedl Daphne ke svému autu a řekl: „Nasednete si sama, nebo budete chtít pomoct? Pojedete raději jako dáma, nebo si přejete želízka?“

Carr zvýšil hlas. „Slečno Arcolová, toto zatčení je protiprávní. Radím vám, abyste neodpovídala na žádné otázky a abyste se nenechala podrobit žádnému výslechu. Radím vám zachovat naprosté mlčení. A pak je tu ještě jedna věc, kterou…“

Naklonil se k ní, jako by jí pošeptal nějaké tajné pokyny. Brandon se k němu vrhl. Ramenem ho nabral do hrudníku a odhodil ho vzad.

„Dej na ni pozor, Dougu,“ vzkázal Selbymu a dohlížel na vrávorajícího advokáta. „Poslyšte,“ řekl mu, „jsme asi tak stejně staří. Chcete z toho vážně dělat problém?“

Carr briskně získal zpět svou důstojnost a uhlazenost. „Jistě ne v rovině fyzického násilí, můj drahý šerife. Cokoliv udělám já, bude v souladu se zákonem.“ Po těch slovech nasedl do svého vozu, nastartoval a vyrazil dál směrem na Los Angeles.

Brandon obešel auto a vsoukal se za volant. Selby nastoupil z druhé strany, Daphne usadili na zadní sedadlo.

„Proč jste poslala ten telegram, slečno Arcolová,“ začal Selby.

Zatnula rty na tenkou linku rozhodného mlčení.

„Nejezdi hned zpátky do Madison City, Rexi,“ zamyslel se Selby. „Vezmeme ji do Corony, ať ji telegrafista může identifikovat.“

„To je přece protiprávní,“ ozvala se.

Brandon se ušklíbl. „Gauneři mají vždycky největší starost o dodržováni zákonů.“

Dorazili znovu do Corony. Daphne Arcolová seděla v autě s kamennou tváří a telegrafista společnosti Western Union vyšel ven, aby si ji prohlédl. „Je to ona,“ řekl bez váhání. „Snaží se vypadat jinak, a proto je tak strnulá a zamračená. Když tu byla předtím, celá se smála. Ale je to určitě ona.“

„To ona poslala telegram?“

„Přesně tak.“

Selby mrkl na Brandona. „Oukej, Rexi. Teď už můžem vyrazit zpátky do Madison City. Ale ještě si necháme najít ten telegram.“

„Mám ho tu pro vás,“ řekl telegrafista. „Vyhledal jsem ho hned, jak jste odjeli. Nebylo těžké ho najít. Tady je tak, jak ho přinesla.“

Selby přelétl pohledem strojem psaný text a zamračil se. „Byl podán krátce před vraždou. Ten, kdo ho psal, musel vraždu plánovat. To dokazuje, že vražda byla úkladná. A pokud se nepletu, Rexi, nebyl napsán na stroji Rose Furmanové, na tom, který jsme viděli u ní doma. Ten její byl přenosný, ale telegram byl zdá se napsán na jiném typu stroje. A ten… počkat, Rexi.“

„Co je?“

„Zkus se vžít do Carrovy situace. Co by normálně udělal?“

„Co máš na mysli?“

„Tady Daphne je v tom pěkně namočená. Její výpověď by mohla starýho Abecedu parádně poškodit. Za normálních okolností by přece dal všechno na světě za to, aby ji dostal z vězení co nejdříve.“

„No, dělal co mohl,“ zakřenil se Brandon škodolibě. „Docela se snažil mě přesvědčit.“

„Ne, Rexi, nedělal co mohl. Snažil se nás všelijak zastrašit, ale když jsme ji nakonec zatkli, neudělal už vůbec nic. Vytratil se a uháněl dál po dálnici na Los Angeles. Nonnálně by jel za námi, šlapal by nám na paty a trval by na tom, abychom jeli k nejbližšímu smírčímu soudci, nechali stanovit výši kauce a…“

„Oukej, už to chápu. Co teda uděláme, Dougu?“

„Pojedeme co to dá do Los Angeles.“

Daphne Arcolová je vztekle přerušila: „Snad mám taky nějaká práva! Nemůžete mě tahat z jednoho konce státu na druhý, jak se vám zrovna zamane…“

„Radši se utiš a pořádně se drž, holka,“ zarazil ji Brandon. „Jak to tak vypadá, čeká tě jízda, jakou jsi ještě nezažila.“

Kapitola 25

Selby se podíval na hodinky a v duchu počítal. „Nemůžeme to stihnout, Rexi. Musíme tam zavolat.“

Brandon zpomalil. „Oukej, tak co mám dělat?“

„Zastav u příštího telefonu a zavolej Hardwickovi z kanceláře losangeleského šerifa. Řekni mu, ať sebere Bartona Moshera. Ať nevznáší obvinění, pokud nemusí, ale kdyby nebylo zbytí, ať ho obviní z vraždy Rose Furmanové. A ať to máme při jednom, může ho obvinit i z vraždy Carla Remertona.“

Brandon na Selbyho letmo pohlédl, marně zkoumaje, zda to, co říká, skutečně myslí vážně, nebo jen hraje komedii před Daphne Arcolovou. Pak zahlédl na ceduli symbol telefonu a šlápnul na brzdu.

Zatímco Brandon telefonoval, Selby se v autě pohodlně rozvalil a nacpával si dýmku.

Daphne Arcolová promluvila: „Vždyť vy byste přece nemusel být tak hrubý. Určitě by se vám vyplatil trochu lidštější přístup.“

Selby chtěl něco říct, ale vtom spatřil na silnici Sylviino vozítko, lopotící se v zoufalé snaze vyvinout co nejvyšší rychlost. Pohotově zapnul houkačku.

Sylvie Martinová se ohlédla a prudce zabrzdila.

„Ale, ale, snad ne tisk,“ poznamenala Daphne, když poznala Sylvii. Pozorovala ji, jak zajíždí svým vozem ke straně a běží k nim. „Předpokládám, že je to čistě náhodné setkání.“

„Ach, Dougu,“ řekla Sylvie, když přišla k jejich autu, „mám takovou radost, že tě vidím, že bych tě až zulíbala. Starej Abeceda vyrazil do Los Angeles a vzal s sebou…“ Najednou si všimla Daphne Arcolové a větu nedokončila.

„Naskoč,“ vyzval ji Selby. „Sedni si dozadu. Auto tu můžeš nechat.“

Otevřela zadní dveře a usadila se vedle Daphne.

„Říkala jsem si, že tu někdo chybí,“ ozvala se Daphne sarkasticky. „Teď už je to konečně, jak má být. Přátelský tisk a všechno je v suchu!“

Brandon se vrátil se spokojeným úsměvem. „Mluvil jsem s Hardwickem osobně. Myslím, že je to v cajku. Pustí se do toho jak se patří.“

„Skvěle. Je to klika, žes ho sehnal osobně. Teď už můžeme být v pohodě. Starej Abeceda nám vpochoduje rovnou do pasti.“

„Něco mi ale musíš vysvětlit,“ řekl Brandon a pak si všiml Sylvie Martinové. „Á, dobrý den, Sylvie. Jak jste se sem dostala? Přiletěla?“

„Téměř ano.“

„Rád vás vidím. Škoda, že jste tu nebyla dřív. Tak, Dougu, jak to vlastně bylo?“

Daphne Arcolové unikl Brandonův postranní pohled.

„Můžeme odvodit, co se asi stalo,“ pravil Selby. „Carl Remerton přijel do Windriftu jako nevázaný hýřil. Nedivil bych se, kdyby starej Abeceda měl prsty v té Mosherově herně, a předpokládám, že vy, Daphne, jste dělala profesionální společnici.“

„Šetřete si síly,“ odtušila kysele. „Neplýtvejte jimi na hloupé otázky.“

„Muselo to být asi takhle. Daphne měla Remertona pod dozorem. Dohlížela na to, aby se dobře bavil a aby často navštěvoval Mosherův podnik. Mosher se postaral o to, aby hodně prohrával. Nakonec Remerton dostal podezření, a tak se ho museli zbavit.“

Koutkem oka pohlédl na Daphne Arcolovou.

„Anebo,“ pokračoval, „se stalo něco nečekaného, kvůli čemu ho museli odrovnat. Takže mu naordinovali jed, který mu vyřídil srdce.

Jeho sestra ale chtěla vědět, co se stalo, a najala si detektiva. To se Mosherovi nemohlo líbit. Rázem byl oheň na střeše. Všimni si zvláštní shody okolností. Vlastně se nedá říct, že by šlo o shodu okolností, protože v případě někoho s takovou praxí, jako má starej Abeceda, se nelze divit překrývání případů a shodám v datech. Nicméně Carl Remerton zemřel dvacátého devátého července. Slečna Arcolová i Barton Mosher v tom měli prsty. Když se Rose Furmanová pustila do vyšetřování, spojili se s Carrem. O něco později za Carrem přišla Moana Lennoxová, která chtěla osvobodit Grannise obviněného ze zabití cyklisty. Grannis byl nevinný a Moana to věděla, avšak nemohla svědčit. A datum – dvacátého devátého července. Samozřejmě, že kdyby Carr poskytl Daphne alibi a prokázal, že dvacátého devátého večer byla v Kalifornii, těžko by mohla téhož večera míchat Remertonovi jed do kávy ve Windriftu v Montaně.

Takže si můžeme poskládat dohromady, co vlaštně Carr udělal. Přesvědčil Moanu, že čistě v jejím zájmu sežene jinou ženu pro roli svědkyně. Kdyby za svou službu nic nechtěl, vzbudil by Moanino podezření, že si ohřívá svou vlastní polívčičku, a tak si řekl o nějakou cennost. Jediné, co mohla nabídnout, byly starožitné šperky. Pro Carra nic moc neznamenaly, s něčím takovým by se jinak snad ani neobtěžoval. Ani je nehodlal prodat. Prostě si je chtěl nechat, aby u Moany nevzbudil dojem něčeho nekalého.“

„Jen pokračuj, Dougu,“ pobídl ho Brandon, „jde ti to výborně.“

„Takže už to máme celé. Vzpomínáš, jak jsme zpočátku měli pocit, že poskytnutí alibi byla služba, kterou Carr od někoho potřeboval? Pak to zas vypadalo, že jsme byli vedle a že naopak někdo potřeboval alibi od Carra. Jenže starej Abeceda používal své nejlepší finty.“

„Myslíš tedy, že Rose Furmanovou zabil Carr?“

„A. B. Carr by sám nevraždil. Není tak primitivní. Ale vůbec bych se nedivil, kdyby naznačil Mosherovi, že nezabrání-li Rose pokračovat ve vyšetřování, dříve nebo později to s ním špatně skonči.“

„A jakou roli v tom měla ona?“ zeptal se Brandon a hlavou ukázal na Daphne.

„Nejspíš právě ona dala Remertonovi jed, ať už do pití nebo nějak jinak. Budeme muset požádat o soudní exhumaci a pečlivý chemický rozbor. Jsem přesvědčen, že Carl Remerton byl buď záměrně zavražděn, nebo snad neúmyslně zabit v rámci snah o jeho umlčení poté, co pochopil, že se nechal podvodně oškubat a začal se ozývat.

Nejsem si příliš jistý, zda můžeme s určitostí prokázat Mosherovu vinu, ale rozhodně máme něco tady na slečnu Arcolovou – nebo aspoň budeme mít, až se pořádně podíváme na okolnosti Remertonovi smrti. Lidé jako Mosher jsou děsně vychytralí. Chytají se každého stébla. Proto Carr tak uháněl. Snaží se zachránit si kůži, dokud má ještě naději. Jede za Mosherem a… vsadil bych se, Rexi, že to chtějí narafičit tak, aby Mosher mohl všechno hodit na své komplice a sám vyváznout bez trestu. A slízne to právě tady Daphne. To je jejich styl.“

Selby vrhl na Daphne Arcolovou kradmý pohled a přitom pokračoval: „Svým způsobem je to zatracená škoda, protože dívky jako Daphne žijí ze své krásy a mládí. A co se stane se ženou ve vězení? I když si odsedí třeba jen pět let, když vyjde ven, vypadá jak stará čarodějnice. Sežene práci leda jako uklízečka, a to ještě může být ráda. Za dalších pět let má postavu jako pytel brambor a…“

„Přestaňte!“ vykřikla Daphne náhle.

Selby se na ni překvapeně podíval. „Co se děje, Daphne? Copak vy to nemůžete unést?“

„To se ví, že to nemůžu unést. Žádná žena by nemohla. Navíc mi teď konečně dochází plno věcí. Říkáte, že Mosher se pokusí hodit všechno na mě, aby vyvázl se zdravou kůží?“

Selby přitakal.

„Mhm, co kdybychom ho předběhli? Jestli potřebujete svědka, můžeme se dohodnout.“

„Zaručit nic nemohu, ale snad bychom mohli získat velkou porotu na svou stranu. Avšak musí nás k tomu opravňovat fakta.“

Řekla: „Zdá se mi, že máte dost dobrou představu o tom, co se stalo. Jediné, v čem se mýlíte, je moje role.

Je pravda, že jsem se měla postarat o Remertonovu dobrou zábavu a dohlédnout na to, aby se nechal oškubat. Hrál si na playboye a rád sázel a hýřil, ale když mu došlo, že ho berou na hůl, byl jako šílený.

V tom udělal Mosher chybu, podcenil ho. Ale já mu jed nedala. Toho večera jsem měla za úkol přivést Remertona za Mosherem. Jinými slovy, přivést ho na místo činu. Myslela jsem si ale, že jde zas jen o nějakou hazardní hru. Pak jsem měla zmizet. V tu chvíli jsem poznala, že něco smrdí: Až druhého dne jsem se dozvěděla, že údajně zemřel na zástavu srdce, když jel autem. Přirozeně jsem na to měla svůj vlastní názor, ale ten jsem si nechala pro sebe.

Potom mi Mosher řekl o té Furmanové, která začala slídit na přání Remertonovy sestry, a že prý se zdá, jako by mě chtěla obvinit z vraždy jedem. Navrhla jsem obrátit se na A. B. Carra. Moje kamarádka Babe Harlanová se za něj vdala a díky tomu jsem se o něm dozvěděla… Babe má teď docela vystaráno.

Napsala jsem Carrovi. Poslal mi telegram, ať přijedu. Když jsem dorazila, volala jsem mu domů a dělala jsem, že chci mluvit s Babe. Nechtěla jsem, aby věděla, že jednám s jejím mužem. Nechala jsem takový vzkaz, aby to Carr pochopil.

Carr se mí ozval a řekl mi, ať zavolám Moaně a dám si s ní sraz v parku. Měl se tam s námi setkat.

Čekaly jsme v parku a… zkrátka jsem ji tam našla mrtvou. Vtom jsem si uvědomila, že místo aby mi zajistili alibi, se mi pokoušejí přišít další vraždu. V tu chvíli jsem s tím ale nemohla nic dělat.

Teď už vím, co udělám. Budu zpívat a dostanu se z toho.“

„Řekl Carr někdy něco z čeho byste mohla poznat, že o vraždě věděl?“

„Nůž do ní vrazil Mosher. To jsme věděli všichni. Ale Carr o tom nikdy neřekl ani slovo.“

„Tak se zdá, Rexi,“ pravil Selby, „že případ je vyřešen. Jenže pokud Mosher nebude mluvit, starýmu Abecedovi nic nepřišijem.“

„Mosher,“ řekla s jistotou, „udělá, co Carr řekne.“

„Třeba starej Abeceda nebude mít příležitost něco Mosherovi říct… aspoň zatím,“ namítl Selby.

Sylvie se ozvala nesměle ze zadního sedadla: „Můžete mě vyhodit u nejbližšího telefonu? Nějak se zpátky dostanu, ale teď hlavně musím zavolat do Clarionu. Mám pocit, že by se šéfredaktorovi mohla líbit myšlenka udělat zvláštní vydání, které bychom poslali do ulic ve stejnou chvíli, kdy vychází Blade.“

Brandonovi se rozlil po tváři široký úsměv. „To je nápad!“

Náhle zamířil ke kraji vozovky a začal brzdit. „Tvůj telefon, Sylvie.“

„Až dovoláš,“ řekl jí Selby, „vrať se ke svému autu a počkej na mě. Pojedu zpátky s tebou, pokud ti nevadí jeden pasažér navíc.“

Stiskla mu ruku. Zastavili a Selby jí podržel dveře.

„Oukej; Dougu, tak zatím.“ Pak se otočila k Brandonovi a k Daphne: „Nashle a díky.“

„Jen se nezalkni,“ odsekla Daphne Arcolová.

Kapitola 26

Bylo něco po půl čtvrté, když šerifovo auto zastavilo u kraje silnice. Z vozu vystoupil Selby, zamával šerifovi na rozloučenou a přivítal se se Sylvií.

„Neměla jsi problémy dostat se zpátky?“ ptal se.

„Stopovala jsem.“

„Čekáš tu dlouho?“

„No jo. Co je nového‘?“

„Vražda je vyřešena,“ oznámil Selby.

„Jak tě vůbec napadl Mosher? Tedy, je mi jasné, že to nebyl jen nápad nebo předtucha, ale výsledek poctivého přemýšlení.“

Zasmál se. „Bylo v tom přemýšlení i předtucha, Sylvie. Přišlo mi zajímavé, že by Rose Furmanová nejprve zjistila, že Daphne je čistá jak lilie, a potom doslova vydala potvrzení o přirozené smrti v případě Remertona. Přitom by však ani jednu zprávu nepodepsala.

Musela se dozvědět pravdu o Remertonově smrti před svým příjezdem do Los Angeles. Ten falešný telegram z Corony byl poslán jen krátce před vraždou.

Proč namísto telegramu své klientce nezavolala? Měli jsme se domnívat, že ji z Los Angeles odvezl nový klient v takovém spěchu, že ani nestačila dokončit zprávu pro Moshera. A přitom byla zpráva přece kompletní. Navíc, proč nezavolala paní Nutwellové poté, co jí poslala telegram?

Jakmile jsem začal zkoumat pravdivost informací obsažených v těch dvou nepodepsaných zprávách, uvědomil jsem si, že vrah Rose Furmanové si mohl.vzít její kabelku. Pak mohl jet do Los Angeles a jít k ní domů. Jediné, co potřeboval, byla nějaká společnice, která by poslala ten telegram.

Jaký vrah? Jaká společnice? Dva podezřelí, které Rose Furrnanová před svou smrtí tak šťastně očistila, by evidentně měli motiv. Uvědomíme-li si, že obě zprávy, který mi je očistila, byly nepodepsané, neubráníme se podezření.“

„Jenže, Dougu, nepřipadá ti zvláštní, že by Mosher provedl vraždu tak, aby Daphne přímo zakopla o mrtvolu a…“

„Vůbec ne,“ odpověděl dřív, než dořekla otázku. „Přesně takový byl jeho scénář. Odvezl ji do Corony, aby poslala ten telegram jménem Rose Furmanové. Pak ji vzal zpátky do Madison City.

Rose ihned Daphne našla a začala ji sledovat. S tím Mosher počítal. Potřeboval přilákat Rose do parku, aby ji mohl zabít. Nejlepší způsob, jak toho mohl dosáhnout, bylo poslat do parku Daphne. Věděl, že Rose ji bude sledovat a ocitne se tak přesně tam, kde ji chtěl mít. V ideální situaci pro vraždu.“

„A jak se vražedná zbraň dostala do plotu u Lennoxových?“

„Mosher ji tam dal. Přirozeně chtěl do případu ještě víc zatáhnout Doru Cliftonovou. Nebylo nic jednoduššího než zahodit nůž do živého plotu.“

Sylvie se zamyslela a pak kývla. „Všechno to do sebe zapadá. Předpokládám správně, že Mosher sebral kabelku hned po vraždě?“

„Přesně tak. A Carr se nás pořád ptal, jestli máme její kabelku. Musel vědět, že ji Mosher vzal, a ptal se proto, aby zjistil, zda jsme si uvědomili hlavní důvod krádeže – ne vzít peníze, ale získat klíče od auta a od bytu a nakonec nechat kabelku ležet v bytě, aby dodala napsaným zprávám punc pravdivosti.

Myslím, že Carr nevěděl o Mosherově plánu zabít Rose. Jel do parku, aby se tam setkal s Moanou a s Daphne. Je dost pravděpodobné, že na mrtvolu narazil náhodou, nejspíš až poté, co Moana odjela.“

„A dostanete Carra?“

„Čert ví. Ale rozhodně ho proženem. Všechno, co proti němu zatím máme, jsou oprávněná podezření, ale žádné důkazy. Snažíme se ze všech sil nějaké použitelné důkazy vyhrabat.“

„Řekla bych, že jste ho zahnali do rohu, Dougu. Kdyby se Mosher přiznal…“

Přerušil ji: „Není to tak jednoduché, Sylvie. Když jsme zadrželi Daphne, Carr vyrazil co nejrychleji do Los Angeles. Ale nebyl tak hloupý, aby se pokoušel s námi závodit. Udělal totéž co my.“

„Zatelefonoval?“

Selby přikývl. „Víme, že Mosherovi někdo volal v nějaké záhadné a velice naléhavé záležitosti. Jen co položil telefon, opustil hotel a zatím se zdá, že zmizel z povrchu zemského.“

„Ale najdete ho, Dougu, ne? Přeci…“

„Pravděpodobně ho dopadneme, ale nebudeme už mít tu nejcennější zbraň.“

„Co?“

„Překvapení.“

„A jak to vypadá s Daphne Arcolovou?“

„Daphne si to opět rozmyslela a rozhodla se, že nebude mluvit. Dokonce popírá i své doznání, které udělala v autě. Teď tvrdí, že jsme si to vymysleli. Staví tě to do pozice důležitého svědka, Sylvie. Chci, abys sepsala co nejvěrněji, jak si její výpověď pamatuješ, protože…“

„Nebuď hloupý,“ skočila mu do řeči. „Co myslíš, že jsem dělala, když mluvila?“

„Chceš říct, že sis to zapisovala?“

„Do posledního slovíčka.“

Selbyho tvář se rozzářila. „Sylvie, ty jsi zázrak! Ty jsi anděl!“

Vážně na něho pohlédla. „Myslíš jako svědek?“

„Jako žena. Ne jako svědek.“

V jejím smíchu byla stopa krátkého zajíknutí. „Jsem ráda, žes na to přišel, Dougu.“

„Na co?“

„Na to, že jsem žena.“

Usmál se. „To už vím docela dost dlouho. Jen jsem nikdy neměl čas o tom mluvit. Ale dnes, Sylvie, stačí, když otočíš volantem, a vyrazíme do Los Angeles, najdeme místo, kde hraje hudba a…“

„Ach, Dougu, to bych moc ráda. Ale víš přece, že nemůžeme.“

„Proč ne?“

„Zaprvé je tu Clarion a zadruhé tvůj případ.“

„Svůj článek už jsi přece zatelefonovala… A já jsem byl díky Rexovi vybrán, abych zůstal v Los Angeles a řídil pátrání po Mosherovi přinejmenším v příštích dvaceti čtyřech hodinách. Máme dost důvodů domnívat se, že ho do té doby chytneme. To si přece nenecháš ujít. Nemůžeme dělat nic jiného než čekat, tak můžeme klidně čekat někde, kde se tančí a kde mají dobré jídlo… Starý dobrý Rex to v šerifově kanceláři domluvil tak, že bych měl být v uvozovkách ‚volný‘.“

Chvíli přemýšlela a pak stočila volant prudce doleva. „Dobře, Dougu. Když je to tak, asi budu taky v uvozovkách ‚volná‘.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai