Okresní prokurátor láme pečeť

Erle Stanley Gardner

(1976)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Okresní prokurátor láme pečeť (Záhada bílých gardénií) (D. A. Draws a Circle)

Detektivka, v níž hlavní postavou je Doug Selby, okresní prokurátor v Kalifornii, který řeší případy v ovzduší západoamerického maloměsta, ovládaného politikou a politikařením prominentů okresního formátu.

Povídka vyšla jako samostatná kniha, ale pod jiným názvem.

ERLE STANLEY GARDNER

Okresní prokurátor láme pečeť

Kapitola 1

Transkontinentální expres se namáhavě vlekl posledními mílemi pouště a chrastil jako had s vyschlou páteří. Jukky drobnolisté, které mormoni nazývají Jošuovy palmy, rozpínaly své podivné, trnité paže a měnily scenérii ve fantastickou dekoraci krajiny na jiné planetě. A přece - za čtyřicet minut se vlak proplazí kaňonem a hned nato lehce popluje mezi tmavozelenými, úrodnými háji pomerančovníků.

Doug Selby se očima vpíjel do známého obrazu. Vypadal ve své majorské uniformě velmi důstojně a před sebou měl pětidenní dovolenku. Vlak zdolal kopec a Selby si uvědomil, že je opět v Madison City. Po léta tu působil jako okresní prokurátor - spolu s šerifem Brandonem, šedovlasým bývalým kovbojem. Společně po společném úporném volebním boji nastoupili do úřadoven v soudní budově. Bok po boku tam stáli a potírali semknutou, zkorumpovanou opozici až do onoho osudového sedmého prosince, kdy větší a zoufalejší boj Selbyho povolal do armády.

Vlak teď sjížděl serpentinami po prudkém svahu, kroutil se a nabíral rychlost. Za pár minut zastaví v Madison City. Selby otočil hlavu a spatřil vedle sebe stát zřízence s kartáčem a hadrem na leštění obuvi v ruce.

„Ano, pane, kapánek vokartáčovat, pane?“

Selby ho následoval do chodbičky před toaletu a potom se běloskvoucí zuby rozzářily vděčným úsměvem nad jeho dolarovou bankovkou.

Při návratu na místo Selbv zahlédl, jak se zřízenec uklání v chodbičce před dalším oddílem. „Ano, mlospaní, kapku vokartáčovat, prosím, mlospaní? Příští stanice Madison City.“

Až dosud si Selby této spolucestující povšiml jen letmo. Byla to upracovaná, nenápadná, drobná žena s černýma, hluboko vpadlýma očima, asi tak šedesátnice a nemohla vážit víc, než padesát kilogramů. Působila však soběstačným dojmem. Nesla hlavu vzhůru a pohybovala se hbitě a jistě. Zřejmě se však kdysi, během svého udřeného života zapomněla smát. Šířila kolem sebe ovzduší obrovské únavy, jako by musela odedřít víc než svůj příděl dřiny, a teď nechtěla už nic než odpočívat, když už na odpočinek vlastně bylo pozdě.

Váhavě následovala zřízence. Okartáčoval ji a ona mu dala spropitné, které předtím svírala v pevně stisknuté drobné pěsti. Zřízenec je strčil do kapsy, aniž se na jeho neosobním profesionálně zdvořilém výrazu cokoliv změnilo.

Selby ji pozoroval, jak se vrací na své místo.

Do chodbičky vstoupil číšník jídelního vozu s bílou papírovou krabicí v ruce a zamířil rovnou k čilé malé ženě.

„Tady to máte, ma-am. Měl jsem je celou cestu v ledničce. Doufám, že sou pěkný, svěží.“

Ruka v rukavičce tentokrát pečlivě lovila v peněžence a teprve pak znovu podala spropitné.

„Ano, ma-am, pěkně děkuju, ma-am.“

Číšník z jídelního vozu pohlédl na minci, vyměnil si pohled se zřízencem lůžkového pulmanu a oba se ušklíbli.

Selby se přistihl, že bezděky hádá, co by asi v té bílé lepenkové krabici mohlo být. Pozoroval, jak ta paní chvátá s pečlivými přípravami v posledních minutách před vystoupením z vlaku.

Díval se, jak zřízenec přišel pro její zavazadla a pomáhá jí do pláště. A když se pak týž zřízenec chopil jeho kufrů, Selby spatřil, jak paní lepenkovou krabici otvírá.

Byly v ní tři gardénie svázané do půvabné kytičky. Kostnatými, hbitými prsty si ji zručně přišpendlila na klopu svého pláště.

Ta žena s nehybnou tváří si kdesi na Středozápadě pečlivě obstarala kytičku gardénií a na celou cestu až do Jižní Karolíny si ji dala uschovat k ledu.

Selby se rozhodl, že ji nespustí z očí. Bylo by zajímavé čistě jen vidět, kvůli jakému typu muže si zdánlivě naprosto soběstačná žena začne počínat tak romanticky.

Vlak vyrazil z bariér kaňonu a zraku, uvyklému na pastelové odstíny pouště a bodavou záři nemilosrdného slunce, se téměř okamžitě ulevilo v tmavé zeleni pomerančových sadů.

Pak pod koly zaduněl most a Selby zahlédl bílé domy a červené střechy Madison City. Oči se zamžily vzpomínkami. Každý kámen mu tu vypravoval nějaký příběh. Tam pod tím můstkem byla nalezena mrtvola; ten kopec se jmenuje Orange Grove Heights a udála se tam jedna z nejzáhadnějších vražd v celé Jižní Kalifornii. V té mohutné, bílé soudní budově Selby pracoval, zápolil a…

Vlak zpomaloval, až s drncáním zastavil. Zřízenec otevřel dvířka, podával dolů zavazadla a pak pomohl vystoupit paní ozdobené bílými gardéniemi. Chvíli pote Selby stanul na nástupišti a rozhlížel se po starých známých místech.

V Madison City vystoupilo asi tucet lidí a Selby zahlédl reportérku deníku Clarion Sylvii Martinovou, jak se prochází a prohlíží si zástup. Pak sklouzla zrakem ke konci vlaku. Zahlédla Selbyho a náhle strnula - nedůvěřivě tiše stála uprostřed nádražního ruchu. Potom se rozběhla.

„Dougu, Dougu Selby!“

Selby jí vykročil vstříc.

„Pro všechno na světě, kde se tu berete?“

Selby pohlédl do jejích rozzářených očí a zardělé tváře. „Přeložili mě na jisté místo poblíž San Franciska a ze sedmidenní dovolené mi ještě zbývá pět dní. Rozhodl jsem se strávit je zde.“

„Dougu, vy starý tajnůstkáři! Proč jste mi nedal vědět?“

„Dopis by sem přišel asi stejně rychle jako já, a tak se mi zdálo, že to nemá smysl. A co vy tu děláte? To už město tak upadlo, že musíte číhat u vlaků, aby bylo o čem referovat?“

Rozesmála se a vysvětlovala: „Přišla jsem sem, protože sem jel starý A. B. C, a téměř ze všeho, co ten podniká, se dá vytlouci článek.“

„Starý dobrý A. B. C.,“ s úsměvem povzdechl Selby, „napadlo mě, co asi dělá. Je pořád ještě taková lidská záhada?“

„Pořád přesně tatáž. Ještě stále prohlašuje, že se sem uchýlil na odpočinek ze své advokátní praxe v Los Angeles. A neméně vážně stále předstírá, jak ho mrzí, že ho jeho někdejší klienti nenechávají na pokoji… tamhle zrovna jde. Tváři se, jako by partu, s níž se chtěl sejít, nenašel.“

Selby zamířil zrak přes hlavy davu a pohlédl na klidné, sebevědomé rysy A. B. Carra. Ten obratný aktér soudních síní, velkoměstský obhájce ve věcech trestních, podsvětí důvěrně známý jako starý A. B. C, dokázal každému svému pohybu propůjčit důstojnost hodnou shakespearovského herce.

„Přišel někomu naproti,“ podotkla Sylvia. „Proboha Dougu, ten přece nevěděl, že přijedete?“

Selby se zasmál: „Ovšemže ne. Vy byste byla jediná, kdo by se to byl dozvěděl. Když vám nějaké povídání pro noviny neposkytne Carr, Sylvie, dám vám námět na pěkný, lidsky jímavý příběh ze života já.“

„O co jde. Napjatě poslouchám.“

„Vidíte tamhletu menší ženu v tmavém plášti s kytičkou gardénií?“

„Ano.“

„Je to milá stará paní a do Madison City ji přivedla milostná historie. Ten svazeček bílých gardénií byl celou cestu, odněkud z Kansasu až sem, pečlivě uložen v chladnu, tak aby zůstal úplně svěží a přitažlivý - či spíše aby posloužil jako poznávací znamení pro mužskou polovinu tohoto romantického vztahu. Sázím se, že z ní vytěžíte velice pěkný příběh, požádáte-li ji o interview.“

Sylvia Martinova si ženu pečlivě prohlédla. „Naučila se chovat zdrženlivě a spoléhat sama na sebe, Dougu. Řekla by mi, abych si hleděla svého… Počkejme a podívejme se, co je to za muže… Dougu! Čeká na ni A. B. C, pravděpodobně proto má v knoflíkové dírce gardénii!“

Selby spatřil, jak štíhlá, elegantní postava obhájce okázale předstupuje před malou paní, a hvízdl překvapením. Carr se uklonil a smekl s uctivou zdvořilostí, měnící příležitostný pozdrav v obřad.

Starý Alfonse Baker Carr se do Madison City přistěhoval před několika léty a koupil si vilu ve velice vznešené čtvrti Orange Grove Heights. Údajně měl v plánu vzdát se advokátní praxe ve velkoměstě, avšak ve skutečnosti zůstal starý maestro právě tak činný, jako dřív. Povídalo se dokonce, že mu klidné prostředí jeho sídla v tomto odlehlém kraji poskytuje závětří, kde může pro soudní přelíčení plánovat své dramatické zvraty v hodině dvanácté, které prokurátorům ve velkoměstě dávaly tolik zabrat a jimž nebyli s to čelit. Jedno bylo jisté: v tuctu pobřežních měst se zasvěcenci pořád ještě mohli významně pousmát a prohodit narážku: „To je snadné jako ABeCeda,“ kdykoliv šlo o to, někoho rychle vysekat.

Madison City na takový cizí živel ve svém středu přirozeně hledělo s nedůvěrou, jako by se do něj vetřelo cosi tajemného a zlověstného. Starý A. B. Carr však každého svým zvučným melodickým hlasem ujišťoval, že Madison City nepokládá za nové působiště, kde by i nadále chtěl vykonávat své povolání, ale za zátiší, v němž by si přál klidně plout zbývajícími léty svého až přespříliš vzrušujícího života. Doufá prý, že mu blahodárné prostředí města skutečně prodlouží život nejméně o dvacet roku. Ten starý válečný komoň přednášel o svých záměrech tak důstojně a obřadně, že se mu podařilo docílit, že se zčeřená hladina veřejného mínění utišila a ve městě převládl pocit uklidnění - zcela neoprávněný, jak prokázal vývoj událostí.

„Propána, co po téhle paní může A. B. C. chtít? Co myslíte?“ ptala se Sylvie.

„Je tu sám?“ otázal se Selby.

„Ano. Přijel na nádraží ve svém velkém sedanu - co se o něm vykládá, že je neprůstřelný. Řídil sám … No ne, koukněte, Dougu, tamhle je další!“

„Kdo další ?“

„Další gardénie.“

Selby zbystřil zrak. „Namouduši. Tentokrát ji má muž. Řekl bych, že celou noc proseděl v obyčejném osobním vagónu - soudě podle zmačkaného obleku a ušmudlané košile. A jeho gardénie je také celá povadlá a zplihlá. Rád bych věděl, je-li to pouhá náhoda nebo jestli… Ne, podívejte. Carr mu dává znamení.“

Carr zvedl ruku, počkal, až ho muž uvidí, a kývl.

Muž středního věku v pomačkaném hnědém obleku zvolna kráčel k vysokému obhájci a při chůzi se mu kymácel u nohy kufřík z imitace kůže a tloukl ho do stehna.

„Má v sobě cosi společného s ní,“ poznamenala tiše Sylvie. „Nemyslím, co do vzhledu, ale pokud jde o životní postavení.“

„Jen s jistým rozdílem, všimněte si,“ řekl Selby a potutelně přimhouřil oko. „Ta žena je z ryzího zlata, toho chlapíka by opuncovali jako čtrnáctikarátovou mosaz.“

„Já vím, Dougu, ale je to tentýž typ … tentýž … chápete? Vypadá, jako by s ním život cloumal sem a tam a jako by už ani nic jiného nečekal. Pravděpodobně bude tak o deset let mladší, ale je to člověk - ne, okamžik, Dougu. Máte pravdu! Teď, když se zasmál, je mi to jasné. Má takový prohnaný, vychytralý úsměv. Za tím cukrátkově sladkým a podlízavým vzezřením se asi skrývá malý, zákeřný podrazník.“

„Hrozně rád bych věděl, co je to za lidi,“ pronesl přemítavě Selby.

„Zjistěme to, Dougu. Já za chvíli starému A. B. C. brnknu a řeknu mu, že pro náš list sháním novinky do rubriky Osobní zprávy a že jsem se dozvěděla, že k němu přijeli nějací hosté.“

„Třeba nepřijeli k němu.“

„No, žene je do svého vozu, zavazadla mají s sebou… To přinejmenším stačí, abych ho později zavolala a položila mu pár otázek. Možná že mi něco poví.“

„Možná,“ poněkud pochybovačně podotkl Selby. „Půjdeme spolu na oběd, Sylvie ?“

„Má to být pozvání ?“

„Jasně.“

„Jak víte - jsem pracující žena, Dougu.“

„A já za interview nestojím?“

„To bych řekla, že stojíte! Povíte nám něco o svých zážitcích v Evropě ?“

„Nemám co říci.“

„To jsem si mohla myslet. To bude interview za všechny drobné.“

„Dobrý reportér by to roztáhl na půl sloupce.“

„Určitě,“ souhlasila se smíchem. „Myslím, že přesně tak to udělám: Bývalý okresní prokurátor Selby, který byl, jak známo, za osobní statečnost při bojové akci citován v rozkaze, projížděl včera Madison City cestou do svého nového působiště, o němž odmítl cokoliv uvést. Je štíhlý, opálený a vypadá odhodlaně… Ten oběd platí, Dougu. Budu mu říkat služební jednáni. V půl jedné v kavárně Pomeranč?“

„Na viděnou,“ odpověděl jí.

„Dougu - ví ještě někdo, že jste přijel?“

„Ne. Nesdělil jsem to vůbec nikomu.“

„Rex Brandon bude prostě úplně paf.“

„Pořád ještě dělá šerifa ?“

„No jasně.“

„A jaký je nový okresní prokurátor?“

Sylvia Martinova lehounce pokrčila nos. „Zeptejte se na něho Rexe. Co kdybych vás zavezla k soudní budově?“

„Musím se postarat o zavazadla. Potom si vezmu taxi a -“

„Potom se raději starejte o svá zavazadla. Taxi tak hned neseženete - v dnešní době. Ona je totiž válka, pokud vám to snad ušlo, majore. Jde se, svezu vás.“

Kapitola 2

V úřadovně šerifa seděl za svým otlučeným psacím stolem Rex Brandon a mořil se s nějakým papírováním, které mu tolik dávalo do těla.

Když Selby vstoupil, několik vteřin ani nezvedl hlavu, ale se soustředěnou pozorností se dál věnoval tiskopisům ležícím před ním na stole.

„Okamžik,“ utrousil přes rameno. „Zatracený formuláře. Člověk musí vyplnit tolik nesmyslů, že neví, kde mu hlava stojí.“

Selby s úsměvem pozoroval šerifovy známé rysy, obličej opálený do barvy dobrého koženého sedla, napjatý, otrávený výraz, jak zápolil s úředním šimlem.

Rex Brandon byl o čtvrtstoletí starší než Selby. Základním kamenem jeho způsobilosti pro výkon šerifského úřadu byl bystrý postřeh, hluboká znalost lidské povahy a moudrost plná důstojného klidu přírody, hor, hvězd a noci - životní filozofie, jakou člověk nabývá pozorováním a přemýšlením a která se tolik liší od školních a knižních vědomostí.

Náhle se šerif obrátil v křesle a řekl: „Co pro vás mohu udělat ?“ a zadíval se na distinkce na Dougově uniformě ve snaze zjistit jeho hodnost, aby ho mohl patřičně oslovit.

„Dougu!“ zařval. „K čertu, proč starýmu křivonohýmu honákovi dáváš takhle zabrat! Tos mi nemohl napsal, že přijedeš?“

„Nebyl čas,“ vysvětlil Selby.

Šerifova levice s upřímným důrazem dopadla na Selbyho rameno, pravice div nerozdrtila jeho ruku. „Vypadáš báječně, Dougu. Co je nového?“

„Nic moc,“ odpověděl Selby a oči mu jen hrály.

„Nic, taky bych řekl, že nic,“ poznamenal ironicky šerif. „Jen pár nových vyznamenání, a pravděpodobně taky vězíš až po uši v pátrání po sem tam nějaké špionážní síti. Ale to je pro tebe denní chleba! Ještě kouříš lulku, Dougu?“

Selby se rozesmál. „Od té doby, co sloužím, jsem si moc nezakouřil. V uniformě nejsou kapsy na lulku.“

„Jednu z tvých starých lulek tu ještě schovávám. Vždycky jsi u mě v kanceláři jednu měl, sedávali jsme a vydýmali vyřešení leckterého zamotaného případu. Vzpomínáš?“

Šerif sáhl do zásuvky a vytáhl zakouřenou briérku.

„A mám tu také trochu tvého oblíbeného tabáku,“ oznámil. „Čas od času zavlažím pikslu kapkou dobrého rumu, aby tabák nepřeschI. Posaďme se a zapalme si, Dougu, jako za starých časů… Zatra, to mám radost, že tu jsi.“

Rex vylovil z kapsy pytlík na tabák a cigaretové papírky, jeden papírek ukazováčkem zkroutil a nasypal do něj tabák.

„Jak se činí nový okresní prokurátor?“

Šerif se nad otázkou chvilku zamyslel a řekl: „Tedy, z jedné strany je Carl Gifford docela dobrý, Dougu.“ A pak dodal: „Ale je strašně umíněný.“

„Nechá se ovlivňovat smečkou kolem starého Sama Ropera?“ zeptal se Selby, narážeje na okresního prokurátora, kterého ve volbách potřel.

„Ani ne. Sam Roper teď tak trochu ustoupil do pozadí. Je prostě jen jedním z mnoha právníků. Vynořilo se teď nové politické seskupení. To víš, válka přivedla do okresu nějaký ten průmysl a - poměry se trochu mění. Carl Gifford si nevede zle - jen mám dojem, že se mě chystá hodit přes palubu, naskytne-li se mu do voleb nějaká příležitost. U něho člověk nikdy nemá pocit, že s ním táhne za jeden provaz. Kdybychom v něčem uklouzli, klidně ze mne udělá obětního beránka, jen když si zachrání svou kůži. To není příjemné pomyšlení. Byl bych rád, kdybys tu byl zpátky a převzal zase svůj úřad.“

Selby se zasmál. „Ty myslíš, že by Gifford odstoupil, jen aby mohli jmenovat mne?“

„Ne, neodstoupil by,“ odpověděl vážně a bez obalu šerif. „Dostal se do funkce a bude se jí držet.“

„Když byl jmenován, protože já odstoupil, pohlížel na to jinak.“

„Dnes na to pohlíží takhle.“ Okamžik mlčky seděli.

„Ne že bych o ten flek stál,“ navázal se smíchem Selby. „Je nejvyšší čas, abych toho nechal a postavil se na vlastní nohy.“

„Řek bych, že už jsi pro stát obětoval dost, tak či onak, Dougu,“ neochotně souhlasil Brandon. „Ale - budeš mi scházet, chlapče.“

„A co dělá starý A. B. C? Chová se slušně?“ zeptal se Selby.

Šerif si prohrábl prsty svou hustou prošedivělou hřívu. „Teď jsi klepl hřebík na hlavičku, to je opravdu otázka.“

„Viděl jsem ho na nádraží.“

„Mluvil jsi s ním?“

„Ne, nevšiml si mě. Zřejmě vyhlížel nějaké své známé.“

„S tím starým chlapíkem člověk nikdy neví, Dougu,“ podotkl Rex Brandon. „Nikdy se nedá říci, co vlastně zrovna kutí.“

„Má něco za lubem?“

Šerif zamyšleně potáhl ze své cigarety. „Myslím, že vždycky má něco za lubem, Dougu. Ty jsi byl k tomu chlápkovi vždycky mnohem shovívavější než já.“

„Líbí se mi,“ připustil Selby. „Myslím si o něm, že nezná žádné skrupule, ale je to umělec. Dosáhl vrcholu své právnické dráhy.“

„Takové, jaká je,“ poznamenal šerif.

Selby se usmál. „Je obhájcem ve věcech trestních, Rexi. Nehájí žádná neviňátka. Hájí lidi, kteří jsou obžalováni ze zločinů.“

„A soustavně je z toho vysekává.“

„Ale, Rexi, copak nechápeš, že takový A B. Carr je jednoduše nutný přívažek soudnictví, které se snaží být spravedlivé?“

„Tomu nehovím.“

„Domníváš se, že by obhájce neměl zastupovat osobu, je-li přesvědčen o její vině?“

„Mravní obhájci by ji nezastupovali.“

„Výborně,“ prohlásil Selby. „Jenže pak by nesoudila porota, ale soudili by advokáti. Jinými slovy - člověk by se zapletl do případu, v němž by okolnosti svědčily tvrdě proti němu. Chodil by od obhájce k obhájci, ale protože ti by všichni předpokládali, že je vinen, žádný by nebyl ochoten převzít jeho obhajobu. Zákon ovšem praví, že člověk má právo, aby o jeho vině rozhodla porota a nikoliv obhájci, na které se obrací.“

„Tak teda asi jo,“ připustil šerif. „Teď zrovna se zamíchal do nějakého občanskoprávního sporu - jde o nějaké poslední pořízení. Druhou stranu zastupuje Inez Stapletonová, to děvče, co studovalo práva, takže se na ni asi budeš pamatovat.“

„Kdo že zastupuje odpůrce?“ zajímal se Selby.

„Inez. Myslí si, že něco uhraje na nepřípustné ovlivnění.“

Selby zakroutil hlavou. „To, co se skoro nedá přesvědčivě prokázat…“ Zazvonil lelefon.

Šerif zvedl sluchátko a ohlásil se: „Úřadovna šerifa, Brandon u aparátu… Halo, Sylvie. Viděla jste Douga? Aha, viděla… Ano, je tady … O. K., předávám.“

Šerif se zašklebil na Selbyho, zakryl mluvítko dlaní a řekl: „Zní to, jako že je někdo hrozně rád, že jsi zpátky. Chce s tebou mluvit Sylvia.“

Selby převzal sluchátko a uslyšel Sylviin hlas, přeskakující vzrušením: „Dougu, musíme svou schůzku přesunout. Mohl byste přijít teď hned?“

„Proč ne… myslím, že ano. Bavíme se tu s Rexem a…“

„Poslyšte, Dougu, jsem něčemu na stopě. Sedím tu v kavárně Palma. Víte, co se stalo?“

„Copak?“

„Rychlíkovým autobusem v deset pětačtyřicet přijela nějaká třeskutá blondýna, od hlavy až k patě Hollywood. Alespoň to tak povídala číšníkovi. Je tady v Palmě a objednává si jídlo.“

„A co vlastně má třeskutá blondýna co dělat s naším společným obědem ?“ vychrlil Selby.

„Dougu, ona má na klopě kytičku bílých gardénií. A něco mi říká, možná že je to nesmysl… Čert to vem, Dougu. Nechci ji ztratit z dohledu a nechci také propást schůzku s vámi. Nemohl byste vy přijet rovnou sem? Dali bychom si oběd a mohli bychom ji přitom mít na očích.“

„Pořád tentýž nadšenec, Sylvie,“ smál se Selby, „a pořád připravená opřádat si lidi nějakým tajemstvím.“

„Mám moc velkou fantazii, o tom se nedá pochybovat. Už jako malá holčička jsem si hrávala na pirátskou jeskyni a nakonec jsem se opravdu bála, protože jsem vždycky s určitostí věděla, že v té jeskyni piráti jsou. Vemte s sebou Rexe Brandona, Dougu, a uspořádáme schůzi pamětníků.“

„Uvidím, co se dá dělat,“ odvětil Selby.

„Ale půjdete rovnou sem?“

„O. K.“

Selby zavěsil a pravil: „Sylvia Martinova je na stopě záhady, která má co dělat s nejnovějším podnikáním A. B. C.“

„A co A. B. C. podniká?“

„Zřejmě organizuje jakýsi sjezd. Nezná jeho účastníky a oni neznají jeho. A tak se poznávají podle bílých gardénií.“

„Pravděpodobně to souvisí s jeho městskou kanceláři a nás se to vůbec nebude týkat. Myslím, že spoustu svých senzačních vylomenin, které provozuje v hlavním městě, ve skutečnosti chystá a do nejmenších podrobností propracovává tady.“

„Dobrá, Sylvia chce, abychom za ní přišli na oběd do kavárny Palma, kde nám hodlá předvést nejnovější přírůstek Carrova sjezdu, překrásnou blondýnu - nápadný hollywoodský typ.“

„Chce, abychom za ní šli na oběd obal?“

„Jasně.“

„Chce, abys přišel ty, Dougu,“ zasmál se šerif, „ale já tě tam zavezu.“

„Ale ne, jen pojď a poobědvej s námi, Rexi.“

„Budu se tam cítit jako páté kolo u vozu,“ váhal šerif. „A manželka určitě bude mít řeci, až uslyší, že jsem se Sylvii a tobě vnutil na váš oběd a schůzku.“

„Vzhůru, Rexi, bude to jako za starých časů.“

Šerif Brandon odhodil nedopalek cigarety do popelníku, odstrčil rozvrzané otáčecí křeslo a prohlásil: „Tak proklatě rád tě vidím, že se vnutím.“

Kapitola 3

Sylvia Martinova a šerif usadili Douga Selbyho proti sobě, aby na něho dobře viděli. Téměř přímo proti jejich boxu stál stůl, u něhož plavovlasá žena zamyšleně a pomalu pojídala svůj velmi lehký oběd.

„Ta docela jistě není z Madison City,“ prohodil Brandon.

„To bych řekla,“ přisvědčila Sylvia Martinova. „A mohu vám o ní povědět skoro všechno, co z ženského hlediska na ní stojí za zmínku. Svlékněte z ní tu čabraku a už se vám nad ní nebude tak tajit dech. Jenže taková výzdoba něco stojí, mládenci. Ten kožich je bratru za patnáct set dolarů. Všimněte si, jaké brilianty má na prstenu a náušnicích. Na té pleti dennodenně pracují odborníci, linii postavy udržuje dieta a cvičení a příslušné křivky jsou náležitě uplatněny oblečením, jaké se nedostane jen tak v nějakém krámku. Na svoje tělo myslí víc a vynakládá na ně víc úsilí a času než průměrná ženská na vaření pro manžela, domácnost, péči o hromadu děcek, zavařování ovoce, církevní sedánky, práci pro Červený kříž, dobročinnost a…“

„Dost,“ přerušil ji se smíchem Brandon. „Točí se mi z vás hlava.“

„Myslím to vážně - do poslední tečky,“ prohlásila Sylvia. „Zaměstnáním této ženy je její tělo.“

„To je velice jemný způsob, jak to vyjádřit,“ uvažoval Brandon.

„Nemyslím tím nic jiného, než jsem řekla. Veškerý svůj čas a všechny své síly věnuje tomu, aby myslela na sebe. A investuje-li nějaká žena tolik času a energie do údržby svého vzhledu, pak zpravidla chce… ale, ale!“

Ze svého místa viděla Sylvia ke vchodu, a když se teď náhle s lehkým výkřikem zarazila, zeptal se jí Brandon: „Co se děje, Sylvie?“

„Starý A. B. C.,“ odpověděla. „Mé tušení mě nezklamalo.“

Carr nedbale vstoupil do restaurace, jako by jen hledal volný box, kde by mohl poobědvat. Klidně, s působivou důstojností, jaká se zpravidla snoubí s vědomím moci, procházel sem a tam jídelnou, až najednou se jeho oči rozjasnily nad kytičkou bílých gardénií a stanul.

Blondýnka se chvilku na něho ani nepodívala, a když pak zvedla hlavu, zračil se jí v očích jen mírný zájem.

Carr o dva kroky popošel, pozorně se naklonil nad stůl a cosi tiše řekl.

Blondýna se usmála a podala mu ruku.

Carr se posadil. Asi dvě nebo tři minuty mlčel a žena sedící proti němu ho zatím odhadovala chladně vypočítavým pohledem, jakým kupec oceňuje zboží vyložené na prodej.

„A má krásná teorie je v tahu,“ povzdychla si Sylvia Martinova.

„Jaká teorie?“ chtěl vědět Brandon.

„Ó lidech ozdobených bílými gardéniemi, s nimiž si Carr dává takové tajuplné schůzky. U vlaku jsem Dougovi říkala, že jsou všichni stejní - alespoň co se týče jejich životního postavení - lidé cloumaní sem a tam, ušlápnutí - a teď se mi objeví v obraze tahleta skleníková květina. S touhle ženskou život nikdy necloumal!“

Puzen jakýmsi pátým smyslem Carr se prudce obrátil a spatřil, jak ho Sylvia Martinova s netajeným zájmem pozoruje.

Selby se rozesmál. „Nachytal vás při činu, Sylvie.“

Rychle odvrátila zrak a honem začala mluvit o ničem.

„Toho nepodvedete, Sylvie,“ kroutil hlavou Selby. A nepodvedla.

Carr chvilku váhal a pak svým sytým, zvučným hlasem požádal svou společnici: „Omluvte mě na okamžik, prosím.“ Nasadil výraz toho nejsrdečnějšího přátelství, vstal a přistoupil k jejich boxu.

„Dobrý den, slečno Martinová,“ oslovil je, „a to je šerif Brandon, jak se daří? V poslední době vás nějak není vidět.“

Obrátil se k Dougovi Selbymu, zřejmě však zaznamenával jen někoho v uniformě a přál si vtáhnout ho úsměvem do rozhovoru.

Najednou mu v očích kmitlo poznání. „Ale ne, to je Doug Selby!“ vykřikl. „Promiňte, major Selby. Ale to je opravdu milé překvapení.“

Jeho pravice vyrazila dopředu.

Doug povstal a stiskl Carrovu šlachovitou pravici.

Obhájce byl hubený, kostnatý padesátník a působil velice přitažlivým dojmem. Vlnité vlasy měl lehounce prošedlé, jeho obličej s výraznými lícními kostmi a bezmála huňatým obočím, pevnou čelistí a ostře řezanými rysy nepochybně prozrazoval silnou a schopnou osobnost. „Jste zpátky nadobro?“ zeptal se.

„Jenom na dovolené,“ vysvětloval mu Selby. „Napadlo mě, že se tu zastavím a podívám se, jak si okres vede.“

„Chybíte nám,“ vážně, s bezvýraznou tváří poznamenal Carr. Zdálo se, jako by mu Selbyho přítomností v Madison City vznikla jakási větší komplikace, kterou si chtěl důkladně promyslet, a jeho dlouholetou zkušeností vyškolený obličej se mezitím automaticky oddělil od jeho myšlenek.

„Stále ještě vykonáváte svou právní praxi?“ zeptala se Sylvia.

„Nestojí to za řeč,“ řekl Carr s důstojným i půvabným omluvným gestem. „Snažím se jí zanechat. Chci trávit svůj čas ve vašem příjemném městě a vvchutnávat jeho přátelské ovzduší… Ale samozřejmě…“ dokončil svou větu lehounkým pokrčením ramen.

Selbyho oči zasvítily potěšením nad obratností, s jakou se starý advokát vyhnul odpovědi, aniž přitom přestal budit dojem vlídného a otevřeného člověka.

„Mám za to,“ pokračovala Sylvia Martinova s kradmým pohledem na plavovlásku u protějšího stolu, která vývoj rozhovoru pozorovala týmž věcným, odhadujícím způsobem, jakým předtím zkoumala A. B. Carra. „Myslím, že by mnoho vašich velkoměstských klientů těžce neslo, kdybyste byl v penzi.“

„Vy mi lichotíte,“ bránil se Carr.

„A z toho důvodu vás se svými problémy pronásledují až sem.“

Carr zničehonic zvrátil hlavu a rozesmál se hlubokým, zvučným smíchem. „Jak následováníhodná poctivost k zaměstnavatelům, slečno Martinová,“ řekl. „Až se s nimi setkáte, vyřiďte jim projev mé hluboké úcty a ujistěte je, že kdykoliv A. B. C. bude mít něco k uveřejnění, téměř naprosto jistě vezme zřetel na Madison City Clarion. A nyní mě laskavě omluvte. Ale bylo pro mne skutečným potěšením, že jsem vás viděl, majore. Věřím, že se teď, když už nejste v úřadě, budeme stýkat trochu - nu, řekněme méně formálně.“

„Obávám se, že se příliš stýkat nebudeme,“ odpověděl Selby. „V několika dnech odjíždím do San Franciska.“

Tentokrát se Carr svým obličejem prozradil. Tato informace pro něho zřejmě měla nějaký význam. Výraz jeho tváře se nezměnil, ale v očích mu zablýskl náhlý zájem, ihned úmyslně potlačený.

„A odtamtud ?“ otázal se zdvořile.

„Nejspíš Tichomoří.“

„Kdykoli si budete přát své právnické schopnosti opravdu zužitkovat, kolego, určitě nebudete mít žádné potíže navázat užitečné styky… Neměl byste snad případně zájem o spolupráci se starším člověkem v Los Angeles?“

Upíral na Selbyho vážný pohled.

„Obávám se, že ne. Líbí se mi tu.“

„Není divu, majore. Vůbec se vám nedivím. Mně samotnému se tady líbí. Jen bych si přál najít nějakého mladšího muže, který by měl tak pronikavou a důkladnou znalost práva jako vy… Avšak na to tu teď není vhodný čas ani místo - omluvte mě laskavě. Opravdu doufám, že se ještě uvidíme, majore.“

Carr se s hlubokou poklonou vzdálil ke své společnici.

„Ten mě ale velice zdvořile setřel,“ poznamenala Sylvia. „Je mi, jako by mi v duchu nafackoval za to, že koukám tam, kam nemám.“

„Vždyť vy také koukáte,“ namítl Selby, „jako my všichni tři. A setřel nás moc mile. Kolik je jí roků, Sylvie?“

„Třicet pryč.“

„Propána, to ne!“ vykřikl Brandon. „Je to nejvýš taková sedmadvacítka.“

„Podívejte se jí na ruce - a na oči,“ stála na svém Sylvia.

„Radši ne,“ zděsil se Selby. „Alespoň se při tom zase nenechme nachytat.“

Sylvia se otočila tak, aby její ramena tvořila záštěmi. „Máte pravdu, Dougu. Mluvme o něčem jiném. Odcházejí! Tím se to zjednodušuje. A teď nám vypravujte něco o sobě.“

Kapitola 4

Právě si u číšnice objednávali dezert, když se Sylvia Martinova, která ze svého místa měla přehled po celé restauraci, ozvala: „Sázím se, že hledá vás.“

„O co jde?“ zeptal se Brandon. „Kdo mě hledá?“

„Frank Norwalk, majitel hotelu Madison. A nehledá-li - ale ano, jde k nám.“

„Hledám šerifa,“ oznámil Norwalk, ale vtom si uvědomil, že je kolem spousta posluchačů, a ztlumil hlas. „Šerife, nemohl byste … Ale podívejme se, Doug Selby! Jak se máte?“

Selby si s ním potřásl rukou.

„Přijel jste nadlouho?“ zeptal se Norwalk.

„Jen na několik dní.“

Norwalk pokýval hlavou, ale zřejmě ho příliš zaměstnávaly jeho vlastní starosti, než aby se dost soustředil na Selbyho odpověď. Sklouzl očima zpět na šerifa a sděloval: „Mám tam v hotelu menší potíž, šerife.“

„O. K.,“ pravil Brandon. „Hned po obědě tam zaskočím. Posaď se, Franku, a dej si s námi nějaký moučník.“

„Ne, děkuji… je to… mám strach, že to nemůže počkat, šcrife.“

„O. K., jdu s tebou,“ souhlasil šerif. „Omluv mě, Dougu.“

„Klidně jdi,“ řekl Selby.

„Je mi líto, že jsem vás vyrušil od oběda,“ omlouval se Norwalk.

„To je úplně v pořádku.“

„Dobrá, ještě se uvidíme, Dougu,“ rozloučil se Brandon a sledoval Norwalka k východu z kavárny.

„To bych ráda věděla,“ přemítala Sylvia, „co to může být za potíž. S oh ledem na svou novinářskou funkci se tam asi přesunu, Dougu.“

„Je mi divné, proč nevyrozuměl městskou policii,“ podotkl Selby.

„To jsem právě měla na mysli.“

„ Policejním náčelníkem je pořád ještě Otto Larkin?“

„Jistě. Ten umí oblafnout voliče. Je to pořád tentýž starý vykuk, který se dovede vlichotit. Jenomže změnil svůj postoj k okresním orgánům. Překypuje dobrou vůlí a ochotou spolupracovat s úřadovnou šerifa. Pokaždé… počkejte, Dougu. Rex Brandon sem jde zpátky.“

Šerifův krok byl teď mnohem rychlejší a cílevědomější. Vrátil se do boxu, naklonil se přes stůl a polohlasně je informoval: „Dougu, teprve u dveří mi Norwalk řekl všechno. Nějaký muž mu tam zemřel za dost záhadných okolností. Napadlo mě, že byste tam třeba se Sylvií rádi zašli.“

„Já ráda,“ honem souhlasila Sylvia. „Budu mít o čem psát.“

Selby váhal. „Když to vezmeš kolem a kolem, Rexi, já bych do toho jen zbytečně vrtal. Nechtěl bych…“

„Jen pojď také,“ naléhal Brandon. „Už je tu jiná situace, než bývala. Otto Larkin se chová velmi přátelsky. O nic nejde, je to jen běžný případ, který nás moc nezdrží. Toho člověka ranila srdeční mrtvice a zemřel ve svém pokoji. Ale předtím se choval poněkud legračně a Norwalk chce mít v té věci jasno.“

„Pojďte, Dougu, prosím,“ žadonila Sylvia.

Selby se vzdal, zaplatil oběd, nabídl Sylvii Martinové rámě a vyšli spolu z restaurace, kde na ně na chodníku čekal Norwalk.

„Celkem o nic nejde,“ vysvětloval nervózně, „já jen nechtěl, aby se někdo dotýkal těla anebo něčím v pokoji hýbal, dokud každý nebude mít možnost, aby - tedy, chápete, prostě ujistit se, že je všechno v pořádku.“

„To je úplně správné,“ potvrdil Brandon.

„Zřejmě mu nebylo dobře. Poručil si snídani do pokoje a někdy při jídle dostal srdeční záchvat.“

„Zjistili jste si v knize hostí jeho jméno ?“

„Ano, Fred Roff z Los Angeles.“

„Který měl pokoj?“

„Šestsetdevatenáctku.“

„Dobrá, půjdeme všichni nahoru.“

„Je to dost - tedy, není to nic příjemného,“ koktal Norwalk. „Myslím, že by slečna Martinova, možná …“

„Jestli máte strach, že to nějak rozmáznu, tak dýchejte zhluboka,“ přerušila ho Sylvia. „Budem s tím zacházet jako obvykle, napíšem, že v jistém hotelu ve středu města byla nalezena mrtvola muže. Ne že by to někoho zmýlilo, ale…“

„Já vím, já vím,“ ujištoval ji kvapně Norwalk. „Jenže bude o moc lepší, když neuvedete jméno hotelu. Noviny v Los Angeles by ty vaše řeči mohly přetisknout, a kdyby o jméně hotelu padla zmínka…“

„S tím si nedělejte hlavu,“: chlácholila ho Sylvia.

Vstoupili do hotelu a zamířili k výtahu.

„Šesté?“ zeptal se liftboj.

Norwalk přikývl a dodal: „Cestou nahoru nikomu nezastavujte.“

„Je tam už městská policie?“ optal se Brandon.

„Nevím, šerife. Nařídil jsem recepčnímu, aby náčelníka Larkina sehnal a požádal ho, aby sem hned přišel. Pak jsem sám volal k soudu, ale řekli mi, že jste šel na oběd, tak mě napadlo, že vás třeba najdu naproti.“

Brandon kývl.

Výtah zastavil v šestém poschodí a liftbojtiše oznámil: „Policie tu ještě není, pane Norwalk.“

„Půjdeme rovnou dovnitř,“ navrhl Norwalk a vytáhl z kapsy univerzální klíč. „Až se policejní náčelník dostaví, ukažte mu, kam má jít.“

Norwalk je vedl k číslu 619, otevřel svým univerzálním klíčem dveře a ustoupil stranou. „Tady to máte,“ oznámil, „ ničím nebylo hnuto.“

Brandon stanul ve dveřích se Sylvií Martinovou a Selbym po boku.

„Je tu všechno tak, jak bylo?“ zeptal se Brandon.

„Přesně tak, jak na to pokojská přišla.“

„V posteli nikdo nespal.“

„Ne, zapsal se dnes ráno kolem půl deváté.“

Šerif se obrátil a vrhl na Selbyho tázavý pohled. Stůl se snídaní dodával celé scéně rozmarný tón. Jižním oknem proudilo do pokoje světlo a odráželo se od postříbřených poklopů na miskách, konvičky na kávu, džbánku na smetanu a zdůrazňovalo nažehlenou svěžest bílého ubrusu. Muž ležící natažený na podlaze se zřejmě svezl z křesílka, přistaveného ke stolu se snídaní. V levé ruce držel potřísněný kapesník. Káva z překoceného šálku se rozlila po ubruse a vytvořila loužičku. Z jídel očividně vůbec nebyly odklopeny kovové poklopy.

Skupinka chvíli rozpačitě a zaraženě postávala a zamlkle pozorovala mrtvého s pocitem marnosti, jímž živí instinktivně reagují na smrt. Pak - nejprve plaše, ale krok za krokem s větší jistotou - zahájili obvyklou prohlídku, která byla prvním předběžným úkonem jejich vyšetřování.

„Rozhlédnem se tu, ale pozor, ať se ničeho nedotknete,“ upozorňoval šerif Brandon. „Zdá se, že ho ten srdeční záchvat vzal jaksepatří. Zrovna se chystal posnídat.“

Mrtvý byl dost vysoký a statný muž a mohlo mu být asi jedenašedesát nebo dvaašedesát. Tmavé vlasy mu začínaly prokvétat stříbrem. Měl ježatý, krátce přistřižený knírek. Bifokální brýle se mu při pádu svezly stranou a vtiskovaly celému výjevu jakýsi zvláštní, nepatřičný, nezvykle posměšný ráz. Jako by se tyto lidmi vytvořené pomůcky vidění podivně vysmívaly konečnému osudu očí, které je nosily.

Mužův oblek byl dobré jakosti, ale trpěl určitým konfekčním nedostatkem individuality a velice potřeboval vyžehlit. Kůži na šíji mrtvého zbrázdila síť hlubokých vrásek. Jeho ruce, zaživa silné a pevné, nepoznamenaly žádné stopy fyzické práce.

Selby přistoupil ke stolu a začal si prohlížet pozůstatky snídaně.

„Na tom malém talířku je jedna kostka cukru,“ prohodil k hoteliérovi.

Norwalk přikývl: „Přestali jsme do pokojů posílat se snídaněmi celou cukřenku. Zjistili jsme, že ji nahoru pošleme plnou kostek a vrátí se nám prázdná. Proto teď ke snídani přikládáme jen cukr na talířku - na každou objednanou kávu tři kostky.“

„Je vidět, že si ten člověk nalil šálek kávy, napil se a udělalo se mu zle. Z ostatních nádob, jak se zdá, ani nezvedl poklopy.“

„Je to tak,“ souhlasil Norwalk a pak dodal: „Mám za to, že srdeční mrtvice člověka může zastihnout kdykoliv - při golfu, ve spánku nebo při jídle.“

„UdaI nějakou adresu domů?“

„Ne. My ji pro zápis do knihy hostí vždycky nevyžadujeme. Na přihlašovacím lístku je rubrika Bydliště, ulice a číslo domu, kterou hosti mají vyplnit, ale recepční na to někdy nedbají - a tohle asi byl jeden takový případ.“

„Rezervoval si pokoj telegraficky předem?“

„Ne, jednoduše sem ráno v osm třicet přišel a zeptal se, zda máme volný pokoj.“

„Zavazadla?“ otázal se Selby.

Norwalk ukázal na podstavec pro zavazadla s jednou příruční brašnou a značně ošuntělou aktovkou.

„Cestoval nalehko. Měl jen aktovku, brašnu a svrchník. Ověřil jsem si to u nosiče.“

Rex Brandon brousil po pokoji a nakonec pravil: „Řekl bych, že to bude asi všecko, ale musíme zavolat doktora, aby ho prohlédl. Ten…“

Někdo hlasitě a naléhavě zaklepal kotníkem na dveře.

„Otto Larkin,“ řekl stručně šerif.

Frank Norwalk odemkl.

Otto Larkin vrazil dovnitř, letmo pohlédl na mrtvého na podlaze, pak sklouzl očima na šerifa a řekl: „Haló, Rexi, jak se to stalo ?“

Norwalk zavřel a zamkl dveře.

Larkin se obrátil k Dougovi Selbymu, pokoušel se dát si dohromady známou tvář a nezvyklou uniformu a pak Selbyho popadl za ruku.

„Doug Selby! Chlapče, to jsem opravdu rád, že vás vidím! Hrozně rád,“ a jako někdo, kdo je zvyklý, že se o jeho upřímnosti pochyhuje, dodal: „Namouduši.“

Nařvaný policejní náčelník se zpočátku,když Selby nastoupil svůj úřad, navenek choval srdečně, ale nebylo pochyby, že jeho politické sympatie zůstaly na straně Sama Ropera a vypuzeného režimu. Pod pláštíkem osobní srdečnosti číhala smrtící dýka politické zášti, připravená pohroužit se do šerifa nebo okresního prokurátora nebo do obou při nejbližší příležitosti. Teď, kdy došlo k úplnému zvratu, který politikáři z povolání chápou jako čistě přirozené přeskupení, vsadil si Larkin na přátelství těchto dvou mužů.

„Tak teďka to je major Selby,“ pokračoval Larkin a obličej mu zářil bodrostí a dobrou náladou.

„Jak se pořád máte?“ zeptal se Selby. „Vypadáte báječně.“

„Cítím se výborně,“ pochvaloval si Larkin. „Jen mám trochu přes váhu, ale já zase shodím. Tak copak to tu máme?“

„Jeden host se nám tu složil na srdeční mrtvici,“ sdělil mu Norwalk.

Larkin znovu vrhl pohled na mrtvého na podlaze a hned vychrlil rozsudek: „Výborně, pumpa v háji. O. K., mrkli jsme se na to, tak abysme uvědomili koronera. Tím bychom to tady měli. Co kdybysme sešli dolů a dali si kafe, mládeži, a…“

„Rexi, podívej se na tu kostku cukru,“ řekl Selby.

„Je na ní něco zvláštního?“

„Čichni si, jestli něco ucítíš. A všimni si, že je trošičku navlhlá. Podívej se, jaký má zvláštní lesk.“ Šerif Brandon se zadíval na kostku.

„Co má bejt s tou kostkou cukru ?“ zeptal se Otto Larkin. „Povšimněte si té divné pěny na rtech toho muže. Když se k němu skloníte, ucítíte slabou vůni po hořkých mandlích.“

„Co to s ním má co dělat?“

„To je benzaldehyd a je charakteristický pro otravu kyselinou kyanovodíkovou nebo kyanidem draselným, a právě v případě, že zbylá kostka cukru bvla napuštěna kyanidem draselným, zjistíte, že je lehce hydroskopická, má snahu poutal vzdušnou vlhkost. To je charakteristický jev.“

Norwalk se zamračil a dal najevo důstojné podráždění.

V očičkách Otto Larkina teď svítil zájem a šerif se tvářil vážné.

„Myslíte, že to byla sebevražda, Dougu?“ zeptala se tiše Sylvia Martinová.

„Nechápu proč by si člověk dával tolik námahy, aby spáchal sebevraždu. Když chtěl spolknout jed, tak proč ho jednoduše nespolkl a bylo by to? Jel…“

Opět se ozvalo klepání na dveře. Norwalk tázavě pohlédl na šerifa, ale pak, aniž vyčkal nějakého pokynu, odemkl a otevřel dveře.

Na chodbě stál hotelový poslíček s malým podlouhlým balíčkem, zabaleným v zeleném papíru, v ruce. „Napadlo mě, že byste moh chtít tohle,“ ohlásil.

„Co to je?“ zeptal se Norwalk.

„Pro pana Roffa z tohohle pokoje přišel balíček. Chtěli jsme mu ho doručit, ale nikdo neotvíral, a tak jsme mu do přihrádky v recepci dali vzkaz, že tam má balíček …“

„Kdy to bylo?“ zeptal se šerif Brandon.

„Podle poznámky na tom vzkazu v devět třicet dopoledne.“

„Co uděláme?“ otázal se Norwalk. „Rozbalíme ho?“

Šerif přikývl.

Norwalk rozvázal provázek, rozbalil zelený papír a vybalil bílou lepenkovou krabičku. Zvedl víko krabice a při zhlédnutí jejího obsahu svraštil brvy. „U všech čertů, co to toho chlapa napadlo - objednat si sám pro sebe kytky?“

„Co je to?“ zeptal se Brandon.

Norwalk místo odpovědi zvedl krabici a podržel ji tak, aby všichni viděli, co v ní je.

Uvnitř krabice, pečlivě obložena zmačkaným zeleným papírem, aby se při přepravě krabičky nepoškodila, ležela jediná bílá gardénie.

Sylvia Martinova zaryla prsty Selbymu do paže v němé prosbě, aby mlčel.

„Jak to přijde, že sem tu květinu poslali?“ zeptal se stroze Brandon. „Objednal si ji sám nebo…“

„Domnívám se, že si ji objednal sám,“ vpadl Norwalk. „Ještě než jste sem přišli, nechal jsem přezkoumat jeho telefonní rozhovory. Jeden z nich vedl s květinářstvím. Krátce potom, co se ubytoval.“

„Jeden z nich?“ ptal se Selby. „Byly ještě další ?“

„Jo, v osm padesát pět volal na nádraží.“

„Na nádraží,“ opakoval Brandon, „…možná že se na ten hovor budou pamatovat.“

„To už jsem si také ověřoval,“ odpověděl mu Norwalk. „V kanceláři byl tou dobou jen jeden úředník. Tvrdí, že si na ten hovor vzpomíná, protože ho bral těsně před tím, než přijel nákladní rychlík číslo devět. Říka, že volal nějaký muž a chtěl vědět, jestli expres číslo dvacet tři přijede včas, zda nemá zpoždění.“

„Třiadvacítka,“ poznamenal Brandon k Selbymu, „to je ten vlak, co jsi s ním přijel ty.“

„A ještě asi tucet jiných cestujících,“ ledabyle prohodil Selby.

Oči Sylvie Martinové se prosebně upíraly na Rcxe Brandona. Když viděla, že si povšiml jejich poselství, varovně mrkla směrem k Otto Lárkinovi.

„Navštívil ho někdo?“ zeptal se Selby Norwalka.

„Ne, i to jsem si zjistil. Žádné návštěvy a žádné jiné telefony.“

„Myslím, že bychom odtud měli všichni odejít a nechat sejmout otisky prstů,“ doporučoval Brandon.

„Jasný,“ přidal se nenucené Larkin. „Zrovna jsem to chtěl sám navrhnout.“

„Kdo bydlí v sousedních pokojích?“ zeptal se Selby.

„To nevím,“ odpověděl Norwalk. „Budu se muset podívat do knihy hostí.“

„Jsou obsazené?“

„Myslím, že ano.“

„Pojďme se podívat do té knihy,“ vybídl je Brandon. „Mohlo by být dost důležité vědět, kdo má sousední pokoje.“

„Ach, mějte slitování,“ naříkal Norwalk.

„O nic nejde, běžný postup,“ uklidňoval ho Larkin a poklepával ustaranému hoteliérovi na rameno.

Norwalk otevřel dveře. Jeden za druhým se trousili na chodbu, ale náhle stanuli - od dveří vedlejšího pokoje se ozval zvuk odmykané zástrčky.

Dveře se otevřely. Na chodbu vyšla plavovlasá žena, která předtím v restauraci hovořila s A. B. Carrem. Povýšeně, s neosobním, pohrdavým výrazem podrobila skupinku své blahosklonné prohlídce, pak za sebou přibouchla dveře, otočila klíčem a nesla se k výtahu.

Kapitola 5

„Kdo je to?“ obrátil se Brandon na hoteliéra.

„Ta žena, která právě prošla chodbou?“

„Ano.“

„Pane na nebi, nevím. Zřejmé bydlí v šestsetsedmnáctce. Prosím vás, nedělejme paniku.“

„Já už ji jednou viděla,“ dodala Sylvia na vysvětlenou. „Pojďme se podívat do knihy hostů…“

„O. K., O. K.,“ unaveně souhlasil Norwalk a otráveně dodal: „Jestli si myslíte, že hoteliér nemá žádné starosti - s nedostatkem prádla, s prádelnami, s omezením pracovních sil a rostoucím cestovním ruchem - tak si to nemyslete.“

„To je pravda, to je pravda,“ konejšil ho Larkin. „Lidi, já vám něco povím, musíme udělat všecko, co je v našich silách, abysme to Norwalkovi usnadnili.“

„A jak byste si to představoval?“ zeptal se suše Brandon.

Na to Larkin nedovedl vymyslet žádnou odpověď.

Sjeli výtahem dolů, nahlédli do knihy hostí a zjistili, že blondýna se jmenuje Anita Eldonová a že bydlí v Hollywoodu. Pokoj číslo 617 si najala v době, kdy šerifova skupinka prohlížela mrtvé tělo a všechno ostatní v pokoji 619.

„Tak vidíte,“ prohlásil Norwalk, „to prostě nejde chodit jen tak po hotelu a připisovat každé maličkosti, která se tam stane, nějaký význam. Hotel je zvláštní místo. Z celého kraje se sem sjíždějí nejrůznější lidi za nejrůznějšími záležitostmi a člověk je jednoduše musí brát takové, jací jsou. Dá se dělat jen jediné - dbát na dodržování určitých pravidel, aby se vám z podniku nestala špeluňka.“

„Kdo v tom pokoji bydlel, než si ho najala ta blondýna?“ zjišťoval Brandon.

„Podle záznamu tam byl ubytován nějaký Irving W. Jerome z Los Angeles. A Irving Jerome nám také v přihlašovacím lístku opomněl udat svou adresu.“

„Tak, a já se teď seberu a půjdu na lov těch ostatních - kytek, chápete,“ oznámila Selbymu Sylvia Martinova.

„Lovu zdar!“ popřál jí Selby. „Já si zase odbudu několik návštěv. Na shledanou, Sylvie. Uvidíme se potom.“

Harry Parkius koroner, útlý, vychrtlý člověk s vysedlými lícními kostmi a věčně dobrou náladou, se dostavil, aby ohledal mrtvolu.

Šerif Brandon zahájil obvyklé šetření, Otto Larkin brebentil cosi o spolupráci a Sylvia Martinová se vydala po stopách ostatních bílých gardeinií a nechala Selbyho, aby se potuloval, kde se mu zachce.

Kapitola 6

Bylo právě půl jedné, když Selby vyšlapal schodiště a dlouhou chodbou kráčel ke dveřím, které nesly tabulku: INEZ STAPLETONOVÁ, právní zástupce. VSTUPTE.

Selby vešel do kanceláře a zjistil, že písařka odešla na oběd a dveře soukromé pracovny jsou otevřené. Ani zvlášť nečekal, že tam Inez najde, ale přistoupil ke dveřím a nahlédl dovnitř.

Inez seděla za svým stolem. Kolem ní se kupila právnická díla, a právě když se na ni Selby podíval, přitáhla si složku kancelářského papíru a začala škrábat výpisky z právních spisů, které četla.

Selby několik vteřin stál a pozoroval její profil, soustředěný výraz jejích očí, intelektuálské čelo, naznačující její rozumové schopnosti, jemný, rovný nos, dívčí ústa, měkkou křivku brady a hrdla. Její bohatě zvlněné vlasy zářily odraženým světlem.

Pojednou přestala psát, ohlédla se přes rameno, zatvářila se mrzutě a pak se otočila v otáčecím křesle, aby lépe viděla.

Selby spatřil, jak se jí oči rozšířily překvapením. Její obličej na okamžik zbledl a vzápětí zrůžověl temným ruměncem. Povstala však důstojně a neméně důstojně mu pokročila vstříc.

„No ne, Dougu!“ zvolala, chtěla ještě cosi dodat, ale zarazila se.

Selby jí podal obě ruce.

„Ahoj, paní kolegyně,“ řekl jí s úsměvem.

Dychtivě se na něho zadívala. Mlčela, ale najednou zvedla obličej a Selby pocítil na své tváři vlahý, rozechvělý dotek jejích rtů. S nervózním smíchem však od něho ihned zase odstoupila.

„Proboha. Dougu, já začínám být sentimentální - kvůli - kvůli starému právnickému vysloužilci.“

Selby vrhl pohled na její psací stůl: „Napřed práce, potom jídlo?“- zeptal se.

„To je moje řeč! Hrozně mě zajímá spor, na němž zrovna pracuji. Mám tu při o platnost poslední vůle, zítra dopoledne jde před soud. Ale vlastně - nějakou potravu bych si sehnat měla.“

Otálela.

Na chvilku zavládlo ticho, které málem začínalo být trapné. „Já dnes poobědval brzy, Inez, ale moc rád s vámi seběhnu dolu a budu vám při jídle dělat společnost.“

Zvedla hlavu a začala se najednou chovat profesionálně odměřeně. „Ne, neobtěžujte se, Dougu. Musím tu takjaktak zůstat. Posaďte se a pohovořme si.“

„Máte co dělat.“

„Ale prosím vás!“

Selby se spustil do mohutného křesla pro klienty vedle jejího psacího stolu.

„Povězte mi o tom něco.“

„Povězte mi něco o sobě, Dougu.“

„Nevím co. Přijel jsem domů na krátkou dovolenou. Jedu právě do San Franciska a odtamtud ještě dál. Nechtěla byste si popovídat o tom případě?“

„Jestli bych chtěla!“ vykřikla. „Dougu, já jsem úplně vedle. Připadám si úplně ztracená! Přímo hladovím po někom, komu bych mohla důvěřovat a s kým bych ten případ mohla probrat. Odpůrce zastupuje starý A. B. Carr, a s tím když člověk bojuje, úplně se ho zmocní zvláštní pocit marnosti. Máte prostě dojem, že se mu nijak nemůžete dostat na tělo. Je to jako v jednom z těch zlých snů, kdy člověk běží a běží a pohybuje nohama a zdá se mu, že se nemůže pohnout z mí sta.“

„To znám,“ souhlasil Selby. „Ten člověku dovede zamotat hlavu.“

„Nejen to. Máte pocit, že stojíte proti jakémusi divnému systému, proti něčemu, co nelze zdolat. Chcete uhodit, ale ono není do čeho … A přece máte pocit, že to je všude kolem vás, že vás to svírá a dusí… ,“

„Vy jste to s tím svým studiem spisů přehnala, Inez.“

Unaveně se na něho usmála. „Asi máte pravdu. A k ničemu to není. Čím víc studuji, tím se mi můj případ zdá beznadějnější.“

„Vy zastupujete žalobce ?“

„Ano, jednoho z dědiců.“

„A kdo ostatní ?“

„Bratra mé mandantky zastupujc nějaký advokát ze Středozápadu. Má přijet dnes pozdě večer a pak máme mít poradu. Jeho dopisy mi jaksi nepřipadaly zvlášť povzbuzující. Podle mě je to takový ten právník, co si předpisy vycucává z palce a jemnostech zákonných ustanovení není moc kovaný.“

„Co je to za jemnosti?“ zašklebil se Selby.

„Je jich spousta. Já předpokládám, že máme jedinou naději - ,důvod nepřípustného vlivu’, a připadá mi, že to skoro nelze prokázat. Musí být důkazy, že nepřípustný vliv trval přesně v okamžiku podpisu poslední vůle. A tu v daném případě samozřejmě podepsali svědci, kteří dosvědčí, že všechno bylo v naprostém pořádku, bezvadné a na rovinu.“

„Myslíte?“

„Ale to víte, že ano. Podepsali už prohlášení, připojené k poslední vůli - přísežnou doložku stvrzující, že závět byla sepsána náležitě a podle práva. Nedá se od nich čekat, že popřou svoje vlastní podepsané prohlášení. A až si je starý A. B. Carr vezme do práce, vzpomenou si i na sebemenší podrobnosti - jak se kdo tvářil, všechno, co kdo řekl. Tu závět vyhotovil Carr ve své kanceláři v Los Angeles.“

„A žádný lepší důvod než nepatřičný vliv uplatňovat nemůžete ?“

„Obávám se, že ne. Napadám platnost poslední vůle ze všech důvodů pod sluncem, ale až přijde na lámání chleba, musíme vyhrát nebo prohrát na nepatřičný vliv.“

„Ale můžete poukazovat na podezřelé okolnosti.“

„Ano, to vím. Lze poukázat na mnoho věcí, které se staly, a mnoho věcí, které se stát mohly. Můžeme předestřít okolnosti, které jsou velmi, velmi podezřelé. Avšak důkaz musí nakonec směřovat přesně k okamžiku, kdy došlo k podpisu závěti. A v tom okamžiku byl přítomen právník, který závět sepsal, dva svědci, kteří ji podepsali, a zůstavitel. A nikdo jiný.“

„A kde byla osoba, která vyvíjela nepřípustný vliv?“

„Ta byla ve vedlejší místnosti. Tak mazaný starý A. B. Carr samozřejmě byl, aby to tak zařídil.“

„Kolik mi o tom testamentu můžete říci, aniž vůči svému klientovi porušíte povinnost zachovat právnické tajemství?“

„Celkem dost Dougu. Elsa Prestonová byla velice zámožná paní. Bydlela tady a měla tu i svůj veškerý majetek. Nikdy se neprovdala a po své smrti nezanechala žádné příbuzné kromě ovdovělé sestry Barbary Honcuttové, která žije v Kansasu, a bratra Harveye Prestona, žijícího rovněž v Kansasu. Všichni tři byli kolem šedesátky. Bratr byl nejstarší, jako druhé dítě se narodila Elsa Prestonová. Barbara je nejmladší. Elsa byla dost výstřední a podivínský člověk, ale všichni se docela dobře snášeli až do doby asi před dvěma léty, kdy u Elsy nastoupila jistá Marta Otleyová jako hospodyně a společnice na cestách. Tu se rodinné vztahy rázem začaly měnit.

Naoko byla Marta Otleyová své zaměstnavatelce vrcholně oddána, ale poznenáhlu se vlichotila do její důvěry, až se dostala do postavení, že řídila v podstatě všechno. A přibližně v téže době počala Elsa Prestonová projevovat přání - zbavit se břemene o věcech rozhodovat. Tuhle náladu samozřejmě z větší části pečlivě vypěstovala Marta Otleyová, ale není vyloučené, že tu určitou roli sehrála i Elsina choroba.“

„Bratr se sestrou byli vyděděni?“ otázal se Selby.

„Odbyti každý stovkou dolarů.“

„A kolik činí celá pozůstalost ?“

„Něco kolem miliónu dolarů. Celkem vzato, bude to pěkný balík.“

„To bych řekl. A Elsa Prestonová tedy zemřela a Marta Otleyová se snaží uplatnit poslední vůli, která byla…“

„Nebuďte tak hr,“ zarazila ho Inez, „zemřely obě.“

„Jak k tomu došlo ?“

„Automobilová havárie. Domnívám se, že mezi sourozenci vládly dost dobré rodinné vztahy, a vím, že si Barbara Honcuttová s bratrem dopisovali. Loni společně jeli k Else na návštěvu. Zřejmě dojeli na místo, avšak Marta Otleyová je dokázala vyšachovat a první, co se dozvěděli, bylo, že Elsa náhle odletěla na výlet do Mexika. Barbaru a Harveye nechala prostě na holičkách.“

„Nechala je plavat ?“ zeptal se Selby.

„Nechala je plavat,“ potvrdila Inez. „Pak jim napsala zdánlivě velmi láskyplný dopis, v němž jim vysvětlovala, že cítila potřebu odcestovat, protože náhle začala trpět velikou nervozitou a přála si odjet někam do ciziny, kde ji nikdo nezná a kde by si mohla opravdu odpočinout a zotavit se. Mezi řádky se samozřejmě dá vyčíst, jak to bylo ve skutečnosti.“

„Kde zahynula?“ otázal se Selby.

„Byla na návštěvě v Mckeesville v Kansasu. Marta Otleyová tam měla sestru, nějakou Helen Elizabeth Corningovou, a tu jely navštívit.“

„Vdaná?“

„Vdova.“

„Tam tedy Elsa zesnula?“

„Nedaleko odtamtud, ve městě, které se jmenuje Olympus. Nikdy předtím jsem o něm neslyšela. Paní Corningová řídila. Praskla jim pneumatika, narazily na obrubník chodníku a pak do stožáru pouličního osvětlení. Paní Corningová utrpěla zranění, Elsa Prestonová byla na místě mrtvá a Marta Otleyová zemřela krátce potom.“

V Selbyho očích prokmitl zájem. „A předpokládám, že se dědičkou celého jmění stala Helen Elizabeth Corningová…“

„Ne. Marta Otleyová po sobě zanechala dceru, která - zdá se - žije v Hollywoodu. Ta má celý majetek zdědit. Helen Elizabeth Corningová nezíská ani dolar - alespoň jak to zatím vypadá.“

„To jste převzala těžký případ, Inez.“

„Já vím.“

„Možná že se vám podaří vzbudit sympatie poroty, ale až ji soudce poučí, že skutečnost nepřípustného vlivu musí být prokázána přesně v tom okamžiku, kdy závět byla podpisována, a že zůstavitel smí se svým majetkem naložit, jak uzná za vhodné, bez ohledu na to, jaký vrtoch nebo rozmar ho právě napadne, budete nahraná. Důkazní břemeno spočívá podle zákona na vás a nestačí, abyste prokázala, že tu nepřípustný vliv působil, ale také že nepřípustný vliv vedl ruku zůstavitelky právě v tom okamžiku, kdy pero psalo její jméno pod poslední vůli… A zčistajasna zjistíte, že porota - byť neochotně - rozhodne proti vám. Ne že bych vám chtěl brát odvahu, ale určitě byste měla vědět, čemu musíte čelit.“

„Já to vím, Dougu. Spoléhám ovšem na dojem, jakým budou strany působit na svědecké lavici. Helen Corningovou jsem v životě neviděla, ale hádám, že to je vychytralá intrikánka, a Marta Otleyová to byla naprosto určitě. Vzhledem k faktu, že je po smrti, je pro nás ovšem velmi nesnadné snášet o tom důkazy. Dostáváme se tak do postavení, kdy vypadáme, jako bychom špinili mrtvou.“

Selby přikývl.

„Ať už je to jak chce,“ dodala se smíchem Incz, „bude to pěkný boj a bude to úporný boj. Nemůžeme si dovolit žádné zdvořilostní tance. Musíme jít tvrdě na věc a ukázat Martu Otleyovou, jaká byla.“

„Jenže jaká byla?“

Inez Stapletonové vyskočil kolem úst tvrdý rys. „Byla to všemi mastmi mazaná, úskočná dobrodružka. Byla hospodyní, ale ve skutečnosti deset roků o žádnou práci ani nezavadila. Pak se nějak dopídila, že Elsa Prestonová žije sama, lichocením se vloudila do její přízně a pustila se do díla. A jak se do něj dala! Dokud všechno nedopadlo podle jejího přání, udržovala dům jako klícku, vařila, prala všechno prádlo.“

„Měla s nástupem do tohoto místa něco společného její dcera?“

„Nevím, Dougu. Zdá se, že matka s dcerou nebyly zvlášť zadobře.“

„Je vdaná?“

„Byla vdaná a rozvedla se.“

„Jak se jmenuje ?“

„Anita Eldonová … Ale - Dougu Selby! Co je s vámi?“

„Třeba na tom nic není,“ vysvětloval Selby, „právě jdu z hotelu Madison. Asi před hodinou a půl našli v pokoji číslo 619 mrtvolu nějakého muže. A ve vedlejším pokoji teď bydlí žena jménem Anita Eldonová. Ubytovala se dost dlouho potom, co ten člověk zemřel, avšak vyskytla se jedna zvláštní okolnost, která spojuje celou skupinu osob.“

„A co je to, Dougu ?“

Selby jí spěšně nastínil celou historii bílých gardénii.

Inez Stapletonová zvedla ze stolu tužku a nervózně ji začala kroutit mezi prsty. „Dougu,“ prohlásila skoro šeptem, „musíme zjistit, co v tom vězí. My tomu prostě musíme přijít na kloub. To by mohl být odrazový můstek. Pořád jsem měla dojem, že v tomhle případě cosi neklape, jen kdybych nato mohla ukázat prstem. Proto právě jsem vám říkala, že se cítím tak beznadějně ztracená v zápase se starým A. B. Carrem. Vím zrovna tak dobře jako vy, že z právního hlediska nemám žádny záchytný bod, z něhož bych mohla platnost závěti napadnout. Žádné pádné důkazy nemáme. Můžeme věc pouze logicky osvětlit, jenže logické závěry nepostačí. A celou tu dobu má člověk pocit, že kdesy v zákulisí sedí starý A. B. Carr, ironicky se ušklíbá, všechny věcné důkazy pečlivě zastrkuje dozadu a přenechává nám samé plevy místo zrna. I Tady musí být nějaká spojitost, Dougu. Prostě musí být. Povězte mi, co mohu dělat.“

Selby potřásl hlavou a odpověděl: „Nevím, Inez. Tu smrt vyšetřuje Rex Brandon. Zrovna na ní pracuje.“

„Byla to vražda?“

Selby uvážlivě prohlásil: „Přikláním se k názoru, že byla.“

„Ale důvod? Proč byl ten člověk zavražděn? Proč si opatřoval tu gardénii?“

„Napadlo mě jen jedno jediné vysvětlení, Inez,“ odpověděl Selby. „Carr neznal ty dva, co přijeli vlakem a připnuli si na klopu bílou gardénii. Jinak by nepoužil květinu jako poznávací znamení.“

Přikývla.

„Čili,“ pokračoval Selby, „musí to být lidé, kteří spolu mají společného cosi, co pro něho má nějaký význam. Vzdor tomu se očividně neznají. A není tedy vyloučené, Inez, že to jsou svědci, kteří mají o čemsi svědčit v onom sporu o platnost poslední vůle.“

Inez se zamračila.

„Muž zabitý v hotelu mohl být někdo, kdo tyto svědky původně povolal. Měl možná v úmyslu zastrčit si do klopy bílou gardénii a jít jim naproti k vlaku. A je docela dobře možné, že by svými svědeckými výpověďmi osvědčili něco nepříznivého pro zájmy Carrova klienta. … A Carr na to nějakým způsobem přišel, připnul si bílou gardénii, šel na nádraží a svědky sbalil… „

„Ale přišli-li ti dva svědčit,“ namítla Inez, „proč sem přijela s bílou gardénií Anita Eldonová?“

„Teď jste mě dostala, Inez,“ odpověděl Selby. „Ale já čistě jen přemýšlel nahlas.“

„Co je to za děvče, ta Anita Eldonová?“

„Supertřída,“ odpověděl Selby. „Typ skleníkové květiny. Vyhřebelcovaná do poslední falešné řasy. Zapsala se, že je z Hollywoodu, ne z Nebrasky - a na Hollywood také vypadá.“

„Neřekl jste mi jméno toho zavražděného, Dougu.“

„FRED ROFF, jako své bydliště uvedl Los Angeles.“

Inez Stapletonová najednou odstrčila všechny právnické knihy. „Tápu v temnotách, Dougu. Buďte tak hodný a vypadněte. Nechte mě, jestli si dokážu nějaké odpovědi vymyslet sama.“

Doug Selby našel Rexe Brandona v Perkinsově pohřebním ústavu, jehož zadní místnost sloužila současně za márnici Madison City. Šerif byl zabrán do rozhovoru s Harrym Perkinsem a zamyšleně krabatil čelo.

„Je něco nového?“ zeptal se Selby.

„Mohla by to být vražda,“ odpověděl ponuře šerif.

„Něco se stalo?“

„Přivodil jsi zvrat, Dougu. Zbylá kostka cukru byla, jak se zdá, pořádně nasáklá kyselinou kyanovodíkovou. Podle doktorova tvrzení smrt nastala podle všeho otravou kyanovodíkem. Žádný jiný jed v pokoji nikde nebyl. Carl Gifford chce zatknout číšníka.“

„Na podkladě ěeho?“

„To je právě ono. Chce ho napřed zatknout a pak z něho zastrašováním vynutit důkazy. Mně se to nelíbí.“

Selby ztišil hlas a řekl: „Podívej, Rexi, nechci se na tomhle vytahovat a nestojím zvlášt o to, aby se rozkřiklo, že se do té vraždy míchám, ale je tu určitá možnost, že je v nějaké souvislosti s dědickým sporem, který bude zítra dopoledne projednáván před soudem. Jde tu asi tak o milión dolarů, a někteří z Carrových klientů by pro milión dolarů udělali leccos.“

„Co tě na tu myšlenku přivedlo, Dougu? Myslím, proč se domníváš, že tu je nějaká spojitost s tím dědickým sporem?“

„Ty bílé gardénie, Rexi. Carrovou klientkou v tomto sporu je Anita Eldonová, která se ubytovala v šestsetsedmnáctce, napravo od pokoje mrtvého.“

„Tu už jsme si tak trochu proklepli,“ řekl Brandon. „Přijela do města v jedenáct hodin autobusem a šla rovnou do restaurace něco si sníst. Tam se s ní sešel starý A. B. Carr. Do hotelu přišla až po nás a ve vedlejší místnosti ji ubytovali, protože v té době jiný volný pokoj neměli. Já v tomhle žádnou souvislost nevidím.“

„Až na tu bílou gardénii,“ podotkl Selby.

„Až na gardénii, připustil Brandon. „Jenže Carlovi Giffordovi se o gardeniích jaksi nedá vykládat. S něčím takovým na něj nechoďte. Rád bych věděl, jestli se něčeho domákla Sylvia.“

„To nevím. Nic jsem od ní neslyšel. Byl jsem si pohovořit s Inez Stapletonovou.“

„A hele, Carl Gifford zrovna jde. Možná že nebude moc nadšen, až tě tady uvidí.“

Gifford vrazil do umrlčí komory, ale navzdory Brandonově proroctví se tvářil velice potěšen, že vidí bývalého okresního prokurátora opět zpátky v Madison City.

„Jak se daří, pane Selby? Majore Selby! Mám opravdu radost, že vás vidím zase zpátky mezi námi, majore. Slyšel jsem, že jste se zastavil jen na několik dní a zase nás opustíte a odjedete neznámo kam.“

„Správně,“ řekl Selby a potřásl mu rukou.

Gifford byl dvaatřicet roků starý, zavalitý, rázný člověk s býčí šíjí. Popoháněla ho osobní a politická ctižádost a měl sklon překotným rozhodováním nahrazovat to, čeho se mu nedostávalo, pokud jde o přemýšlení. Okamžitě se vrhal vpřed spoléhaje, že všechny překážky před sebou smete pouhou silou svého zásahu.

„Velice uvítáme, když se s námi laskavě podělíte o všechno, co si o tomto případu myslíte - neúředně, samozřejmě.“

„Děkuji,“ odpověděl Selby, „ale já si nic nemyslím.“

„Ovšem, všechny důkazy ještě pohromadě nemáme,“ souhlasil Gifford, „ale nevyhnutelně se nám nabízí jeden závěr. Ten člověk zatelefonoval dolů a objednal si snídani. Zjistili jsme si číšníka, který nahoru nesl podnos - je to Henry L. Farley. Cukřenky už neposílají a je na číšníkovi, aby ze zásobníku cukru vzal několik kostek a dodal je na pokoj. Farley se pokouší zapírat. Tvrdí, že právě na tuto objednávku se nijak zvlášť nepamatuje. Odnesl prostě podnos nahoru, zaklepal a host otevřel dveře. Je si jist, že to byl ten muž a že byl v pokoji sám.“

„A jaký má motiv? Může mít na vraždě Freda Roffa nějaký zájem.?“ zeptal se Selby.

„To víte, že může,“ odsekl Gifford, „jinak by ji nebyl spáchal. Ovšem zatím ještě nevíme, co to bylo za motiv.

Selby kýval hlavou, jako by Gifford prohlásil něco, nad čím je třeba se hluboce zamyslet. „To je správné. Bude třeba zjistit, kdo ten mrtvý je, a pak bude možné vypátrat, kdo by mohl mít důvod zavraždit ho.“

„Tím si nejsem tak docela jist,“ odporoval Gifford. „My Farleye zmáčkneme a vezmeme si ho do vězení k výslechu. Jak za ním jednou spadne klec, změkne. Vždycky všichni změknou, kromě zatvrzelých zločinců.“

„Čistě ze zvědavosti,“ obrátil se Selby k Brandonovi, „rád bych se podíval, co měl mrtvý v aktovce a v brašně.“

„Perkins má všechny jeho věci rozložené tam vedle,“ řekl Brandon. „Na těle teď začne pracovat doktor, chceš-li být přítomen pitvě, budeš muset zůstat sedět, Dougu, ale všechny věci toho muže jsou vystavené vedle. Jdi a mrkni se na ně.“

„Díky, půjdu.“

„Nechcete jít s sebou a poslechnout si, co nám poví Farley?“ zval ho srdečně Gifford.

„Děkuji, ne,“ odmítl Selby. „Jen bych si prohlédl ty věci. Vždyť to znáte - nemohu a nemohu tu záležitost pustit z hlavy a…“

„Jistě, jistě,“ s hlučnou bodrostí mu vpadl do řeči Gifford. „Jen se do toho dejte, poslužte si, majore. Dělejte si co chcete. Máme radost, že nám chcete pomoci. A kdyby vás něco napadlo, hrozně rádi uvítáme, když nám to sdělíte. Viďte, šerife.“

Brandon mlčky přikývl.

„Já sám jsem teď toho názoru,“ vedl dál svou Gifford, „že do večera z Farleye dostanem přiznání. Pojďte, šerife, dáme mu zabrat. Objednal jsem soudního zapisovatele, aby stenografoval všechno, co řekne. Ten má už teď plný kalhoty.“

Brandon vrhl přes rameno pohled na Selbyho, zaváhal, jako by hledal výmluvu, aby mohl zůstat, a když žádnou nenašel vyšel ven s novým okresním prokurátorem.

Selby v doprovodu Harryho Perkinse šel dozadu do místnosti, kde na lavici ležel rozložený obsah aktovky a kožené brašny. Selby všechno pečlivě prohlédl. Aktovka obsahovala složku žlutavých archů kancelářského papíru a dvě tužky. V brašně byly tři soupravy spodního prádla, čisté pyžamo, několik párů nových ponožek, dvě košile, holicí potřeby, kartáč na vlasy, hřeben, vyprané, čerstvě vyžehlené kapesníky a pár cestovních trepek.

„Značky z prádelny?“ obrátil se s otázkou na Perkinse.

„Ani jedna,“ odpověděl koroner. „Některé věci jsou nové, ostatní – jako třeba kapesníky – vůbec značky nemají. Znamená to, že musel žít doma a jeho žena měla pradlenu.“

Selby si začal prohlížet aktovku, na rubu chlopně bylo zlaté vyraženo: FRED ALBION ROFF.

„Kde byste řekl, že spal na dnešek?“ zeptal se Selby.

Perkins pozvedl obočí. „To nevím. Co to s tím vším má dělat?“

„Pyžamo je nepoužité, čerstvě vyžehlené. Všechno v kufříku je čisté. Pokud snad už něco neposlal do prádelny, musel dnes ráno vyjet z domova s brašnou sbalenou na několikadenní pobyt.“

„Předpokládá se, že bydlel v Los Angeles,“ připomenul Perkins, „ale žádná firma krejčího v jeho obleku není.“

„Ještě se podívejme na levý přední cíp jeho košil.“

„Proč?“

Číslice nám někdy prozradí spoustu věcí. Je tam vytištěna velikost košile a někdy i číslo, které vám ukáže, kde byla košile prodána.“

Roztáhl košili; v levém cípu se objevila řádka tajuplných čísel vytištěných nesmytelnou černí. „Myslím, že obchodník s pánským prádlem by vám o tom mohl leccos povědět,“ pravil Selby. „Možná že lze dodávku košil vystopovat už z továrny. Co měl po kapsách?“

„Třicet nebo čtyřicet dolarů, kapesník - čistý, hodinky, nůž, plnicí pero a kožené pouzdro s půltuctem klíčů.“

„Navštívenky žádné?“

„Ani jedna.“

„Říkáte, že kapesník nebyl použit?“

„Tak jak ho tu vidíte.“

Selby si zamyšleně prohlížel aktovku. „Vypadá dost opotřebovaně.“

„To je fakt,“ souhlasil Perkins.

„A přece se s ní zvlášt špatně nenakládalo a udržela si svůj tvar. To je divné, že všechno, co měl, je tak čisté. Co myslíte, poslal něco vyprat?“

„V hotelu říkají, že ne. Zapsal se, objednal si snídani a natáhl brka.“

„A všechny jeho věci jsou čisté, v celém vybavení nenajdete ani jeden použitý kus prádla. Je to dost veliká brašna, Harry, ale jak se to do ní všechno vešlo?“

„Ješte zbylo místo.“

Selby se zadumal nad sbírkou předmětů na koronerově pultu. Zvedl aktovku a pohlédl na vyleštěný spodek držadla. „Neposkytne-li vám Los Angeles nějaký záchytný bod, Harry, zavolejte Advokátní komoru státu a zeptejte se, zda to nebyl advokát.“

„Z jakého důvodu si myslíte, že byl advokát, Dougu?“

„Podle té aktovky a vůbec.“

„Kdyby byl přijel odjinud než z Los Angeles, kde jsou věci, které měl na sobě ve vlaku?“

„Já se dám poddat,“ prohlásil vesele Selby. „Jsem tu čistě jen jako čumil, víte, Harry?“

„No, když sem z Los Angelese přilítl coby jeden z tamních andělů, pak musí být andělsky čistý,“ zavtipkoval koroner.

A když se s ním Selby rozcházel, pořád se ještě smál svému žertu.

Kapitola 7

Cestou z pohřebního ústavu do města se Selby zastavil v hotelu Madison. Franka Norwalka našel za psacím stolem, jak zahalen v pochmurný klid vyřizuje své obchodní záležitosti.

„Nevypadáte zvlášť vesele,“ oslovil ho Selby.

„Vy byste také neskákal radostí, kdyby se někdo snažil šířit dojem, že váš hotel je plný vrahů, pokaždé když některého hosta sklátí srdeční slabost.“

„Nešlo o srdeční slabost.“

„Dobrá, tedy o sebevraždu.“

Selby se pousmál a zakroutil hlavou.

„To je na hotelovém podnikání to nejhorší,“ naříkal si Norwalk. „Někdo si přijde, zaplatí člověku pětku za pokoj s koupelnou a udělá vám za pět tisíc dolarů škody tím, že se nechá odkrouhnout. Co jste vypátrali? Zjistili jste vůbec něco?“

Selby se vesele zřekl jakékoliv odpovědnosti. „Pokud vím. Carl Gifford právě doluje výpověď z hotelového číšníka, který nesl nahoru snídani.“

Norwalk se na chvíli zamyslel, užuž chtěl něco pronést, ale včas se zarazil.

„Co jste chtěl říci?“ pobídl ho Selbv.

„Já vám vyšetřovatelům nerad něco vykládám,“ rozhovořil se Norwalk, „protožc vy vždycky jdete a zveličíte to, zkreslíte a uděláte z toho tajuplnost. A tu pak rozmáznou a nafouknou noviny, ale… povězte mi, za jak dlouho po vypití kávy ten člověk - podla vás - zemřel?“

„Téměř okamžitě,“ odpověděl Selby. „Mám dojem, že až šerif nechá sejmout otisky prstů z kovových poklopů, které zakrývaly mísy s jídlem, zjistí, že je nikdo ani nezvedl. Ten muž si pravděpodobně nalil šálek kávy, pořádně se napil a během několika vteřin byl mrtev. Tento jed působí velice rychle.“

„Najal si pokoj a zapsal se v osm třicet, ze záznamů obsluhy pokojů vyplývá, že objednávka snídaně přišla chvilku po deváté, asi tak v devět deset až v devět patnáct.“

Selby přikývl.

Norwalk pokračoval: „Jeden z hostů tady v hotelu si náhodou všiml, jak kolem čtvrt na deset z toho pokoje vychází nějaká žena.“

„Z toho pokoje?“

„Přesně tak.“

„Ví to jistě?“

„Tvrdí, že ví.“

„Kdo to je?“

„Coleman Dexter. Bydlí tu už asi měsíc nebo šest neděl a jeho pokoj je v šestém poschodí. Má nějaké peníze a rád by je vrazil do pomerančových plantáží. Chce však najít opravdu dobré pozemky, než něco koupí. Tak se tu trochu porozhlíží. Šikovný chlapík, vůbec nevypadá na člověka, který by šlápl vedle.“

„Jak k tomu došlo, že si té ženy všiml?“

„Čirou náhodou byl zrovna na chodbě. Nesla náruč prádla.“

„Ve kterém pokoji bydlí?“

„V 642. Chcete s ním mluvit?“

Selby přikývl, aniž na okamžik zaváhal, a zároveň si uvědomil, že už v Madison City nemá žádné úřední postavení. Ta žena může být velice, velice důležitá, Franku.“

„Nuže… Oh, ano, také bych řekl. Myslím, že když už se v tom plácáme, musíme vydržet až do konce. Chcete jít nahoru za ním, nebo je vám milejší, aby on přišel dolů?“

„Je teď ve svém pokoji?“

„Ještě před několika minutami tam byl a myslím, že ještě je.“

Norwalk kývl na děvče u domácí telefonní ústředny a požádal :

„Zavolejte Colemana Dextera na 642.“

„Můžeme zrovna tak dobře jít nahoru za ním,“ podotkl Selby.

Dívka u domácí ústředny zaslechla Selbyho slova, zastrčila kolíček a řekla: „ Dobré odpoledne, pane Dextere. Pan Norwalk by si přál vědět, zda by vám nevadilo, kdyby za vámi přišel nahoru… ano… teď hned… ano, děkuji vám.“ Kývla hlavou a oznámila: „Očekává vás.“

Norwalk obešel recepční pult, zamířil k výtahu a beze slova vyjeli do šestého poschodí. Prošli dlouhou chodbou, zahnuli doprava a stanuli před dveřmi na samém konci chodby. Norwalk zaklepal.

Dexter, žoviální, statný muž, prudce otevřel dveře a zval ho: „ Pojďte dál, Franku. Nevím proč…“

Spatřil Selbyho a zarazil se uprostřed věty.

„Major Selby,“ představil Norwalk, pak vrhl pohled na stůl a otázal se: „Na čem pracujete, stále ještě ležíte v mapách?“

Dexter popadl Selbyho ruku. „Těší mě, že vás poznávám, majore,“ pak se obrátil k Norwalkovi a odpověděl: „Stále studuji mapy. A mohu vám prozradit, že se zrovna rozhoduji koupit. Nicméně - jdu na to pěkně opatrně, sleduji záznamy teplot za posledních dvacet pět let, zkoumám množství srážek a pedologické mapy udávající složení půdy. Já si rád dávám na čas, když něco kupuji.“

„Selby u nás dřív byl okresním prokurátorem,“ vysvětloval Norwalk.

„Aha,“ udělal neurčitě Dexter.

„Zajímáme se o tu ženu, kterou jste viděl vyjít z šestsetdevatenáctky.“ Dexter kývl.

„Dokázal byste určit čas, kdy to bylo?“ zeptal se Selby.

„Čas mohu určit na zlomek vteřiny přesně, majore,“ odpověděl Dexter a poněkud kajícně dodal: „S popisem té ženy si už tak docela jistý nejsem.“

„Co kdybyste nám to celé znova zopakoval?“ požádal Norwalk.

„Dobrá, dneska ráno jsem si přispal. Vstal jsem kolem půl deváté, osprchoval jsem se, oholil, a šel jsem se nasnídat. Vracel jsem se přesně v devět padesát a liftboy mě vyvezl výtahem do šestého poschodí. Kouřil jsem cigaretu a zrovna jsem ji už skoro dokuřoval. Ještě jednou jsem naposledy zatáhl a pak jsem nedopalek zamačkával v takovém tom válci s pískem, který tam stojí hned vedle výtahu vpravo. A přesně ve chvíli, kdy jsem ho zamáčkl, otevřely se těsně za mnou dveře pokoje a nejasně jsem si uvědomil, že z nich někdo vyšel. Dveře se zavřely, a právě když jsem se vzpřímil, přicházela ke mně ta žena. Pochybuji, že mě vedle výtahu viděla. Hleděla do chodby a připadalo mi, že se trochu lekla, když jsem se vztyčil. Mačkal jsem toho špačka do písku celkem bez pohybu. No, a přes ruku nesla nějaké prádlo, zřejmě hromadu prádla do prádelny. Byl bych si jí vůbec nevšiml, nebýt toho, jak sebou trhla, když mě spatřila.“

„Kam šla?“ zeptal se Selby.

„Nemám ani potuchu,“ odpověděl Dexter.

„Nejela výtahem dolů?“

„Ne, nejela. Musela zajít do některého jiného pokoje. Ale neslyšel jsem, že by byla odmykala dveře. Mám dost svých starostí. Snažil jsem se najít vhodnou investici a byla fuška sehnat přesně to, co by se mi líbilo. Stejně - pořád ještě vlastně nevím, zda jsem to našel, ale myslím, že to mám. Dnes odpoledne si to ještě jednou pojedu prohlédnout a pak se rozhodnu.“

„Mohl byste ji popsat?“

„Byla dost velká - ne moc velká, ale dost velká. Nebyla tlustá a nebyla moc stará, tak kolem třicítky, a docela hezká. Její oblečení mi s tím prádlem jaksi nesouhlasilo.“

:Světlovlasá nebo bruneta?“

„Bruneta. To se pamatuji. Totiž nevzpomínám si, jaké měla vlasy, ale měla veliké, černé oči. Měla na sobě nějaké tmavé šaty, ale jaké byly - to vám nepovím, majore. Občas mi připadá, že si ji dovedu představit úplně přesně, ale když se pak chci soustředit na to či ono z jejího zjevu, začne se mi rozplývat do neurčita a uvědomím si, že si jen něco namlouvám. Hrozně mě mrzí, že jsem si jí nevšiml víc. Ten balík prádla měla zabalený do pánské košile, to jediné vám ještě mohu říci.“

„A pokud jde o čas, jste si jistý?“

Dexter se zašklebil. „To je jediná věc, kterou mohu udat přesně. Bylo přesně devět čtyřicet devět. Dole v hotelové hale jsou hodiny seřízené podle přesného času telegrafní společnosti Western Union a já si s nimi srovnal své hodinky. Předbíhaly se mi o tři minuty. Řekl jsem si, že to je přece jen trochu moc, a ve výtahu jsem ručičky posunul o tři minuty zpátky.“

„A co říká liftboy?“ obrátil se Selby na Nowalka.

Norwalk zavrtěl hlavou. „Pamatuje si čas velice dobře. Vezl pana Dextera dolů ke snídani a potom ho vezl zpátky, něco po tři čtvrtě na deset. Vzpomíná si také, jak si pan Dexter ve výtahu nařizoval hodinky. Tu ženu však nezahléd.“

„Liftboy zavřel dveře výtahu a sjel dolů,“ podotkl Dexter na vysvětlenou. „Já strčil hodinky do kapsičky a zamačkával jsem toho špačka. Dveře za mnou se otevřely tak osm deset vteřin po odjezdu výtahu. A když si to teď tak probírám v hlavě, vzpomínám si ještě na něco jiného. Napadá mě teď, že se napřed otevřely dveře a ta žena vyšla teprve za několik vteřin. Vzpomínám si, že jsem napřed zaslechl cvaknout kliku, a pak vyšla, a když jsem se vzpřímil, spatřil jsem, jak sebou trhla, jako by jaksi uskočila. Možná že se rozhlížela, jestli na chodbě někdo není. Měla-li nějakou naději… tedy, chápete, má to něco společného s tamtím?“

„Musel být mrtev už nejméně dvacet minut předtím, než ona z toho pokoje vyšla,“ vysvětloval Selby. „Avšak pro mne je zajímavá ta skutečnost, že odnášela nějaké šatstvo či prádlo. Neviděl jste, kam se vzdálila?“

„Když jsem ji spatřil, šla směrem ke mně, ale obrátil jsem se a šel jsem chodbou pryč. Chvíli určitě musela jít za mnou, ale nevím, jak daleko. Ještě jedno mě napadá… tedy, docela jistě to nevím, ale když si tu teď tak všechno vybavuji, vytrousila možná nějaký papír. Připadá mi, jako bych si vzpomínal, že jsem něco bílého viděl klouzat k zemi, ještě když jsem byl sehnutý.“

„Mohl to být nějaký kousek prádla, třebas kapesníky namítl Selby.

„Ne, spíš kousek papíru, novinový výstřižek nebo tak něco - trochu se to třepotalo a klouzalo k podlaze. Čert to vem, majore, víte, jak to bývá. Člověk má něčeho plnou hlavu a najednou mu kmitne před očima nějaký náhodný postřeh, pak se pokouší znovu si ho vybavit a má dojem … je to, jako když se snažíte přivolat si zpátky sen. Domníváte se, že si na něco vzpomínáte, ale jistě to nevíte. Nějak mám pocit, že to, co jí upadlo, mohl byt papír. Ale nemohu si tím být jist. Kdybych si jistý byl nebo dokonce kdybych si toho byl jasně všiml, byl bych ji pozdravil a upozornil ji, že něco ztratila. Ale měl jsem plnou hlavu té koupě a byl jsem zabrán do svých myšlenek na…“ Zazvonil telefon.

„Promiňte,“ omluvil se Dexter, „někdo mě má volat ohledně těch pozemků. Podal jsem protinabídku.“

Přistoupil k aparátu a ohlásil se: „Haló,“ a po chvíli se zeptal: „Koho? S kým chcete mluvit? Aha… okamžik.“ Obrátil se od telefonu a oslovil Selbyho; „Promiňte, majore, mám dojem, že jste Doug Selby, není-liž pravda?“

„Ano.“

„Chce s vámi mluvit šerif.“

Selby zamířil k telefonu a zvedl sluchátko. „Haló, Rexi, co je?“

„Dvě věci,“ odpověděl Brandon, „A mám z nich dost zamotanou hlavu. Rád bych s tebou mluvil.“

„Můžeš mi do telefonu říci, o co jde?“

„Jasně.“

„Tak spusť.“

„Za prvé, ten Henry Farley, kterého jsme vyslýchali, má záznam v trestním rejstříku.“

„A jeje,“ udělal Selby.

Brandon nevzrušeně pokračoval: „A asi před osmi měsíci byl v Los Angeles znovu zadržen pro podezření z krádeže. Prokazatelně u sebe měl pěkný balík. Tvrdí samozřejmě, že je nevinný a tak dále, ale to víš, jak to chodí.“

„Jen dál.“

„Člověk, co ho z toho dostal - nebo, jak on říká, vyrubal, byl A. B. Carr.“

„A to se nám to pěkně vybarvuje,“ podotkl suše Selby.

„A to druhé, co mi zamotalo hlavu, ale pěkně zamotalo, mi zrovna telefonoval doktor Thurman,“ pokračoval šerif. „Sdělil mi, že slyšel, že se prý ten muž měl otrávit, protože vypil trochu kávy, kterou mu s objednanou snídani donesli do pokoje…“

„No a?- pobídl ho Selbv, když se Brandon odmlčel.

„No a doktor ho otevřel a ze všeho nejdřív se mu podíval do žaludku,“ vyhrkl Šerif. „Ten chlapík už posnídal nejdéle hodinu před tím, než ho zabili. A dal si pěknou, vydatnou snídani. Pokud náš doktor může říci, snědl šunku s vejci, opékaný chléb, kávu a ovesnou kaši se švestkovým kompotem.<<

„Hodinu před tím?“

„Přesně tak.“

„To nechápu,“ řekl Selby. „Proč chtěl snídat dvakrát?“

„To nevím.“

„A co na to Gifford? Je z toho moudrý?“

„Ani se o to nepokouší, jemu úplně stačí, že ten číšník má záznam v rejstříku trestů. Myslí si, že vraha dopadl. Rád bych si s tebou pohovořil, Dougu.“

„Budu tam, cobydup,“ slíbil Selby.

Kapitola 8

Doug Selby našel Rexe Brandona, jak neklidně měří kroky podlahu své kanceláře. To bylo něco pro něho zcela nezvyklého.

Šerif Dougovi posuňkem nabídl křeslo, opět vytáhl ze zásuvky svého psacího stolu starou briérku, ukázal ji bývalému okresnímu prokurátorovi a vedle ní postavil vzduchotěsnou krabici na tabák.

„Posaď se, Dougu. Zapal si. A jestli proti tomu nic nemáš, můžem si chvíli poklábosit.“

„Samosebou,“ souhlasil Selby. „Moc rád.“

„Jsem z toho všeho jelen,“ začal Brandon, „a je mi z toho nanic, Dougu. Carl Gifford se do toho žene jako povodeň, ale jak jen něco neklapne a my se octneme ve slepém kaňonu, je mi jasné jako nic na světě, že se odtáhne a mne v tom nechá lítat. A to já nemám rád.“

„Jak je to vlastně s tou snídaní ?“

„To je právě ono. Ten chlápek se nasnídal, ještě než se zapsal v hotelu. Zatím se nám nepovedlo zjistit kde, ale doktor Thurman tvrdí, že o tom není pochyby.“

„Ale proč by si pak objednával další snídani?“

„Právě. Otázka stává - objednal si ji?“

„Chceš tím říci, že mu ji objednal někdo jiný?“

„Přesně tak.“

„Myslíš, že někdo jiný v hotelu jednoduše zvedl sluchátko a řekl: ,Tady je pokoj číslo 619, prosím, pošlete mi sem snídani?“

„Právě tak jsem si to představovaly řekl Brandon. „Ale je tu samozřejmě i jiné možné řešení. Ten Henry Farley - když zrovna má službu - přijme objednávku snídaně, jde nahoru a vyřídí ji. Až do doby slabšího provozu, asi do jedenácti hodin dopoledne, už se pro nádobí nevracívá. Pokojská při úklidu postaví stolek s nádobím na chodbu a nechá je tam stát až do chvíle, kdy je Farley sebere.“

„Pak tedy si ten chlap - Farley, mohl všechno vymyslet?“ zeptal se Selby. „Předstíral prostě, že z šestsetdevatenáctky dostal objednávku, a odnesl tam podnos?“

„To si právě myslí Gifford.“

„Jenže kdyby to udělal,“ upozornil Selby, „v tu ránu, kdy by byl zaklepal na dveře, byl by mu ten člověk, Roff, řekl: ,Heleďte, pane vrchní, jste v nesprávném pokoji. Já žádnou snídani neobjednával.“ A zrovna tak by to dopadlo v případě, že by byl telefonickou objednávku učinil někdo jiný a udal číslo Roffova pokoje.“

„Zajisté,“ zavile souhlasil šerif, „jenže Gifford je jiného názoru. Podle něho číšník odpověděl, že to asi bude nějaký omyl, postavil podnos na stůl a odešel, aby to vyšetřil. Roff pak dostal chuť na ještě jeden šálek kávy, rozmyslel si to, šel k podnosu a nalil si.“

„To je naprostý nesmysl,“ prohlásil Selby.

„Já vím, že je.“

„Kdybys seděl v hotelovém pokoji a přišel číšník se stolečkem a podnosem, který sis neobjednal - řekl bys mu, že jde o omyl, dovolil bys mu možná, aby si od tebe zatelefonoval, ale určitě bys ho nenechal, aby snídani přinesl dovnitř, nechal ji tam a odešel. A ani on sám by ji tam nenechával.“

Brandon přikývl.

„Co tedy vlastně říká Farley? Jak to bylo podle něho?“

„To je právě ten zádrhel. Místo aby na něho šel od lesa, Gifford se hned do něho zostra obul a navezl se rovnou do jeho minulosti - vyptával se, jak dlouho je v Madison City, odkud přišel, jestli už měl někdy nějaké oplétačky a podobné věci. Pak vyšlo najevo, že ten chlápek už byl odsouzen pro různé přečiny. V době prohibice měl trable kvůli podloudnictví, pak se zamíchal do jakýchsi dostihových podvodů a podobně.“

„A co bylo dál?“ otázal se Selby.

„Gifford potom Farleye skoro otevřeně obvinil, že buď toho člověka, Roffa, zavraždil, nebo že je vrahův komplic.“

„A co pak?“

„Farley zmlkl jako ryba. Jen tam seděl, usmál se a řekl: ,Pánové, myslím, že zatelefonuji svému právnímu zástupci, když dovolíte.“

„No a?“

„Gifford mu řekl, že svému advokátovi může zavolat potom, aby mu napřed zodpověděl několik otázek.“

„A co na to Farley?“

„Prostě se na něho usmíval.“

„A jak to nakonec dopadlo?“

„Zatelefonoval svému obhájci.“

„A potom co?“

„Jeho obhájce s ním teď sedí o samotě.“

„Který advokát to je?“

„Alfonse Baker Carr,“ znechuceně odpověděl šerif. „Jedno se všem levákům v celém městě musí nechat - jak se octnou v průšvihu, v tu ránu zvednou telefon a začnou ječet po starém A. B. C.“

„Dost bych se divil, kdyby Carr jeho případ převzal,“ podotkl Selby.

„Pročpak ne? Vzhledem k tomu, co je nám známo…“

„Já vím, ale Carr nemohl znát celý dosah té vraždy, když mu Farley zavolal.“

„Teď ho tedy zná,“ suše prohlásil šerif. „Ten …“

Na dveře šerifovy soukromé kanceláře někdo zaklepal a hned nato zástupce šerifa otevřel a oznámil: „Chtěl by s vámi mluvit pan A. B. Carr, šerife.“

„Už je to tady,“ řekl šerif.

Selby se zasmál. „Dobrá, poslechněme si, co ten nám má co povědět, Rexi.“

„Pošlete mi ho sem,“ nařídil šerif.

A. B. Carr ještě nikdy nevstupoval s tak vážnou obřadností. „Dobré odpoledne, pánové. Jsem rád, že vás tu nalézám, majore. Mám pocit, že vám skutečně dlužím omluvu, šerife.“ Brandon neartikulovuně zachrochtal.

„Mám za to,“ řekl s odzbrojujícím úsměvem Carr, „že není námitek, abych před majorem Selbym mluvil naprosto upřímně ?“

Brandon mlčky ukázal na křeslo. Carr se v něm usadil a dokázal to udělat tak, že si dodal gloriolu váženého návštěvníka. „Můj klient,“ spustil, „můj ubohý, nešťastný klient. Můj omezený, umíněný, tvrdohlavý klient. Můj hloupý, pošetilý klientský mezek!“

„Farley?“ optal se šerif.

„Farley,“ přisvědčil Carr svým zvučným, melodickým hlasem, který by mu mohl závidět leckterý divadelní herec. „Ovšem,“ pokračoval, „z jedné strany nemůžete tomu chudákovi nic vytýkat. Je produktem velkoměsta a chudinských čtvrtí, pánové, je zvyklý na surové metody městské policie - a věřím, že mi nebudete mít za zlé a nebudete mou poznámku pokládat za nějaké zlehčování, řeknu-li, že se náš nový okresní prokurátor choval tak, že vyvolal jakousi myšlenkovou asociaci, určitý strach z policejního třetího stupně a - tedy, pánové, není důvodu, proč bych se nemohl vyjádřit naplno - z křivého obvinění.“

Brandon Carrovy způsoby vždy těžce snášel a jeho uhrančivá osobnost a sytý hlas ho dráždily. Teď se jen hlouběji zabořil do křesla a čekal, s čím obhájce přijde dál.

Selby se divadýlkem, které A. B. C. předváděl, srdečně a upřímně bavil a s úsměvem prohodil: „Tedy, Carre, odmítne-li číšník, který hotelovému hostu předložil otrávenou snídani, o věci diskutovat - určitý důvod k podezření tu je.“

„Přesně tak,“ souhlasil Carr, „to byla od vás mimořádně přiléhavá poznámka, majore, ale dovolte mi zdůraznit, že odmítl otevřeně vypovídat teprve potom, kdy okresní prokurátor zaujal poněkud bojovné stanovisko, nikoliv tedy - jak se zdá naznačovat vaše poznámka - že by naopak postoj okresního prokurátora vyplýval z…“

„Přestaňme chodit kolem horké kaše,“ vložil se do toho Brandon. „O co jde?“

„Máte úplně pravdu, úplně pravdu,“ souhlasil Carr a obdařil podrážděného šerifa zářivým úsměvem.

„Koneckonců, pánové, máte práce až nad hlavu. Všichni máme práce až nad hlavu. Chcete jít přímo k jádru tohoto oříšku. Ale prosím vás, pánové, dovolte mi napřed, abych se omluvil za chování svého klienta a pokusil se je vysvětlit.

Zachoval se nešťastně. Vysvětlil jsem mu, že jeho odmítnutí bylo nanejvýš neblahé. Měl otevřeně a upřímně vypovídat. Snažil se přede mnou hájit a vysvětloval mi, že vzhledem k postoji našeho okresního prokurátora nabyl silný dojem, že bude podniknut pokus křivě ho obvinit z vraždy s ohledem na jeho někdejší trestné činy, zapsané v trestním rejstříku. Jsem s jeho rejstříkem trestů plně obeznámen, pánové, a obsahuje pouze poměrně méně závažné přestupky.“

„A co říká?“ ptal se Brandon.

Carr vážně zakýval hlavou. „Říká, že přijal objednávku na snídani, která měla být dodána na pokoj 619, že snídani nesl na pokoj 619 a zjistil, že je zamčeno. Zaklepal na dveře - zaklepal dost ledabyle, jak už při takových příležitostech číšníci mají ve zvyku.“

„Pokračujte,“ pobídl ho Brandon, když Carr přestal mluvit a pohlížel na své dva společníky, jako by se chtěl ujistit, zda celou situaci až dosud pochopili.

„Pak se dveře otevřely,“ navázal Carr. „Ten člověk zřejmě vybaloval své zavazadlo a připravoval si prádlo k odeslání do prádelny. Číšník se pamatuje, že na posteli ležela hromádka špinavých věcí a že ten muž byl lehce zardělý, jako by se právě vzpřímil. Poznamenal: „Aha, to je snídaně,“ nebo tak něco a pak ho vyzval: „Postavte to někam,“ a obrátil se zpátky k svému šatstvu, jako by se o snídani dál nezajímal.

Můj mandant urovnal podnos a chvilku v pokoji otálel a čekal, zda nedostane spropitné, ale host ho stručně propustil se slovy: „Nic víc nepotřebuji.“ A to je do podrobnosti všechno, co můj klient ví, pánové.“

„Není nějaká pochybnost, pokud jde o totožnost hosta?“ otázal se Selby. „Byl to tentýž muž?“

„Žádná mýlka není možná. Mrtvý měl velmi výraznou tvář, jak se zdá, a můj klient ho naprosto jistě poznal.“

„Nebyla v pokoji nějaká žena?“

„Ne. Host byl sám, pokud snad - do přístěnku na šaty a do koupelny se ovšem můj klient nedíval. Připadalo mu, že se ten muž tváři poněkud odmítavě a možná jako by ho něco kapičku vyvedlo z míry. Jinak nebylo na celé té záležitosti vůbec nic nezvyklého. Nijak se nelišila od stovek jiných objednávek jídla na pokoj.“

Selby vrhl pohled na šerifa a stroze se obrátil na Carra. „A co si o tom myslíte vy?“

Carr se zatvářil naprosto bezelstně. „Zatím si nemohu myslet vůbec nic, pánové, protože o tom případu nevím dost faktů. Povšechně jsem se dozvěděl, že v tom pokoji byl nalezen mrtvý muž a objevilo se tvrzení, že, v kávě byl jed. Podle mne se Henry Farley stal obětí náhodné souhry okolností. V rejstříku trestů má zaznamenáno několik přestupků a zvláštní náhodou byl vtažen do víru událostí souvisejících s vraždou. Ale i tak měl o všem vypovídat otevřeně a upřímně. Nemá co skrývat. Ochotně přiznávám, že jsem mu postoj, který zaujal, vytkl. Ale to už je celkem lhostejné, pánové.

Já žádnou vyhraněnou teorii nemám - lidská mysl je ovšem vždy nakloněna úvahám, a mozek člověka, který má s vraždami určité zkušenosti, je dvojnásob ochoten se do úvah pouštět. Mohu teď jedině vyslovit dohad. Svému klientovi věřím. Nějakou dobu už ho znám. Má možná poněkud pokřivené představy, pokud jde o chápání dobra a zla, ale je to svým způsobem obdivuhodný klient. Svému obhájci vždy říká čistou pravdu. Skutečně, pánové, někdy shledáte, že tento vysoce chvályhodný rys je vyvinut spíše u lidí na okraji společnosti, nařčených z nějakého zločinu, než u osob majetných, které se nezřídka snaží klamat vlastního obhájce.

Prádlo na lůžku je ovšem významná okolnost. Pamatujme také, že hotelové dveře nemají zámky se samočinnou západkou. Mám pocit, že ten muž skoro jistě právě počítal prádlo a z jakéhosi důvodu vyšel ze svého pokoje. Možná - a mimo hranice rozumného dohadu to dozajista není - že byl nějakým vzkazem úmyslně z pokoje vylákán, něčím pečlivě naplánovaným.

Můžete si představit, co se stalo pak, pánové. Nemusím vás ani nudit líčením. Ze dveří sousedního pokoje vyklouzne prchavý stín, kradmo vklouzne do pokoje, kde se na podnose lákavě rozprostírá snídaně. Rychlý pohyb ruky držící lékařské kapátko. Na okamžik kyselý pach jedu. Pak kostky cukru vsají smrtící roztok a zůstanou ležet na talířku nevinně bílé. Vrah zvolna odstoupí. Vykonal své dílo, dobře vykonal. Jako šíp vyběhne ven a mizí ve vedlejším pokoji, odkud přišel.

Potom, za několik okamžiků, se vrací oběť. Ať už mu tanulo na mysli cokoliv, teď už se tím netrápí. Je unaven po dlouhé cestě, možná v přeplněném autobusu, možná v neméně nacpaném vlaku. Má hlad. Přitáhne si křesílko ke stolu pokrytému bílým ubrusem a řádkou lákavých mís. Naleje si kouřící, ambrově hnědou kávu. Přidá hustou smetanu - smetanu, jakou lze najít už jen ve venkovských obcích uprostřed bohatých dobytkářských krajů, pánové. A pak …“

Carr se dramaticky odmlčel, vztáhl jednu ruku, jako by si bral kostku cukru, „pak kostku uchopí. Jednou, podruhé …“ Jeho prsty pečlivě předvedly každý pohyb od zvednutí cukru, jeho přenesení k pomyslnému šálku až po vhození do pomyslné kávy.

„Bezmyšlenkovitě míchá nápoj kávovou lžičkou, myslí možná na své záležitosti a nemá ani potuchy, jak smrtonosný mok drží ve své ruce.“

Carr se na okamžik odmlčel.

Brandon sebou netrpělivě zavrtěl, jako by chtěl něco podotknout, ale Selby ho zarazil pohledem.

„Zatím káva natolik vychladla,“ pokračoval Carr svým hebkým zvučným hlasem, „že ji bylo možno pít plnými doušky. Povšimněte si toho pánové, je to důležité. Skutečnost, že káva stála tak dlouho, aby lehce zchladla, je nezbytným předpokladem vraždy a nejen souhlasí se zjištěnými fakty, ale podepírá také mnou utvořenou teorii.

Scéna je připravena - oběť drží v ruce šálek kávy a třikrát, čtyřikrát se zhluboka napije. Teprve potom náhle zaznamenává divnou vůni a dost nepříjemnou pachuť kávy. Postaví koflík zpátky na podšálek, hrábne po ubrousku, chce vstát z křesla a kácí se kupředu na obličej. Nastávají křeče, dojemný pokus dostat se ještě v poslední minutě k telefonu, potom krátký záchvěv a muž leží tiše, mrtvý, a nechává vraha odhlásit pokoj v hotelu a vmísit se do proudu pospíchajících lidí na ulici - bezejmenný mravenec v lidském mraveništi. Možná že jsem se poněkud šíře zabýval dramatickou stránkou celého případu, pánové. Připadá mi totiž, že se tu jedná o téměř dokonalý zločin a zcela určitě o velice záhadný zločin vzbuzující můj zájem, neboť poskytuje velice zajímavé možnosti a staví vás před matoucí okolnosti, s nimiž se budete muset vypořádat.“

„To je všechno v pořádku,“ souhlasil šerif, „jenomže jste jedno přehlédl: Ten člověk neměl se snídaní naspěch, protože…“

Selby mu honem vpadl do řeči: „Jestli jsem vám dobře rozuměl, Carre, vy jste Farleyovi vytkl, že zaujal stanovisko nevypovídat ?“

„Zajisté, vytkl. Ten člověk nemá co skrývat. Měl otevřeně vypovídat o všem, co je mu známo. Jsem si až příliš dobře vědom, majore, že jeho původní odmítnutí znamená jen další černé znaménko, přitěžující mu v protokolu. Mohu vás však ujistit, že mne ten muž zcela přesvědčil o své naprosté nevině.“

„Převezmete jeho obhajobu?“

Carrovo obočí se udiveně pozvedlo, jako by nevěřil svým uším. „Přece nebude z něčeho obviněn, majore!“

„A bude-li obviněn, hodláte převzít jeho obhajobu?“

„Tedy,“ odpověděl Carr, „to sice trochu znamená předbíhat událostem, avšak řekl bych rovnou, že by má odpověď byla kladná. Jde mi o spravedlnost. A jde mi především o ochranu utiskovaných. A zde jde o člověka, který si - jak se zdá - zvláště zaslouží veškerou ochranu, jakou mu mohu poskytnout. O člověka, který snad má poskvrněný trestní rejstřík, ale pilnou prací usiluje o svou rehabilitaci ve společnosti. Ano, pánové, bude-li z něčeho obviněn, pokládejte za zaručené, že ho hájit budu.“

„Dobrá, to je vše,“ popuzeně prohlásil Brandon. „Hodlá teď vypovídat?“

„Dozajista nevidím žádný důvod, proč by nevypovídal. Navrhoval bych, aby mi bylo umožněno být přítomen při jeho výslechu, čistě z laskavosti. Jednám jako zástupce toho muže pro případ, že by proti němu bylo vzneseno nějaké obvinění.“

„K tomu se můžeme vrátit později, Carre, zatím však je tu cosi, nač by se šerif chtěl zeptat vás.“

Brandon na Selbyho upřel tázavý pohled, jako by se pokoušel číst myšlenky svého přítele.

„Ale zajisté,“ přívětivě souhlasil Carr, „zajisté, jsem vám k službám.“

„Nevím, co je vám známo o okolnostech, za jakých bylo tělo nalezeno,“ začal Selby.

„Pramálo,“ odpověděl Carr. „Poprvé jsem o tom slyšel, když mě Farley zavolal do okresní věznice. A neřekl mi nic, než jen informace posbírané od hotelových zaměstnanců, jen samé pavlačové klepy, pánové.“ Selby přikývl.

„Ten muž, který se zapsal pod jménem Roff, zřejmě krátce poté, kdy vstoupil do pokoje, telefonoval do jednoho květinářství a žádal o poslání bílé gardénie.“

„Vskutku?“ opáčil Carr s tváří nehybnou jako dřevěná maska.

Selby ho upřeně pozoroval. „Když jsem dnes ráno přijel, náhodou jsem si všiml, že jste byl u vlaku.“

„Já vás neviděl,“ poznamenal Carr. „Samozřejmě, nebyl bych se nadál, že vás uvidím, a ještě k tomu v uniformě - v těchto dnech je vidět tolik uniforem.“

„Na tom nezáleží,“ přerušil ho Selby, „jde o to, že jste měl v klopě bílou gardénii.“

„To jsem měl,“ připustil Carr. „Ano, opravdu, měl jsem ji.“

„A setkal jste se se dvěma dalšími osobami, které rovněž měly bílé gardénie.“

Na okamžik se zdálo, jako by Carr vůbec nerozuměl, pak najednou zakloní! hlavu a dal se do smíchu, který jevil všechny znaky skutečně srdečného, veselého smíchu.

Přestal se smát teprve, když si všiml Selbyho pohledu a Brandona, v jehož celém chování se zračilo podezření.

„Odpustte, pánové. Věřím, že mi dozajista prominete. Nerad bych vypadal nezdvořile, ale nedokázal jsem se ubránit směšnosti situace. Před chvilkou jsem tu litoval svého mandanta, že se stal obětí nešťastné shody okolností, a teď mi připadá, že se obětí přesně stejné řady náhod stávám sám.“

„Ale vůbec ne,“ ujištoval ho Selby neméně líbezně než sám starý A. B. C. „Já jen předpokládal, že za těchto okolností byste nám třeba rád podal nějaké vysvětlení - už vzhledem k tomu, že vy sám jste svého klienta pokáral za to, že odmítl spolupracovat s úřady při jejich vyšetřování.“

„Výtečná připomínka,“ pochválil ho Carr uznale pokyvuje hlavou. „To jste vyjádřil krásně, majore.“

„Tak spusťte. Vysvětlete nám to,“ vyrazil Brandon.

„A to také asi bude příčina,“ pokračoval Carr, aniž nasupenému šerifovi věnoval jediný pohled, „ustavičného vyptávání oné velice roztomilé reportérky slečny Sylvie Martinové, která se zřejmě hotovila položit mi obdobnou otázku, právě když naši rozmluvu přerušilo zazvonění telefonu - samozřejmě hovor, jímž mě Henry Farley vyzval, abych se okamžitě dostavil do věznice v nanejvýš důležité záležitosti.“

„Pořád ještě jste neodpověděl na položenou otázku,“ připomněl Brandon.

„Odpověď na tuto otázku je zcela prostá,“ odvětil Carr, obraceje se tentokrát k šerifovi s gestem, jako by okresnímu úředníkovi svýma rukama předkládal k prohlídce přímo svou duši. „Jsem činný ve sporu o platnost poslední vůle, týkající se pozůstalosti v objemu možná takového miliónu dolarů. Zítra má být případ projednáván u soudu před porotou a konám pochopitelně jisté přípravy na poslední chvíli.

Může to snad vypadat poněkud nezvykle, ale veškerá jednání dosud probíhala prostřednictvím třetí osoby a já sám jsem se se svou mandantkou stýkal jedině písemně. Chápejte, nikdy jsem se s ní nesetkal, a dnes jsme se museli sejít na poradu. Předevčírem se mnou meziměstsky hovořila a ptala se mě, jak to má udělat, abych ji poznal. Kancelář tu nemám, a vzhledem k tomu, že jsem svobodný, stěží by jí bylo vhod, kdyby měla jet rovnou ke mně domů - nuže, navrhl jsem jí, že by si mohla připnout bílou gardénii a že já rovněž budu mít v klopě bílou gardénii. Domnívám se, že jste nás při poradě v restaurantu spolu viděli. Zdá se, že náš rozhovor dokonce vzbudil pozornost slečny Sylvie Martinové.“

„Což ovšem stále ještě nevysvětluje dvě další osoby, které jste sebral u vlaku,“ nadhodil Selby.

„To je na tom to nejzajímavější, majore. Šel jsem k vlaku naproti své klientce, čekal jsem, že se tam s ní setkám - ostatně nevidím žádný důvod, proč bych se měl tajit s jejím jménem. Je to slečna Anita Eldonová, dcera Marty Otleyové.“

„Tak dál,“ pobídl ho příkře Brandon.

„Tedy. Slečna Eldonová mi opomněla sdělit, jakým dopravním prostředkem přijede. Pravila, že se dostaví dnes dopoledne a že ji mám čekat na nádraží. Celkem hloupě jsem si neuvědomil, že tím mínila autobusové nádraží. Šel jsem tedy na železniční nádraží čekat u jediného vlaku, který dopoledne přijíždí. Spatřil jsem, jak z něj vystupuje žena, která měla připnutou bílou gardénii. Byl jsem si vědom, že to těžko může být osoba, s niž jsem se měl setkat, ale napadlo mě, že třeba slečnu Eldonovou něco zdrželo a poslala místo sebe tuto paní s nějakým vzkazem. Představil jsem se tedy a zeptal jsem se jí, zda pro mě nemá nějaké sdělení. Přikývla a prohlásila, že ano. Když jsem ji pak vedl k svému vozu, zjistil jsem, že přijela ještě jedna osoba s bílou gardénií, tentokrát to byl muž. Připadalo mi samozřejmé, že se k nám hlásí, jako by k nám opravdu patřil. V tu chvíli jsem si pomyslel, že přicestoval s paní, která pro mě měla vzkaz. Vzal jsem je tedy oba do auta, abych je odvezl do města. Když už se pohodlně usadili ve voze, teprve vyšlo najevo, že pro mne žádný vzkaz nemají, čekali jen, že jim někdo přijde k vlaku naproti. Vůbec jsem nevěděl, co za těchto okolností mám dělat. Vtom mě napadlo, že se mi moje klientka zmínila, že do Los Angeles poletí a že sem přijede autobusem, a bude tedy na autobusovém nádraží. Jel jsem tedy k autobusovému nádraží, zaparkoval jsem, šel jsem dovnitř a začal jsem se vyptávat. A - jak také jinak - dozvěděl jsem se, že dáma odpovídající popisu mé očekávané mandantky asi pět minut čekala, poté netrpělivě oznámila, že jde něco sníst, a odešla. Mám za to, pánové, že jste tu dámu viděli a můžete se domyslet, že to nebude ten typ, který by na někoho dlouho čekal.“

„Tak dál,“ utrousil poněkud znuděně Brandon. „Dobře se to poslouchá. A když už jsme při tom, vyslechnem si vaši povídku celou.“

„Ale to už je celé,“ ubezpečoval ho Carr. „Vrátil jsem se k vozu a shledal jsem, že moji dva cestující odešli. Bezpochyby si vyměnili několik poznámek, seznali, že nejsem pán, s nímž se měli setkat, a šli po svých.“

„Aha,“ řekl s úsměvem Selby. „A domnívám se, že jste pak prohledal přední restauranty, v jednom jste našel obědvat svou mandantku, představil jste se, omluvil se a přisedl jste si k ni.“

„Přesně tak,“ přitakal Carr, „a vyjádřil jste to velice stručně a jasně, majore.“

Selby mrkl na Brandona.

„To bude asi všechno,“ unaveně prohlásil šerif.

„Děkuji,“ odpověděl Carr, „a dovolte mi, abych se ještě jednou omluvil za chování pana Farleye a připomenul prostý důvod jeho zdráhavosti.“

Brandon mlčel.

Selby vypoklonkoval Carra z kanceláře stylem naprosto odpovídajícím způsobům obratného obhájce. „Myslím,“ loučil se s ním, „že naprosto chápeme, v jakém jste postavení.“

„Děkuji vám, majore. Mnohokrát vám děkuji.“

Selby za ním zavřel dveře a vrátil se k Brandonovi.

Šerif se ušklíbl a ulevil si: „Tak tady to máš. Ta historka není historka Farleyova, je to Carrova historka. Farley Carra přivolal, vyložil mu situaci, a ten potřeboval nanejvýš deset vteřin na vymyšlení bajky, která by se dala nejlíp předložit, aby…“

„Já nevím,“ skočil mu do řeči Selby. „Nejsem si tak docela jist, že v jeho povídání není kus pravdy. Raději ti povím, nač jsem přišel.“

„Na co?“

Selby Brandonovi vypravoval o své rozmluvě s Colemanem Dexterem. Šerif pozorně poslouchal a přitom si po typicky kovbojském zvyku kroutil cigaretu, pak pytlík na tabák zavřel tím, že zuby zatáhl šňůrku, dobalil cigaretu a jediným obratným pohybem palce rozškrtl zápalku.

„Hm!“ udělal, když Selby dovyprávěl.

„Tak tedy,“ opakoval Selby, „Dexter se domnívá, že té ženě vypadl z podpaží nějaký papír. Jistě chápeš, co to znamená, Rexi. Prohrabala aktovku mrtvého, vzala z ní jeho spisy, a aby krádež zamaskovala, shrábla z postele špinavé prádlo a doklady do něj zabalila - snažila se vzbudit dojem, že z pokoje vychází pokojská s rancem prádla.“

„A jeden papír vytrousila?“ otázal se Brandon. „ShýbIa se a zvedla ho?“

„To Dexter neví. Dokonce ani určitě neví, jestli ho vůbec upustila.“

„Dejme tomu, že ano. Co se s tím papírem stalo?“

„Norwalk si to ověřuje, snaží se to zjistit. Mně se ale zdá, Rexi, že spisy, které měl ten člověk v aktovce, mohly být motivem vraždy. Všechno bylo nastrojeno za účelem zmocnit se jich a zapečetit tomu muži ústa.“

„Nepřipadá mi, že bychom se s tímto motivem zatím dostali kupředu,“ uvažoval Brandon.

„Ten muž se jmenuje Fred Albion Roff,“ řekl Selby. „Jméno je vyraženo uvnitř jeho aktovky. Podle mého nejlepšího odhadu to byl právní zástupce.“

„Proč máš ten dojem ?“

„Z několika důvodů. Řekl bych, že je to venkovský advokát. Nemá na prádle žádné značky prádelny. V některých venkovských městech na Středozápadě lze ještě pravidelně získat pradlenu - ve velkoměstech a tady na pobřeží už se prostě pomocná síla nesežene, alespoň pravidelně ne. A že byl právník, usuzuji podle jeho aktovky - má přesně formát soudních spisů a je vidět, že byla hodně používaná.“

„Mohl to být cesták.“

„Obchodní cestující obvykle nosívá víc papírů,“ zdůraznil Selby. „Potřebuje ceník, objednávkovou knihu, nosívá s sebou různou korespondenci a všelijaké brožury s popisem zboží. Všimni si někdy aktovky, která patří obchodníkovi. Skoro vždy zjistíš, že je znamenitě zdeformovaná, vytahaná snůškou rozličných písemností a tiskopisů, uválená z auta, ošklivě poškrábaná a orvaná. Tahle aktovka je stará a obnošená, ale pořád ještě si uchovala původní tvar. Je to aktovka, v níž mohl nějaký právník přenášet spisy ze své kanceláře k soudu, ze svého hotelu v hlavním městě státu k Nejvyššímu soudu. Je…“

Zazvonil telefon.

Brandon zvedl sluchátko a řekl: „Haló … ano, tady je Brandon … dobrá, co jste zjistil, Norwalku?“

Šerif několik vteřin poslouchal a pak krátce prohlásil: „O. K., my k vám zajedem.“ Zavěsil a obrátil se k Selbymu.

„Jeden poslíček našel v hotelu v šestém patře list papíru - nějaký strojem psaný úřední doklad. Zvedl ten papír, připadalo mu, že se jedná o kus soudního spisu, odnesl jej dolů do recepce a předal děvčeti u telefonní ústředny pro případ, že by jej někdo pohřešoval. Norwalk se to právě dozvěděl…“

„O jaký doklad se jedná?“

„Norwalk tvrdí, že zřejmě jde o nějaký strojem psaný právní rozklad.“

„Není na něm nějaké jméno? Není dole něco vytištěno? Někteří právní zástupci si na každý list svého úředního papíru dávají natisknout jméno a adresu.“

„Vůbec nic, jenom obyčejný kancelářský papír. Pojďme se na něj podívat.“

V hotelu jim Norwalk předložil aršík strojem popsaného papíru a Selby s Brandonem se nad ním hluboce zamysleli.

Šlo zřejmě o část několikastránkového rukopisu, tato strana byla dole označena číslicí 7.

„Je to kus právního rozkladu, vypracovaný advokátem pro informaci soudu,“ oznámil Selby, když si stránku pročetl. „Zabývá se otázkou rušení držby nemovitosti ve spoluvlastnictví. Jedná se o poměrně složitý právní problém a pokud se dá vyrozumět, člověk, který tento rozklad napsal - ať už to byl kdo chtěl - pokoušel se dovozovat, že popření spoluvlastnického vztahu ze strany jednoho ze spoluvlastníků a nárok vznesený poté na celou nemovitost může vůči ostatním spoluvlastníkům znamenat rušení držby. Je však těžko říci, v jakém postavení přesně je… Rexi, dejme jednou volný průchod předtuše.“

„Cože?“

„Napadlo mě, že tato vražda může docela dobře souviset se sporem o platnost poslední vůle, který má být projednáván před soudem zítra dopoledne. Inez Stapletonová zastupuje stranu žalující a říkala mi, že jeden ze žalobců bydlí v Kansasu a že zůstavitelka v Kansasu zemřela. Zatelegrafujme tajemníkovi Sdružení právníků státu Kansas a zeptejme se, zda tam není jako advokát zapsán nějaký Fred Albion Roff a kde vykonává svou praxi.“

Brandon se chvilku zamyslel, pak se natáhl přes psací stůl v Norwalkově kanceláři a přitáhl si telegrafní blanket.

„Dougu,“ povzdychl si, když z kapsy vytahoval tužku, „kéž bych měl v tomto případě za spolupracovníka tebe.“

„Vždyť mě máš,“ zazubil se Selby.

Netrvalo ani dvě hodiny a šerif Brandon dostal na svůj telegram odpověď:

FRED ALBION ROFF PRAVNI ZÁSTUPCE MA KANCELÁŘ V EMPALE KANSAS VYKONÁVÁ

V TOMTO MESTE PRÁVNICKOU PRAXI UZ PRES TŘICET LET JE POLITICKY CINNY A TESI SE

V MISTEURČITÉPOPULARITĚJAKOVELMI

SCHOPNY RECNIK KROMĚ SVE ADVOKÁTNÍ PRAXE ZAJISTIL SI ZNACNE PRIJMY PRODEJEM A KOUPI NEMOVITOSTI.

Kapitola 9

Téhož dne pozdě odpoledne vstoupil Selby do kanceláře Inez Stapletonové a ve dveřích se střetl s hřmotným, obtloustlým mužem, který právě odcházel.

Poctil Selbyho krátkým odhadujícím pohledem, který však jaksi jevil zájem jen o vnějškový dojem, jakým Selby působí. Jako by ten muž cítil naprostou spokojenost s postavením, kterého se mu podařilo dosáhnout, takže v životě a v lidech vidí jenom to, co vidět chce.

Selby prošel předpokojem a spatřil Inez Stapletonovou sedět na desce psacího stolu, očividně úplně skleslou a bez odvahy.

„Je to tak zlé, Inez?“ zeptal se ji.

Unaveně se na něho mlčky usmála.

Selby se samozřejmostí starého kamaráda se uvelebil v křesle, nacpal si svou starou dobrou briérku, kterou uzmul ze šerifovy kanceláře, a otázal se: „Chce se vám o tom mluvit?“

Inez píchla ukazováčkem směrem ke dveřím, jimiž právě odešel ten mohutný chlapík, a oznámila: „Tak to je W. Barclay Stanton.“

„Váš partner?“

„Můj partner,“ potvrdila kysele. „Právní zástupce Harveye Prestona, bratra zesnulé. Maloměstský politik, lev salónů ze staré školy. Na svém vlastním písečku bude nejspíš před porotou ohromný, ale přijel sem do Madison City a vůbec není ochoten brát v úvahu skutečnost, že je tu cizí a že u zdejšího soudu nemá ani známosti, ani vliv. Vystupuje s celou svou nafoukanou arogancí, která je pro tenhle typ lidí příznačná.“

„Myslíte, že chce nejzávažnější část přelíčení strhnout na sebe a zatlačit vás do pozadí?“

„Ne tak docela, Dougu. Bylo by mi jedno, kdyby mě třeba úplně vystrčil ze soudní síně, jen kdyby ten spor dokázal vyhrát. Jde mi o to, že to je typický náfuka. Žije už hrozně dlouho v jednom hnízdě, a v pořádně mrňavém hnízdě, takže stačí, aby něco pronesl, a noviny to vždycky vytisknou tučně.

Politický banket se tam vůbec nemůže konat, aniž on nehraje prim. Je velké zvíře v obchodní komoře, ředitel v bance. Když se zvedne před porotou ve svém rodném městě, porotci jsou celí paf z jeho pověsti a on sám je celý paf ze své pověsti a tahle kombinace stačí, aby docílil určitého úspěchu.“

„Pak tedy asi něco v hlavě mít bude,“ podotkl Selby a jeho oči se na ni chlácholivě smály skrz první oblaky tabákového dýmu, který vyloudil ze své lulky.

„Kdysi možná míval,“ připustila Inez, „ale odhaduji, že už z toho takových patnáct až dvacet let jenom tyje, vyseděl si pohodlný, útulný důlek a vůbec se nesnaží držet krok s dobou. Nepoporostl ani o centimetr - s výjimkou pasu. Používá v řeči všechny staré fráze z doby před patnácti lety. Je o sobě přesvědčen, že je veliký řečník. A o vývoji dědického práva a nejnovější judikatuře v dědických sporech nemá ani ponětí.“

„Tak dobrá, voďte ho za nos, Inez,“ radil Selby. „Když mermomocí chce vést frontální útok, nechte ho, ať se postaví do čela úderného oddílu, a až ho starý A. B. Carr natře, můžete vy nasadit těžké zálohy.“

Zavrtěla hlavou a namítla: „Vy mi jen chcete dodávat odvahu, Dougu. Víte zrovna tak dobře jako já, že ho A. B. Carr odhadne na první pohled a bude tak chytrý, aby mu pneumatiku nepropíchl úplně a nezabránil mu jet dál. Nechá mu tolik tlaku vzduchu, aby mohl pokračovat v jízdě; bude toho starého fráju pošťuchovat a povzbuzovat přesně do té míry, aby W. Barclay Stanton dovedl sám sebe ad absurdum. Pak, v poslední minutě, ho Carr se vší svou hbitostí a obratností před porotou demaskuje, strhne mu jeho samolibou škrabošku a ukáže porotcům, že Stanton neví, o čem mluví, ale že mu to nikterak nebránilo, aby o tom mluvil obšírně a rozvláčně. Nechá ho splasknout úplně a starý náfuka bude vedle jak ta jedle.“ A Inez se sama musela zasmát svým pomíchaným přirovnáním.

„Tak zlé to snad nebude,“ se smíchem ji těšil Selby.

„Čerta starýho nebude,“ ulevila si hořce. „W. Barclay Stanton je přesně ten typ, který si stoupne před porotu a patnáct nebo dvacet minut ze sebe chrlí odporně přehnaný chvalozpěv na porotce, vykládá jim, jakou má radost, že spor bude projednán před sborem tak mimořádně inteligentních mužů a žen, že si sporné strany musí blahopřát k porotě, v níž právě při tomto případu zasedají porotci duševně tak převyšující průměrné muže a ženy… Ať jde do hájc.“

„Měla jste zřejmě špatný den,“ smál se Selby.

„To tedy měla. Moji svědci se rozpouštějí jako kostky ledu zapomenuté v kuchyni.“

„To oni vždycky. A před soudem zase ztuhnou.“

„Ne však, když druhou stranu zastupuje A. .B. Carr, to neztuhnou, Dougu. Dobré nebe, když mi o některých věcech vypravovali poprvé, znělo to naprosto bezvadně a skvěle. Svědčili určitě a jednoznačně - o podrobnostech, které by ukázaly, jak Marta Otleyová vytrvale krok za krokem vedla své tažení, aby otrávila mysl Elsy Prestonové. Teď se už poněkud rozplývají. Když spustím křížový výslech, začnou se viklat a…“

„Jste přepracovaná,“ přerušil ji Selby. „A berete ten spor příliš vážně. Nějaký záchytný bod vám vždycky poskytne druhá strana. Zrovna dnes jsem jeden takový bod zahlédl.“

„Co tím myslíte, Dougu ?“

„Nu, vezměme si například hlavní postavu protivné strany.“

„Koho?“

„Anitu Eldonovou.“

„Co s ní má být, Dougu?“

Selby se zasmál a řekl: „Jen počkejte, až tu holku uvidí porota Madison City.“

Inez Stapletonová se naklonila kupředu a loktem se opřela o desku stolu.

„Co jim na ní bude vadit, Dougu?“

„Je to skleníková květina.“

„Nápadná?“

„Nápadná bych ani neřekl, jen trochu přepěstěná.“

„Co tím chcete říci, Dougu ?“

„Nenapadá mě přesný výraz,“ vysvětloval Selby, „ale Sylvia Martinova to přesně vystihla, když řekla, že ta žena věnuje tolik péče svému tělu, jako průměrná hospodyně vedení domácnosti, zaváření ovoce, vaření pro manžela, mytí nádobí, vypravování dětí do školy, štupování jejich ponožek a všemu ostatnímu, co rodina nese s sebou.“

Při zmínce o Sylvii Martinové obličej Inez Stapletonove ztuhl. Selby toto znamení signalizující nebezpečí přehlédl a hovořil dál.

„Chápete, Inez, čím víc o tom člověk přemýšlí, tím víc si uvědomuje, že by třeba nebylo špatné v tomto smyslu nahrát porotě. Typ skleníkové květiny… taková… žena orchidej.“

„Díky, Dougu,“ prohlásila velice chladně Inez. „Je to výborná rada, ale myslím, že se raději pokusím vést spor tak, abych se obešla bez trefných charakteristik Sylvie Martinové.“

„AIe Inez, proč? Božínku, nic výstižnějšího té Eldonové nepřišijete. Sylvia už dlouho pracuje v novinách a…“

Selby přerušil svou řeč, když zaslechl, jak se dveře na chodbu otevřely a zavřely, a viděl, že Inez Stapletonová zvedla oči a její pohled směřuje mimo něho, za jeho rameno.

Obrátil se.

Na prahu stála žena mateřského typu, činorodá síla z ní sálala jako teplo ze stáložárných kamen. Byla to žena, která šla životem a plnila úkoly tak, jak je přinášel. Její svaly zatím sílily a útlé tvary z mládí se vytrácely, nabývala pevnosti a pochopení pro ostatní, až se teď v jejích rysech, obklopených svatozáří bílých vlasů, projevovala klidná důvěra pramenící z vnitřního souladu.

Pohlédla na Inez a řekla: „To jsem si mohla myslet, že vás tu ještě najdu pracovat na tom sporu. Už tu sedíte moc dlouho. Potřebujete horký čaj, horkou koupel a dobrou večeři.“

Vrhla poněkud zvědavý pohled na Douga Selbyho a dodala: „Doufám, že neruším, ale zrovna jsem se rozhodla dohlídnout, zda si tohle děvče snědlo něco teplého.“

Inez Stapletonová je stručně představila. „Paní Honcuttová, major Selby. Paní Honcuttová je dědička, kterou zastupuji, Dougu.“

Selby se zvedl a střetl se s pronikavým oceňujícím pohledem šedých očí, kterým neunikla ani ta sebemenší podrobnost.

„Máte se?“ podávala mu ruku paní Honcuttová.

Doug Selby ruku přijal, tím bylo představování skončeno, a Inez pokračovala: „Major Selby je bývalý zdejší okresní prokurátor. Má na svém kontě řadu záviděníhodných výsledků a úspěchů při soudních přelíčeních. Vrátil se na krátkou dovolenou a trochu jsem s ním přetřásala různé věci.“

„No jo,“ zděsila se paní Honcuttová. „Tady je alespoň vidět, jak já dovedu šlápnout vedle. To mě mohlo napadnout, že jste pozvaná na večeři.“

„Ale nejsem,“ odpověděla trochu unaveně Inez, „Doug sem jen tak zapadl, aby mu ušel čas. Je doma první večer a už ho má celý zadaný.“

Paní Honcuttová se zamračila.

„Já stejně na žádnou večeři nemám čas,“ pokračovala honem Inez. „Musím ještě probrat všechny své poznámky o výpovědích jednotlivých svědků a …“

„To je přesně to, z čeho jsem měla strach,“ přerušila ji paní Honcuttová. „Vy na tyhle věci necháte duši. Dneska jste tu byla celý den a včera v noci jakbysmet. Bydlím tamhle naproti v hotelu, a když se podívám přes ulici, vidím, jak tu svítíte. A svítila jste ještě, když jsem si šla lehnout, a to taky bylo po deváté.“

„Byla jsem vzhůru ještě trochu déle, paní Honcuttová,“ usmála se nevesele Inez.

„A dnes časně ráno už jste tu zřejmě zařezávala zase. Tak, ale teďka půjdete se mnou, potřebuji s vámi o něčem mluvit.“

„Bydlíte v hotelu Madison?‘ zeptal se Selby.

„Ano. V pokoji 621. Víte, že dnes dopoledne ve vedlejším pokoji náhle umřel jeden pán?“

„Slyšel jsem něco takového,“ odpověděl Selby. „Mám dojem, že to byl nějaký advokát odněkud z Kansasu. Vy jste také z Kansasu, není-liž pravda?“

„Jistě. Jsem z města McKeesville. Říkáte, že ten pán byl z Kansasu ?“

„Z Empalmy, pokud vím.“

„Nepovídejte,“ podivila se Barbarra Honcuttová. „Empalma není od nás tak daleko. Alespoň podle zdejšího měřítka, u nás doma to samozřejmě pokládáme za kus cesty. Jak se jmenoval?“

„Fred Albion Roff.“

„Jaktěživo jsem o něm neslyšela.“

„Tak mě napadlo, zda nemohl být v nějakém spojení s vaším procesem.“

„To nevím,“ řekla paní Honcuttová, „ale když to byl právník, tak to samozřejmě možné je. Můj bratr Harvey trval na tom, aby s ním jel pan Stanton a hájil jeho zájmy. A mám dojem, že pan Stanton je přesvědčen o našich dobrých vyhlídkách, jinak by nevážil cestu sem a neplatil si sám cestovní výlohy a všecko. Jestli vyhrajem, dostane procenta.“

„BydIí s vaším bratrem ve stejném hotelu jako vy?“ otázal se Selby.

„Tak tak, ale v jiném poschodí. Chtěla jsem, abychom dostali pokoje všichni pohromadě, ale nešlo to. Harvey bydlí v pátém poschodí a pan Stanton ve stejném patře jako já, ale na druhém konci chodby. Ředitel hotelu nám slibuje, že později nás možná bude moci sestěhovat. Harvey a pan Stanton přijeli teprve pozdě v noci na dnešek. Nočním vlakem.“

Inez pohlédla na Selbyho, chvilku váhala a pak mu řekla: „Dougu, nemohl byste už jít? Na společenské tlachání jsem dnes příšerně nenaložená a myslím, že paní Honcuttová má pravdu. Skočím si s ní na šálek čaje. Trochu si pohovoříme o zítřejším přelíčení a pak budu ještě kapku pracovat a…“

„A dnes v noci půjdete do postele,“ dokončila za ni paní Honcuttová. „Neprospěje vám ani za mák, když zítra půjdete k soudu tak utahaná, že budete mít oči jako dvě díry vypálené do prostěradla. V té porotě jsou také lidi, a když se na vás podívají a uvidí takovou pěknou, mladou a ještě k tomu chytrou ženskou, tak se jim také budete líbit. A já proto chci, abyste vypadala co nejlíp.“

Inez se na Douga sklesle usmála. „Držte mi palec, Dougu.“

Selby chvilku okolkoval a pak k ní přistoupil, pevně jí stiskl ruku a přál jí: „Zlomte vaz, Inez.“

Kapitola 10

Selby si vyklepal lulku o železné zábradlí schodiště před hlavním vchodem do soudní budovy. Ostatní soudní a okresní úředníci už odešli, ale Rex Brandon byl ještě ve své kanceláři a vrátný dosud nezamkl vchod na noc. Bývalý okresní prokurátor vystoupal dlouhou řadu schodů a s určitým steskem se zadíval na dvoukřídlové mahagonové dveře soudní síně, kde tvrdě vybojoval tolik právních bitev, a vešel do úřadovny šerifa.

Utrápenému Brandonovi se očividné ulevilo, když ho spatřil. „Dougu,“ postěžoval si chytli jsme medvěda za ocas a teď ho nemůžeme pustit.“

Selby se podíval na hodinky. „Není čas jít na večeři, Rexi?“

„Asi jo,“ souhlasil Brandon, „ale posaď se. Přišel jsi o dobrých patnáct minut dřív. Zapal si lulku a pohovoříme si o událostech.“

Selby se pohodlně usadil v křesle a nohy si položil na roli šerifova psacího stolu. Šerif se zhoupl zpátky ve své rozvrzané otáčecí židli a nohy opřel o prostředek stolu. Skrz intimní tabákovou mlhu se zašklebil na Selbyho a řekl: „Sedíme tu úplně jako za starých časů, Dougu.“

Selby přikývl.

Chvilku mlčky pokuřovali. Ticho přerušil Selby: „Víš, Rexi, já si pořád myslím, že ta vražda nějak souvisí s dědickým sporem, který bude zítra projednáván před soudem.“

Brandon potřásl hlavou a opakoval: „Držíme za ocas medvěda, Dougu.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Tedy, našli jsme malou lahvičku s kyselinou kyanovodíkovou a lékařské kapátko.“

„Kde?“

„V hotelu, v pokoji toho číšníka,“ znechuceně sděloval Brandon. „Má dole v suterénu malý pokojík. A mně se to vůbec nechce líbit, Dougu.“

„Jsou na té lahvičce nějaké otisky prstů, lékárenská nálepka nebo něco…“

„To je právě ten průšvih. Na celé té všivé flaštičce není ani jediný otisk. Čistě jen lahvička a kapátko. Žádné označení, nic neukazuje, odkud ji měl a jak dlouho ji měl.“

„To bude asi pěkná bouda,“ podotkl Selby.

Brandon kývl hlavou. „Když už ten maník setřel z lahvičky otisky prstů, abychom ho podle nich nenašli, mám dojem, že by nebyl tak pitomý, aby si ji strčil do kufru pod nějaké staré hadry. Vylil by kyselinu do výlevky, lahvičku vypláchl, všechny otisky prstů by vydrhl a pak by tu flaštičku někde odhodil. Času na to měl dost a dost.“

Selbv přikývl.

„A to je celé nadělení,“ skončil Brandon. „Kdo lahvičku našel?“

„Otto Larkin c Carlem Giffordem. Zatímco já se snažil něco zjistit o Fredu Albionu Roffovi, šli a prohrabali pokoj svého podezřelého číšníka. A hned jak tu lahvičku našli - vždyt víš, jaký je Larkin, a Carl Gifford se také nemohl dočkat.

Hned jak zjistili, že v lahvičce je kyselina kyanovodíková, zavolali Blade. Už jsi to četl?“ Selby zavrtěl hlavou.

„Zrovna to vyšlo,“ otráveně řekl Brandon, „člověk by si pomyslel, že zlomili poslední světový rekord v luštění vražd. Vypadá to teď, že jsme do ní uvrtali Farleye, číšníka, který nesl nahoru do pokoje snídani. Má záznam v rejstříku trestů a našli jsme mu v pokoji lahvičku s kyselinou kyanovodíkovou. To právě tak stačí na nepřímý důkaz, abychom se hnuli z místa, ale podle mne, Dougu, nestačí to na odsouzení - pro porotu dost usvědčujícího materiálu nemáme. Neznáme motiv a nejsem si tak docela jistý, že mu kdy nějaký motiv prokážeme. A co víc, Henry Farley má za obhájce starého A. B. Carra, a sám dobře víš, co to znamená.“

„Co říká Carr teď, když jste objevili jed?“

Brandon znechuceně mávl rukou. „Znáš Carra. Byl to pro něho otřes. Je hluboce zarmoucen. Nyní pokládá svého mandanta za oběť spiknutí. Nevystoupí přímo a neřekne, že to na jeho klienta nahrála policie, ale když do té doby, kdy případ půjde před soud, nenajde nic lepšího, určitě to tak podle něho bude.“

Selby mlčky souhlasil.

„Může mít ten člověk, Roff, s Farleyem něco společného?“

„To mě právě na celé té věci zaráží,“ odpověděl šerif. „Farley se narodil na západním pobřeží a břehy Tichého oceánu zřejmě nikdy neopustil. Fred Albion Roff je ze Středozápadu, předtím tu byl dvakrát.“

„A jaký byl důvod jeho zájezdu tentokrát?“

„Podle všeho se jednalo o jakési stanovení výživného v Los Angeles. O nic víc asi nešlo.“

„Proč tedy přijel do Madison City?“

„To se moc ptáš,“ řekl Brandon. „Během hodiny nebo dvou se můžeme dozvědět odpověď na některé otázky. Pracuje mi na tom losangeleská policie. Přijel sem zřejmě z Los Angeles a na Západ ho přivedlo pravděpodobně jednání ve věci vyrovnání alimentační povinnosti. Zastupoval manžela, který je povinen platit měsíční výživné své bývalé manželce v Los Angeles. Podle našich zjištění se zatím zdá, jako by se ta žena chtěla znovu vdávat a odkládá sňatek, protože nechce přijít o výživné. Teď jí měl Roff nabídnout větší odbytné jednou provždy. Podle všech předpokladů právě na tomhle pracoval. Včera ráno byl každopádně v Los Angeles a prvním ranním autobusem přijel sem. Ta rozvedená paní ovšem tvrdí, že u ní vůbec nebyl. To nemohu pochopit.“

„Co ještě jste o Roffovi zjistili ?“

„Byl to advokát,“ odpověděl Brandon. „Stál si docela dobře, ale připadá mi, že ve svém okolí neměl nijak zvlášť význačné postavení. Lidé ho považovali za velice mazaného právníka a zvlášť veliké důvěry nepožíval. Vydělal spoustu peněz na investicích. V těch se vyznal. Neměl velkou kancelář, ale zastupoval jenom větší případy. Měl dost peněz a mohl si tedy dovolit vybírat a vyzobávat hrozinky a - tedy, jedno s druhým, podle toho, co se tak z meziměstských hovorů dozvídáme, Dougu, hádám - většina obyčejných lidí se ho tak trochu bála. Byl zkrátka trochu moc chytrý - něco jako místní A. B. Carr v kapesním vydání, jestli víš, co tím myslím.“

Selby se usmál a potřásl hlavou. „Ty starého A. B. Carra pořád podceňuješ, Rexi. Ten chlap je génius, velmistr v soudní strategii. On…“

„Je křivý jak turecká šavle,“ skočil mu do řeči Brandon.

„To je možné,“ připustil Selby. „Ale stejně je to génius.“

„Mně starýho čerta záleží, jak chlap je chytrý, jen když je poctivý,“ rázně rozhodl Brandon. „A tím to pro mě končí.“

„Tak výslovně nepoctivý starý A. B. C. zase není. Má prostě jiné mravní zásady. Nestará se, co jeho klienti dělají - nad tím přivírá oči. Ale pokud se týče jeho samotného, při nějakém podvodu ho pravděpodobně nenachytáš.“

„Jestli tím chceš vyjádřit, že se nedá nachytat,“ hořce si posteskl Brandon, „pak můžeš mít pravdu.“

„Rexi, byl bych rád, kdybys co nejrozhodněji usiloval o vypátrání dvou lidí, kteří se mnou vystoupili z vlaku, těch dvou s bílými gardéniemi. Nemohu si pomoci, ale myslím, že kdybychom přišli na kloub jejich historii a důvodu, proč se s nimi sešel Carr, dostali bychom se dál.“

„Už se na tom pracuje,“ ujistil ho Brandon, „ale nikdo mě v tom zvlášť nepodporuje. Carl Gifford - tedy, tomu již je všechno jasné. Mysli si, že už má muže, který tu práci udělal, a teď je na mně sehnat důkazy, aby je mohl předložit soudu a docílit odsuzující rozsudek.“

„A proč neposlal na shánění důkazů Ottu Larkina?“ ušklíbl se Selby.

Brandon zavrčel. „Znáš Larkina. Vystrčil pupek a začal se procházet sem a tam po hlavní třídě a kdekomu vykládá, že on nedočkával času ani klasu. Šel rovnou na věc a udělal přepadovou prohlídku v pokojíčku toho číšníka. Věděl, co hledá, a našel. Pokud jde o něho, on už si udělal své a už se vydal shrábnout všechno uznání. Od nynějška bude odpočívat na vavřínech. To mě právě otravuje. Dostane-li Gifford dost usvědčujícího materiálu, aby docílil odsouzení, budou se s Larkinem naparovat. Ale když ho dost nedostane, hodí přes palubu mě. Já budu ten, kdo to zoral. Tohle je na Giffordovi to nejhorší. Cpe se do popředí a je úplný expert v tom, jak strčit odpovědnost na druhého.“

„A narazil jsi při vyšetřování na náznak, že by Fred Albion Roff něco věděl o tom dědickém sporu nebo měl nějaké styky s Harveyem Prestonem nebo Martou Otleyovou nebo…“

„Vůbec ne.“

„Anita Eldonová patrně přenocovala v Los Angeles. Napadlo mě, jestli s ní třeba Roff včera večer nemluvil.“

„To by mohlo být,“ uvažoval Brandon. „Ale dělat takové uzávěry je ještě brzy. Zatím se pokouším dozvědět se něco o těch dvou, co vystoupili z vlaku a…“

Brandon se odmlčel, protože se na chodbě ozval rychlý klapot vysokých podpatků. „To vypadá na Sylvii Martinovou,“ poznamenal.

Selby vstal a otevřel dveře.

Sylvii Martinové se samým vzrušením leskly oči. Nezdržovala se zdravením, ale stiskla rukou Selbyho paži a spustila: „Vzala jsem si do prádla Albiona Roffa. Víte, pracuji jako místní dopisovatelka pro jeden list v Los Angeles a oni se o ten případ zajímají. Jestli půjde dost nafouknout, chtějí ho rozmáznout pod zorným úhlem těch bílých gardénií. Je vám jasné, jak se to dělá, Dougu.“

„Dovedu si to asi představit. Palcové titulky o KVĚTINĚ SMRTI a takové ty blafy.“

„Tak zlé to snad nebude,“ uklidňovala ho Sylvia. „Takhle to vyjde až za půl roku v nedělní příloze. Mně ovšem každopádně jde o to, aby měli zájem. Tak jsem zapracovala a oni mi něco dali do pera, abych se dostala z fleku.“

„A co?“ zeptal se Brandon.

„Fred Albion Roff si včera večer najal pokoj v hotelu Palma Vista.“ odpověděla.

„Tak tam_spal!“ vykřikl Brandon, shodil nohy ze stolu a sáhl po tužce. „Žádal jsem policii, aby si tohle zjistila. Navštívil ho někdo?“

„Nevím,“ řekla Sylvia, „ale jedno vím.“

„A to?“

„Z jeho účtu za telefon vysvítá, že v osm čtyřicet pět volal Madison City 6982 a hovořil patnáct minut.“ Brandon si hvízdl.

Selbymu nebylo hned jasné proč. „Madison City 6982,“ opakoval si nechápavě a hleděl z jednoho na druhého.

Rex Brandon mu osvěžil pamět. „To je totiž číslo kanceláře Inez Stapletonové.“

Selby se přistihl, jak nedůvěřivě zírá na Brandona a Sylvii Martinovou.

Brandon odhodil nedopalek cigarety do velkého mosazného plivátka a pochmurně prohlásil: „Budeme se asi muset podívat, co nám k tomu poví.“

„Ale podívej, Rexi, když jde o vraždu, Inez přece nebude nic tajit. Pokud s ní ten člověk hovořil…“

„Já bych si tím nebyl tak jistý,“ odporoval Brandon. „Je to advokátka a je na nejlepší cestě stát se dobrou advokátkou. Zastupuje jednu stranu ve sporu o značné dědictví. Běží tu o milión dolarů. A jestli si nepřeje, aby se vědělo o telefonickém rozhovoru, který by byl proti zájmům její klientky, je natolik chytrá a odhodlaná, aby držela jazyk za zuby.“

Selby vrhl na Brandona významný pohled.

Brandon se natáhl a zhasl stolní lampu. „Půjdeš se mnou, Dougu ?“

Selby zavrtěl hlavou.

„Dám vám vědět, Sylvie,“ sliboval Brandon Sylvii Martinové.

„To budu ráda. Dala jsem vám tip a myslím, že mám právo dozvědět se cokoliv, co se z toho vyvine. Noviny v Los Angeles chtějí, abych jim to zavolala.“

Brandon souhlasně přikývl a opakoval: „Dám vám vědět.“

„Vy nepůjdete s sebou?“ zeptal se jí Selby.

„Potřebuji zjistit, co k tomu řekne,“ vysvětlovala Sylvia poněkud nenuceně. „Jenže moje přítomnost by na ni působila jako červený hadr na býka. Kdyby si myslela, že já z toho vyrazím článek, nezjistili bychom ani ň.“

„Oh, nemyslím, že by to brala takhle,“ chlácholil ji Brandon.

„Ale já ano.“

Okamžik zavládlo mlčení. Pak se Selby podíval na hodinky a oznámil: „Jdeme spolu na večeři, Sylvie.“

Sylvia kratičce zaváhala a pak řekla Brandonovi: „Budeme v tom novém grilu dole na Oak Street, Rexi. Spojíte se se mnou hned, jak na něco přijdete?“

Brandon přikývl.

„Mně se tomu prostě nechce věřit,“ bručel si Doug Selby pod vousy. „Sotva před půl hodinou jsem s Inez mluvil.“ Sylvia Martinova významně mlčela.

Kapitola 11

Nad večeří, která sestávala z karbanátků - žádné jiné masité jídlo jídelní lístek nenabízel, z brambor pečených v troubě, salátu a dvou druhů zeleniny, Selby hloubavě pohlížel na Sylvii Martinovou.

„Nač ta inventura, Dougu?“

„Rád bych v tom jel s vámi, mrzí mě, že jsem takhle vypřažen, Sylvie,“ řekl trochu toužebně Selby. „Vy tu jste jako ohař na vodítku nasazený na čerstvou stopu - no, a já stojím vedle. Připomíná mi to, kolik vody uteklo.“

„Zase se vrátíte, Dougu.“

„Jako okresní prokurátor už pravděpodobně ne,“ namítl Selby.

„Ne, to možná ne,“ připustila, „úřadu okresního prokurátora jste se vzdal. Vrátíte se samá medaile, s většími zkušenostmi a styky a bude po vás sháňka, abyste jako právní zástupce se soudní praxí vedl významné spory. Budete čím dál tím důležitější, založíte na sádlo, přibudete na váze a důstojnosti, stanete se právním poradcem velkých společností a budete se shovívavě usmívat, když za vámi přijdu a budu se z vás snažit vypáčit podklady k článku o nové fúzi hydroelektráren.“

„Vy byste ty podklady ze mne dostala, Sylvie.“

„Ano, asi dostala. Pustil byste mě kolem sekretářky své sekretářky a kolem své sekretářky dovnitř své svatyně. Byl byste tlustý a samolibý a blahobytný a sdělil byste mi, že právě skončivší nové jednání je nejdůležitější událostí, k níž za celá léta v naší obci došlo. Celému okresu zajistí dostatek levné elektrické energie a podnítí velké podniky, aby využily nových a zlepšených elektráren, což přinese užitek celé obci… Dougu, musí být život takový?“

„Jaký takový, Sylvie ?“

„Vede úspěch vždycky k blahobytnosti, tučnosti a samolibosti?“

„Nevím, z tohohle hlediska, jsem o tom nikdy nepřemýšlel.“

„Začněte o tom přemýšlet teď hned, Dougu. Vrátíte se jako hrdina. Budete mít úspěch - ať začnete, co začnete. Lze dělat něco lepšího než fúze hydroelektráren, než se stát významným právním poradcem akciových společností? Nemohl byste se nějak pustit do věcí, které by usilovaly o lepší svět, v němž by se dalo žít? Svět, v němž by lidé byli svobodnější a šťastnější?“

„Ale o to všechno se právě postará nový sloučený elektrárenský systém. Zajistí spoustu volných pracovních příležitostí …“

„Pracovní příležitosti!“ vpadla mu do řeči. „V tom je možná ta potíž. Po tom, čím všichni prošli ve třicátých letech, každý až příliš myslí na pracovní příležitosti a ne na účel a smysl práce.“

„Poslyšte!“ odporoval Selby. „Nehodlám opustit svou kancelář úspěšného právního poradce velkých společností a vyhodit svou sekretářku a sekretářku své sekretářky a nepustím celou tu hydroelektrárenskou fúzi k vodě bez boje.“

Zasmála se na něho. „Řekla bych, že vy nikdy nic neopustíte bez boje. Vraťme se k vrahům a nechme elektrárenskou fúzi, ať počká na svůj vhodný čas v rozvíjejících se dějinách Madison City a obchodního práva.“

Oba se dali do smíchu.

„Rád bych se nějak dostal do styku s těmi dvěma lidmi, co se mnou vystoupili z vlaku,“ vrátil se Selby k původnímu tématu. „Ta malá stará paní mi nějak nejde z hlavy.“

„Ta, co si vezla bílé gardénie?“

„Ano. Byla to taková čilá, soběstačná babka. Naprosto přesně si uvědomovala, co dělá, a dělala to svým vlastním způsobem. Výdaje si naplánovala do posledního groše. Zřízenci v lůžkovém voze pravděpodobně dala spropitné patnáct centů a držela je připravené v ruce už čtvrthodiny předtím, než ji přišel okartáčovat. A stálo ji pravděpodobně dost pečlivé rozvažování, zda má k deseticentu přidat ještě ten jeden pěťák navíc.“

„Tenhle typ lidí já znám,“ podotkla Sylvia.

„A vzdor tomu, ona není prostě jen typ,“ pokračoval Selbv. „Je to individualita a osobnost. Je úplně svá - je něčím tak zcela výrazným a americkým jako venkovský časopis, ale - tedy, člověk si prostě nemůže představit, že by se zamíchala do vraždy.“

„To skutečně nelze.“

„A pravděpodobně také do ní není zamíchaná,“ uvažoval Selby, „ale docela určitě se s ní náhodou musela dostat do nějaké spojitosti. Dal bych za to nevímco, kdybych se dozvěděl, co se skrývá za těmi bílými gardéniemi a Carrovým výletem na nádraží.“

„No, od starého A. B. C. se to nikdy nedozvíte.“

„Dejme tomu, že se s těmi dvěma lidmi, kteří se mnou přijeli vlakem, měl setkat Roff. Předpokládejme, že si Roff objednal bílé gardénie, aby byl po ruce, až vlak přijede, a mohl se setkat se svědky.“

„S jakými svědky, Dougu ?“

„Museli to být svědci,“ stál na svém Selby. „Do žádné jiné role si je nedovedu umístit.“

„A o čem by měli svědčit, Dougu ?“

„To kdybych věděl.“

„Dobrá, představujme si, že to byli svědci. A jak to bylo dál?“

„Pak klidně vstoupil do obrazu A. B. Carr, šel na nádraží a chytil je do své sítě.“

Sylvia Martinova pečlivě odložila nůž a vidličku na svůj talíř.

„Dougu, je vám jasné, co říkáte?“

„Co?“

„To totiž znamená, že Carr musel vědět, že Roff je mrtvý a nemůže jim přijít naproti k vlaku. Musel vědět, že si s naprostým klidem, aniž cokoliv riskuje, může strčit do klopy bílou gardénii, aby vypadal jako ten, na něhož se svědci měli obrátit.“

„Připustíme-li, že to svědkové byli,“ připomenul Selby. „Ale to ovšem znamená, Dougu, že Carr v té vraždě vězí až po uši.“

„Já teď uvažuji výhradně o Roffovi, jaký měl důvod pro objednávku gardénie,“ zdůraznil opatrně Selby.

„Uvažujte tedy dál.“

„Když si sečtete jedna a jedna,“ pokračoval Selby, „Carrovo vysvětlení, co se s oběma cestujícími z našeho vlaku stalo, je dost gumové, pokud jde o čas.“

„To je celý starý A. B. C.,“ podotkla Sylvia. „Dokáže svá vysvětlení podat tak, že zní logicky, dokud s vámi mluví, ale jak od něho odejdete, zjistíte, že si nechal stovku děr, kterými může utéci.“

„Dejme tomu, že by byl u vlaku sebral ty dva lidi, jel rovnou na autobusové nádraží, tam by se řekněme pět nebo deset minut zdržel, vrátil se a začal po restauracích hledat Anitu Eldonovou. Pořád ještě tu zbývá hezká časová mezera, kterou nijak nevysvětlil. Pochybuji, že by se byl na autobusovém nádraží dozvěděl jen to, že hledaná cestující odešla do nějakého restaurantu, aniž mu tam nechala nějaký vzkaz. Nikdo tam nemusel vědět…“

„Kam míříte, Dougu ?“

„Rád bych věděl, jestli třeba Carr do svého hledání klientky nezahrnul i návštěvu hotelu.“

„A kdyby zahrnul?“

„Není vyloučené, že se tam mohl setkat s Henrym Farleyem.“

„Takže myslíte, že Farley skutečně Roffa otrávil?“

„Nevím,“ pokrčil rameny Selby. „Já se jen snažím rekonstruovat Carrovy pohyby. Chci…“

V prostoru mezi boxy se ozvaly rázné kroky. Selby povstal aby viděl přes pažení, a řekl: „To je Rex, vypadá naštvaně od hlavy k patě.“

Brandon spatřil Selbyho znamení a přistoupil k jejich stolu

„Nuže?“ zeptala se Sylvia Martinova.

„Nemám co říci.“

Zrudla. „Chcete tím naznačit, že mi nic nepovíte?“

„Ne,“ odpověděl Brandon. „Pouze přesně cituji její slova: ,Nemám k tomu co říci‘ “

„Ona vám o tom telefonickém rozhovoru nechtěla nic povědět?“

„Přesně tak.“

„Vůbec nic?“

„Pouze: ,Nemám k tomu co říci.’ To bylo vše, nic jiného na vysvětlenou neodpověděla.“

Na Selbyho obličeji bylo zřejmé, jak je šokován a překvapen. „Já tomu prostě nemohu uvěřit, Rexi.“

„Sdělil jste jí, co jsme vypátrali?“ zeptala se Sylvia.

„Řekl jsem jí, že chci vědět obsah telefonického rozhovoru, který včera večer vedla s Fredem Albionem Roffem. Předstírala, že neví, o čem mluvím. Vytasil jsem se tedy s tím hotelovým záznamem a připomněl jsem jí, že napřed dvacet minut mluvil s její kanceláří, pak se odhlásil v hotelu, sedl na první ranní autobus do Madison City, šel do hotelu, najal si pokoj a byl zavražděn. Upozornil jsem ji, že já vraždu vyšetřuji a chci se dozvědět všechno o možném motivu zločinu.“

„A co potom ?“

„Poslouchala, dokud jsem nedomluvil, chtěla něco říci, zarazila se, minutu o čemsi uvažovala, pak mi pohlédla zpříma do očí a pronesla: ,Nemám k tomu co říci.’ “

„Co jsi udělal?“ chtěl vědět Selby. „Pojď a posaď se k nám, Rexi, a dej si něco k jídlu.“

„Ne, děkuji. Jdu domů, už tam na mě čeká večeře.“

„Dobrá, tak si alespoň přisedni na šálek kávy.“

„Ne, děkuji. Vy si máte co povídat a na mě čeká panička. Jen jsem si myslel, že vám tohle musím říci.“

„Já tomu nemohu věřit,“ opakoval Selby.

„Mám dojem, že jsem se trochu dožral,“ připustil šerif. „Řekl jsem jí své. Nejdřív jsem nechtěl věřit svým uším, jenže napřed se naštvala ona, pak jsem se naštval já - slovo dalo slovo…“

„Byl u ní někdo?“

„Nějaká žena - dobře vypadající, asi tak šedesátnice. Nepředstavili jsme se.“

„Takový mateřský typ a bělovlasá?“ ptal se Selby.

„Ano, proč?“

„Myslíš, že snad její přítomnost měla nějaký vliv na to, že Inez ti odmítla poskytnout jakékoliv informace?“

„Nechápu, proč by měla,“ odpověděl šerif, „ale i kdyby, Inez se nemusela začít chovat tak hrozně křečovitě, to vůbec není její styl. Mohla tu ženu požádat, aby šla do vedlejší kanceláře a chvilku počkala, nebo si tam mohla vzít mě. Než jsem přistoupil k věci, dal jsem jí spoustu příležitostí, aby se své klientky zbavila. Upozornil jsem ji, že jsem se jí přišel na něco zeptat, že bych ji sice nechtěl rušit v tom, co právě dělá, ale že mám naspěch. Ona mě však vyzvala, ať spustím a řeknu jí, o co jde. Tak jsem jí to řekl.“

„Mně už nic horšího udělat nemůže,“ kasala se Sylvia. „Teď tam půjdu já a požádám ji o interview pro noviny.“

„Jak já to vidím,“ pokračoval Brandon, „buď v zájmu někoho cosi kryje, a pak na to doplatí, nebo se v tom telefonickém rozhovoru něco dověděla a má strach, aby se to nerozkřiklo.“

„Nic jiného to být nemůže,“ souhlasil Selby. „Chudák Inez, tak se mi zdá, že v tom pěkně lítá.“

„Žádný chudák Inez!“ láteřila Sylvia. „Kdyby šlo o něco tak hrozně důvěrného, zná Rexe Brandona dost dobře, aby věděla, že si ho může vzít stranou, povědět mu, o co kráčí, a vysvětlit, proč si nepřeje, aby se o tom kdekdo dozvěděl a…“

Selby zakroutil hlavou. „To není tak docela jisté. Mohla by, kdyby se to týkalo jenom jejích vlastních zájmů, ale je advokátka a zastupuje své klienty.“

„Nuže,“ řekl Brandon, „já jdu domů. Ustlala si a - co mě se týče - tak ať si lehne, jestli se mi povede zjistit obsah toho telefonického rozhovoru, rozmažu to …“

„Na prvních stránkách Clarionu,“ s úsměvem dokončila jeho větu Sylvia, když šerif na chviličku zaváhal.

Brandon se na oba vlídně zašklebil. „Tak já jdu.“

„Vyřiď své manželce, že se za ní přijdu podívat,“ požádal Selby.

„ Vyřídím. Bude se na tebe těšit. A přiveď s sebou Sylvii.“

„Já jsem pracující žena,“ smála se Sylvia, „ale jestli se mi to povede nějak sfouknout, přijdu.“

Brandon upjatě kráčel z restaurantu a jeho strnule vzpřímená záda ukazovala, že ho zlost ještě nepřešla.

„Vraťme se k oněm dvěma svědkům,“ navrhl Selby. „Co se udělalo pro jejich vypátrání, Sylvie?“

„Pročesávali jsme autobusové nádraží, železniční stanici, penzióny a hotely - ale bezúspěšně.“

„Máte dost dobrý popis?“

„Zatraceně ano, mohla bych je skoro namalovat. Určitě jsem si je důkladně prohlédla, protože jsem z nich pokud možno chtěla vydolovat takový lidský, proteplený článek.“

„Zkusme spolu vykonat kus detektivní práce, Sylvie.“

„Doufala jsem, že jednou k tomu dojde,“ souhlasila se zářícíma očima.

Selby se ušklíbl. „Začněme nejprve s pracovním předpokladem. Připusťme, že Carrovo setkání s těmi dvěma lidmi na nádraží náhodné nebylo. Dejme tomu, že se s nimi původně zamýšlel sejít Roff. A teď předpokládejme, že Roffova přítomnost zde měla něco společného s oním dědickým sporem.“

„Neustále se k tomu sporu vracíte, Dougu.“

„Roffův telefonický rozhovor s Inez Stapletonovou tomu - po mém soudu - nasvědčuje.“

„Také bych řekla. Mohla by ovšem zastupovat zájmy ještě jiného klienta v úplně jiné věci - třeba při stanovení výživného.“

„Všechno, co jsem zatím uvedl, je čistě pracovní hypotéza,“ řekl Selby. „Může být mylná, může se ukázat jako správná. Vezměme si však nejprve ty dohady, které se zdají logické, a seřaďme si je popořádku.“

„Dobrá, vyslovil jste dohad, zní logicky. A co dál?“

„Domněnku, že ony dvě osoby, které vystoupily z vlaku a setkaly se s Carrem, měly o něčem svědčit, pokládám za správný dohad. Pak tu jsou dvě možnosti: buď to jsou svědci Carrovi přízniví - nebo svědci, kteří nesvědčí pro něho.“

Sylvia přikývla.

„Nejlogičtější mi připadá, že přízniví nejsou. Jinak by je byl Carr neodeskamotoval z dohledu. Protože však v tomto ohledu zatím nemůžem dospět k žádnému definitivnímu závěru, musíme brát v úvahu obě možnosti.

Předpokládejme tedy nejprve, že to byli svědci nepohodlní. V tom případě by je Carr chtěl uklidit někam pryč z okresu; někam, kde by až do vynesení rozsudku v onom dědickém sporu byli nedosažitelní

Na druhé straně - dejme tomu, že svědčí pro Carra. Pak první, co by udělal, by logicky bylo, že by z jejich svědectví splácal formální místopřísežné prohlášení, a teprve potom by činil vhodná bezpečnostní opatření, aby je nikdo nemohl ovlivnit, až do okamžiku, kdy by s nimi chtěl vyrukovat před soudem a předvolat je na stanoviště pro svědky.“

Selby čekal, co na to Sylvia.

„Avšak kdyby to byli svědci pro Carra nepřízniví, nechali by si od něho jen tak líbit, aby je vyexpedoval z okresu?“

„Tady záleží, zda správně oceňovali význam svého svědectví.“

„Ale myslíte, že Carr použil vraždy …“

„Rozumějte mi dobře, Sylvie. Já pouze beru v úvahu možnost, že by Fred Albion Roff pracoval se starým A. B. Carrem, že měl za úkol jít k určitému vlaku a že mu třeba Carr tak docela nedůvěřoval a dohlížel si na něj. Teď si představme, že Roff byl zavražděn osobou nebo osobami neznámé totožnosti. Dejme tomu - čistě jen pro úplnost - že se ten číšník, Henry Farley, vrátil pro podnos s nádobím od snídaně a našel Roffa ležet mrtvého na zemi. Ze zřejmých důvodů - vzhledem k svému rejstříku trestů - nechtěl být tím, kdo tělo objeví. To samozřejmě stále za předpokladu, že s vraždou neměl nic společného. A teď - co byste za takových okolností udělala vy?“

„Chcete říci, že honem opustil pokoj, letěl k telefonu, sehnal Carra a sdělil mu, že ho prostě musí vyhledat?“

„Tak něco. Mohl nebo nemusel vědět, že Carr je s Roffem ve styku.“

Sylvia Martinova zamyšleně přitakala.

„Farley tedy Carrovi pověděl, že Roff je mrtev. Carr mu přikázal, ať mlčí, a kdyby ho sebrala policie, ať nic nevypovídá, ale zatelefonuje mu a přivolá ho. Že se pak objeví, sehraje scénku, kdy jako Farleye pokárá, že policii odmítl výpověď, a bude se hluboce omlouvat.“

„Co by tohle všechno mělo za smysl, Dougu?“

„Šlo o to, aby Farley nevypověděl, jak to opravdu bylo. Aby z něho policie nedostala žádnou výpověď a Carr mohl jít k Brandonovi a mohl mu se spoustou omluv napovídat, jaká by Farlevova výpoveď byla, kdyby byl promluvil, a současně ihned požádat o vydání soudního příkazu habeas corpus. Pak by Farleyovi nařídil, aby už nic víc nevypovídal, protože všechno už šerifovi sdělil on sám.“

Sylvia souhlasně kývla hlavou. „Přesvědčil jste mě, Dougu. Co uděláme teď?“

„V prvním případě,“ odpověděl Selby, „Carr svědky drží v některém odlehlém hotelu. V druhém je pravděpodobně odvezl do některého blízkého města nebo je posadil do autobusu, který jel hodně daleko. Kolik máte benzínu, Sylvie?“

„Dost,“ odpověděla a odstrčila talíře. „Kdy odstartujem?“

„Ihned.“

Kapitola 12

Palace hotel ve Flora Vista byla třípatrová budova z hrazeného zdiva obklopená košatými, stinnými stromy. Její dlouhé a široké verandy, kopule a ozdobné balkónky mlčky svědčily o architektuře dávno zapadlé stavitelské školy.

Bylo skoro jedenáct v noci, když Selby a Sylvia Martinova vstoupili do vysoké hotelové haly. Lampy už byly většinou pozhasínané a jen prostor kolem recepčního pultu byl jasně osvětlen.

Jednotvárné a dosud bezvýsledné opakování téže otázky způsobilo, že Selby položil svůj obvyklý dotaz bezvýrazným, bezbarvým hlasem: „Neubytovala se tu u vás někdy dnes paní v tmavých šatech, šedesát až šedesát pět roků stará, prošedivělá, ale ne úplně bělovlasá, s tmavýma, hluboko zapadlýma očima? Na šatech měla možná připnutou malou kytičku gardénií. Tohle je slečna Martinova z madisonského deníku Clarion a snažíme se najít…“

„Myslíte Hatii Irwinovou, není-liž pravda?“

„Zapsala se, že přijela odněkud z Kansasu?“ zeptal se Selby a hlas měl najednou zase zvučný.

„Z Empalmy v Kansasu, to je správné.“

Selby bojoval, aby potlačil vzrušení v hlase. „Rádi bychom s ní mluvili. Je ve svém pokoji?“

„Je ve svém pokoji a asi se už odebrala na lůžko,“ odpověděl úředník. „Ještě před takovou hodinou byla dole v hale a povídala, že už je její čas, kdy chodívá spát.“

„Zavolejte k ní,“ vyzval ho Selby a dodal: „Je to důležité.“

Muž okamžik váhal, pak vytočil číslo a čekal. Za vteřinu nebo dvě řekl do mluvítka: „Paní Irwinová, je tu v recepci nějaká dáma s pánem a chtěli by s vámi mluvit… Ano… paní a pán… Říkají, že je to důležité… Výborně, vyřídím jim to.“

Položil sluchátko a oznámil: „Povídala, abyste pět minut posečkali a pak přišli nahoru. 302.“

Selby mu posunkem poděkoval. Cítil, jak jeho paži těsně nad loktem svírají prsty Sylvie Martinové.

„A nějaký muž z Kansasu tu náhodou u vás nebydlí ?“ otázal se. „Někdo, kdo by se tu ubytoval dnes, asi tak …“

„Nikdo jiný z Kansasu se tu dneska nezapisoval. Přijeli k nám jenom dva muži… Jeden z nich je obchodní cestující ze San Franciska a ten druhý je z Denveru. S tím obchodním cestujícím se dost dobře znám. Ten pán z Denveru u nás ještě nebyl.“

„Asi přes padesát let, poněkud nahrbený dopředu…“

„Ne, může mu být tak třicet pět, tmavovlasý, šedé oči…“

„To asi nebude ten, koho hledáme,“ zarazil ho Selby. „Snad se dozvíme, co potřebujeme, od paní Irwinové.“

Selby zvolna odstoupil od pultu a zavedl Sylvii Martinovou ke koženému křeslu v šerém výklenku rozlehlé haly, kde byli z doslechu recepčního úředníka.

Sylvia se uhnízdila na kulatém bočním opěradle křesla. „Kruci, Dougu, já jsem tak rozčilená, že si ani sednout nemůžu. Kdepak odpočívat! To by byla klika, kdybychom kápli na něco, co by Carra dostalo dohromady s tou vraždou a …“

„Jen klid a zhluboka dýchat,“ varoval ji Selby. „Všechno, co teď zatím víme, je, že jsme jednali na základě hypotézy a cestou suché kalkulace jsme se dopracovali k prvnímu skutečnému výsledku. Ale co leží za touto první objektivní skutečností, nevíme. Budeme muset otevřít oči, uši a používat svých hlav.“

„Dobrá, ale přinejmenším se dozvíme, co jí Carr napovídal. Už to bude mít svou cenu. Zbavili jsme se chladných úvah a narazili jsme na horkou stopu.“

„A o tom, kam nás zavede, si každý může myslet co chce.“ doplnil Selby. „Pojďte, půjdeme nahoru. Než tam dojdeme, uplyne nejméně pět minut, které jsme měli cekat.“

Vstoupili do automatického výtahu a dodrkotali a dokymáceli se do třetího poschodí. Selby zaklepal na dveře pokoje číslo 302.

Když zazvonil telefon, Hattie Irwinová byla zřejmě v posteli, ale mezitím už ukončila téměř všechny přípravy, aby návštěvu přijala jak se sluší a patří. Krátké chvilky využila, aby ustlala postel, natáhla přehoz, a úplně se oblékla. Jenom na nohou si ponechala domácí pantofle a šedé vlasy si jen lehce uhladila na čele. Její hluboko zapadlé černé oči se upřely na oba návštěvníky, jako by se snažily odhadnout, co jsou zač, a pak, když spočinuly na Selbym, svitlo v nich náhle poznání.

„No tohle! Já vám řeknu!“ zvolala.

Selby se na ni usmál. „Cestovali jsme spolu vlakem, paní Irwinová.“

„Já se na vás pamatuju. Asi dvakrát nebo třikrát jsem si vás všimla - vypadáte v uniformě hezky. Já mám také vnuka na vojně. Je jen prostý vojín, ale je to milý kluk, moc milý kluk. Ještě jsem ho v uniformě neviděla, ale vsadím se, že mu opravdu sluší. Vy jste kapitán?“

„Major,“ opravil ji Selby. „A tohle je slečna Sylvia Martinova. Je novinářka, reportérka.“

„Ale, ale, novinářka a reportérka? Nechcete se posadit? Jak se vám podařilo najít mě tu - a co si přejete?“

„Jen malou informaci,“ odpověděl Selby. „Víte, slečna Martinova je zaměstnána v jedněch madisonských novinách a vy jste do Madison City přijela.“

„To je pravda, dnes dopoledne asi tak v deset čtyřicet, jak se mi zdá. Měli jsme tam přijet v deset třicet dva, ale měli jsme osm a půl minuty zpoždění.“

„Ano, ano,“ souhlasil Selby usmívaje se na Sylvii Martinovou. „Vy máte v Madison City nějaké známé, paní Irwinová?“

„Bůh chraň a uchovej, jak bych mohla mít nějaké známé v Madison City? Poprvé ve svém životě jsem vůbec vytáhla paty z Kansasu - kromě jednou, když jsem jela do Iowy.“

„Ale někdo vám přišel k vlaku naproti?“ napověděl Selby.

„Oh, ano, člověk z cestovní kanceláře. A asi to ani nebyl on. A když už jste na to přivedl řeč, mám dojem, že došlo k nějakému nedorozumění.“

„Pamatujete se, jak se jmenoval?“ zeptal se Selby.

„Ne, nepamatuji. Víte, ono to všechno bylo tak nějak zmatené.“

„Mohla byste mi povědět, jak to všechno bylo, paní Irwinová?“ zeptala se laskavým hlasem Sylvia Martinova.

„Tedy, víte,“ odpověděla žena, „když jsem ten výlet do Kalifornie vyhrála …“

„Vyhrála výlet do Kalifornie?“ vpadla jí do řeěi Sylvia.

Kývla a velice spokojeně se zatvářila. „Bylo to lehké jako pírko.“

„Snad abyste nám napřed řekla, jak to bylo, když jste přijela do Madison City,“ pobídl ji Selby. „Mám dojem, že jste si těsně před vystoupením z vlaku přišpendlila na šaty kytičku bílých gardénií, že ano?“

„Máte pravdu.“

„Bylo to poznávací znamení, mělo vám to umožnit, abyste se s někým setkala?“

„Ano, správně. Měl tam na mě čekat nějaký člověk z cestovní kanceláře. Připadá mi, že jsme v tom vlaku byli dva, ale o tom druhém pánovi jsem nevěděla. Necestoval v lůžkovém voze. Pánbůh chraň, nevím, jak někdo vůbec může vydržet takhle cestovat, ale asi lepší druh výletu nevyhrál a já si myslím, že měl radši zůstat doma. Asi neuhodl tolik, co já. Říkali mi, že jsem byla těsně u úplně bezvadného splnění - devadesát osm procent, se mi zdá, že ten chlapík tvrdil.“

Selby se Sylvií Martinovou si vyměnili pohledy. „Bylo by možná lepší, kdybyste nám vypravovala o té soutěži, paní Irwinová.“

„Vůbec nic na ní nebylo. Prostě jedna taková věc, jaké chodí poštou. Za pokus člověk nic nedal, vevnitř byla známkovaná obálka s adresou a muselo se jedině zodpovědět několik otázek a najít co nejvíc obličejů skrytých v takové kresbičce. Však víte - na obrázku je pár stromů a statek a vůz, a když se to obrátí vzhůru nohama, zjistíte, že část vozu představuje ženskou hlavu anebo že ve stromech je mužský obličej.“

S nadšením líčila svůj triumf a její ukazováček přitom drobnými pohyby črtal do vzduchu pomyslné obrázky.

„A co se stalo pak?“ zeptal se Selby.

„Nu, napsala jsem odpovědi na otázky, vyhledala jsem ty tváře a poslala jsem jim to. Nebyla jsem si jistá, jestli jsem to vyluštila tak úplně správně, ale vzápětí mě telefonem volal nějaký člověk od té společnosti a zdálo se, že je celý pryč. Požádal mě, abych za ním přišla do hotelu, a sdělil mi, že jsem vyhrála první cenu - bezplatný výlet do Kalifornie s úhradou všech výloh. Ale musela jsem jet skoro ihned, kvůli nějakým potížím s místenkou do lůžkového vozu. Víte, trochu jsem si s tím lámala hlavu.“

„S čím?“

„No víte, jak je to teďka s cestováním a že se nemají podnikat žádné cesty, které nejsou nutné, a připadalo mi, že to té společnosti trochu vadí. Vypsali tu soutěž už dřív, dokud ještě cestování nebylo tak omezené, a jako jednu cenu stanovili výlet do Kalifornie a - zkrátka teď z toho měli trochu zamotanou hlavu. S tím, co by řekli lidé, kdyby to vyšlo najevo.“

„Takže vás požádali, abyste o tom nikomu nic neříkala?“ zeptala se soucitně Sylvia.

„Tedy - abych o tom nemluvila. Prostě povídal mi, abych si sbalila své věci a - říkali, že na tom není co tajit, ale že prostě nemám chodit po městě a kdekomu vykládat, kam jedu.“

„Aha,“ podotkl Selby, „a dali vám jízdenku?“

„Správně, lístek první třídy do lůžkového vozu a dali mi peníze na jídlo v jídelním voze. Počítali úplně se vším, dokonce i včetně spropitného konduktérovi. Ale, jémináčku, podle toho, jak chtěli, abych chodila po světě a rozdávala spropitné konduktérům, si museli myslet, že jsem nějaká milionářka. Já tomu konduktérovi nedala tolik, kolik oni chtěli. Podle mě mu železnice za jeho práci platí mzdu, a nic víc než svou práci neudělal.“

„Jak se ta společnost jmenuje?“ otázal se Selby.

„Ať se propadnu, ale já to vlastně ani nevím. Byla to nějaká společnost pro výrobu kaší ke snídani a chtěli dělat reklamu nějakému novému druhu kaše. Něčemu, o čem jsem jaktěživo neslyšela, a vůbec nevím, co si od toho slibují, když mě pošlou do Kalifornie. Oni ovšem vysvětlovali, že když se nějaké soutěže zúčastní tisíce lidí, tak to pro ně znamená určitou reklamu, jenže já se dokonce vůbec nepamatuji, jak se ten jejich výrobek jmenoval, ani kdybyste mě zabili.“

„Ten zástupce společnosti - doprovázel vás?“

„Oh, ne. Vysvětlil mi, že mě dají na starost nějaké cestovní kanceláři. Zdá se, že velké společnosti to tak dělají. Nemohou si dovolit zatěžovat se takovými zájezdy samy, ale jsou turistické kanceláře, které se na tohle specializují, takže jim reklamní společnosti své výherce prostě předají.“

„A měla jste si po příjezdu do Madison City jako poznávací znamení připnout bílou gardénii ?“

„Tak je to.“

„A ten člověk z cestovní kanceláře měl mít bílou gardénii také, mám za to?“

„Tak mi to řekli.“

„A když jste dojela do Madison City, ten chlapík z turistické agentury vás vyhledal a ujal se vás?“

„Zajisté.“

„A odvezl vás sem?“

„Ano. Máme tu zůstat první noc. Tedy, já vlastně nevím, jak dlouho tu máme zůstat. Ten průvodce se v téhle věci vyjadřoval poněkud neurčitě, ale nakonec - nestojí mě to ani cent a udělám si z toho skutečnou okružní cestu. Mám neteř v Sacramentu a zeptala jsem se toho člověka, jestli se tam zastavíme. Říkal, že neví jistě, že záleží, jak se teď věci vyvinou. Cestovní propozice jsou hrozně zmatené, chápete, ale ten průvodce byl ke mně ohromně milý.“

„A tady vás nechal?“

„Najal mi tu pokoj, ano.“

Selby se zamračil. „Hned, jak jste vystoupila z vlaku, vás sem zavézt nemohl, paní Irwinová, na to neměl dost času. A -“

„Oh, ten člověk, s nímž jsem se setkala u vlaku, to byl někdo jiný. To byl omyl.“

Selby spatřil, jak vzrušený obličej Sylvie Martinové poněkud zvadl, když plně pochopila význam poznámky paní Irwinové.

„Tvrdíte, že to nebyl tentýž člověk ?“

„Nebesa, to nebyl on. To byla prostě mýlka. Ukázalo se pak, že vyhlížel někoho jiného, ale spatřil mě s mou bílou gardenií, přistoupil ke mně, oslovil mě a pozval mě, abych šla s ním. A potom zahlédl toho druhého člověka, co v soutěži vyhrál druhou cenu, a vzal nás tedy s sebou oba a zavezl nás do města. Připadal mi také velice hodný.“

„A jak to bylo dál?“ optal se Selby.

„Ukázalo se, že všechno je nějak pomotané. Průvodce, který nám měl přijít naproti, se něčím trochu zdržel. Našel nás tam sedět v autu. Ten pán, co se nás ujal, šel na autobusové nádraží a …“

„Rozuměl jsem tomu tak, že ten muž, který vás vyzvedl na nádraží, čekal vlastně na někoho jiného? Je to tak správně?“

„Ano, správně.“

„Jak dlouho na tom autobusovém nádraží byl?“

„Řekla bych, že dost dlouho. Nevím. Seděli jsme ve voze takových deset minut, než se objevil ten chlapík z cestovní kanceláře a byl samá omluva.“

„Měl v klopě bílou gardénii?“

„Ne, neměl. Ale hned nás poznal, protože zjistil, že jsme z nádraží odjeli v autě tamtoho pána. Zastavil hned vedle nás a hrozně ho to všechno mrzelo a řekl nám, že s ním máme jet, že je z turistické agentury a že se poněkud opozdil.“

„A vy jste tedy přestoupili z jednoho automobilu do druhého?“

„Správně.“

„Oba?“

„Ano.“

„A co potom ?“

„A pak jsme jeli rovnou sem a ubytoval nás v hotelu.“

„A co ten člověk, který vyhrál druhou cenu?“ zeptal se Selby. „Znáte ho?“

„Ano. Jmenoval se - počkejte minutku. Takové divné jméno. Něco jako Castle. Vždycky mě napadne kastle, když si je snažím vybavit. Hastle - to je ono H-a-s-t-l-e. Carl Hastle.“

„A co se s ním stalo? Ten v tomhle hotelu nezůstal?“

„Ne. Vyhrál jiný druh zájezdu než já. Nějaký horší. Byl druhý. Já získala první cenu. Já vůbec nemohu pochopit, že ze všech těch lidí, kteří poslali odpovědi, zrovna já - „

„Takže,“ přerušil ji Selby, „ten průvodce vás nechal tady a s tím mužem, Hastlem, jel dál?“

Nechápavě se na něho podívala a zavrtěla hlavou.

„Vy nevíte, kam Hastle šel?“

„Ne, to si vzal na starost ten pán z cestovní kanceláře.“ Selby blýskl po Sylvii varovným pohledem. „Ten pán z cestovní kanceláře tady v hotelu zůstal?“

„Ano, jistě.“

„Asi pětatřicet let starý, tmavovlasý s šedýma očima?“ ledabyle se zeptal Selby.

„Ano. Jmenuje se Floris, zdá se, že je to velice příjemný člověk.“

„Nevíte, který má pokoj ?“

„Tedy to zrovna nevím. Vím jenom, že mě zavezl sem do hotelu, řekl mi, že se mám zapsat do knihy hostů, a pak si šel sehnat benzín do svého auta. Než se vrátil, už mě mezitím zavedli nahoru do tohohle pokoje. Měl ještě nějaké další zařizování. Během dne jsem ho pak viděla už jen jednou nebo dvakrát. Vysvětloval, že při takovém zájezdu je třeba zorganizovat různé věci a že se ještě musí na leccos zeptat svého ústředí…“

„Okamžik,“ skočil jí do řeči Selby, „počkejte tady. Sylvie, chcete tu zůstat s paní Irwinovou?“

„Nechci,“ prohlásila Sylvia Martinova. „Chci jít s vámi. Počkejte tu na nás, paní Irwinová, my se hned vrátíme. Musíme si ověřit jednu důležitou věc.“

Selby se Sylvií Martinovou velmi překotně opustili ohromenou paní, vrhli se do výtahu a sjeli do haly.

Recepční úředník vzhlédl od svého časopisu.

„Povězte mi,“ zeptal se ho lhostejně Selby, jako by ho to zrovna napadlo, „ten pán z Denveru se zapsal jako Floris, že?“

„Ano, prosím - Elmer D. Floris.“

„No tohle!“ vykřikl Selby. „To je ale náhoda. V kterém pokoji bydlí?“

„304.“

„Nevolejte ho,“ pokračoval Selby. „Jak je ten svět malý! Taková náhoda, můžete to pochopit?“

Vrátili se do výtahu a připadalo jim, že pomalu stoupající kabina se do třetího poschodí jaktěživ nedokodrcá.

„Rovnou v sousedním pokoji,“ šeptala Sylvia Martinova. „Dougu, myslíte, že nás mohl slyšet?“

„Těžko říci,“ odpověděl Selby. „Určitě slyšel zvonit telefon. K čertu, jestli nám proklouzl mezi prsty …“

„To ovšem znamená, že Carr mluvil pravdu - nebo ne?“ uvažovala Sylvia Martinova.

Selby se ušklíbl. „Znamená to, že může prokázat do puntíku všechno, co nám pověděl, bude-li muset. Právě tenhle chlapík, Floris, je článek řetězu, který nás přivede ke Carrovi…“

„Ale proč v tom případě Carr Florisovi…“

Výtah se zakymácel a nekonečně pomalu zastavil. Automatické zařízení uvolnilo dveře a ty se škubavě začaly rozevírat a sklouzly do stran.

Po chodbě Sylvia a Selby skoro utíkali.

„Stůjte stranou od dveří,“ varoval ji Selby. „Nevíme, co nás vlastně čeká.“

Zaklepal na dveře pokoje 304

Nikdo se neozval.

Selby zaklepal znovu.

V pokoji se nic ani nepohnulo.

Selby opatrně stiskl kliku.

Klika povolila, nebylo zamčeno, dveře se otevřely. Selby okamžik vyčkal a pak protáhl ruku kolem zárubně a hmatal po stěně, aby našel vypínač. Našel jej a rozsvítil.

Pokoj byl prázdný, ale ve vzduchu se vznášel čerstvý pach doutníkového kouře a na stole ležel hřbetem navrch otevřený časopis.

Selby vstoupil dovnitř. Zkusil dlaní polštářování křesílka přistaveného ke stolu. „Ještě teplé,“ pravil.

„Co to znamená?“ zeptala se Sylvia. „Myslíte, že …“

„Náš ptáček uletěl,“ konstatoval Selby. „Buď náš rozhovor ve vedlejším pokoji vyslechl skrz zeď, nebo měl nějaké odposlouchávací zařízení, které připevnil na zadní stěnu vestavěné skříně.“

Selby přistoupil k telefonu, popadl sluchátko a několik vteřin čekal - konečně se líně ozvalo „Haló“ recepčního úředníka.

„Jestli ten člověk, který se zapsal pod jménem Elmer Floris, přijde dolů k pultu,“ oslovil recepčního řízným, rozkazujícím hlasem, „zadržte ho, dokud tam nepřijdu, jdu okamžitě dolů.“

Nečekal, až mu udivený úředník něco odpoví, mrštil sluchátko zpátky do vidlice a vyrazil k výtahu. Tentokrát zjistili, že se kabina zatím vrátila dolů do přízemí. Selby na ni nečekal, raději našel schody a řítil se dolů přes dva stupně najednou. Jeho překotný sestup burácel na dřevěném schodišti jako lavina.

Obličej recepčního byl plný zmatku a podezření. „]ářku, co má tohle všechno znamenat?“ zeptal se. „Mám dojem, že jste tvrdil, že toho pána znáte.“

„Odhlásil se?“

„Musel čekat a chytit výtah dolů v tu minutu, kdy jste tam vy vyjeli.“

„A vy jste ho nechal zaplatit účet a …“

„Účet byl zaplacený. Platil předem. Ale oč tu vůbec jde?“

Selby se zmocnil telefonu na pultě. „Dejte mi meziměstskou,“ nařídil, „a žádejte, ať mě spojí s šerifem v Madison City - tak rychle, jak dokážou hovor propojit. Řekněte jim, že jde o věc nejvyšší důležitosti a ať sebou hodí.“

Netrvalo ani celou minutu a ve sluchátku se ozval rozvážný hlas Rexe Brandona.

„Rexi,“ oslovil ho Selby, „jsem v Palace hotelu v městě Flora Vista. Muž, kterého hledáte, právě opustil hotel. Je asi třicet pět let starý, tmavovlasý, má břidlicově šedé oči, oblečen byl… počkej okamžik, nezavěšuj.“

Selby se odvrátil od mluvítka k úředníkovi: „Co měl na sobě?“

„Takový tmavomodrý oblek s jemným proužkem.“

„Převlečník?“

„Nesl si ho přes ruku.“

„Zavazadlo?“

„Ano. Lehký příruční kufřík.“

Selby předal popis do telefonu. „Pravděpodobně cestuje soukromým osobním autem. Zařiď uzávěrku na silnicích, Rexi. Ostatní ti povím, až se vrátíme do Madison City. Ihned nasaď policii a zmobilizuj silniční hlídky. Ten muž vystupuje pod jménem Elmer D. Floris, ale bude to pravděpodobně alias.“

Brandonův hlas sršel rozhodností. „O. K., Dougu, hned začnu žhavit telefon. Kdy mi všechno vysvětlíš?“

„Hned jak se tam dostaneme. Přivezeme s sebou jednu cestující. Počkej radši ve své úřadovně.“

Selby zavěsil a sdělil recepčnímu: „My se teď vrátíme do pokoje paní Irwinové. Kdyby se mezitím chtěla odhlásit - bude líp, když vy, Sylvie, půjdete nahoru, a já počkám tady v hale.“

„A co jí mám říci?“ optala se Sylvia Manilová. „

Že se s námi vrátí do Madison City. A moc jí toho nevykládejte. Pokud jde o ni, jedná se čistě jenom o část jejího zájezdu.“

Kapitola 13

Malá skupinka seděla kolem psacího stolu v kanceláři Rexe Brandona. Hattie M. Irwinová byla úplně zmatená, ale přesto se nepokoušela skrývat, že být středem takové pozornosti ji těší víc než co jiného.

„Tedy, pokud vám správně rozumím,“ shrnul Brandon, když skončila svoje vypravování, „vy jste prostě vyplnila a odeslala dotazník do soutěže.“

„Správně.“

„A potom vám ten muž zatelefonoval, představil se jako zástupce oné společnosti a sdělil vám, že jste vyhrála cenu.“

„První cenu,“ zdůraznila hrdě. „Byl to prezident té společnosti.“

„A že první cena pozůstává ze zájezdu do Kalifornie zdarma. Včetně úhrady všech výloh.“

„Správně.“

Brandon pohlédl přes stůl na Selbyho. „Nechtěl bys raději klást otázky ty, Dougu?“

„Jen se ptej ty, Rexi,“ odpověděl Selby.

Brandon chvilku váhal. „Myslím, že to dovedeš líp než já, Dougu.“

„Tvoje otázky jsou úřední, moje ne.“

„Můžeme je za úřední pokládat.“ Selby se pouze usmál.

Brandon se zhluboka nadechl. „Tak vy jste přijela z Empalmy.“

„ Jistě.“

„Znala jste tam muže, který se jmenuje Roff, Fred Albion Roff?“

„Osobně ho neznám, ale už jsem to jméno slyšela. Četla jsem je v novinách. Tam u nás je to významný advokát.“

„Nevzpomínáte si, že byste se s ním někdy setkala?“

„Ne.“

„Svědčila jste někdy v nějaké věci před soudem?“

„Ne.“

Brandon si přitáhl list papíru, na němž měl poznamenáno několik jmen. „Znáte advokátku, která se jmenuje Inez Stapletonová?“

„Ne.“

„Znáte někoho v Kalifornii?“

„Mám neteř v Sacramentu, to je jediný člověk, kterého tady znám.“

„Neznala jste Martu Otleyovou?“

„Ne.“

„Jistou Elsu Prestonovou?“

„Ne.“

„Nějakou Barbaru Honcuttovou?“

„Ne.“

„Harveye Prestona?“

„Ne.“

„A teď si vezměme toho muže jménem Hastle, co jel s vámi ve vlaku. Víte o něm něco?“

„Nic. Setkala jsem se s ním teprve, až když jsme vystoupili v Madison City. A pak mě oslovil ten pán s bílou gardénií a…“

„Co vám řekl?“

„Velmi zdvořile se na mě usmál a zeptal se: „Jste ta dáma, kterou hledám?“

„A co vy na to?“

„Tedy, já mu přirozeně odpověděla, že jsem, protože to byl ten zástupce cestovní kanceláře.“

„A co říkal on?“

„Řekl, že má před nádražím stát auto a abych s ním šla, že mě zaveze do města. A pak uviděl toho druhého muže s gardénií a řekl: „To je divné,“ a šel k němu a zeptal se ho: „Nehledáte mě?“ A ten člověk mu odpověděl, že hledá. Ten pán chvilinku vypadal, jako že z toho má zamotanou hlavu, a pak povídá: „No nic, pojďme do vozu.“

„Ptal se vás na vaše jména?“

„Cestou do města se mě zeptal, jestli jsem… teď určitě nevím, co to bylo za jméno.“

„Anita Eldonová?“ napověděl jí Selby.

„Tak nějak to znělo.“

„A co jste mu na to odpověděla?“

„Vysvětlila jsem mu, že jsem paní Irwinová. On se potom chvilku zamyslel a pak se zeptal na jméno toho pána vedle mě. Právě tenkrát ten muž řekl, že se jmenuje Carl Hastle. To jsem jeho jméno prvně slyšela. A potom slovo dalo slovo a ukázalo se, že to musí být nějaký omyl. Já navrhovala, že by asi měl nejlepší, kdyby nás zavezl zpátky na nádraží, ale on povídal, že podle něho by pro nás bylo nejlíp, kdybychom šli do hotelu a čekali tam.“

„A co tomu říkal Hastle?“

„Celkem nic moc.“

Brandon přemítavě pohlédl na Douga Selbyho, ten jeho němé prosbě porozuměl a přispěchal mu na pomoc.

„Jste si úplně jistá, že ani Martu Otleyovou, ani Elsu Prestonovou neznáte?“

„Nikdy předtím jsem o nich neslyšela.“

„Znáte někoho v McKeesville v Kansasu?“

„Tam jsem jakživ nebyla.“

„A v Madison City někoho znáte ?“

„Ne.“

„Ten člověk, Elmer Floris, co vás potom vzal s sebou, vypravoval vám něco o sobě?“

„Moc ne. Ačkoliv ji měl dobře proříznutou, pusa mu jela jako šlejfířovi. Skoro pořád vykládal o krajině, o krásách Kalifornie a vyptával se mě na Kansas.“

„Na kterou část Kansasu ?“

„Oh, jen tak všeobecně.“

„Neptal se vás na nějaké lidi?“

„Ne.“

„A jste si jistá, že o Fredu Albionovi Roffovi nic nevíte?“

„Myslíte o tom empalmském advokátovi?“

„Ano.“

„Jen to, co jsem o něm četla v novinách.“

„Nevzpomínáte si, co jste četla?“

„Ne. Čistě jen, že něco řekl. On řečnil na banketech a při podobných příležitostech.“

„Nepamatujete se, co třeba při svých projevech řekl?“

„Bože - to ne. Byly to prostě řeči - víte, takové ty medy, co lidi povídají, když vstanou při hostině.“

„Vy jste vdova?“

„Správně.“

„Nějaké děti?“

„Naživu ne. Syn mi zemřel. Mám vnuka, je na vojně.“

„Jak je to dlouho, co jste ovdověla?“

„Třináct let.“

„Máte nějaký majetek?“

Stiskla rty a pak odsekla. „Do toho vám nic není.“

Selby se zazubil. „Jde o to, zda jste se živila prací nebo …“

„Živila jsem se sama a živila jsem i svého muže, než zemřel. Byl dlouhou dobu nemocný a - neměla bych to o sobě sama říkat - v ničem žádný nedostatek nepocítil.“

„Kde jste pracovala?“

„Na různých místech.“

„Jakou práci jste vykonávala, co to bylo za práci?“

„Ponejvíce různé domácí práce.“

„Kde jste byla zaměstnaná v době, kdy jste odesílala odpověď na tu soutěž?“

„Nechápu, co to všechno s tím má co dělat.“

Selby se co nejlíbezněji usmál. „Já také ne,“ připustil. „Já se jen snažím objasnit všechno, celé pozadí, protože není vyloučeno, že může mít nějaký vztah k věci, kterou vyšetřujeme.“

„Já tedy nevím, oč se tu vlastně jedná, ale co se mě týče, já se měla dobře, pro mne bylo všechno moc hezké. Vyhrála jsem zájezd do Kalifornie a dostala jsem zaplacené všechny výlohy. Ten pan Floris byl hrozně milý a chtěl mě vzít do Sacramenta, abych mohla navštívit svou neteř. No a co z toho teď bude, co uděláte vy?“

Selby vrhl potutelný pohled na Brandona.

Šerif zvedl loket a začal se drbat na zátylku.

„Co vy s tím teď uděláte?“ ptala se paní Irwinová.

„Paninko,“ vyhrkl šerif, „ať jsem trajcen, jestli to vím.“

„Tedy já určitě nebudu vyhazovat své těžce vydělané peníze. Já mám předem zaplacený zájezd do Kalifornie a zpátky - a jsem tady. Vy, lidičky, jste se do toho výletu začali plíst, a já teď po vás chci, abyste se postarali o náhradu všeho, oč jsem přišla. Jestli jste pana Florise vystrašili, až utekl, tak teď je to na vás. Přesně tohle mi paní Kensettová naposled povídala. To byla ta paní, pro kterou jsem zrovna dělala, když jsem vyhrála tu cenu. Povídala: „Nevadí, že mi odcházíte, Hattie, ani v tom nejmenším ne, ale musíte mít jistotu, že vás ti lidé nedovezou někam do Kalifornie a pak vás nenechají nasuchu. Musíte je přidržet, aby splnili, co slíbili.“ A to taky já teď udělám, šerife. Nechci dělat žádné potíže, ale chci svůj zájezd do Kalifornie a zpátky. Já ho vyhrála a já ho chci.“

Brandon se nespokojeně zavrtěl. „Tedy, mlospaní,“ začal, „já zatím nevím, co můžeme udělat. Budu muset promluvit s okresním prokurátorem, ale tak si myslím, že vás tu můžeme držet jakožto důležitou svědkyni, a když vás tu zadržíme, budeme přirozeně platit všechny vaše výlohy po celou dobu, kdy vás tu budeme držet. A myslím, že uděláme dobře, když vás ubytujeme v hotelu, alespoň prozatím. Co myslíš, Dougu ?“

„Já tě strašně nerad nechávám na holičkách, Rexi,“ odpověděl Selby, „jenže teď právě moje názory nejsou názory madisonského okresu, a kdybych vyjádřil své stanovisko, dá se očekávat, že by Carl Gifford měl své vlastní názory stoprocentně odlišné.“

„To je svatá pravda,“ připustil šerif. „O. K., mlospaní, já vás teď půjdu usadit do hotelu. Ale pamatujte si, že se nesmíte vzdálit. Jste zadržena jako důležitá svědkyně.“

„Svědkyně čeho?“ vyštěkla.

„Teda, teď jste mě dostala,“ povzdychl si šerif. „At se propadnu, jestli to vím.“

Kapitola 14

Celé dopoledne strávil Selby s Rexem Brandonem. Šerif přičinlivě a trpělivě vysedával u telefonu a snažil se s neúnavnou pozorností k podrobnostem sbírat nitku za nitkou. Žádný vůz podobného typu, jakým jezdil Elmer D. Floris, nebyl nikde na území státu zaznamenán a také žádný člověk toho jména. Důkladnou prohlídkou ve Floře Viste bylo zjištěno, že se poté, co Floris kvapně opustil Palace hotel, nikdo toho jména neubytoval v žádném tamním penziónu ani hotelu a že také v žádném autobusu, který odtamtud odjížděl, nejel cestující odpovídající Florisově popisu. Policie hlásila, že ihned po Brandonově telefonické výzvě provedla šetření. Bylo samozřejmě docela možné, že proběhlo jen polovičaté, jako úkol pokládaný za záležitost běžné rutiny.

Brandon si nicméně celé dopoledne policejní pátrání dodatečně pečlivě ověřoval. Výsledek se rovnal nule.

Carl Gifford se dostavil těsně před polednem. Z celého jeho chování vyzařovala sebedůvěra. Henry Farley byl obžalován z vraždy prvního stupně a A. B. Carr ho měl hájit. Vzhledem k tomu, že Carr byl u soudu zaneprázdněn dědickým sporem, došlo k dohodě, aby se předběžné líčení konalo hned nato odpoledne, až soud spor odročí. Carr neoficiálně ujistil Gifforda, že nic nepodnikne, aby byl Farley propuštěn z vazby po předběžném líčení. Starý trestní obhájce neochotně připustil, že důkazy jsou tak pádné, že stačí, aby každý nepředpojatý soudce na Farleye uvalil vazbu až do soudu. Nepřestával sice protestovat a tvrdit, že jeho klient je nevinen, ale vzhledem ke stavu věcí souhlasil, aby předběžné přelíčení proběhlo jako pouhá formalita.

Brandon byl tím do určité míry zneklidněn. „Já si jen představuji, v jaké pak budeme situaci,“ vysvětloval, když se ho Gifford ptal na důvod jeho malého nadšení.

„Budeme v situaci, že budeme mít zcela navrch,“ odpověděl Gifford. „Máme tu tak jasný a uzavřený případ, že se Carr do nějakého boje nemůže pouštět.“

„Na druhé straně,“ namítl Brandon, „jsme na tom tak, že jsme chytli za ocas jednoho určitého medvěda. Budeme-li ho někdy muset pustit, budeme mít zatracenou fušku najít místo, kam dopadnem na měkký.“

„My ho nebudeme muset pustit.“

„No, to se nikdy nedá říci. Připadá mi, že se zmítáme mezi spoustou předpokladů. Skutečnost, že zítra odpoledne starý A. B. Carr nakráčí k soudu, čistě jen promrská návrhy a pak nechá soudce, aby na Farleye uvalil vazbu, znamená, že jsme s konečnou platností vázáni stíhat pro vraždu Farleye.“

„Dobrá, a proč ne?“

„Protože nemáme dost důkazů pro jeho odsouzení.“

„Než dojde k soudu, tak je mít budeme,“ prohlásil sebejistě Gifford. „Důkazů posbíráme semhle tamhle ještě víc. Prokážeme motiv a kdo měl k vraždě příležitost. Dokážeme, čím a jak byla vražda spáchána, a pak Farleye uvrtáme na ten jed. Nechápu, co ještě chcete víc.“

„A co když další důkazy neseženeme?“ opesle trval na svém šerif.

„Seženeme.“

„Nejsem si tím tak docela jist. Tak se mi zdá, že nás Carr chce do něčeho vehnat. Začneme Farleve podezřívat, položíme mu pár otázek a on se chová jako bychom se ho pokoušeli podrobit třetímu stupni, a telefonuje pro Carra. Carr se přižene s vysvětlením, které ve skutečnosti nic nevysvětluje, a pak jde a nechá si vystavit soudní příkaz habens corpus. Potom odhalíme další důkaz - a když se na to podíváte zblízka, je to jediný skutečný důkaz, který máme – a vyplníme obvinění z vraždy a Carr ledabyle prohlásí: „Oh, ano. Zrovna mi běží u soudu něco jiného, tak jen tak proženeme všechny úkony předběžného řízení a strčíme toho chlapíka do basy.“ Tak se mi zdá, jako by Carr v pozadí všechno narežíroval, až na to, že nás nemohl donutit zatknout pro vraždu Farleye. A toprávě mohlo být přesně to, co chtěl. Jakmile jsme si jednou o své vlastní újmě Farleye vybrali, budeme mít zatraceně těžké časy, když z toho budeme chtít vycouvat a přišít tu vraždu někomu jinému.“

Gifford zrudl, prudce se otočil, aby stál tváří v tvář Selbymu, chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel.

Brandon si jeho výraz vyložil svým způsobem. „To se ví, já se v zákonech nevyznám, já jen tak trochu vím jaký je starý A. B. Carr lišák. Říkám vám jen svůj názor.“

„Svůj a čí ještě?“ ironicky se optal Gifford.

Brandon vstal. „Ničí.“

Gifford se otočil na patě, u dveří kanceláře se zastavil a ucedil přes rameno: „A co kdybyste se přestal vznášet v oblacích a dal se do práce na Roffovi a Farleyovi? Prověřte jejich minulost a zjistíte, že mezi nimi nějaká spojitost existuje. Soustřeďte se na hledání motivu a najdete ho. Vy sežeňte důkazy a já je přednesu a zajistím odsouzení.“

Gifford vyšel a rozzlobeně za sebou bouchl dveřmi.

Selby s pocitem člověka, kterého vystěhovali z jeho vlastního domu, ještě asi deset nebo patnáct minut počkal, mlčky kouřil a poslouchal různé šerifovy telefonické rozhovory. Potom ve snaze, aby jeho odchod vypadal co možná lhostejně a nenápadně, prohlásil: „Tak si asi někam půjdu dát něco k jídlu a pak se mrknu do soudní síně na ten dědický spor, abych viděl, jak to vypadá.“

Starého šerifa však svým chováním neoklamal. „Mám k tobě víc důvěry, chlapče, než ke všem těm zdejším páskům dohromady,“ vyrazil. „Tenhle úřad řídím já. Nenech si od nikoho líbit žádné řečičky, které by se tě dotkly anebo tě odtud vyháněly. Jen tu klidně zůstaň. Budeme na tomhle případě pracovat spolu. To jest, pokud máš dost času nazbyt, aby ses mu mohl věnovat.“

„Děkuji ti, Rexi,“ odpověděl Selby s úsměvem, „ale musím si ještě něco zařídit a tady jsem málo platný. Byl jsem většinu noci vzhůru a myslím, že svou svobodu od odpovědnosti oslavím siestou.“

Kolem třetí hodiny odpoledne se Selby probudil a odhodlaně si předsevzal, že nezavolá Sylvii Martinové. Kolem půl čtvrté vklouzl do soudní síně.

Soudce Fairbanks soudu předsedal s výrazem vážné nestrannosti Porota už byla zvolena a bylo zahájeno průvodní řízení. Starý A. B. Carr už zřejmě s předběžným přednesem svých důkazů. Stál tu štíhlý a elegantní a jeho jemně modelovaná tvář a vlnité šedé vlasy mu dodávaly důstojné vzezření aristokrata soudní síně.

Uprostřed volného prostoru před soudcovskou stolicí stál W. Barclay Stanton a svým dunivým hlasem hřímal únavné banality zatímco porotci si ho prohlíželi s jakousi nezúčastněnou zvědavostí.

lnez Stapletonová seděla u stolku pro advokáty. Prsty si netrpělivě pohrávala s tužkou, vyšroubovávala ji a zašroubovávala. Po její pravici, zády k porotě, seděla paní Honcuttová.

Naproti, za starým A. B. Carrem, seděla mladá žena, Selby ji zprvu nepoznal. Teprve když se na ni podíval podruhé, pochopil, že ta střízlivá, prostě oblečená mladá dáma, sedící se sklopenými zraky, s vlasy přísně sčesanými z čela, je svůdná Anita Eldonová, kterou si se Sylvií Martinovou prohlíželi den předtím.

Zatímco Selby odhadoval situaci, soud se na deset minul odročil. V šumu ztišených hlasů a šoupání nohou návštěvníků trousících se na chodbu, zaslechl najednou hlas Inez Stapletonové, volající jeho jméno.

Zamířil do kouta soudní síně, kde stála v malém prostoru, v němž v tu chvíli nebyli žádní posluchači.

„Proboha, Dougu,“ oslovila ho s nervózním úsměvem, „je to absolutně hrůzostrašné.“

„Jak to?“

„Viděl jste, co udělal s tou ženskou? Zapracoval na ní, jako když výborný režisér zvládne dobrou herečku. Určitě s ní úlohu, jakou má hrát, úplné nadřel. Je to naprosto zakřiknutá, sladká dívenka a její oblečení vypadá tak prostince. Ale žádný strach - nylonky si natáhla a nacvičila si parádní trik: vždycky když si hodí nohu přes nohu, neopomene vypnout jaksepatří nárt, takže porotcům se naskytne pohled na její lýtka v náležité perspektivě. Ale ne zas nějak moc, víte. Je příliš bezbranná a skromná, než aby něco věděla o koketérii. Tak něžná, tak neschopná utkat se s tím velkým, zlým světem, teď po maminčině smrti! A měl byste vidět starého A. B. Carra, když k ní jde něco prohovořit. Sklání se k ní tak uctivě, jako by si prohlížel nějaký křehký, vzácně krásný květ. A ona k němu tak důvěřivě zvedne oči a usměje se na něho tak srdečně a zakroutí hlavou. Perfektní pantomima předvádějící, jak se právník své klientky na něco táže s otcovskou pečlivostí, v níž se zračí víra, že tato dívka ztělesňuje všechno, co je na světě spravedlivé a dobré a správné, a jak ona k němu s důvěrou vzhlíží a vrtí hlavou, jako by mu říkala, že ona se nedokáže postavit proti všemu tomu podlému kšeftařství těch hrozných lidí na druhé straně a že on bude muset jednat podle svého úsudku. A Carr jí konejšivě pohladí ruku. Je to opět dokonalá němohra vyjadřující: ,Netrapte se, drahoušku, tahle porota toho velkého, zlého muže nenechá ukrást vám vaše peníze.‘ Čert ho vem, mám za to, že to s ní trénoval celé dopoledne.“

„A pravděpodobně ještě hezký kus noci navíc,“ souhlasil Selby. „Nikdy vás nesmí ani napadnout podceňovat Carra a jeho techniku, jak vystupovat před soudem. Zatímco vy jste se hrabala v právnických spisech, abyste našla nějakou právní nauku, která by vám trochu pomohla, starý A. B. Carr vybíral své klientce šaty a pravděpodobně několiksetkrát s ní zkoušel tuto jímavou scénku. Dnes v noci si zas vymyslí nějakou novou a ráno bude mít pro porotce čerstvé drama. Jak se činí W. Barclay Stanton?“

„Činí se až moc,“ povzdychla si. „Ten starý mrož se nedá odvelet. Prská slova po celé soudní síni. Stojí tu s vypjatým tím, o čem si myslí, že je to hruď, a nadneseným hlasem venkovského krasořečníka hlásá srdcervoucí banality. Stačí se na porotce podívat. Chvilku ho pozorují, jako by koukali do klece na nějaké nevídané zvíře, a pak, zrovna když už Stanton zaznamenává pro sebe nějaké body, Carr se vydá naproti za svou klientkou a skloní se k ní s tím svým výrazem starostlivé něhy a v soudní síni není jedno oko, které by nesledovalo jeho. Když k tomu dojde, Stanton nemůže udržet jejich pozornost.

Je to bezvadný duševní striptýz. Já toho zatraceného chlapa nenávidím.“

„Nenávidět ho - tím své klientce neprospějete,“ zarazil ji Selby. „Vy ji musíte téhle porotě prodat. Posadila jste si ji na špatné místo. Sedí tváří k vám a k porotě se napůl obrací zády. Přemístěte ji tam, co sedí W. Barclay Stanton, ať porota vidí, jak pokojně vypadá. Ukažte jim pro změnu, jak se usmívá ona. Ať vám položí ruku na rameno svým mateřským gestem a…“

„Canc!“ přerušila ho Inez. „Vy si myslíte, že se W. Barclay Stanton z té židle hne? Pokoušela jsem se mu vysvětlit, že by bylo lepší, kdybych si svou klientku posadila na druhou stranu vedle nás. Odpověděl, že chce sedět tak, aby mu porota viděla do obličeje. Jemu! Jeho ksicht - Kristova noho! Kdybych měla klacek, praštila bych ho s ním do hlavy, snad by se v té lebce alespoň něco pohnulo.“

Selby se zasmál, ale pak náhle zvážněl. „Dozvěděl jsem se, že jste včera večer odmítla odpovědět šerifovi na otázku, kterou vám položil, Inez.“

Její obličej zčistajasna zkameněl. „Na otázku, kterou mi položil, jsem mu odpověď dát nemohla.“

„Vy jste měla telefonický rozhovor s Fredem Albionem Roffem?“

„Ptáte se za sebe, za Rexe, nebo - nebo za Madison City Clarion ?“

„Ptám se kvůli vám, Inez,“ zamyšleně zdůraznil Selby.

„Jak to myslíte ?“

„Chci vám dát možnost věci objasnit.“

„A kdybyste odpověď znal, předpokládám, že byste ji řekl svému příteli, Rexu Brandonovi?“

„Snad.“

„A Sylvii Martinové ?“

„Nevím.“

„Kdybyste jí to neřekl vy, řekl by jí to Rex.“

„Možná.“

„Odmítám odpověď,“ vzdorovitě prohlásila Inez.

„Chápejte,“ naléhal Selby, „jedná se o případ vraždy a čas hraje při objasňování faktů důležitou úlohu.“

„To chápu.“

„Abychom mohli rozřešit otázky, jako je třeba motiv činu a podobně, je nutné zjistit o zavražděném co nejvíc, o jeho minulosti, stycích a celém zázemí.“

„To předpokládám.“

„A je tedy určitá možnost - velice silná možnost, že přítomnost Freda Albiona Roffa v Madison City souvisela s tímto dědickým sporem.“

„Odmítám odpověď.“

„To vám asi ani v nejmenším nepomůže, Inez.“

„Díky, já žádnou pomoc nepotřebuji,“ odvětila kysele.

„Já myslím, že potřebujete.“

„Stojím radši na svých vlastních nohách, i když dostanu nářez, než abych vyhrála dík tomu, že Sylvia Martinova pobíhala po městě a vyhrabávala pro mě důkazy.“

„Třeba si můžete vyhrabat důkazy sama.“

„Nebo mohu sama pobíhat po městě a vyhrabávat pro ni článek.“

„Proč proti ní tak jedete, Inez?“

„Nejedu.“

„Ale zní to tak.“

„Dougu, myslete trochu,“ řekla. „Ona vás prostě používá jako loveckého psa, abyste se honil a sehnal jí námět.“

„Já už ji neviděl nejméně od…“

„Od kdy?“

„Od tří hodin dnes ráno.“

„Zdá se,“ prohlásila chladně Inez, „že večer míváte velice nabitý program.“

Než mohl Selby něco odpovědět, vynořil se z poradní komory soudce Fairbanks, pokynul obecenstvu, aby zaujalo svá místa, rozhlédl se, aby se ujistil, že porotci jsou přítomni v plném počtu, a pohlédl dolů na W. Barclaye Stantona: „Už jste skončil své úvodní prohlášení, pane doktore?“

„Ještě jsem ani nezačal, Vaše Ctihodnosti,“ odvětil Stanton a zkřivil rty do úsměvu, jako by čekal, že se ozve smích; očividně cítil, že si ho jeho vtip zaslouží.

Soudce Fairbanks ho klidným, neosobním tónem vyzval: „Pokračujte tedy.“

Stanton se zadíval na zachmuřenou porotu. Tónem řečníka, který - podobně jako vědec držící pořádným špendlíkem připíchnutého motýla - ví, že bezbranné posluchačstvo je mu vydáno do rukou bez možnosti úniku, okamžitě spustil bombastické tirády.

„A tak, dámy a pánové,“ hřímal, „dostáváme se k důležité okolnosti, jak nekalé machinace Marty Otleyové, této vychytralé, vypočítavé dobrodružky, úskočného, bezohledného, ziskuchtivého Jidáše, převlečeného za oddaného zaměstnance, po celou dobu otravovaly mysl zůstavitelky dlouhou řadou vykonstruovaných nepravd, které…“

„Malý okamžik, Vaše Ctihodnosti,“ ozval se vyčítavý hlas Alfonse Bakera Carra, jako by káral někoho, kdo se dopustil rouhání v posvátných prostorách kaple.

„Ano, pane Carre. Přejete si uvést nějakou výhradu?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Domnívám se, že by si pan právní zástupce protistrany měl svá tvrzení před porotou ušetřit, že v tomto stadiu sporu má pouze učinit předběžné prohlášení, a to přednesením faktů, které hodlá prokázat, a že toto je sotva vhodná chvíle a vhodné místo k osočování mrtvé ženy, kterou smrt potkala při zaměstnání u paní, jíž tak dlouho věrně sloužila.“

V napjatém tichu, které vzápětí zavládlo, Anita Eldonová vytáhla něžný kapesníček, skoro potají si setřela slzy z očí a pak zůstala zcela tiše sedět.

Účinek byl asi stejný, jako by ji Barclay Stanton záměrné uhodil do tváře.

Soudce Fairbanks stroze prohlásil: „Mám za to, že právnímu zástupci bude známo, že při tomto předběžném prohlášení právní zástupci mají pouze vytknout fakta, která hodlají prokázat výslechem svědků, tak, aby porotci předkládaným důkazům porozuměli a chápali je. Na vývody dojde později.“

W. Barclay Stanton pohodil hlavou, zavrtal se pohledem do A. B. Carra a zhluboka se nadýchl.

Selby tiše vyklouzl ze soudní síně.

Venku na chodbě narazil na Sylvii Martinovou, pilně zaměstnanou škrábáním poznámek na složený kus novin.

„Haló, Dougu,“ zavolala na něho, zvedla hlavu a strčila tužku a novinový papír zpátky do kabelky. „Co si o tom sporu myslíte vv?“

„Já nemyslím… odbyl ji se smíchem Selby. „Jen teď jsem tam na chvilku zapadl a vyslechl něco málo ze zahajovacích ohňostrojů.“

„ Viděl jste, co A. B. C. udělal s tou buchtou?“

Selby kývl.

„Nikdy byste nepoznal, že to je ta samá holka. Vypadá čistá jako lilium.“

„Připadá mi, že všichni máme sklon podceňovat Carrův talent. Když se nad tím zamyslíte, je jasné, že nebude tak pošetilý, aby před soud v zemědělském okrese přivedl klientku, která by mohla převzít roli neřestné ženy-upíra, tak jak nám je předvádějí ve filmu. To dá rozum,“ odvětil Selby.

„W. Barclay Stanton tomu sporu také moc nepomůže. Zastupuje bratra zůstavitelky a bere sám sebe náramně vážně. Ale A. B. C. zná báječný způsob, jak všechno, co udělá, propíchnout. Stanton vyrukuje s nafouklým, plamenným, květnatým kecem a Carrovi stačí jedno dvě slova a někdy jen gesto, aby mu z něj vypustil všechen vzduch.“

„W. Barclay Stanton je z lidí, kteří se cpou břichem dopředu… Víte co, Sylvie?“

„Copak?“

„Tak jsem si říkal: Má-li v sobě Anita Eldonová tolik schopnosti přetvářet se - chápete, mohla by z ní být moc dobrá herečka.“

„Kam s tím miříte?“

„K popisu ženy, kterou Coleman Dexter viděl vycházet z Roffova pokoje - jen tak uvažuji, zda by Anita Eldonová nemohla…“

„Tamta ženská byla bruneta, Dougu.“

„A co má být? Copak se takové věci nestávají?“

„Ano, možné to je, přetváření, určité… ovšem on se na ni nepodíval pořádně, Dougu.“

„To vím. Ale což kdyby se pořádně podíval teď. Je to někdo úplně jiný, než jak jsme ji viděli včera. Když se snaží tvářit skromně, začne vypadat nenápadně, a jestliže náhodou byla tou ženou, která včera dopoledne bezprostředně po vraždě vycházela z onoho pokoje a snažila se vypadat nenápadně, pak - tedy, prostě mě napadlo, že by tu mohla být jakási podoba.“

Sylvia Martinova se nad tím zamyslela a konečně řekla: „Pámbů ví. Myslíte, že bychom ho sem měli dostat, aby si ji omrkl, Dougu?“

„Nebyl by špatný nápad zavolat mu a zeptat se ho, zda by nemohl přijít k soudu, vklouznout jako divák do soudní síně a pečlivě si prohlédnout Carrovu mandantku. Určitá možnost, že by to mohla být žena, kterou Coleman Dexter viděl vycházet z pokoje, tu určitě je.“

„Dougu, já to zkusím. Jak to uděláme? Zavoláme mu? Nebo by bylo líp, kdybychom ho navštívili a vysvětlili mu to?“

„My to neuděláme nijak, Sylvie,“ Selby zakroutil s úsměvem hlavou. „To nechám na vás. Víte, já v tomto případě nemám žádné úřední postavení a jsem tu jako pouhý návštěvník. Mám dojem, že Carl Gifford jakoukoliv mou činnost nelibě nese.“

„To je mu podobné.“

„Tedy - vlastně mu to ani nemůžete zazlívat.“

„Houby, Dougu. Máte víc mozku v malíčku, než má on v celém těle. Je to chlap, který myšlení jenom předstírá. Vy jste se vzdal svého úřadu, abyste mohl vstoupit do armády. A on byl zatraceně rád, že po okresním prokurátorství mohl chňapnout, aby mu poskytlo dobrou výmluvu … on …“

„Nechte to plavat,“ smál se Selby. „Koukněte, jestli se vám podaří chytit Colemana Dextera a požádat ho, aby zaskočil do soudní síně. Co je jinak nového - nic?“

„Podařilo se nám vypátrat trochu víc o Carrovi a jeho bílých gardéniích.“

„A co je to?“

„S Anitou Eldonovou se nikdy nesetkal. Měla přijet z Východu tímtéž vlakem jako vy, ale na poslední chvíli si to rozmyslela a rozhodla se letět. Se svou letenkou se ovšem dostala jen do Los Angeles a usnesla se zůstat tam přes noc a ráno jet zpátky do Madison City autobusem. Myslela, že tu autobusem bude dřív než vlakem a že se včas spojí s Carrem. Jenže zaspala, ranní autobus zmeškala a přijela až tím, který dorazil teprve chvilku po vlaku. Zatelefonovala Carrovi domů a zjistila, že je pryč - víte, že tady Carr nemá žádnou opravdovskou kancelář. Já vám povím, Dougu, kdyby ten dům mohl mluvit, sázím se, že by nám vykládal celé romány. Jenže teď nám jde o román Anity Eldonové a ten - jak vidíte - dává starému A. B. Carrovi bezvadné lékařské vysvědčení.“

Selby přikývl. „A podařilo se vám objevit ještě něco o Fredu Albionu Roffovi?“

„Nic moc. Ten rozhovor s Inez Stapletonovou … nerada na to narážím, Dougu, ale to je skutečně úhelný kámen cele historie.“

„Prověřili hotelové záznamy, aby se ujistili, že opravdu mluvil s Inez Stapletonovou?“

„S někým na jejím telefonním čísle. A o tom, že v té době ve své kanceláři byla, není myslím sporu.“

„Udělali něco, aby si v tom hotelu v Los Angeles ověřili všechno? Pokusili se zjistit, zda ho někdo navštívil nebo ne?“

„Nevím, Dougu. V tomhle směru jsem nepátrala ani já… Pokud vím, zabývá tím losangeleská policie.“

„Půjdu si zase sednout do soudní síně,“ oznámil Selby. „Koukněte se, zda byste přiměla Colemana Dextera, aby sem přišel. Nikomu jinému o tom nic neříkejte. A udělejte to nenápadně, aby se o tom nedozvěděl Carr. Kdyby zjistil, co právě podnikáte… Nu, zůstane to čistě mezi námi.“

„Rozumím. Dougu. Vy tu budete?“

„Budu.“

Selby se vrátil do soudní sině.

Inez Stapletonová právě vyslýchala svědkyni, která zřejmě jednu dobu v domě pracovala jako služebná. Inez - štíhlá a půvabná, stála před ní, a Selby poznal, že se jí povedlo upoutat zájem porotců. Pokyny soudce Fairbankse a připomínky A. B. Carra F. Barclayem Stantonem očividně otřásly a alespoň dočasně ho umlčely.

„A teď, paní Dixonová, povězte prosím porotě, co přesně jste při té příležitosti zpozorovala.“

„Myslíte tu chvíli, kdy paní Otleyová slečně Prestonové zabránila napsat ten dopis?“

„Ale, ale, to je od svědkyně trochu odvážný závěr, že slečně Prestonové někdo zabránil napsat dopis,“ poznamenal poněkud posměšně starý A. B. Carr.

Inez Stapletonová se k němu prudce obrátila a bojovně řekla: „To přesně hodláme prokázat.“

Carr velice blahosklonně pokynul rukou. „Jen do toho a prokažte to, můžete-li. Já budu první, kdo to uvítá. Beru svou poznámku zpět, Vaše Ctihodnosti, chtěl jsem proti tvrzení svědkyně vznést námitku, a to z toho důvodu, že šlo o pouhý dohad svědkyně, ale zdržím se jí. Jen prosím, vyslechněme si, jak bylo slečně Prestonové zabráněno v napsání dopisu.“

„Pokračujte,“ vyzvala svědkyni Inez Stapletonová.

„Tak teda, slečna Prestonová povídala, že chce napsat svý sestře - „

„Její sestrou míníte Barbaru Honcuttovou - paní, která tu sedí nalevo ode mne?“

„Správně. To je paní Honcuttová.“

„Výborně. A slečna Prestonová řekla, že chce své sestře napsat dopis?“

„Ano.“

„A učinila Marta Otleyová něco, aby jí v napsání toho dopisu zabránila?“

„Učinila.“

„A co?“

„Teda šla pro plnicí péro a pak slečně Prestonové řekla, že v něm není inkoust. Ale doopravdy udělala to, že šla ven a pero vypumpovala do výlevky, takže pak byla jistá, že je suchý. A žádný jiný inkoust v baráku nebyl a slečna Prestonová jí řekla, aby druhý den nějaký inkoust do plnicích per sehnala, a tím to skončilo.“

Inez Stapletonová pohlédla na porotu a viděla, že porotci pozorně naslouchají. Pak vrhla pohled na Carra a spatřila, jak mu kolem koutků úst hraje lehký úsměv.

„Nyní bych se vás chtěla otázat, jak to bylo v době, kdy Elsa Prestonová chtěla jet na návštěvu ke své sestře Barbaře Honcuttové. Jak to tenkrát bylo?“

„No tak, slečna Prestonová Martě Otleyové nařídila, aby opatřila jízdenky, že pojedou na tři nebo čtyři týdny navštívit její sestru. Marta Otleyová z toho zřejmě byla na větvi. Honem se snažila něco vymyslet a najednou řekla:„Copak jste zapomněla, že máte na příští týden smluvenou návštěvu u zubaře? Měla byste radši počkat, až budete mít ten zub v pořádku.“

„A co se stalo?“

„No slečna Prestonová potom řekla, že to je pravda, a tak se stalo, že nejely.“

„Můžete zahájit křížový výslech,“ prohlásila Inez Stapletonová a posadila se.

Starý A. B.Carr si rukou pročísl pramen vlnitých vlasů. Vstal a asi minutu nebo dvě svědkyni mlčky pozoroval zkoumavým pohledem.

Svědkyně na něho bojovně zírala, jako by ho varovala, jestliže se pokusí změnit jen čárku v její výpovědi.

Starý A. B. Carr se na ni usmál, jako by ji chtěl uklidnit, a pak zpola obešel svůj stolek a postavil se tak, aby jí viděl přímo do tváře. Choval se jako laskavý přítel, jemuž nejde o nic jiného než pomoci svědkyni, aby si své svědectví srovnala v hlavě.

„Ona jí tedy připomněla, že je objednaná k zubnímu lékaři?“ zeptal se hovorovým tónem, který ničím nepřipomínal tón křížového výslechu.

„Tak jest.“

„Slečnu Prestonovou nějak zlobily zuby?“

„Ano.“

„Za tu dobu, co jste byla zaměstnána u slečny Prestonové a vídala jste ji s paní Otleyovou pohromadě, všimla jste si, že Marta Otleyová vykonává na slečnu Prestonovou nepatřičný vliv, pouze při těchto dvou příležitostech ?“

A Carr zvedl pravici se dvěma vztyčenými prsty, aby zdůraznil počet dvou.

„Ano, pane.“

„Za jak dlouho to bylo?“

„Asi za půl roku.“

„Měla jste paní Otleyovou ráda?“

„Nebyla špatná.“

„Znala jste sestru slečny Prestonové, Barbaru Honcuttovou?“

„Ne.“

„Nebo jejího bratra Harveye Prestona?“

„Ne.“

„Nu a přirozeně,“ pokračoval Carr, „jako poctivá a otevřená žena, když jste pozorovala, jak se Marta Otleyová pokouší slečnu Prestonovou ovlivňovat, bylo vám to proti mysli, měla jste jí to za zlé, že ano?“

„Tedy … tedy, ano.“

„Na vás si nepřišla, viďte?“ ptal se Carr. „Vy jste dobře viděla, oč paní Otleyové jde. Vás nijak nezmátla.“

„To tedy určitě ne! Já ji měla spočítanou, hned jak jsem se na ni prvně koukla.“

„A jako čestný a přímý člověk jste přirozeně těžce nesla, že tam je, a pohoršoval vás špatný vliv, kterým působila na slečnu Prestonovou?“

„Přesně tak.“

„Takže,“ prohodil Carr, jako by se už vlastně s celou tou záležitostí vypořádal, „vy jste Martu Otleyovou neměla ráda.“

„To jsem neřekla.“

Carr udiveně pozvedl obočí. „VadiIa vám její snaha ovlivňovat slečnu Prestonovou?“

„Jistě.“

„A věděla jste, čeho se snaží dosáhnout?“

„Ano.“

„Po celou tu dobu?“

„No, ano.“

„Věděla jste to hned, jak jste ji viděla, není-liž pravda ?“

„Teda, nevím, co tím chcete říct.“

„Rozuměl jsem tomu tak, že jste pravila, že jste se na ni jen koukla a věděla jste, co a jak,“ vysvětloval Carr trpělivým hlasem.

„To ano, řekla bych, že ano.“

„Nu, a co to bylo, co ve vás v tom okamžiku, kdy jste se na paní Otleyovou poprvé koukla, vzbudilo takový dojem, že vás napadlo, že se pokusí ovlivnit slečnu Prestonovou, aby ve své závěti vydědila svého bratra a sestru a odkázala celý svůj majetek jí, Martě Otleyové?“

„No, to se prostě dalo poznat ze všeho, co dělala.“

Carr zvedl ruku a hýbal prsty, jako když dopravní policista na křižovatce dává řidiči znamení, aby couvl. „Já teď mluvím o té minutě, kdy jste se na ni jen koukla, paní Dixonová. Když jste ji poprvé viděla.“

„No… tedy … to se rozumí…“

„Jinými slovy - šlo o jakýsi intuitivní odhad její situace. Říkám to dobře ?“

„Tedy … myslím, že ano.“

„Takže v tu chvíli, kdy jste na Martu Otleyovou koukla, podvědomě jste poznala, že se pokouši ovlivnit slečnu Prestonovou, aby vydědila svého bratra a sestru.“

„No, tak brzy zase ne.“

„Nechci vašemu svědectví špatně rozumět,“ pravil Carr s velkodušností muže, který žádá, jen co je správné a spravedlivé. „Tedy, já vás pochopil tak, že jste se vyjádřila, že jste věděla, co a jak, hned jak jste se na paní Otleyovou prvně koukla. Jestliže jste to tak neřekla, dovolte prosím, abych se vám omluvil. Pokud jste to řekla a nemínila jste to tak, pak můžeme vaši výpověď pozměnit. Tedy řekla jste to nebo ne?“

„Tedy… tedy… myslím, řekla.“

„Ale nemyslela jste to tak.? Chcete teď své svědectví pozměnit?“

„Ne, já to tak myslela.“

„Dobře,“ souhlasil Carr. „Teď tedy máme pevně stanovený výchozí bod vašeho svědectví. Hned od prvního okamžiku, kdy jste se koukla na Martu Otleyovou, intuitivně jste poznala, že se pokouší vykonávat na Elsu Prestonovou nepatřičný vliv. A protože sama jste přímá a čestná žena, zazlívala jste jí to.“

„Ano. Zazlívala.“

„A tedy, od první chvíle, kdy jste se na Martu Otleyovou koukla, byl tu jistý antagonismus, určitá nevůle.“

„Dobrá, když to chcete říct tímhle způsobem.“

„Tady nejde o způsob, jaký chci já,“ pravil Carr, obrátil se k porotcům a rukou udělal male zahrnující gesto, „jde o to, jaký způsob si přejí porotci. Ti chtějí znát fakta, paní Dixonová. Musejí zjistit fakta.“

„Tak dobře.“

„Vaše odpověď zní ano?“

„Ano.“

„Výborně, to bychom tedy měli. A teď, během šesti měsíců, po které jste byla v domě, na vašem nepřátelském postoji vůči paní Otleyovc se nic nezměnilo, či snad ano?“

„Tedy, já nevím.“

„Pokud rozumím vašemu svědectví, paní Dixonová, vaše počáteční nevůle byla vyvolána faktem, že jste věděla hned od okamžiku, kdy jste se poprvé koukla na paní Otleyovou, že se pokouší Elsu Prestonovou ovlivnit, aby ve své poslední vůli vydědila svého bratra a sestru. A teď, jestliže se vaše city k paní Otleyové změnily, muselo to být proto, že jste vlivem dalších událostí dospěla k názoru, že jste se ve svém prvním hodnocení mýlila.“

„A to zas ne, nemýlila. Čím víc jsem ji pozorovala, tím víc jsem věděla, že mám pravdu. Ukazovalo mi na to všechno, co dělala.“

„Z toho důvodu jste tedy své city vůči ní nikdy nezměnila.“

„To bych řekla, že ne.“

„Takže cítila jste nevůli vůči Martě Otleyové po dobu plných šesti měsíců, kdy jste byla zaměstnána u slečny Prestonovc a bydlela s Martou Otleyovou pod jednou střechou? Nazývala jste to spravedlivá nevůle, ale byl to antagonismus, úplný odpor. Je to tak?“

„Ano.“

„A vzhledem k tomu, že Marta Otleyová byla průměrně inteligentní ženou, předpokládám, že brzy přišla na to, co k ní cítíte.“

„Tedy, řekla bych, že věděla, že ji nějak extra nemiluju.“

„Vytvořila se tedy situace, kdy docházelo ke třenicím?“

„Nevím, jestli bych tomu tak říkala.“

„Pak tedy,“ začal s úsměvem Carr, „jako přímá, čestná žena a člověk, který hned, jak na ni poprvé koukl, věděl, jakou hru Marta Otleyová hraje, rozhodla jste se, že jí to neprojde, když vy tomu budete moci zabránit, že ano?“

„Ano, to jsem si řekla.“

„A tak jste měla oči otevřené.“

„Správně.“

„Po celých šest měsíců?“

„Ano, pane.“

„A za celou tu dobu, vzdor tomu, že jste tam byla, bydlela přímo v domě, každou minutu jste byla ve střehu, pevně rozhodnutá Martě Otleyové zkřížit plány a její záměr překazit - za celou tu dobu jste viděla jen dvě ukázky nepřípustného vlivu, o nichž jste právě svědčila.“

Carr znovu zdvihl pravici vysoko nad hlavu a vztyčil první a druhý prst.

Svědkyně váhala.

„Pouze při dvou příležitostech za půl roku,“ opakoval Carr a mírně mával rukou, jako by chtěl upozornit na své strnule natažené prsty.

„To tedy ne, když se na to podíváme zblízka, takových věcí byla spousta.“

„Proč nám tedy o nich nepovíte?“

„Já už je zapomněla.“

„Vy jste je zapoměla - vzdor svému rozhodnutí, že Martě Otleyové zkřížíte její plány?“

„Byly to maličkosti.“

„A ty dvě příhody byly významné?“

„To teda určitě byly.“

„Dobrá, podívejme se na ty dvě příhody zblízka,“ řekl Carr s co nejpřátelštějším úsměvem. „Tedy - slečna Prestonová si dávala ošetřit zuby?“

„Ano, pane.“

„Trvalo to delší dobu ?“

„Měsíc nebo tak.“

„Ony ji zuby bolely?“

„Přirozeně.“

„A návštěvu zubního lékaře stále odkládala, že?“

„Tedy, já nevím…“

„Slyšela jste, jak si nějaký čas naříká na zuby, než šla k zubnímu lékaři ?“

„Ano. Nechtěla k němu jít.“

„Přesně tak. A když se konečně rozhodla, že půjde, byl zubní lékař ochoten ošetřit ji ihned, neměla nějaké potíže, když se chtěla objednat?“

„Ano. Musela dva nebo tři týdny čekat, než se k němu dostala.“

„Takže se jí k zubnímu lékaři zvlášť nechtělo, a když se objednala, ještě to nějakou dobu trvalo. Tedy, paní Dixonová - čistě abychom byli spravedliví - nedomníváte se, že by si Marta Otleyová asi byla vymyslela něco lepšího než domluvenou návštěvu u zubaře, kdyby byla chtěla na Elsu Prestonovou vyvinout nepřípustný nátlak a odvrátit ji od návštěvy sestry?“

„Tedy, v té chvíli si nic jiného nevymyslela.“

„Jste jista, že si to vymyslela?“

„Ale vždyť vy jste to tak zrovna řek.“

„Možná že jsem vám tuto formulaci napověděl,“ připustil Carr, „ale těmito slovy jste to řekla - tedy jste se mnou souhlasila. Vymyslela si to nebo nevymyslela?“

„Tedy, podle mýho - vymyslela.“

„Avšak ta návštěva u zubního lékaře skutečně byla smluvená.“

„Myslím, že ano.“

„Marta Otleyová tedy ve skutečnosti slečně Prestonové pouze připomněla, že je objednaná u zubního lékaře - a nic víc.“

„Ano.“

„Víte, že jsou lidé, kteří si najímají sekretářky, aby jim připomínaly jejich schůzky?“

„Asi jo, ano.“

„A nevykonávala Marta Otleyová ve skutečnosti povinnosti sekretářky?“

„Připadalo mi, že si to o sobě myslí.“

„Čili, jestliže slečně Prestonové připomněla, že má sjednanou návštěvu u zubního lékaře, dělala vlastně to, zač byla placená?“

„Já se na to koukám jinak.“

„A jak to bylo při té druhé příležitosti, když Else Prestonové zabránila napsat sestře tím, že prohlásila, že její plnicí pero vyschlo - bylo to pero skutečně prázdné?“

„Přirozeně, když všechen inkoust vypumpovala do výlevky.“

„A do které výlevky ten inkoust vypumpovala?“

„Do vestavěného dřezu vzadu v chodbičce.“

„Jak jste se dozvěděla, že inkoust vypumpovala tam?“

„Protože jsem druhý den našla na stěnách dřezu kapičky vody s inkoustem.“

„A jiný inkoust do plnicích per v domě nebyl ?“

„Ne.“

„A slečna Prestonová Martě Otleyové nařídila, aby druhý den inkoust koupila?“

„Ano.“

„A koupila ho Marta Otleyová?“

„Myslím, že ano.“

„A plnicí pero bylo plné?“

„Ano, pane.“

„Takže následující den slečně Prestonové už nic nebránilo napsat dopis sestře?“

„V tu dobu už to pravděpodobně pustila z hlavy.“

„Říkala něco takového?“

„Ne.“

„Zmínila se o tom vůbec?“

„Ne.“

„Ale plnicí pero tu bylo a mohla sestře psát?“

„Řekla bych, že ano.“

„A kdo tedy to pero naplnil?“

„Nevím.“

„A kapky vody s inkoustem jste na stěnách dřezu našla příští den?“

„Ano, pane.“

„Poté, kdy někdo do plnicího pera načerpal inkoust?“

„Teda to nevím, jestli to bylo předtím nebo potom.“

„Mohlo to byt i potom ?“

„Teda, pochybuju…“

„Víte to?“

„Ne.“

„Tedy - mohlo to být poté, co bylo pero naplněno?“

„Ano, to mohlo.“

„A byla tam voda zbarvená inkoustem?“

„Ano, pane.“

„Vy víte, že to byl inkoust?“

„No, já myslím, že to inkoust byl.“

„A nemyslíte, že kdyby pero bylo do onoho dřezu vyprázdněno den předtím, že by se byla voda přes noc vypařila?“

„Ne… nevím. Pochybuju.“

„Ale nevíte, zda se tam ta inkoustová voda dostala ten den nebo den předtím ?“

„Tedy, nemyslím, ale když se to tak vezme, nevím.“

„Přísahat byste na to nemohla?“

„Ne.“

„Takže není vyloučené, že když paní Otleyová plnicí pero naplnila inkoustem, mohla přebytečný inkoust smýt do vestavěného dřezu nebo si mohla inkoustem potřísnit ruce a u zapuštěného dřezu si je opláchnout.“

„Možný to je.“

Carr se zasmál. „A tyhle dvě věci byly vše, co jste viděla za šest měsíců trpělivého, bedlivého pozorování. A to jste tam s oběma ženami žila pod jednou střechou pevně odhodlaná pozorovat Martu Otleyovou jako ostříž, abyste jí zabránila uskutečnit její plán. Nic jiného než pouze tyto dvě věci jste neviděla.“

„Teda, to jsou dvě věci, na který si teď můžu vzpomenout.“

„A po celou tudobu, od okamžiku, kdy jste se na Martu Otleyovou koukla, jste vůči ní cítila odpor?“

„To jsem neřekla.“

„Měl jsem dojem, že ano,“ odporoval se smíchem Carr. „Ale nakonec – přenecháme porotě, aby se upamatovala, co jste řekla. Není to zvlášť důležité. Jde o to, paní Dixonová, že jste s těmi dvěma ženami žila šest měsíců v jednom domě! Dávala jste bedlivý pozor. Pečlivě jste naslouchala. Byla jste zarytě odhodlána zkřížit Martě Otleyové její plány. Nic vám na ní nemohlo ujít. Sledovala jste každý její pohyb.

Poslouchala jste a dávala jste pozor na každé její slovo ve snaze najít nějaký doklad prokazující, že uskutečňuje svůj cíl - nenáležitě ovlivnit Elsu Prestonovou. A přece jediné dvě epizody, které jste viděla, byly tyto: jednou, kdy v domě nebyl inkoust do plnicího pera, ale Marta Otleyová druhý den inkoust opatřila a plnicí pero naplnila, a podruhé, kdy slečnu Prestonovou upozornila na sjednanou návštěvu u zubního lékaře a slečna Prestonová u něho skutečně objednána byla.“

Svědkyně vysílala úpěnlivé pohledy k Inez Stapletonové v němé prosbě o pomoc.

„Rozuměla jste mi?“ zeptal se Carr.

„Rozumím, jak jste to myslel.“

„Co mi na to můžete odpovědět?“

„Podle mýho to tak není poctivé.“

„Ale jedině na tyto dva příklady si vzpomínáte - kdyby bylo došlo ještě k něčemu jinému, byla byste o tom řekla právní zástupkyně Barbary Honcuttové. Musela byste to povědět porotcům. Tyto pouhé dvě příhody jsou všechno, nač se můžete upamatovat?“

„Teď zrovna ano.“

Carr se s úsměvem uklonil. „To je všechno, paní Dixonová, a děkuji vám za to, že jste vůči nám byla velice korektní.“

Doug Selby se obrátil, zadíval se dozadu soudní síně a zachytil pohled Sylvie Martinové. Stála tam a vedle ní Coleman Dexter.

„Vaše další svědkyně?“ zeptal se soudce Fairbanks.

„Čistě jen pro protokol. Vaše Ctihodnosti,“ pravil Carr zdvořile. „Chci prohlásit, že tato poslední vůle byla podepsána v mé kanceláři v Los Angeles, jak ostatně teď vysvitne ze svědecké výpovedi. Byli přítomni dva svědci, kteří ji spolupodepsali. Jeden z nich, pan Franklin L. Dawson, je značně zaneprázdněn svými obchodními povinnostmi. Je přítomen v soudní síni, a budou-li si ho naši odpůrci přát předvolat, je dosažitelný.

Soud se jistě rozpomene, že již svědčil v souvislosti s běžným projednáváním poslední vůle. Jestliže si tedy protistrana přeje předvolat ho ve věci své námitky proti platnosti závěti z důvodu nepřípustného vlivu, pan Dawson je k dispozici. Nicméně pokud by si ho předvolat nepřála, byl bych rád, kdyby byl pan Dawson od další účasti při soudním řízení omluven vzhledem k tomu, že jeho přítomnost zde od něho vyžaduje značnou obět.“

„Hodláme ho předvolat,“ zahřímal W. Barclay Stanton.

„Pak ho lze dosáhnout,“ podotkl Carr. „Pane Dawsone, zaujal byste laskavě místo pro svědky?“

„Nechceme ho předvolávat právě nyní,“ vpadla Inez Stapletonová.

Carr na ni poněkud překvapeně pohlédl. „Pokud vím, pan Stanton ho předvolat chtěl.“

„Přiveďte ho na místo pro svědky,“ vyštěkl Stanton. „Vyslechnu ho v zájmu svého mandanta Harveye Prestona.“

„Výborně,“ řekl Carr.

Selby se po špičkách vzdálil dozadu a pokynul Sylvii Martinové. Vyšla za ním na chodbu s Colemanem Dexterem.

„Tak co?“ zeptal se Selby.

„Jak se daří, pane Selby ?“ pozdravil ho Dexter. „Ať mě čert vezme, že byste nepoznal, že tahle ženská je ta samá ženská, kterou jsme včera spolu zahlédli v hotelu! Poznal byste to?“

„Hodně se změnila,“ připustil Selby. „Jen bych rád věděl, zda to náhodou není ta žena, kterou jste včera dopoledne viděl vyjít z Roffova pokoje.“

„Na to už se mě ptala slečna Martinová,“ odpověděl Dexter, a jsem nerad, že vám musím dát odpověď, kterou vám dávám. Odpověď zní, že já prostě nevím. Kdybyste se mě včera zeptali, jestli ta blondýna, která bydlí v sousedním pokoji vedle toho, co se stala vražda, je ta ženská, kterou jsem viděl vycházet od Roffa, byl bych vám odpověděl, že bezpečně ne, ani nápad. Ale teď to vypadá tak, že já prostě nevím, pane Selby. A je mi jasné, že vám tím, lidi, moc nepomůžu. Strašně nerad dělám hloupého, ale tak to zkrátka je.“

„Vy prostě nemůžete říci?“ zeptal se Selby.

„Abych vám pravdu řekl, nemůžu. Za tu dobu - od včerejška, kdy jsem ji poprvé viděl v hotelu, do dneška - se ta žena tolik změnila – tedy, abych vám pravdu řekl, pane Selby, s klidem bych šel k soudu odpřisáhnout, že jsem tu ženu nikdy v životě neviděl - tu, která tam teď sedí. Ale hádám, že je to Anita Eldonová, tatáž paní, kterou jsem desetkrát zahlídl v hotelu, a že jsem si ji prohlíd pořádně, to tedy můžete být jistý. Změnila úěes a cosi ve svém obleěení a vůbec - celý způsob, jak teď nosí šaty, ji dělá úplně jinou. Je jak sladká, plachá, malá školačka, ale když jsem ji včera viděl v hotelu, nesla se jak milión dolarů. Ta věděla, co má na sobě a kolik obnáší, co má v tom na sobě. Prostě taková ta sorta, za kterou se rád ohlédnete, co má ráda, když se za ní ohlédnete, ale když vás při tom, jak si ji prohlížíte, načapá, sjede vás suverénním pohledem. Nepovedlo se mi to dobře vystihnout, ale…“

Selby se zasmál. „Řekl bych, že jste to vystihl dokonale. Ale jde o něco jiného - je možné, že by to žena, kterou jste viděl vycházet z Roffova pokoje, být mohla?“

„Myslím, že mohla, ale nemohu říci, že byla. Mohla by to být třeba i ta paní advokátka. Jsou obě stejně stavěné, štíhlé, pěkná postava a to všechno. Chápejte, majore, já se čistě jen otočil a letmo jsem se po ní ohlédl. Neměl jsem žádný důvod podívat se na ni dvakrát. Pro mě to prostě byla ženská s prádlem. Teprve později jsem si vzpomenul na ten papír, který ležel na chodbě nedaleko mých dveří. Ani jistě nevím, jestli jsem ho viděl zatřepetat, nebo až když už ležel na podlaze, anebo jak to bylo. Avšak když jsem si to později nechal projít hlavou, měl jsem z jakéhosi důvodu dojem, že ten papír upustila ona. Já jí prostě nevěnoval pozornost. Šel jsem po chodbě do svého pokoje a myslel jsem na něco jiného. Nic víc. Obávám se, že nemohu udělat nic, čím bych vám pomohl, kromě toho, že mohu přísahat, že právě v tu dobu vyšla z pokoje žena a nesla přes ruku prádlo.“

„Víte, že nějaká žena v tu dobu vyšla z onoho určitého pokoje?“

„Na to mohu přísahat, majore Selby, a v tomto bodě se mnou žádný advokát na světě nehne. Dojde-li však k identifikaci té ženy – abych vám pravdu řekl – nebudu prostě vůbec k ničemu. Poslouchal jsem tam vevnitřtoho advokáta Carra, a – mě je úplně fuk, co to bylo za ženskou, ale identifikovat bych ji nemohl, protože kdybych se octl na místě pro svědky a pokoušel se označit kteroukoliv ženu, mé svědectví by nebylo k ničemu, ani kdyby mě tenadvokát svázal do kozelce. Spíš na tu ženu, kterou jsem viděl, vypadá ta advokátka než ta blondýna. Jenže já - já nemohu identifikovat nikoho.“

„Avšak mohl byste dosvědčit, že v tu jistou dobu z toho jistého pokoje vyšla nějaká žena?“

„Pane Selby, nějaká žena z toho pokoje v tu dobu vyšla. Myslím, že upustila papír, co se našel na chodbě, ale to odpřisáhnout nemohu. Mohu a chci přísahat, že z Roffova pokoje vyšla žena, a všichni právníci světa na tomhle svědectví nic nezmění.“

„Víte naprosto jistě, že vyšla právě z toho určitého pokoje?“

„Právě z toho určitého pokoje.“

„Sousední pokoj to být nemohl?“

„Ne, pane, nemohl. Vyšla z Roffova pokoje. Viděl jsem, jak otvírá dveře. Viděl jsem ji tam chvilku stát, a když mne zahlédla, zatvářila se jaksi překvapeně. Stál jsem sehnutý, jak jsem zamačkával špačka cigarety, a když jsem zvedl hlavu, šla přímo proti mně. A já se otočil a šel jsem po chodbě pryč.“

„Když jste ji viděl poprvé, nevšiml jste si, že by v chodbě na koberci ležel papír?“

„Nevšiml, majore, ale ležet tam mohl. Myslím, že ho vytrousila ona, ale to je další, nač bych nemohl přísahat. Mohu pouze prohlásit, že si myslím, že ho upustila.“

„Ale teď si vzpomínáte, že tam ve chvíli, kdy jste vzhlédl od zamačkávání cigarety a spatřil přicházet tu ženu, na podlaze ležel papír.“

„Teď si vzpomínám, že ležel, ano, pane.“

„Můžctc určit, kdy to bylo?“

„Čas mohu určit docela přesně, majore Selby. Bylo devět hodin padesát minut a mohl bych přísahat, že jsem se nespletl o více než minutu – více nebo méně… Rozumějte, odpřisáhnu věci, které vím, ale nejsem-li si něčím naprosto jistý, nechci se o přísahu ani pokusit, protože kdybych se náhodou dostal na místo pro svědky, mohl by si ze mě nějaký advokát dělat šoufky.“

„To bude asi všechno, nač se vás můžeme ptát,“ končil Selby. „Lituji, že jsme vás obtěžovali.“

„Nic sc nestalo. Těší mě, že jsem vám mohl vyhovět. Rád bych vám pomohl v věci vyjasnit. Uzavřel jsem jednání o koupi pomerančové plantáže, budu v tomto městě žít a chci - tedy, však vy víte, chci dělat to, co je správné.“

„Pan Dexter měl dnes odpoledne opravdu hodně práce, Dougu,“ poznamenala Sylvia Martinova. „Ale všeho nechal a šel sem.“

Selby mu stiskl ruku: „Mockrát vám děkuji, pane Dextere, naprosto chápu váš postoj.“

Po Dexterově odchodu se Selby obrátil k Sylvii Martinové. „Svědek jako tenhle je mnohem lepší než ten, který se vám snaží zavděčit, vykládá věci, o nichž si myslí, že je chcete slyšet, a když pak přijde na místo pro svědky, úplně se rozsype.“

„Jako ta paní tam?“ zeptala se se smíchem Sylvia.

„To nebyla ani tak ta paní jako starý A. B. Carr,“ opravil ji Selby. „Všimla jste si, jak si s ní Carr tak dlouho pohrával, až prohlásila, že stačilo, aby na Martu Otleyovou koukla, a hned věděla, co je to zač. Vyplatilo se mu to. V tu ránu ji měl tam, kde ji chtěl mít. Může se k tomu vrátit, kdy ho napadne. A až v závěrečné řeči začne porotě přednášet své vývody, bude přirozeně tvrdit, že svědkyně byla vůči Martě Otleyové předpojatá od prvního okamžiku, kdy ji spatřila, hned od začátku nabyla přesvědčení, že se Marta Otleyová pokouší Elsu Prestonovou přimět, aby vydědila svého bratra a sestru, a tento chorobný předsudek živila a budovala plných šest měsíců.

Zeptá se poroty, jak by vůbec někdo na první pohled mohl podvědomě poznat, že se ten člověk pokouší někoho ovlivnit, aby v závěti vydědil své příbuzné.“

„A přece to svědkvně řekla jakoby nic, připadalo ji to úplně přirozené,“ doložila Svlvia. „Začátek křížového výslechu jsem neslyšela.“

„Zrazují nás právě ty věci, které říkáme naprosto přirozeně.“ přikývl Selby. „Nikdy nepodceňujte starého A.B. Carra. Kdyby ji bvl nenachytal na tohle, byl by ji docela určitě dostal na nějaký jiný chyták. Co byste tomu řekla, kdybychom si zajeli do Los Angeles a v hotelu, kde Fred Albion Roff tu noc bydlel, si všechno ověřili sami?“

Sylvia se podívala na hodinky. „Mám práci. Dougu. Musím…“

„To nám nezabere moc času. V jedenáct můžeme být zpátky. A bude to nakonec v rámci vašich povinností. Můžeme tam povečeřet, během večeře si možná stačíme párkrát zatancovat a…“

„Jsem jen slabá, bezpáteřná ženština,“ protestovala se smíchem Sylvia. „Umluvil jste mě. Jdu telefonovat do redakce.“

Kapitola 15

Sylvia Martinova a Selby seděli bok po boku v autobusu směřujícím do Los Angeles.

Její ruka náhle vyhledala jeho ruku a prudce ji stiskla: „Dougu, to je tak prima mít vás tu zpátky,“

„Je prima být zpátky.“

Odmlčela se a po chvíli dodala: „Jste zpátky, a přece jste se nevrátil. Jen jsem si vás na chvilku vypůjčila, teď bude všechno trochu snažší – a trochu těžší.“

„Jak to myslíte, Sylvie?“

„Snažší, dokud tu jste, těžší, až odjedete. Scházíte mi, Dougu. Mnoha lidem scházíte. Kraj vás potřebuje. Chcete se zase vrátit na okresní prokuraturu?“

„Nevím.“

„Samozřejmě, tentýž starý Doug Selby už ve skutečnosti nejste. Vyrostl jste, máte větší přehled. Proč se nechcete vrátit a pracovat opět jako okresní prokurátor?“

Obrátil se k ní obličejem. „Nevím, Sylvie. Chci pracovat. Chci dělat co nejlépe to, co dělat musím.“

„Abyste vydělal víc peněz?“

Netrpělivě zavrtěl hlavou. „Hromadit čím dál víc peněz mě neláká. Kdysi jsem své povolání posuzoval z hlediska peněz, dnes o něm raději přemýšlím pod zorným úhlem toho, zda něčeho dosáhnu.“

„V armádě, Dougu?“

„V armádě ne. Armáda je jen nástroj, prostředek k dosažení určitého cíle.“

„A kde tedy?“

„ Nevím. Vstupujeme do docela nové éry.“

„Ale Dougu, bude mír a budeme mocní. Budeme mít námořnictvo, letectvo a…“

„Budou nám zatraceně málo platné,“ skočil jí do řeči Selby, „ncbudeme-li mít určité ideály a vůli za tyto ideály bojovat. Musíme se rozhodnout, co chceme, a stanovit, jak toho hodláme dosáhnout. A nemáme času nazbyt, Zatímco se budeme rozhodovat a uvažovat, jiné národy nás předhoní.

Chtěl bych spolupracovat na nějakém pořádném úkolu, patřit k něčemu velkému, Sylvie. A nejlepší způsob, jak se zúčastnit nějakého velkého díla, je dobře vykonávat spoustu maličkostí.“

„V Madison City?“ zeptala se trochu zasněně.

„Třeba v Madison City, může být,“ odpověděl. „Národ se skládá z měst a města se skládají z lidi a je třeba, aby se lidé stmelili v národ. Spousta lidí ve spoustě měst bude muset…“ přerušil se uprostřed věty a rozesmál se. „To už jsme se ale dostali trochu moc daleko. Ale vrátím se možná do Madison City. Mohu být okresním prokurátorem. Mohu být soudcem. Avšak - ať už budu čím chci, vynasnažím se nezapomenout, že se každý člověk v každém povolání musí vyrovnat s novou odpovědností. Místo politiků musí nastoupit státníci. A vždy chci pamatovat, že se na velkém díle nejlépe mohu podílet tím, že dobře vykonám mnoho maličkostí.“

„Jako je třeba vypátrat vraha Freda Albiona Roffa?“ zeptala se rozpustile.

„Jako je třeba zachránit kamaráda, aby ho nezaskočili dva politikářští hrdlořezi,“ odpověděl Selby. „Vůbec se mi nelíbí, jak na to Carl Gifford jde. Nechává za sebe rozhodovat starého A. B. Carra, a až pak přijde na lámání chleba a starý Carr bezpečnostní orgány úplně zesměšní, Gifford svede všechno na úřadovnu šerifa - protože mu nedokázala naservírovat dost důkazů, aby mu umožnila dosáhnout odsouzení. A bude to vyhlížet naprosto věrohodně. Je tu dost indicií, aby průměrný občan nabyl dojmu, že ten Farley je skutečně vinen.

„Ale Dougu, copak právě tohle není jedna z věci, které nemůžete zabránit? Tím chci říci, někdo v takovém postavení jako Rex Brandon je okresnímu prokurátorovi víceméně vydán na milost a nemilost - v případě, že ten ho chce podtrhnout …“

„Na to je pravděpodobně v daném případě jediná odpověď,“ přerušil ji Selby.

„A to?“

„Je-li Farley vinen, sehnat usvědčující důkazy. Je-li nevinen vypátrat, kdo je vinen, a prokázat Farleyovu nevinu usvědčením někoho jiného.“

„Vy myslíte. Ze Farley je nevinný?“

„Nevím, snažím se to vypátrat.“

„Až Giffordovi dojde, co podnikáte, nebude se mu to zamlouvat.“

„Přesně tak.“

„Necháte toho?“

„Ne.“

„Ale říkal jste, že nechcete, aby si Gifford myslel, že strkáte nos, do čeho vám nic není.“

Selby se zasmál a odpověděl: „To, co podnikám, se snažím udělat tak, aby na kritiku bylo pozdě, až už to budu mít hotové.“

„A oni teď ještě nemají dost důkazů, aby docílili odsouzení?“

„Ani zdaleka ne. Když někomu chcete prokázat vraždu, musíte skoro vždycky dokázat motiv. Abyste mohla prokázat motiv, musíte toho hodně vědět o lidech, s nimiž máte co dělat. Vrah je naživu - má možnost mást stopy, krýt se. Zavražděný je mrtev, ten tu možnost nemá. V případě vraždy tedy první zásada je - dozvědět se co nejvíc o mrtvém.“

„Tímhle způsobem jste to sehrál vždycky, Dougu?“

„Tímhle způsobem jsme na to vždycky šli s Rexem Brandonem. A myslím, že je to dobrý způsob.“

Několik minut seděli mlčky. Sylvia Martinova se dívala z okna, pak zavřela oči, opřela hlavu o polštář opěradla a ospale řekla: „Tyhle případy vraždy jsou vždycky vzrušující, ale je prima mít vás tu zpátky, Dougu,“ a skoro okamžitě usnula. Její hlava pomalu, přirozeně klesala stranou, až se svezla a spočinula na Selbyho rameni.

Z autobusového nádraží v Los Angeles zamířili rovnou do hotelu Palma Vista. Před nimi tam byla již losangeleská policie aředitel hotelu nebyl zvlášť sdílný. Všechny své záznamy, všechno, co měl, předal policii. Host měl jeden meziměstský hovor.

„Jen ten jeden?“ přerušil ho Selby.

„Pouze jeden.“

„Přijal Roff ve svém pokoji nějaké návštěvy?“ Ředitel nevěděl a poněkud rozhořčeně se vyjádřil, že od něho nikdo nemůže žádat, aby něco takového sledoval. „Byly nějaké místní telefonní hovory?“

Příslušný záznam už rovněž předali policii. Ředitel měl dojem, že tu jeden takový hovor byl, a to do některého hotelu ve městě, ale určitě to nevěděl.

Selby nenápadně strčil loktem Sylvii Martinovou a široce zazíval.

„Tedy, víc už“ se s tím asi nedá dělat,“ prohlásil. „Přijeli jsme z Madison City a jsme unavení. Jak jste na tom s volnými pokoji ?“

Ředitel je předal recepčnímu, který shledal, že dva jednolůžkové pokoje mají, a velmi významně zdůraznil, že je každý v jiném poschodí.

Selby se mlčky zapsal a podal pero Sylvii Martinové. Když se i ta zapsala, Selby vážně vytáhl náprsní tašku a oznámil: „Moje zavazadla přijdou později. Zaplatíme předem. Je tu někde nějaká dobrá restaurace?“

Úředník je zasmušile ujistil, že žádná dobrá restaurace není, a to nejen zde, ale v celém městě: jídlo je příšerné, obsluha děsná, ceny vysoké. Se zapšklým pesimismem člověka se špatným zažíváním vracel Selbymu zpátky na desetidolarovku. Bývaly tu v okolí dva nebo tři slušné restauranty, ale nemohly sehnat pracovní síly - a když neměly personál, nemohly zůstat v provozu. A kromě toho se nedaly sehnat potraviny. Teď dostanete jídlo usmažené na žluklém tuku, připálené v příliš horkých troubách, neokořeněné a za strašidelné ceny. Cestou k výtahu Selby lhostejně prohodil k Sylvii: „Na shledanou za chvilku,“ a nechal se zavézt do svého pokoje.

Dopřál si přepych horké llázně a pak v tričku a kalhotách zavolal poslíčka.

Poslíček pozorně vyslechl Selbyho žádost, aby donesl dva balíčky nějaké žádanější značky cigaret a láhev skotské whisky.

„Sehnat bych to moh, ale něco by to stálo.“

Selby souhlasil, že hoden jest dělník mzdy své a že za prokázanou službu je třeba zaplatit. Podrobnosti obchodní transakce byly dojednány – a zatímco čekal na whisky, cigarety, dvě láhve sodovky, dvě sklenice a hodně ledu – Selby se dooblékl.

„Dvě sklenice?“ podtrhl ironicky poslíček. Selby mu pohlédl zpříma do očí. „A je tu snad nějaký důvod, proč by neměly být dvě?“

„Já o žádném nevím.“

„Jaký je tenhle podnik - bere se to tu přísně?“

„Nemáme tu rádi rámus.“

„Bez rámusu je všechno O. K.?“

„Všechno je O. K.“

„Měl jste předevčírem noční?“ zeptal se Selby.

„Hmm.“

„Co mi to ředitel nechtěl říci o panu Roffovi, který bydlel na devětsettrojce?“

„Nerozumím vám.“

„O té dámě, co ho navštívila,“ ledabyle pronesl Selby. „O co tu šlo?“

Poslíček chvilku váhal a pak vybreptl: „Teda, když už to stejně víte - no, však je vám jasný, jak to chodí. Špatně by se to vyjímalo v novinách.“

„To byla jediná návštěva, která za ním přišla?“

„Pokud vím, ano. Než přišla, nechal si nahoru poslat nějaký pitivo. Já sám osobně si myslím, že všechno bylo jak se sluší a patří, ale v novinách… teda, chápejte, je to prostě věc, o který se nemusí mluvit. Jak vy jste se to dozvěděl?“

„Já ji znám,“ řekl nedbale Selby. „Ale stejně je to kusanec, co?“

„To bych řek, že je to kus - úplná Greta Garbo. Vplula sem a nesla se, jako by jí to tu patřilo. Šla do výtahu a chtěla jet do devátýho patra. Věděli jsme, že tam nemá pokoj, a když nějaká karkulka přijde a jde takhle na věc, vždycky se přesvědčíme, kam má namířeno. A tak jsme ji merčili, jak jde do devětsettrojky, a starej mi řek, ať kolem toho pokoje párkrát přejdu a dám šmíra, jestli tam není nějaký kravál.“

„A byl?“

„Ale vůbec ne. Byla to správná mladá dáma - asi za hodinu vypadla a šla po svých. Já osobně myslím, že se ani nenapila.Nikomu neříkejte, že jsem to vypliv já, kdyby se vás náhodou někdo… no, vždyť víte o co kluše.“

„Vím o co kluše,“ ujistil ho Selby a podal mu další dolar.

Když poslíček odešel, zazvonil Selby k Sylvii Martinové. „Přijďte sem, dáme si whisky.“

„Smí se to, Dougu?“

„Smí se to, jen nesmíte dělat žádný rámus. Ujistili mě o tom přímo z hlavního stanu.“

Sylvia se zasmála a slíbila: „Budu jako myška, ale pět minut to potrvá.“

Za chvíli Selby uslyšel ťukání na dveře a otevřel. Nalil do sklenic whisky, stříkl sodovku, pak se přes bublající okraj usmál na Sylvii a pronesl: „Na zločin!“

„Na zločin. Proč se tváříte jako kočka, která právě úspěšně vyplenila kanáří klec?“

„Vmyslel jsem se do Roffova postavení,“ odpověděl Selby.

„Co to s tím má společného?“

„Víte, kdybych byl advokát a zrovna kápl na něco, co už jaksepatří stojí za to, a začal s tou informací chodit dům od domu, střelil bych ji samozřejmě tomu, kdo by podal nejvíc.“

„No a?“ zeptala se.

„Roff přijel vlakem ze Západu. Ten vlak jel přímo přes Madison City, ale on nevystoupil. Jel do Los Angeles a ubytoval se v tomhle hotelu. Chvilku tu pobyl a pak zavolal Madison City. Tedy, chtěl-li s někým v Madison City mluvit o něčem důležitém, mohl se stavit napřed tam. Prodáváte-li informaci tomu, kdo nejvíc přihodí, nesmíte mluvit jen s jedním zájemcem.“

„Dougu, vy myslíte, že tu měl schůzku se starým A. B. Carrem?“

„Myslím, že mluvil s Anitou Eldonovou. Pochybuji, že by se mu chtělo vyjednávat s druhým advokátem. Domnívám se, že chtěl napřed hovořit s klienty a teprve kdyby mu nic jiného nezbývalo, s advokáty.“

„Ale Inez Stapletonovou zavolal.“

„Protože musel. Na druhé straně byli klienti dva. Inez Stapletonová byla jediná, kdo byl s to dostat je oba pod jednu střechu. V prvním případě byla na straně nabízející jen jedna osoba - Anita Eldonová.“

„Víte jistě, že to byla ona?“

„Ne. Je to jen můj předpoklad a nejsem oprávněn ji identifikovat z moci úřední. Škoda že nemám její fotografii.“

„Ale já ji mám, Dougu.“

„Vy ji máte?“

Propána, to víte, že ano. Snad jste si nemyslel, že by Clarion nechal proběhnout miliónový dědický spor s krásnou plavovláskou, která se snaží přijít k balíku, a neměl její fotografie?“

Selby se zájmem na ni ostře pohledl: „Fotografii té blondýny, jak opravdu vypadá, nebo jak si ji vymódil Carr?“

„Tentokrát Carrovi uklouzla noha,“ odpověděla se smíchem Sylvia. „Zapomněl na marnivost své klientky. Byla možná ochotná objevit se jako prosté, plaché děvčátko, ohromené hrabivým světem, před soudem, ale nenechala si líbit, aby tak vypadala na fotografii v novinách.“

„Máte tu fotku s sebou?“

„Foto ne, ale obtah.“

„Ukažte, ať se na něj podívám.“

Sylvia vytáhla z kabelky složený list novinového papíru o rozměru asi tak osmkrát deset palců. Objevily se na něm tři fotografie: na prostředním byla svůdná, plavovlasá kráska Anita Eldonová, na levé A. B. Carr v záběru podtrhujícím působivost jeho ostře řezaných, inteligentních rysů a vpravo snímek Inez Stapletonové. A pod obrázky byl vytištěn titulek: Okouzlující hlavní postava a právní zástupci sporných stran, bojující o pozůstalost v ceně milión dolarů v dědické při, kterou právě projednává zdejší Nejvyšší soud.

„Myslím, že to postačí,“ řekl Selby a s kartáčovým otiskem v ruce přistoupil k telefonu, požádal, aby mu poslali poslíčka, a pečlivě zdůraznil, že to má být výhradně poslíček číslo čtyři.

Jakmile uslyšel zaklepání, otevřel dveře. Poslíček přejel Sylvii Martinovou oceňujícím pohledem, vyjadřujícím uznání cynického světáka, který už si nedělá žádné iluze, a tázavě se obrátil k Selbymu.

„Jsem zvědav, jestli tu ženu, která předevčírem večer vešla do pokoje devět set tři, poznáte na obrázku.“

„Pokusit se o to můžu,“ oznámil s ušklíbnutím poslíček. „Na hezkou kost zapomenu zatraceně málokdy.“ A poctil Sylvii dalším pohledem.

Selby před ním roztáhl list novinového papíru s obtahem a ukázal mu tři fotografie a titulek.

„Je to ona?“ zeptal se.

Poslíček zamyšleně zašilhal na papír, asi pět nebo šest vteřin na něj upíral zrak a prohlásil: „Je to ona.“

„Jste si tím jist?“ Selbyho hlas se zachvěl vzrušením.

„Jasan, jsem. Je to dobrá fotočka.“

„Jinými slovy, kdyby na to přišlo, můžete odpřisáhnout, že tato žena zde …“ řekl Selby a poklepal prstem na obrázek Anity Eldonové, „vešla do pokoje, který si najal ten chlapík - Roff…“

„Hej, počkat, o který mluvíte?“ zeptal se poslíček. Selby opět poklepal na snímek Anity Eldonové.

Poslíček zakroutil hlavou. „To ne. Nahoru šla tahle děvka,“ prohlásil a pevně a bez váhání položil prst na fotografu Inez Stapletonové.

Kapitola 16

V okně kanceláře Inez Stapletonové ještě svítilo světlo. Selby stoupal po schodech a nohy mu únavou připadaly stejně těžké, jako mu bylo těžko u srdce. Prošel chodbou, vzal za kliku dveří do kanceláře a zjistil, že je zamčeno. Zaklepal a po chvíli zaklepal znovu a hlasitěji.

Uvnitř na kobercem pokryté podlaze se ozvaly kroky. Na druhé straně dveří spočinula na klice nějaká ruka, jako by chtěla odemknout. Pak zřejmě znepokojeně zaváhala a hlas Inez Stapletonové zvolal: „Kdo je to?“

„To jsem já, Doug, Inez.“

„Jste sám?“

„Ano.“

Odemkla dveře a pustila Selbyho dovnitř.

Byla bledá a vypadala vyhuble. Od únavy měla tmavé kruhy pod očima, její rysy byly usoužené a skleslé, ale hlavu držela vztyčenou a ramena vzpřímená.

„Snažila jsem se trochu doplnit svou právní munici,“ řekla a místo úsměvu jen zkroutila rty. „Většinou jsou to slepé patrony.“

„Chci s vámi mluvit,“ odpověděl Selby, „ale nerad bych vás nutil k rozhovoru, jste-li unavená.“

„To nevadí. Právě jsem zavírala a chtěla jsem se chystat domů.“

„Je už jedna pryč,“ připomenul Selby.

Selby ji předpokojem následoval do její pracovny, posadil se do křesla, na něž mu pokynula, přímo proti psacímu stolu zavalenému právnickými knihami. Uprostřed ležela složka žlutého kancelářského papíru a na vrchním archu bylo vidět rychle načmárané výpisky.

Selbyho hlas zněl vlídně, ale začínal se v něm ozývat naléhavý a pátravý tón. „Fred Albion Roff byl zavražděn ve zdejším hotelu Madison,“ pravil. „Noc před svou smrtí strávil v Los Angeles. Ze záznamu vyplývá, že vám telefonoval do kanceláře.“

„To není nic nového, Dougu.“

„To je úvod.“

„K čemu?“

„Číšník v hotelu, který mu do pokoje donesl otrávenou snídani, se jmenuje Henry Farley. Má záznam v trestním rejstříku a v jeho pokoji bylo nalezeno trochu jedu.“

„No a?“

„Hájí ho A. B. Carr.“

„To všechno je mi známo, Dougu.“

„Carr popíchl Gifforda, aby proti Farleyovi vypracoval obvinění. Pokud vím, v předběžném řízení hodlá Carr upustit od jakýchkoliv svědectví a bude usilovat, aby ten muž byl ponechán ve vazbě. To znamená, že Gifford bude prakticky neodvolatelně nucen stíhat toho číšníka pro vraždu prvního stupně.“

„No a co?“

„Gifford až dosud nebyl s to odhalit nějaký motiv.“

„A co má tohle všechno společného se mnou?“

„Má to co dělat se mnou a to se vám snažím vyložit napřed,“ odpověděl Selby. „Rex Brandon je můj přítel. Jestliže proces proti Farleyovi vybouchne, je docela možné, že Gifford se z toho vylže. Svrhne vinu na šerifa, který od chvíle, kdy úřadovna okresního prokurátora vypracovala obvinění, nedokázal vůbec nic.“

„To je jen vaše domněnka?“

„Pouze domněnka, přesto však myslím, že je to logická domněnka. Nechci, aby k tomu došlu. Chci najít víc faktů, než bude zahájeno předběžné řízení s Farleyem. Mám za to, že mi některé z těchto faktů můžete sdělit.“

„Odmítám odpověď,“ odsekla Inez a sevřela rty tak tesně, až se jí kolem koutků úst objevily jemné, unavené vrásky.

„Já vím,“ povzdychl si Selby, „ale chtěl jsem vám povědět ještě něco jiného. Dnes veěer jsem odjel do Los Angeles a snažil jsem se najít nějaké stopy.“

„Sám?“ zeptala se a její otázka zněla skoro výsměšně.

„Jela se mnou Sylvia Martinová.“

„Z přátelství k Rexu Brandonovi, domnívám se?“ poznamenala Inez.

Selby její poznámku přešel a pokračoval: „Odebrali jsme se do hotelu, kde se ubytoval Fred Albion Roff. Cítil jsem s naprostou jistotou, že musel mít něco společného s vaším sporem. Napadlo mě, že ho tam v jeho pokoji docela dobře mohla navštívit Anita Eldonová. Přiměl jsem jednoho poslíčka, aby mluvil, a ukázal jsem mu její fotografii. Byl to jeden ze série snímků, které chce zítra ráno přinést Clarion. A opravdu, ukázal na obrázek ženy, která do Roffova pokoje šla, ale nebyl to snímek Anity Eldonové. Byla to fotografie vaše.“

Po jeho prohlášení zavládlo ticho a trvalo zdánlivě nekonečně dlouho. Po svěžím, řízném nočním vzduchu venku si Selby náhle uvědomil vydýchaný prostor kanceláře. Jeho chřípí vnímalo zvláštní, nakyslý pach starých právnických sbírek s koženými hřbety, které dlouhou dobu odpočívaly v knihovně.

„Nuže?“ zeptal se Selby.

Inez Stapletonová vystrčila bradu ještě o kousek výš. „Odmítám odpověď.“

„S tím se nikam nedostanete, Inez,“ domlouval jí trpělivě Selby. „Nepřivedl jsem s sebou Sylvii Martinovou, protože - tedy, protože jsem to nepokládal za správné.“

„Proč to nebylo správné?“ vybuchla Inez. „Pro mě a za mě si ji můžete třebas nosit kolem krku! Jste tu dva dny a já vás viděla nanejvýš třicet minut. Běháte všude možně…“

„Chci poukázat na jednu věc,“ přerušil ji Selby, „a sice - Sylvia Martinova pracuje pro noviny. Je to její povolání. Má svou práci a musí ji dělat. Podařilo se jí odhalit několik novinek. Bude je muset otisknout.“

„Tak ji nechte, ať si je otiskne.“

„A až k tomu dojde bude to znamenat, že starý A. B. Carr - při tom, jak dovede věci přesně načasovat, nasadí výraz uražené nevinnosti a začne vyvolávat dojem, že kdyby byl Fred Albion Roff naživu, vyhodil by váš dědický spor do povětří, až by letěl ke všem čertům. A že vy, i když jste třeba jeho smrt nezavinili, přece jen jste z jeho zavraždění měli prospěch a teď se honem snažíte těžit ze situace a zahrát malou domů. A aby se vám to podařilo, abyste vyhráli svůj dědický spor, úmyslně jste nechali jeho klienta Henryho Farleye uvěznit pro vraždu, která by mohla být objasněna, kdybyste jen promluvila.“

Oči Inez Stapletonové již nehleděly unaveně, ale tvrdě a vyzývavě. „Odmítám odpověď,“ vyjela na něho.

Selby vstal z křesla, pomalu obešel stůl a objal levou rukou její ramena. Pravicí ji hladil po čele, jako by se jí snažil vyžehlit drobné, utrápené a napjaté vrásky. „Nedělejte to, Inez,“ naléhal, „alespoň mně to povězte. Podívejme se, jestli spolu něco nevymyslíme.“

Dotkl se prsty její tváře a najednou si uvědomil, že jsou vlhké, že náhle ochabla a z pevně sevřených víček unavených očí se jí derou slzy. Její obličej křečovitě svíral žal. Odstrčila jeho ruce a složila paže na desku psacího stolu, svěsila hlavu a zavzlykala.

Selby si připadal mužsky neohrabaný a úplně neschopný čelit jejímu novému rozpoložení. Vteřinu či dvě jí chlácholivě poklepával na rameno, pak se vrátil do svého křesla a nechal ji vyplakat.

Trvalo skoro pět minut, než zvedla své pláčem opuchlé oči, otřela je kapesníkem a řekla: „Dobře, vyhrál jste. Zdá se, že každý vyhrává, kromě mne.“

„Nevyhrávám, Inez, snažím se jenom pomáhat.“

„Pomáhat komu?“

„Vám.“

„A Sylvii a Rexu Brandonovi.“

„Správně,“ odpověděl. „Snažím se pomoci vám všem. Pokouším se pomáhat svým přátelům.“

„Dougu, já to nemohu říci.“

„Proč ne?“

„Protože kdybych to komukoliv pověděla, objeví se to v novinách. A objeví-li se to v novinách, vyhodím z okna všechny, už beztak dost nepatrné šance, že moji klienti vyhrají svůj spor.“

„Ani mně to nemůžete povědět?“

Zakroutila hlavou. „Jsem advokátka, Dougu, zastupuji zájmy svých klientů.“

„Když nepromluvíte, je vaše pře v pekle,“ řekl nemilosrdně Selby.

„Ta už vyletěla komínem takjaktak. Ten otcovský výraz a soucitná účast, s jakou A. B. Carr přistupuje ke své klientce, ta důstojná, kavalírská zdvořilost ze staré školy, s jakou se k té zatracené malé zlatokopce chová! A. W. Barclay Stanton naparující se v soudní síni, nafoukaný panák vycpaný samým W. Barclayem Stantonem - do háje! Už se mi z toho celého melouchu dělá nanic.“

„Bylo by, myslím, lépe, kdybyste mi to pověděla.“

Zavrtěla hlavou. „Nemohu. Nechci. Ať se propadnu, jestli vám to po vím.“

„Myslím, že byste měla.“

„ Nechci.“

„Musím Rexovi Brandonovi sdělit, nač jsem přišel, Inez. Tisk už to ví. Svolají zasedám poroty. Budete předvolána k soudu.“

„Mám právo zachovat advokátské tajemství.“

„Pokud jde o vašeho klienta, ale nikoliv pokud jde o kohokoliv jiného.“

„Dougu, já nemohu prozradit, co se stalo.“

„Budete muset říci, co se stalo.“

Pojednou vzhlédla a v očích jí blýskla naděje. „Dougu, udělejte něco pro mě.“

„A co?“

„Vstupte do té pře.“

„Jak to myslíte?“

„Zúčastnete se ji jako můj společník. Vstupte do ní jako jeden z právníků. Pak vám budu moci povědět všechno. Je to příšerný průšvih. Vy si budete vědět rady. Já si rady nevím, tápu ve tmě. S nikým se nemohu poradit, protože nemohu zradit zájmy své klientkv. Ale kdvbvste byl mým společníkem - heleďte, Dougu, rozdělím se s vámi o palmáre. Budu…“

Zavrtěl hlavou.

„Ne, já věděla, že ne,“ řekla sklesle. Můžete se roztrhat, abyste pomohl každému jinému, jen -“

„Ne, pokud jde o honorář,“ zarazil ji s úsměvem Selby. Žádné dělení palmare nebude, když vyhrajete, zaplatíte mi, co jsem do toho případu strčil ze své vlastní kapsy, a já se stanu vaším společníkem - alespoň do zítřka odpoledne, kdy mi končí opušťák.“

Ještě dřív než si uvědomila, za jakých podmínek přijal, začala ho zasypávat slovy.

„Dougu, ten chlap mi předevčírem večer telefonoval. Byl to advokát. Vykládal mi, že by se mnou rád probral ten dědický spor, že by chtěl uvážit, zda se pro tuto při se mnou nemá spojit. Je prý z Kansasu a získal jistý nový důkaz, o němž nikdo neví. Prý se do toho pustí na podkladě nepředvídané okolnosti a nebude mi účtovat ani cent, dokud levou rukou spor nedokáže vyhrát.

Snad vám ani nemusím líčit, jak jsem zrovna byla na dně. Připravovala jsem se na přelíčení a pochopila jsem, že zákonné podmínky skoro úplně znemožňují prokázat v dědickém sporu nepatřičný vliv. Bylo by nutné dokázat, že k nepatřičnému ovlivnění či nátlaku došlo přímo v okamžiku vyhotovení a podepsání závěti - a v tomhle měl svou jemnou, machiavellistickou ruku starý A. B. Carr. No, vždyť víte, jak to všechno bylo. Moje svědkyně začaly vypovídat neurčitě, nerozhodně a já viděla, do čeho jdu.“

Selby kývl hlavou.

„Když za vámi někdo přijde, abyste se ujal zastupování v jeho sporu, vyslechnete si, co má na srdci, a nabudete dojmu, že ve sporné věci má pravdu, a pomyslíte si: Ale jistě, ono se to vytříbí, jen až pořádně vyzpovídám svědky, a pustíte se do toho plný optimismu. Jenže když se pak začnete připravovat na přelíčení, dojde vám, že je to přesně naopak, že se vám vaši svědci předvedou ze své nejlepší stránky, když s nimi mluvíte poprvé. A pak, jakmile pochopí, do čeho jdou a že je Carr podrobí křížovému výslechu, začnou vypovídat čím dál neurčitěji. A Carr svým obratným, neomylným a absolutně geniálním hmatem dokáže zařídit, aby se všechno vybarvilo správně pro něho. Jeho strana neustále sílí a vaše slábne.“

„A tak jste jela Roff a navštívit?“ připomenul Selby.

„Chvilku jsem se s ním vybavovala telefonem a on se chtěl se mnou setkat. Nabídla jsem mu, že ho navštívím druhý den, ale on prohlásil, že to by nešlo - jestli si s ním chci plácnout, musím prý za ním přijít teď hned, jinak že bude pozdě.“

„Takže jste jela?“

„Ano. Na takový výlet mi ještě benzín stačil. Skočila jsem do vozu a jela jsem. V kanceláři jsem nechala svítit světlo - jako zástěrku pro případ, že by mě v době mé nepřítomnosti někdo chtěl kontrolovat.“

„Takže jste u něho byla.“

„Ano.“

„Co navrhoval ?“

„Byla to ta nejstrašnější věc, jakou jsem v životě vyslechla, Dougu.“

„Pokračujte.“

„Prohlásil, že zná určitý postup, který mi umožní spor vyhrát, a má k dispozici svědky a všechno. Na druhé straně že stačí, aby pohnul malíčkem, a zvrátí celou při právě opačným směrem. Sdělil mi, že druhý den mu má vlakem přijet svědek, který může spor buď vyhrát, nebo prohrát - kdo to bude, se nezmínil. Sliboval, že když se s ním dohodnu, dodá něco naprosto neprůstřelného, s čím případ vyhraji s rukama v kapsách, ale na svou teorii o nepatřičném vlivu a se svými svědky že jakživa vyhrát nemohu. A pak se dostal k tomu, z čeho jsem viděla rudě. Prohlásil, že žádá padesát centů z dolaru.“

„Polovinu vašeho honoráře?“

„Ne. Nikoliv polovičku mého palmáre, ale polovinu celé pozůstalosti. Navrhl, že by celou věc pojal jako smlouvu, v níž on se plně zaručí spor vyhrát, a za to jako honorář musí dostat požadovaný obnos s tím, že převezme úhradu svědků. Z toho jsem usoudila… tedy, že přinejmenším jeden ze svědků musí dostat výpalné a druhý musí být uklizen - poslán pryč z kraje - zřejmě ten, který by přisahal, že Elsa svého bratra a sestru nenáviděla a že se v tom smyslu vyslovila ještě předtím, než u ní začala pracovat Marta Otleyová.“

„A co jste mu řekla?“

„Odpověděla jsem, že se nedá nic dělat, a že myslím, že na tom sporu chce jenom něco urvat.

„A co potom?“

„Usmál se a prohlásil, že tušil, že třeba zaujmu takový postoj, ale chtěl mi prý dát příležitost. Oznámil mi, že přijede do Madison City, a kdybych si ti chtěla rozmyslet, mohu se s ním druhý den po půl desáté spojit v hotelu Madison. To že je má poslední šance.“

„A co jste udělala pak?“

„Jela jsem zpátky domů.“

„A teď úplně přesně, Inez, protože je to důležité. Řekla jste něco své klientce?“

„Ano, pověděla jsem jí to.“

„Myslíte tím Barbaru Honcuttovou?“

„Ano.“

„Kdy ?“

„Druhý den ráno v osm hodin jsem jí zatelefonovala do hotelu.“

„Co jste jí řekla a proč jste jí to řekla?“

„Vysvětlila jsem jí přesně, k čemu došlo a co přesně jsem učinila. Sdělila jsem jí, že si myslím, že ten chlap je jen vykuk, že návrhy na potlačování důkazů nemám ráda a že nemám ráda vyděračství, i když je prováděno touto formou.“

„A vaše klientka s vámi souhlasila?“

„Ano.“

„Řekla o tom něco svému bratrovi ?“

„Myslím, že ano.“

„A W. Barclayovi Stantonovi?“

„Proboha, doufám, že ne.“

„Ale jistě nevíte, zda mu něco pověděla nebo ne?“

„Ne.“

„Setkala jste se s Fredem Albionem Roffem po jeho příjezdu do Madison City?“

„Ne.“

„Pokusila jste se s ním setkat?“

„Ne. Rozhodla jsem se, že si pojedu po svém vlastním prkně. S právníkem takového druhu jsem se při procesu spojovat nechtěla.“

„A proč jste o tom, co se stalo, nevyrozuměla Rexe Brandona?“

„Copak to nechápete, Dougu? Není vám to jasné? Byla bych mu musela pověděl celou historii že nějaký svědek odpřisáhne, jak Elsa nenáviděla svého bratra a sestru. A to svěděk, který do Madison City musel přijel určitým vlakem. Pamatujete se přece, že Roff telefonoval na nádraží a ptal se, zda vlak nemá zpoždění? Kdybych něco řekla, Carr by získal informaci, kterou potřeboval, aby toho svědka vyslídil, a pak bych úplně přišla i o tu minimální šanci vyhrát spor, kterou jsem snad měla.“

„Jak to dnes odpoledne vypadalo v soudní síni?“ zeptal se Selby. „Co se dělo po odpolední přestávce?“

„Nic moc. Předvolali na místo pro svědky jednoho ze svědků, kteří spolupodepsali poslední vůli - či spíše předvolal si ho W. Barclay Stanton. Každý svědek, kterého sami nepředvoláme, je považován za svědka svědčícího proti nám. To je právní presumpce - jenže když člověk bojuje zoufalý boj, chytá se stébla. Zkrátka jsme jen tak namátkou lovili, co se dalo, a snažili jsme se vylovit něco, co by nám pomohlo.“

„A jak to dopadlo?“

„Ten svědek, Franklin L. Dawson, se dostavil na místo pro svědky. Dělal ohromný dojem. Vypravoval, jak Elsa Prestonová přišla do Carrovy kanceláře podepsat poslední vůli a jak Martě Otleyové řekla: „Vy tu teď zůstaňte, nechci vás tam při podpisu posledního pořízení mít, protože mému bratrovi a sestře je podobné, že se pokusí dělat potíže, až uvidí, jak jim mé peníze proklouzly mezi jejich chamtivými prsty.“

„A pak?“

„Pak vešla do Carrovy pracovny, závět podepsala a Carr potřeboval svědky. Jedním byla jeho sekretářka a tím druhým Franklin L. Dawson, který čekal v předpokoji kvůli nějaké jiné záležitosti. Carr ho zavolal a požádal ho, aby se jako svědek zúčastnil podpisu závěti. Šel tedy dovnitř a samozřejmě přísahá, že Elsa Prestonová byla naprosto normální, jasné mysli, plně ovládala všechny své smysly a schopnosti a prohlásila, že si přeje, aby platnost poslední vůle potvrdil jako svědek.“

„Jiného nic?“

„Oh,“ řekla, „W. Barclay Stanton nabubřele tlachal a bouřil na celou soudní síň a kdykoliv otevřel ústa, šlápl do toho tak, až se mu nakonec smáli i porotci.“

„A pak byl svědek propuštěn?“

„Ne. Dopoledne, hned po zahájení líčení, ho mám vyslýchat já… Pochybuji, že se tu dá něco dělat, ale Stanton trvá na tom, že s těmi podpisujícími svědky musíme zkusit štěstí. Odpůrci by jinak mohli tvrdil, že při dokazování skutečností, které vůli zůstavitelky ovlivnily v okamžiku podpisu poslední vůle, spoléháme na nepřímé důkazy a opomíjíme nejlepší průvodní prostředek – výslech svědků, kteří závěť potvrdili. A že já se pokoušela prokázat, že Marta Otleyová doprovázela Elsu Prestonovou až do Carrovy kanceláře a byla s ní až přesně do minuty, kdy podepsala svou poslední vůli.“

Selby odstrčil křeslo, vstal od slolu a začal měřil svými kroky podlahu. „Budete musel vypovídat o své návštěvě u Roffa.“

„Ale vždyť vám musí být jasné, co se stane!“

„ Vyjde to takjaktak najevo,“ pokračoval Selby, „i když to nepovíte vy. Nejde o nic, co vám sdělila vaše klientka, není to tedy sdělení chráněné advokátním tajemstvím. Týká sc skutečností, které jste se dozvěděla od Freda Albiona Roffa a mohou vvsvětlit motiv, důvod, proč byl zavražděn.“

„Prima,“ namítla, „jen to předhoďme starému A. B. Carrovi, a on už se přičiní, aby rozšířil dojem, že jsem o Roffově požadavku informovala svou klientku a ta rovnou šla, zavraždila ho a …“

„Tuhle podrobnost si můžete nechal pro sebe,“ upozornil ji Selby. „Nemusíte jim povídat, že jste svou klient ku informovala.“

„Možná že nemusím, ale Carr jim to poví za mě. A pak pravděpodobně vyšťárá toho svědka a …“

„Nebuďte tak jistá, že takový svědek vůbec existuje, Inez.“

„Co tím chcete říci, Dougu?“

„Mám za to, že Roff byl v nebezpečné situaci. Netroufal si svou nabídku předložit směle a otevřeně, protože byste mohla uhodnout, co plánuje. Měl možná svědky dva, možná měl svědka jen jednoho – ženu. Muž, který cestoval týmž vlakem, byl pouze poskok, očko, které mělo na svědkyni dohlédnout. Byl pravděpodobně poslán jako doprovod, aby zajistil, že svědkyně z vlaku nevystoupí na nějaké mezistanici. Právě proto necestoval v lůžkovém voze.

Takhle mohl na každé zastávce vylézt z vlaku a dávat pozor na lůžkový vůz, v němž cestovala ona, aby se ujistil, že neupláchla.“

„Dougu, o čem to mluvíte?“

„Avšak nějakou teorii, o níž si myslel, že mu pomůže spor vyhrál, Roff zřejmě měl,“ uvažoval dále Selby, „jinak by se na vás s takovou nabídkou neobrátil.“

„Určitě chtěl vyhrál potlačováním svědecké výpovědi.“

„Pouhým potlačováním důkazů žádnou dědickou při vyhrát nemůžete. Na to, aby jel celý ten kus světa z Kansasu až sem, musel mít něco pěkně horkého, něco, co ho podnítilo, aby - velmi pečlivě si to promysleme, Inez. Musíme se vmyslet do mozku mrtvého a rekonstruovat jeho myšlenkový postup. Pak musíme objevit metodu, která mu - podle jeho očekávání - spor měla vyhrát.“

„Ale co uděláme nejdřív?“

„Nejdřív,“ prohlásil rozhodně Selby, „ať se vám to líbí nebo ne, budeme informovat Rexe Brandona - naprosto přesně o všem, co se událo.“

„A Sylvia Martinova?“ zeptala se.

Selby se jí podíval zpříma do očí. „Poskytnete Sylvii Martinové výhradní interview. Pamatujte, že teď jsem v tomto sporu vaším společníkem.“

A mlčky zvedl sluchátko a začal vytáčet číslo.

Kapitola 17

Ve ztichlé soudní síni panovalo ovzduší napjatého očekávání. Článek v Clarionu o stycích Inez Stapletonové s mrtvým mužem, její náhlá cesta do Los Angeles a schůzka s ním zapůsobily hlubokým dojmem.

Soudce Fairbanks vystoupil na soudcovskou stolici a v hlubokém tichu zahájil jednání. Nikdo ani nehlesl. Návštěvníci se neodvažovali ani šeptmo prohodit poznámku, aby od hlavních představitelů soudního dramatu nemuseli odvrátit zrak, byť i jen na tak krátký okamžik.

Inez Stapletonova povstala a oznámila: „Vaše Ctihodnosti, žádám, aby se od této chvíle ke mně směl připojit major Douglas Selby jako jeden z právních zástupců žalobkyně Barbary Honcuttové.“

„Vznáší někdo námitku?“ zeptal se předseda soudu nedbale, jako by šlo o otázku čisté zdvořilostní.

Carr - samý úsměv - okamžitě vstal. „Ne, Vaše Ctihodnosti, ani v nejmenším. Naopak - mimo protokol i v rámci protokolu - mohu prohlásit, že je potěšením mít tak význačného a schopného odpůrce.“

Selby se s úsměvem uklonil a Carr jeho úklonu s upřímnou tváří vážně opakoval.

„Na místě pro svědky vypovídal Franklin L. Dawson,“ ohlásil soudce Fairbanks. „Chtěla jste ho tuším vyslýchat slečno Stapletonová?“

„Vyslechne ho pan Selby,“ prohlásila Inez.

„Dobrá, zaujměte místo pro svědky,“ vyzval soudce Fairbanks Dawsona.

Dawson, mohutný, vysoký člověk s vysedlými lícními kostmi, širokými, pevnými ústy a s výrazem drsné otevřenosti ve tváři se vtěsnal clo ohrádky pro svědky.

„Jak jsem vyrozuměl z vaší včerejší svědecké výpovědi,“ oslovil ho Selby, „byl jste v kanceláři pana Carra přítomen v době, kdy tam vstoupila Elsa Prestonová a Marta Otleyová.“

„To je správné.“

„Byl jste tam dlouho?“

„Čtyři nebo pět minut.“

„Měl jste s panem Carrem sjednanou schůzku?“

„Nevím, co to má s věcí společného,“ bránil se svědek.

„Domnívám se, že jsem oprávněn znát všechny okolnosti. Kromě toho to může být důležité,“ usadil ho Selby.

Carr se usmál a blahosklonně mávl rukou. „Nemám námitek, Vaše Ctihodnosti. Ani v nejmenším, ať svědek na otázku odpoví.“

„Ano. Měl jsem s ním schůzku.“

„Sjednal jste si ji telcfonicky?“

„Ano.“

„Pamatujete se, kolik bylo hodin, když jste do jeho kanceláře přišel?“

„Kolem třetí hodiny odpolední.“

„A na kolik hodin jste měl ujednanou schůzku?“

„Na tři hodiny.“

„A Elsa Prestonová a Marta Otleyová tam už byly, když jste vešel?“

„Ne, přišly až po mně. Už jsem vám to řekl předtím.“

„Máte pravdu, řekl. Uvedl jste, že asi o pět minut později?“

„Ano.“

„Tedy - vaše schůzka byla stanovena na tři hodiny, přišel jste ve tři hodiny a asi pět minut po třetí jste pořád ještě seděl v předpokoji pana Carra?“

„Mám za to, domnívám se, že je to tak správně.“

„A pak přišly ty dvě ženy a posadily se?“

„Ano.“

„Těsně vedle sebe?“

„Bok po boku, myslím, že na pohovku na druhém konci místnosti.“

„Vy jste tedy nemohl slyšet, co si povídaly?“

„Ne.“

„Přece jste však svědčil, jak jsem vyrozuměl, že Elsa Prestonová Martě Otleyové nařídila, aby tam počkala v předpokoji, že ji v pracovně pana Carra při podpisu závěti nechce.“

„Určitě, to jsem povídal. Prohlásila, že její příbuzní mají chamtivé prsty a chytli by se každého stébla.“

„To jste slyšel ?“

„Ano.“

„Slyšel jste to velice přesně?“

„Ano.“

„Ale z jejich ostatního rozhovoru jste neslyšel nic?“

„Ne, pokud si vzpomínám.“

„Jak bylo možné, že jste zaslechl právě tento úryvek rozhovoru? Promluvila Elsa Prestonová zvýšeným hlasem, takže jste ji mohl slyšet?“

„Zřejmě asi musela, slyšel jsem to.“

„A když slečna Prestonová toto prohlásila, seděly obě těsně vedle sebe?“

Svědek se zavrtěl, vrhl pohled na Carra a odpověděl: „Myslím, že Elsa Prestonová vstala.“

„A co Marta Otleyová? Vstala nebo zůstala sedět?“

„Zůstala… mám dojem, že zůstala sedět.“

„Tudíž, slečna Prestonová se zvedla, aby učinila zmíněné prohlášení, a současně pozvedla hlas, abyste slyšel, co říká?“

„Ne tak docela.“

„Kde tedy stála, napravo od pohovky, na níž seděla Marta Otleyová ?“

„Ne, to už stála ve dveřích kanceláře pana Carra.“

„Ale copak jste v kanceláři pana Carra nebyli všichni tři?“

„Měl jsem na mysli soukromou kancelář pana Carra.“

„Oh, pak tedy musel pan Carr otevřít dveře své kanceláře?“

Svědek si odkašlal, opět se zadíval na Carra a pak řekl: „Domnívám se, že otevřel, ano, pane.“

„A slečna Prestonová tedy stála ve dveřích kanceláře?“

„Ano.“

„A Marta Otleyová seděla?“

„Správně.“

Na svědkovi se začaly projevovat známky nepokoje. „Zůstala sedět ve stejné pozici, jakou zaujala poté, kdy obě vešly do čekárny?“

„Ano.“

„Pak tedy slečna Prestonová neměla žádný důvod, proč zvedat hlas a napomenout Martu Otleyovou, aby zůstala tam, kde je. Nebo měla?“

„Já vám nerozumím.“

„Marta Otleyová neučinila žádný pokus následovat svou zaměstnavatelku do pracovny pana Carra, či snad ano?“

„Vaše Ctihodnosti,“ ozval se hedvábným hlasem Carr, „chci panu kolegovi v této věci popřát co největší volnost. Vítáme, budou-li objasněna všechna fakta, ale připadá mi, že tohle je koneckonců pokus o křížový výslech vlastního svědka.“

„Soud shledává, že výslech je v naprostém pořádku,“ prohlásil soudce Fairbanks. „Jedná se zcela zřejmě o svědka strany žalované a strana žalující ho povolala do značné míry z nutnosti. Pokračujte se svými otázkami.“

„Tak jak to bylo?“ zeptal se se smíchem Selby. „Učinila Marta Otleyová nějaký pokus, aby ji následovala?“

„Tedy, tuším, že chtěla.“

Selbyho úsměv se rozšířil. „Nechceme slyšet, co tušíte, a nechceme vědět, co myslíte, že za jistých okolností paní Otleyová mohla udělat. Zajímá mě jen zjistit, zda Marta Otleyová skutečně podnikla nějaký pokus následovat Elsu Prestonovou do soukromé kanceláře pana Carra.“

„Tedy, myslím, že ne.“

„Pak tedy ona poznámka Elsy Prestonové, příhodně pronesená tak nahlas, abyste ji slyšel, byla s ohledem na nějakou ze stávajících okolností nemístná.“

„Vznáším námitku,“ ozval se Carr, „z toho důvodu, že od svědka je vymáhán závěr.“

„Námitku z uvedeného důvodu připouštím,“ rozhodl soudce Fairbanks. „Fakta byla porotě předestřena a na ní je, aby z nich vyvodila závěry.“

„Ale,“ nenechal se zvyklat Selby, „víte určitě, že Elsa Prestonová Martu Otleyovou vyzvala, aby s ní do Carrovy pracovny nechodila?“

„Ano, pane.“

„A že až do okamžiku této výzvy Marta Otleyová neučinila ani sebemenší pokus následovat ji do pracovny?“

„Tedy - ne. Myslím, že ne.“

„Seděla naprosto klidně?“

„Ano, pane.“

„Takže tato úplně zbytečná poznámka, pronesená tak hlasitě, že jste ji slyšel, padla teprve potom, kdy Elsa Prestonová vešla do dveří Carrovy pracovny, a poté, když se obrátila a spatřila, že Marta Otleyová dál sedí na pohovce v téže pozici jako předtím?“

„Ano, pane.“

„Neměl jste tehdy dojem, že je to dost nemístné? Kdybyste pátral ve své paměti - nemyslíte, že tam třeba došlo k omylu? Nevzpomínáte si, zda vám tak zcela očividně nevhodná poznámka nepřipadala zbytečná?“

„To už ovšem směřuje k vyvozování závěrů,“ namítl Carr.

„Ohrazuji se proti této připomínce,“ odporoval Selby. „Pouze svědkovi poukazuji na určitý rozpor v jeho svědectví a táži se ho, zda jej může vysvětlit.“

„Žádný rozpor,“ vyštěkl Carr, „tvrdí po celou tu dobu totéž.“

„Je v rozporu s fakty,“ poznamenal Selby.

„Právní zástupce nechá na porotě, aby si vyvodila závěry,“ vmísil se do jejich sporu soudce Fairbanks. „Dovolím však právnímu zástupci, aby svědkovi poukázal na každý udánlivý rozpor mezi skutečnostmi, které dosvědčil, a rozhovorem, jak si jej pamatuje.“

„Dobrá, abych tedy pověděl úplně všechno, jak to tenkrát bylo,“ vyhrkl svědek, „tak tedy, napřed šly do Carrovy pracovny obě a pak za minutu nebo dvě Marta Otleyová vyšla a vrátila se na pohovku, tam, kde seděla předtím. A potom přišla mezi dveře Elsa Prestonová a řekla jí, ať se nepokouší být při tom, až bude ona podepisovat poslední vůli.“

Selby se usmál.

„Marta Otleyová tedy již do pracovny šla a pokusila se být při podpisu závěti?“

„Tedy, to já nevím. ^

„Avšak šla se slečnou Prestonovou do pracovny?“

„Ano - napřed.“

„A potom se vrátila?“

„Ano.“

„A pak, když opět zaujala své místo na pohovce, objevila se ve dveřích Carrovy soukromé kanceláře Elsa Prestonová a pronesla k ní zmíněný projev?“

„Mám dojem, že takhle to bylo, ano.“

„Mluvila na celý předpokoj?“

„Jasně, na celý předpokoj.“

„A ve dveřích vedle ní stál pan Carr?“

„Ano.“

„A v době, kdy Martě Otleyové pravila, aby za ní nechodila, Marta Otleyová již pokus následovat ji učinila, skutečně za ní šla, byla vrácena, a v té chvíli už seděla na pohovce?“

„Ano, pane.“

„Takže zmíněný malý projev mohla Elsa Prestonová docela dobře pronést z popudu našeho váženého spoluobčana, ctihodného A. B. Carra?“

„Vznáším námitku, Vaše Ctihodnosti,“ prohlásil s uraženou důstojností Carr. Jeho námitka však zanikla ve smíchu posluchačů v soudní síni.

Soudce Fairbanks se na Selbyho zamračil. „Myslím, majore Selby,“ napomenul ho, „že ponecháme porotě, aby si závěry učinila sama.“

„Zajisté, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl Selby a znovu se obrátil ke svědkovi.

„A nyní - ihned po tomto malém projevu vás pan Carr pozval do své pracovny, abyste se pod znění závěti podepsal jako svědek?“

„No ano.“

„A vy jste se podepsal?“

„Ano.“

„V přítomnosti sekretářky pana Carra, která fungovala jako druhý svědek?“

„Správně.“

„A v přítomnosti slečny Prestonové?“

„Ano, pane.“

„A co jste dělal potom?“

„Šel jsem pryč.“

„Z Carrovy pracovny ven, zpátky do čekárny?“

„Ano, pane“

„A odtamtud ven na ulici?“

„Ano, pane.“

„Já myslel, že jste měl s panem Carrem smluvenou schůzku ?“ řekl poněkud překvapeně Selby.

„To jsem měl.“

„V nějaké obchodní záležitosti?“

„Tedy, pan Carr mě požádal, abych se u něho stavil.“

„Kdy vás o to požádal ?“

„Odpoledne předtím.“

„Tedy, pan Carr vás požádal, abyste k němu zašel?“

„Ano, pane.“

„Řekl vám proč?“

„Nu … povídal, že bych mu prokázal službu, kdybych tedy … Říkal, že by byl rád, kdybych k němu zaskočil. Chtěl - požádal mě, abych přišel.“

„Zajisté. Ano. Byl jste panu Carrovi nějak zavázán?“

„Jak to myslíte?“

„Jestli jste mu třeba nebyl dlužen peníze, například za honorář.“

„Ano.“

„On pro vás vykonával nějaké právnické služby?“

„Ano.“

„Vašc Ctihodnosti, vznáším námitku,“ pravil Carr. „Tato otázka je naprosto nepříslušná, nezávazná a s předmětem sporu nesouvisí.“

„Směřuje k tomu, prokázat svědkovu zaujatost,“ zdůraznil Selby.

„Námitku připouštím, pokud jde o přesnou povahu poskytnutých služeb.“

„Tedy všeobecně.“ pokračoval Selby, „pan Carr byl vaším obhájcem, když jste byl obžalován z nějakého zločinu?“

„Vašc Ctihodnosti,“ protestoval dotčeně Carr, „opakuji svou námitku. Já…“

„Námiika sc připouští.“

„Pan Carr vás tedy pozval,“ pokračoval Selbv, „abyste se dostavil do jeho kanceláře jedině a výhradně za tím účelem, abyste se stal svědkem oné závěti, tak aby se v případě, že by došlo k dědickému sporu, mohl postavit na místo pro svědky a svědčit tak, jako svědčíte teď.“

„Otázka opět směřuje k svědkovým závěrům.“ namítl Carr.

„A mohu konstatovat. Vaše Ctihodnosti, že tento výslech pokládám za nanejvýš nefér.“

„Jde tu možná o svědkův závěr,“ pravil soudce Fairbanks, „avšak právní zástupce může svého cíle dosáhnout i jiným způsobem.“

„Děkuji, Vaše Ctihodnosti, učiním tak,“ prohlásil Selby. „Když jste tehdy odpoledne šel do kanceláře pana Carra, potřeboval jste s ním prohovořit nějakou obchodní záležitost?“

„Tedy … já…“

„Ano nebo ne?“

„Ne.“

„Dostavil jste se tedy do jeho advokátní kanceláře a měl jste sjednanou schůzku na tři hodiny. Čekal jste asi do tří hodin a pěti minut, dokud nepřišly dvě ženy. Neměl jste námitky, když pan Carr tyto dámy přijal ve své pracovně před vámi, a to v době, kdy jste s ním měl ujednanou schůzku vy. Počkal jste, až vás pan Carr zavolá, pak jste jako svědek přičinil k závěti ověřovací klauzuli a odešel jste. Je to tak správně?“

„Tedy, myslím, že ano.“

„A když jste odcházel, slečna Elsa Prestonová ještě setrvala v Carrově soukromé kanceláři?“

„Ano.“

„A Marta Otleyová seděla v předpokoji?“

„Ano.“

„A žádnou jinou záležitost k projednání s panem Carrem jste to odpoledne neměl?“

„Nc.“

Selby se usmál. „Myslím, že je to všechno.“

Dawson si přejel dlaní zpocené čelo a honem se čile drápal z místa pro svědky.

„Vaše Ctihodnosti,“ ujal se slova Carr, „já ovšem protestuji proti způsobu, jakým byl veden výslech tohoto svědka - chytře a obratně, chcete-li, ale nicméně způsobem, který měl vzbudit dojem, že tento svědek byl obžalován ze zločinu. Myslím, že by mělo být porotě připomenuto, že právní zástupce neměl právo tuto otázku položit a že porota tuto okolnost nemá brát v úvahu.“

„Tulo otázku jsem vyloučil,“ odpověděl soudce Fairbanks. „Není samozřejmě přípustné zlehčovat svědka nějakými náznaky, že byl obžalován ze zločinu. Avšak jde-li o prokázání jeho zaujatosti, nejsem si tak docela jist…“

„Ale Vaše Ctihodnosti,“ protestoval Carr, „tady je právě zakopaný pes, to je jádro cele té záležitosti. Právní zástupce naznačil…“

Soudce Fairbanks mu vpadl do řeči: „MysIím, pane Carre, že nějaké svědkovy závazky vůči právnímu zástupci bezpodstatné být mohou. Já …“

Soudce vzhlédl a zamračil se, protože vzadu v soudní síni zavládl jakýsi neklid.

Mezi posluchači, kteří stáli v pozadí sálu, na chvíli vznikl určitý rozruch a pak se objevil šerif Brandon a razil si cestu dopředu.

Cosi v jeho chování způsobilo, že jednání uvázlo. Dokonce i soudce Fairbanks se zarazil v půli věty a mlčky přihlížel, jak šerif pevně směřuje k určitému cíli - k zábradlí, za nímž seděl Selby.

„Nemůžeš odtud vypadnout, Dougu?“ sklonil se Brandon nad Selbym.

„Co se děje?“ zašeptal Selby.

„Ta stará paní, paní Irwinová, ta s tou kytkou.“

„Co je s ní?“

„Byla otrávena.“

Aniž si uvědomil, že se na ně upírají všechny oči v soudní síni, Selby vyskočil a postavil se vedle Brandona.

„Je to vážné?“ zeptal se. „Beznadějné?“

„Ne, šlo o arzenik. Vypumpovali jí žaludek a zdá se, že se z toho dostane. Můžeš docílit odročení, nebo se odtud nějak dostat ?“

Selby se rychle rozhodl. „Posaď se, Rexi, za minutu jsem u tebe.“

Obrátil se a oslovil soudní dvůr: „Nechť soud dovolí. Právě jsem se dozvěděl, že v hotelu Madison došlo k dalšímu případu otravy. Šerif mě požádal, abych ho doprovodil. Směl bych poprosit o kratší odročení, přibližně na hodinu?“

„Vaše Ctihodnosti,“ ozval se líbezně Carr. „nerad vznáším námitku, ale koneckonců major Selby již v okrese žádné úřední postavení nezaujímá. Z jeho strany se jedná pouze o přátelský akt vůči šerifovi, zatímco práva mé klientky …“ a na tomto místě Carr udělal malou pauzičku a obřadně se uklonil směrem k upejpavé Anitě Eldonové, „si určitě zaslouží, aby na ně byl brán ohled.“

Soudce Fairbanks přikývl.

„V tom případě,“ vyhlásil Selby jasným, zvučným hlasem, „dalším svědkem obžaloby bude Hattie Irwinová.“

„Je paní Irwinová u soudu přítomna?“ zeptal se soudce Fairbanks.

„Naneštěstí není,“ oznámil Selby. „Je svědkyní obžaloby, a jak se právě dozvídám, byla otrávena.“

Posluchači v soudní síni společně vzdychli překvapením a zděšením.

„Vaše Ctihodnosti,“ zahřímal Carr, „jsem pohoršen. Jsem pohoršen takovou imputací. A jsem pohoršen způsobem, jakým ji právní zástupce předložil soudu.“

„Uvádím fakta,“ namítl Selby.

„Nemáte právo uvádět taková fakta.“

„Chci, aby Hattie Irwinová zaujala místo pro svědky,“ prohlásil Selby.

„Dal jste paní Irwinovou předvolat?“

„Dal.“

Carr nemohl skrýt své překvapení. „Kdy?“ zeptal se a jeho otázka přímo sršela nedůvěrou.

„Přibližně v sedm patnáct dnes ráno,“ vysvětlil Selby.

Celá soudní síň tiše pozorovala tento souboj důvtipu obou mužů - ve tmě tápajícího Carra, zkušeného mistra umění obkličovací strategie a taktiky, se zuřivě zápolícím bojovným a útočným Selbym.

„Podle mého názoru,“ pravil Carr, „za těchto okolností právní zástupce může navrhnout odročení a v rámci návrhu může uvést, co svědkyně podle jeho očekávání odpřisáhne. Druhá strana má pak právo uplatnit výhradu, že by její svědectví tak nevyznělo, kdyby předvolána byla.“

Selby popadl býka za rohy. „Nemohu uvést, co by svědkyně svědčila, protože to nevím.“

„Vy to nevíte?“ otázal se Carr s přesně správným výrazem překvapení. „Proč jste ji tedy nechal předvolat?“

„Když jste tu otázku položil,“ řekl Selby, „odpovím na ni. Obeslal jsem ji, protože vím, že zná nějaký fakt tak zásadně důležitý pro tento spor, že se jí někdo pokusil zapečetit rty a podal jí jed, otrávil ji - a já ten fakt chci vypátrat, než zemře.“

„Podávám námitku,“ řval Carr. „Stěžuji si co do zlovolné pomluvy.“

„Ptal jste se mě a já vám odpověděl. Vstaňte a položte mi další otázky a já vám je zodpovím.“

„Pánové! Pánové!“ napomínal je soudce Fairbanks. „Tady není ani vhodné místo, ani čas pro takové hádky. Mám tomu rozumět tak, že svědkyně, která není způsobilá se dostavit, byla stranou žalující obeslána, aniž navrhovatelé byli s to udat, co podle jejich očekávání dosvědčí ?“

„Tak to přesně je.“

„Vzdor námitce právního zástupce,“ vyhlásil soudce Fairbanks, „za těchto okolností mohu stěží rozpoznat, proč by jednání mělo být odročeno. Soud nicméně učiní čtvrthodinovou přestávku, během níž by snad právní zástupci obou stran mohli dosáhnout nějaké dohody. Přerušuji soudní jednání na patnáct minut.“

Selby kvapně udělil Inez Stapletonové stručné pokyny: „Ruce pryč od A. B. Carra, vůbec se mu nepřibližujte, nedopusťte, aby z vás vydojil nějaké informace. Odročení soud pravděpodobně nepovolí. Předvolejte na místo pro svědky dalšího a dělejte s ním, co umíte. Hrajte zdržovačku. Já tam teď poletím a pokusím se vypátrat, co vlastně paní Irwinová ví.“

„Myslíte, že něco ví, Dougu?“

„To si pište,“ ujistil ji Selby, „a já se dozvím co.“

Kapitola 18

Sestra v nemocnici zavolala doktora Thurmana. Vlídné rysy lékařova obličeje kdysi vymodelovala laskavost a dobrota; byly dědictvím bezstarostnějších dnů, kdy ještě měl čas trochu si oddechnout, občas si vzít dovolenou nebo si v noci dopřát spánek bez přerušení. Nyní je poznamenala únava, přepracovanost a dlouhé hodiny těžké odpovědnosti. Kdykoliv-otevřel nebo zavřel oči, zachvěla se mu víčka a jeho bledá pleť měla šedavý nádech. Měl váčky pod očima a vrásky kolem úst.

„Je velice slabá,“ sdělil jim. Nevypoví-li srdce, je mimo nebezpečí. Do žádného velkého lovu se však pouštět nemůžete pánové. Chcete-li se zeptat na něco určitého, můžete ji položit jednu či dvě otázky. Víc ne.“

„Jak se jí to stalo ?“ zeptal se Selby.

„Nevím,“ odpověděl doktor. „Požila v hotelu něco, co obsahovalo arzenik. Podařilo se mi jej zjistit v cukru, kterým si sladila kávu. Na jejím stole stála cukřenka. Kostky byly na povrchu poprášené arzenikem. Měla v hotelové jídelně svůj stůl, malý stolek pro dva u okna. Kdyby ji byl někdo chtěl odklidit z cesty, stačilo, aby do její cukřenky nasypal arzenik, a prakticky si mohl být jistý, že jej požije.“

„Za předpokladu, že měl do jídelny přístup,“ podotkl Selby.

„Je to veřejně přístupná místnost,“ podtrhl lékař.

„Náhodný návštěvník mohl ovšem těžko mít takovou příležitost nasypat do cukřenky arzenik jako třeba číšník nebo stálý host. Stoly pro hosty ubytované v hotelu jsou po jedné straně jídelny.“

„Ano, mají to tak rozdělené.“

„Zjistil jste dost rychle, o jaký jed se jedná.“

„Příznaky byly naštěstí celkem typické. Skoro okamžitě jsem mohl stanovit správnou diagnózu a hned jsme nasadili přístroj na vypumpování žaludku.“

„Obsah žaludku jste poslal na rozbor?“

„Samozřejmě.“

„Je zesláblá?“

„Ano.“

„Má strach?“

„Ne. Nemá ani tušení, že jí někdo podal jed. Myslí si, že jde o obvyklou otravu z poživatin.“

„Povíte jí pravdu, než opustí nemocnici?“

„Jistě. Má právo se to dozvědět - až se dost zotaví.“

„Smíme jí teď položit jednu nebo dvě otázky?“ zeptal se Brandon.

„Kdy budete chtít. Zajdu tam s vámi sám nebo pošlu ošetřovatelku, aby vás k ní zavedla.“

„Výborně,“ řekl Brandon, „tak pojďme…“

„Počkej chvilku, Rexi,“ zarazil ho Selby. „Musíme si to rozmyslet. Máme-li nejvýš jednu nebo dvě otázky, musíme je položit tak, aby nám byly co platné.“

„Přirozeně,“ suše souhlasil doktor Thurman.

„Pověděla něco vám?“ otázal se Selby. „Cokoliv, z čeho byste mohl něco usoudit?“

„Vůbec nic. Pořád jen mluvila o tom, že vyhrála jakousi soutěž, a má strach, aby nepřišla o zájezd vypsaný za první cenu.“

„O tom je mi všechno známo,“ kývl Selby a obrátil se k Rexu Brandonovi. „Podívejme se na to z téhle stránky, Rexi. Fred Albion Roff vážil cestu z Empalmy sem a zařídil, aby sem přijela také tahle svědkyně. Musel mít nějaké eso v rukávě, trumf, který by mohl vynést, cosi, co mu dovolovalo absolutně zaručit, že v dědickém sporu bude vynesen rozsudek ve prospěch žalující strany.“

„Alespoň to tvrdil,“ podotkl Brandon.

„Tvrdil to a také tomu sám věřil,“ podtrhl Selby. „A vsadil si také na tenhle předpoklad pěknou hromádku žetonů ze své vlastní kapsy. Byl to šejdíř, pokoutní advokát - ale nebyl blázen. Znal zákon a věděl, co je průvodní řízení a důkazní prostředky. Cestu sem si platil sám. A zřejmě platil i cestovní výlohy své svědkyně a chlapíka, který dohlížel, aby někde cestou nevystoupila z vlaku. Ten chlapík cestoval v obyčejném osobním vagónu, aby mohl na každé stanici ohlídat lůžkový vůz. To mohlo mít jediný důvod, tato žena byla Roffova korunní svědkyně. Koupil jí lůžko v pullmanu, musel mít jistotu, že právě ona dorazí svěží a v dobré kondici. Celá ta historie se soutěží byla samozřejmě čistě jen záminka, jejíž pomocí Roff mohl Hattii Irwinovou vylákat do Madison City a docílit, aby přijela v určitý den, aniž měla tušeni, proč ji sem posílá. Nastrojil takzvanou „soutěž“, sestávající z jednoho jediného dopisu jedné osobě. Té pak samozřejmě sdělil, že vyhrála první cenu - výlet do Kalifornie. Pravděpodobně se nějak dozvěděl, že má ve zvyku zkoušet štěstí v různých letákových reklamních soutěžích. Jak vidíš - plánoval pečlivě a důkladně. Nemohl si dovolit, aby mu něco uteklo. Jestliže se tedy vyjádřil, že v dědickém sporu může zaručit určitý rozsudek, musel vědět, o čem mluví. Advokát tak mazaný, že dokázal tohle všechno zorganizovat, nemohl jen hádat. Musel vědět.“

„Teď se do spousty dohadů pouštíš ty,“ namítl Brandon.

Selby kývl a prostě dodal: „Nelze jinak Rexi. Vrah už vložil pečeť mlčení na rty Roffovy a teď se pokusil zapečetit ústa i Hattii Irvinové. Musíme tu pečeť zlomit.“

„Dobrá, mluv dál,“ souhlasil Brandon. „Podle mne ti to jde dobře.“

„Činím tedy dohad,“ shrnul Selby, „že ten chlapík ve vlaku byl jen poskok, dozorce, jakási garde. Ten, koho Roff opravdu potřeboval, byla paní Irwinová. Právě ona musí znát nějakou skutečně cennou informaci, něco, nač si Roff při své velké hře byl ochoten vsadit. Doložil si na to, investoval své peníze - a chtěl investovat pokud možno nejméně. Všemožně se však snažil zabezpečit Hattii Irwinové pohodlnou cestu.“

„Dobrá, tak dalece s tebou souhlasím.“

V očích doktora Thurmana jiskřil zájem. „Ještě nikdy jsem si neuvědomil,“ poznamenal, „že vy právníci musíte uvažovat analogickým způsobem - jako my při stanovení diagnózy.“

„Projednává se tu dědická pře,“ informoval ho Selby. „Žaloba se opírá hlavně o nepřípustný vliv. V době, kdy A. B. Carr závět sepisoval, připravil scénu s celým svým důvtipem a…“

„S celým svým křiváckým a drzým důvtipem,“ vpadl mu do řeči Brandon.

„Dobře, ať je po tvém, ale ať už je to křivácké a drzé nebo ne, jedno musíš přiznat - je to mazané. Pečlivě připravil scénu, protože mu bylo jasné, že dojde k dědickému sporu, a chtěl si své hnízdečko předem vystlat tak, aby měl jistotu, že při vyhraje a prosadí právoplatnost poslední vůle.

Elsa Prestonová byla tady v Madison City zámožná a vlivná žena. Dozvěděla se, že Carr je šikovný právník, a šla si dát sepsat poslední vůli do jeho kanceláře. Anebo se na něho možná obrátila Marta Otleyová. Ano, pravděpodobně právě Marta Otleyová řekla Carrovi, že potřebuje sepsat naprosto nenapadnutelnou a neprůstřelnou závět. A teď, jaký právní důvod, jaký jediný fakt by před soudem mohl platnost poslední vůle úplně vyvrátit a vyloučit?“

„To je právní otázka,“ pokrčil rameny Brandon, „na tu si musíš odpovědět sám.“

„Něco v samotném znění závěti?“ nadhodil doktor Thurman.

„Za obvyklých okolností by člověk řekl, že tohle bude řešení. Jenže tahle závět byla sepsaná v Carrově kanceláři a podepsaná v přítomnosti dvou svědků, kteří jsou na Carrovi závislí. Mohli jsme nanejvýš ukázat, že Carrův čilý mozek celou věc režíroval, ale to platnost poslední vůle nijak nezviklá, pouze to poněkud přispělo k objasnění otázky nepřípustného vlivu. A co víc, Hattie Irwinová nikdy nevytáhla paty z Kansasu a v období, o něž se jedná, už docela určitě ne. Ani jednu ze zúčastněných stran nezná.“

„Dobrá, to tedy padá,“ rezignoval Brandon.

„Nu, a co jiného by to ještě mohlo být? Nic, kromě snad nějakého prohlášení přímo z úst samotné zůstavitelky, které by dokazovalo existenci nějakého nepřípustného vlivu. A i pak by sotva stačilo ničím nepodložené slovo Hattie Irwinové. Byl by tu třeba dopis - mít něco písemně. Ale Hattie Irwinová Elsu Prestonovou neznala, nikdy o ní neslyšela. Neznala Martu Otleyovou. Nikdy neslyšela o Martě Otleyové.“

„Mohlo by to být ještě něco dalšího?“ zeptal se Brandon.

Selby zakroutil hlavou. „Nic, co by zajistilo rozsudek příznivý žalobcům z důvodu nepřípustného vlivu - alespoň mne nic nenapadá.“

„Dopis to není,“ ozval se doktor Thurman. „Ptal jsem se jí, zda v hotelu nemá něco, co potřebuje, a zvláště jsem se dotazoval, nepřivezla-li si s sebou nějaké doklady či korespondenci. Domníval jsem se, že třeba - tedy, chápete, nemohl jsem nic riskovat.“

„Tedy, pak se ocitáme ve slepé uličce,“ vzdychl Brandon.

„Nepotřebujete-li se jí zeptat na něco skutečně závažného,“ pravil doktor Thurman, „byl bych raději, kdybyste den či dva počkali.“

„Nemůžeme čekat,“ odporoval Selby. „Ten dědický spor teď vypadá tak, že soudce Fairbanks žalobu rovnou zamítne, aniž vůbec dojde k soudu. Neprokážeme ani tolik nepřípustného vlivu, abychom případ vůbec dostali před porotu. Alespoň já o tom každopádně pochybuji.“

„Pak ovšem tahle svědkyně neví vůbec nic,“ namítl doktor Thurman.

„Něco vědět musí. Všechno, co Fred Albion Roff podnikl, ukazuje, že musela něco vědět. Musela… počkejte okamžik.“

Selby začal dlouhýni kroky přecházet sem a tam po místnosti. Pojednou se otočil a oznámil dr. Thurmanovi: „Dobrá, doktore, jsem připraven.“

„Vyslechnout ji?“

„Ano.“

„Nanejvýš dvě tři otázky.“

„V pořádku.“

V Selbyho očích žhnulo matné světlo, v celém jeho chování se zračilo potlačované vzrušení. „Pouštím se do hazardní hry, Rexi,“ prohodil tiše, „ale myslím, že je to dobrá hra.“

Doktor Thurman neztrácel čas, přešel místnost a otevřel dveře. „Výbornč, pánové,“ zval je, „jste-li připraveni, jdeme.“

Prošli dlouhou nemocniční chodbou. Dr. Thurman opatrně otevřel dveře jednolůžkového pokoje. Sestra stojící u postele vzhlédla, usmála se na lékaře uklidňujícím úsměvem a poodstoupila.

Dr. Thurman jim podržel dveře a Rex Brandon a Doug Selby vstoupili.

Na nemocničním lůžku působila Hattie Irwinová dojemně křehce. Bílé přikrývky zdůrazňovaly, jak je její tělo drobné. Ležela se zavřenýma očima a bez jejího bystrého pohledu plného zájmu obličej vyhlížel, jako by z něj vyprchal všechen život. Vypadal jako pouhá unavená, upracovaná maska, vymodelovaná z jakési šedé hmoty, jejíž popelavou bledost nezbarvil ani sebemenší nádech svěží červeně. Šediny měla sčesané z čela a jen bělostný povlak podušky ukazoval, že kdysi měla tmavé vlasy a že možná zářily leskem mládí.

Doktor Thurman přistoupil k pacientce, rukou sklouzl podél její paže, uchopil ji za útlé, kostnaté zápěstí a odborně jí stiskl prstem puls. „Jak se cítíte teď?“ zeptal se.

Víčka hluboko zapadlých očí se pomalu zvedla. Žena se usmála. „Líp.“

„Zotavujete se výborně,“ ujištoval ji lékař. „Pan Selby by vám rád položil jednu či dvě otázky. Kdyby vás to unavovalo nebo rozčilovalo, nemusíte odpovídat. Jakmile byste začala pociťovat únavu, zavřete oči. Rozumíte?“

„Rozumím.“

Selby přistoupil k lůžku. „Paní Irwinová, byla jste loni na podzim v městě Olympus a viděla jste tam automobilové neštěstí ?“

V očích se jí na chvilku objevilo překvapení, potom odpověděla: „Neštěstí samotné jsem neviděla. Přišla jsem tam těsně potom. Právě vyprošťovali těla cestujících.“

„Dvě ženy?“

„Ano.“

„Viděla jste je dobře?“

„Ano. Položili je na chodník.“

„Jedna z nich byla mrtvá?“

„Ta světlovlasá, ano.“

„A ta druhá?“

„Nerada na to vzpomínám. Naříkala. Pak její křik umlkal a ztišil se, až jen chroptěla. Za chvilku je odnesli do lékárny.“

Selby chvilku mlčel. Ženě na lůžku se chvěla víčka.

„Dost, to stačí,“ varoval tiše dr. Thurman.

„Myslím, že je to v pořádku, doktore,“ řekl Selby a konejšivě pohladil rameno Hattie Irwinové. „Teď už vám bude dobře, uvidíte. A se svým zájezdem, se svou vyhranou první cenou si nedělejte starosti. Pojedete do Sacramenta na návštěvu ke své neteři.“ A kývl na Brandona.

Doktor Thurman vyšel za nimi na chodbu a tvářil se úplně zmateně. „Já tomu vůbec nerozumím,“ prohlásil.

Selby se usmál. „Jedna věc na Anitě Eldonové není umělá - plavé vlasy má od přírody.“

„Co to s tím má společného?“ zeptal se Brandon. „Ona přece … a hele! Zrovna se sem žene Gifford.“

Carl Gifford vrazil do nemocnice jako muž, který ví přesně, kam jde a co zamýšlí udělat, až tam bude.

„Uctivost,“ pozdravil, zahrnuje do svého pozdravu celou skupinku. Pak se obrátil na doktora Thurmana a řekl: „Dozvěděl jsem se, že tu máte další případ otravy. Další případ otravy z téhož hotelu, tentokrát je to nějaká Hattie M. Irwinová.“

„Správně,“ řekl Brandon.

„Chci s ní mluvit,“ oznámil Gifford. „Chci si o tom případu zjistit nějaká fakta. Mohou se vztahovat přímo k vraždě, kterou vyšetřujeme.“

„Obávám se, že teď s ní mluvit nemůžetc,“ zarazil ho dr. Thurman.

„A pročpak ne?“

„Je příliš slabá na to, aby snesla ještě jedno vyptávání.“

„Ještě jedno!“ vykřikl Gifford.

„Právě jsme jí s Rexem Brandonem položil pár otázek, Gifforde,“ oznámil Selby.

Gifford zrudl v obličeji. „Síly jí stačily pouze na jeden rozhovor, a ten byl poskytnut majorovi Selbymu! Člověku, který v tomto okrese nemá žádné úřední postavení, který se úřadu okresního prokurátora vzdal a udělal by líp, kdyby nestrkal prsty do…“

Rex Brandon vyrazil kupředu. „Ten rozhovor, milý hochu,“ oslovil rozzuřeného okresního prokurátora, „byl poskytnut šerifovi tohoto okresu. Máte něco proti tomu?“

„Mám a hodně,“ odsekl Gifford se zaťatými pěstmi a vystrčenou bradou.

Selby pokročil přímo k němu. „Tak se to pokuste říci mně!“

Gifford na něho zíral, zahlédl chladný, odhodlaný lesk v jeho očích a najednou prohlásil: „Výborně, lidičky, když tedy chcete hrát takovouhle politickou habaďůru a jít někomu po krku, jen do toho. Uvidíme, kdo tuhle hru vyhraje.“ Otočil se na podpatku a odkráčel.

Kapitola 19

Při svém návratu našel Selby v soudní síni očividně netrpělivého soudce Fairbankse, zatímco sporné strany se mezi sebou šeptem radily. Právě opustil místo pro svědky poslední svědek, který zřejmě při křížovém výslechu A. B. Carra úplně shořel, a v chování Inez Stapletonové se již jevilo cosi jako známky paniky. Dokonce i nabubřelá jistota W. Barclaye Stantona už splaskla téměř k bodu absolutní nuly. Nervózně si pohrával s těžkým řetízkem od hodinek, který se táhl po jeho mohutném žaludku.

Selby nemarnil čas. Sotva prošel létacími dveřmi v zábradlí, oddělujícím soudní dvůr od prostoru, který byl v soudní síni určen pro obecenstvo, ohlásil pevným, jasným hlasem: „Naším dalším svědkem v zájmu žalobkyně Barbary Honcuttová bude Helen Elizabeth Corningová. Paní Corningová, zaujměte laskavě místo pro svědky.“

Soudní síní proběhla vlna překvapení. Inez Stapletonová se spěšně odvrátila od své šeptané porady a pohlédla na Selbyho skoro se zděšeným výrazem.

„Rozumím dobře, že paní Corningovou předvolávále jako svou svědkyni?“ ozval se A. B. Carr tak líbezně, až skoro předl, a v jeho hlase zazníval nádech triumfu.

„Ano, jako svou svědkyni,“ přisvědčil Selby.

Carr se s úsměvem uklonil. „Zaujměte prosím místo pro svědky, paní Corningová.“

Zatímco paní Corningová vítězoslavně kráčela k ohrádce pro svědky, Inez Stapletonová vstala a protlačila se těsně k Dougovi Selbymu. „Dougu, to nemůžete udělat. Je to Carrova korunní svědkyně, nechával si ji v záloze až na konec. Je to sestra Marty Otleyové, u ní právě byly na návštěvě, když Elsa zahynula. Ta jim dosvědčí cokoliv. Vím, že se chystá hanobit naše klienty. Je to …“

„Sázím na svůj nos, Inez. Mé tušení musí být správné,“ přerušil ji Selby a uklidňujícím způsobem jí stiskl paži.

„Máte nějaké důkazy?“

Selby zavrtěl hlavou. „Mám jen nos, nic než pouhé tušení.“

„Mně se to nezdá, Dougu…“

W. Barclay Stanton se důležitě vyhrabal na nohy. „Tedy, Vaše Ctihodnosti,“ prohlásil s dunivým patosem, v jaký se ve stylu minulých generací slušelo odívat všechny veřejné projevy, „žádáme, aby v protokolu bylo poznamenáno, že se tak děje čistě a výhradně na vrub žalobkyně Barbary Honcuttové. Žalobce Harvey Preston nechce být vázán svědectvím této svědkyně jakožto svědkyně v zájmu žalobce Harveye Prestona; v zájmu tohoto žalobce protestuji navíc proti chybnému právnímu úsudku, s nímž byla tato svědkyně předvolána v tomto okamžiku a tímto způsobem.“

„Výborně,“ odpověděl soudce Fairbanks, „vaše stanovisko bude řádně zaneseno do protokolu, pane Stantone. Zahajte svůj výslech, majore Selby.“

Selby se otočil a v duchu si odhadl ženu na místě pro svědky. Byla to asi pětapadesátnice, vychytralá, s prohnanýma očima a tvrdě sevřenými ústy. Nervózně si uhlazovala záhyby své černé sukně. V koutcích úst jí číhal triumfální úsměv. Bdělé, opatrné a ostražité oči však prozrazovaly, že její mysl je ve střehu a že se pohotově rozhodla vytěžit co nejvíc z postavení, v němž se zčistajasna ocitla dík tomu, že formálně nebyla vedena stranou žalovanou, ale byla předvolána jako svědek obžaloby, jehož výpověďmi je obžaloba - až na malé výjimky - vázána.

Ve snaze buď svědkyni poučit, nebo přesvědčit porotu, že se Selby sám přivedl do postavení po právní stránce úplně nemožného, A. B. Carr povstal a vážně oslovil soud: „Navrhuji, Vaše Ctihodnosti, aby bylo zaprotokolováno, že zde nejde o vedení důkazu výslechem odpůrce, kdy je protistrana předvolána podle, příslušného ustanovení trestního řádu o křížovém výslechu protistrany. Helen Elizabeth Corningová je pozůstalá sestra Marty Otleyové, avšak vzhledem k tomu, že zesnulá Marta Otleyová zanechala dceru Anitu Eldonovou jako svou jedinou dědičku, paní Corningová na výsledku tohoto sporu nemá žádný zájem a nemůže při něm získat ani cent. Z toho důvodu ji nelze pokládat za protistranu, a právní zástupce žalobkyně ji nemůže podrobit křížovému výslechu ve smyslu příslušného ustanovení trestního řádu o vedení důkazu výslechem odpůrce. Může ji vyslýchat pouze jako svou vlastní svědkyni a její výpověď pro něho bude závazná.“

„S výhradou skutečnosti,“ doplnil soudce Fairbanks, „že uzná-li soud za vhodné, může vůči svědkovi, který je zřejmě svědkem protistrany, připustit otázky kontrolní, bez ohledu na to, má-li takový svědek na výsledku pře přímý finanční zájem.“

„Zajisté, Vaše Ctihodnosti,“ souhlasil s úsměvem Carr.

„Přistupte k výslechu,“ vyzval soudce Fairbanks Selbyho.

„Jmenujete se Helen Elizabeth Corningová?“ zahájil Selby, „bydlíte v McKeesvillu v Kansasu a jste sestrou zesnulé Marty Otleyové?“

„ Souhlasí.“

„Byla jste spolu s Martou Otleyovou v době, kdy došlo k automobilovému neštěstí ve městě Olympus v Kansasu?“

„Ano.“

„Při této havárii utrpěly obě - zůstavitelka Elsa Prestonová i Marta Otleyová - zranění, která, jak se ukázalo, byla smrtelná?“

„Ano.“

„Paní Corningová, můžete nám povědět, zda je Anita Eldonová nějak podobná své matce?“

Carr se zamračil, celý zmatený.

W. Barclay Stanton se znovu nemotorně pokoušel povstat, zřejmě s nějakou námitkou na rtech, ale pak zachrochtal a opět těžce dosedl na svou židli.

„Tedy, ano, jakási povšechná podoba tu je, má tutéž barvu očí, tytéž… Vypadá asi stejně, jako v jejím věku vypadala její matka.“

„Jinými slovy - Marta Otleyová byla plavovláska. Je to tak?“

„Ano.“

„A Elsa Prestonová byla černovlasá?“

„Měla tmavší vlasy, asi tak kaštanové barvy.“

„Vzhledem k tomu, že vaše odpověď na následující otázku pro mne může být právně závazná, paní Corningová, žádám vás, abyste se omezila přísně jen na zodpovězení toho, nač se vás zeptám. Paní Corningová, co se těsně po havárii se zraněnými stalo?“

„Byly přeneseny do lékárny. Byla tam hned na rohu lékárna.“

„Byla jste také vy sama při neštěstí poraněna?“

„Nebyla jsem v bezvědomí. Byla jsem pořezaná a utrpěla jsem nějaké odřeniny, ale nic vážného.“

„A z lékárny zavolali lékaře ?“

„Ano. Ale když doktor přišel, byly už obě po smrti. Skutečně, chudák drahá Elsa zemřela …“

„Okamžik!“ zarazil ji Selby. „Na to se vás neptám, paní Corningová. Jsem vašimi odpověďmi vázán, a proto trvám na tom, abyste odpovídala jenom na otázky, které vám položím.“

„Dobrá, dobrá,“ odbyla ho.

„To je všechno,“ oznámil Selby. „Přejete si ji podrobit křížovému výslechu, pane Carre?“

„Zajisté,“ odpověděl A. B. C, plně si uvědomuje, jakou cenu má možnost získat výpověď své nejlepší svědkyně pod záminkou křížového výslechu.

„V tom případě se domnívám,“ prohlásil Selby, „že je ve spravedlivém zájmu soudního dvora, právního zástupce protistrany i svědkyně - abychom ji uchránili před případným stíháním pro křivé svědectví - jestliže si teď přeji oznámit soudu i právnímu zástupci, že další svědkyní žalobkyně Barbary Honcuttové bude Hattie M. Irwinová. Zmíněná paní Irwinová toho času není schopná zúčastnit se přelíčení, protože je v nemocničním ošetřování, ale bude-li si pan právní zástupce přát, mohu nyní soudu i právnímu zástupci sdělit, co podle svého očekávání výpovědí této svědkyně přesně prokáži.“

„Tak jen do toho,“ vybídl ho Carr, „co podle svého očekávání prokážete?“

„Chci prokázat,“ začal Selby, „že Marta Otleyová zemřela téměř bezprostředně v okamžiku onoho automobilového neštěstí a že Elsa Prestonová žila ještě několik minut poté, co byla přenesena do zmíněné lékárny. V době, kdy se dostavil lékař, byly už mrtvé obě. Svědkyně Helen Elizabeth Corningová projevila mimořádnou duchapřítomnost, neboť si okamžitě uvědomila, že zemře-li beneficiát, jemuž má plynout prospěch ze závěti, dříve než zůstavitel, jakákoliv ustanovení poslední vůle v jeho prospěch pozbývají platnost a že tedy jakýkoliv odkaz Martě Otleyovč by byl neplatný. Podvodně zaměnila totožnost obou osob a při projednávání poslední vůle dosvědčila, že Elsa Prestonová zemřela okamžitě a že ji Marta Otleyová o několik okamžiků přežila. To není pravda. Hattie Irwinová, svědkyně neštěstí, přísežně vypoví, že právě Marta Otleyová zemřela okamžitě a že Elsa Prestonová ještě několik minut žila. Nuže, hodláte uplatnit výhradu proti tomu, že Hattie M. Irwinová bude takto svědčit?“

A. B. Carrovi je třeba přiznat, že neprojevil ani sebemenší známku zděšení. Pouze se usmál a prohlásil: „Ne, majore, nepřeji si uplatňovat žádné výhrady, protože jsem naprosto přesvědčen, že to celé je pravým opakem faktů a skutečných okolností tohoto případu. Avšak vzhledem k tomu, že jste své prohlášení učinil před porotou, a vzhledem k vašemu vychloubání, že jste s to tuto okolnost prokázat, jsem nyní ochoten souhlasit, aby soud vyhověl vašemu návrhu a odročil se, dokud vaše svědkyně Hattie M. Irwinová nebude způsobilá zúčastnit se přelíčení. A potom se ukáže, zda dosvědčí to, co jste uvedl, že svědčit bude, a zda na své výpovědi setrvá při křížovém výslechu.“

A Carr se usmál sebevědomým úsměvem plným převahy, v němž nebylo ani stopy po tom, že by v hloubi duše zažil nějaký otřes.

„Domnívám se,“ obrátil se Selby na soudce Fairbankse, „že odročení si nutně vyžádá víc než jeden den.

„Nerad povoluji takový odklad potom, kdy byla porota vybrána a vzata do přísahy,“ zamračil se soudce Fairbanks. „Avšak pokud a jak se mi jeví stanovisko právního zástupce právně, žalobkyně nyní očekává, že prokáže, že Marta Otleyová, v jejíž prospěch závěť zněla, zemřela dříve, než smrt potkala Elsu Prestonovou, a že odkaz ve prospěch osoby, která již je mrtvá, je dle zákona neplatný. Vykládáte si takto zákonná ustanoveni, majore Selby?“

„Tak rozumím zákonu tohoto státu,“ odpověděl Selby. „A svůj právní názor jsem ochoten podepřít pravoplatnými nálezy Nejvyššího soudu. Skutečnost, že Elsa Prestonová zemřela zanechávajíc závět ve prospěch jediné osoby, která již byla mrtvá, přesně odpovídá právní situaci, jako by byla zesnula, aniž vůbec zanechala poslední vůli. V tom případě musí být pozůstalost rozdělena mezi její přirozené dědice - Barbaru Honcuttovou a Harveye Prestona.“

„Za těchto okolností soud se na dva dny odročí,“ vyhlásil soudce Fairbanks. „V této lhůtě se porotci mezi sebou úzkostlivě zdrží všech rozhovorů týkajících se předmětu sporu a nepřipustí, aby se o nich hovořilo v jejich přítomnosti. Nevytvoří si dále a nevyjádří žádné mínění, pokud jde o možný výsledek sporu.

Soud se odročuje.“

Doug Selby s Rexem Brandonem ustaraně seděli v kanceláři Inez Stapletonové, Inez si nervózně kousala rty a Selby vytrvale bubnoval prsty do stolu. Lulku svíral tak pevně, až mu na čelisti naskočily svaly. Pouze Rex Brandon navenek neprojevoval žádné známky svého vnitřního rozpoložení.

Po čtvrté za pět minut pohlédl Selby na své hodinky. „Dougu,“ oslovila ho Inez, „já nedovedu pochopit, jak jste to mohl vědět. Jak jste se mohl odvážit pustit se do tak riskantní hry.“

„Muselo to tak být,“ odpověděl Selby, nic jiného mi nedávalo smysl. A jedině tohle mohlo zabránit, aby nás nevyklepli. To mi bylo jasné, hned jak jsem vstoupil do soudní síně a mrkl jsem na vaše obličeje.“

„V tom s vámi souhlasím. Svědkyně, která měla prokázat nepřípustný vliv, při Carrově křížovém výslechu úplně shořela. Prostě se rozsypala - nebyla si už jistá vůbec ničím, ani jak se jmenuje.“ Selby opět vrhl pohled na hodinky a dodal: „Roff mohl mít v rukávě jen jediný trumf. Jen ta jedna jediná okolnost mu mohla zaručit, že váš spor může vyhrát.“

„Avšak neměl co ztratit, kdyby jej nevyhrál. On sám nic neriskoval, Dougu.“

„Vsadil svůj čas, vsadil své výlohy, riskoval -“

Zazvonil telefon a Inez vyskočila, jako by byl elektrickým vedením spojen s jejím křeslem. Zvedla sluchátko a ohlásila se: „Ano, haló, Inez Stapletonová u aparátu.“

Chvilku poslouchala a potom se její napjatá tvář uvolnila ulehčením. Pohlédla na Douga Selbyho, téměř neznatelně kývla hlavou a řekla: „Rozumím dokonale.“

Pak na okamžik opět nastalo ticho, až konečně prohlásila: „Musím celou záležitost projednat se svými společníky… Tedy, to je trochu moc nahonem, víte? Dobrá, udělám, co budu moci… Výborně. Já vás zavolám …“

Inez Stapletonová položila sluchátko, jedním skokem vyletěla z křesla a hnala se k Dougovi Selbymu. Objala ho a pak se vzrušeně roztančila kolem jeho křesla. „Dougu,“ křičela, „vy jste to dokázal!“

Rex Brandon spokojeně pokuřoval svou cigaretu. „A vy jste neměla vůbec žádné pochybnosti, že to dokáže, viďte?“

„Tak spustte,“ prohlásil Selby s pohledem na hodinky. „Musím chytit vlak, který odjíždí přesně za třicet pět minut. Musíte mi to povědět rychle.“

„Volal starý A. B. C.,“ sdělovala. „Napřed samozřejmě napěnil spoustu kamufláže o tom, jak je jeho klientka nesmírně nervózní a nedokáže čelit námahám soudního řízení, a nakonec navrhl, abychom pozůstalost rozdělili na tři díly - třetinu by dostala Anita Eldonová, třetinu Barbara Honcuttová a třetinu Harvey Preston.“

„Výborně,“ řekl Selby, „zavolejte ho a povězte mu, ať jde do háje.“

„To nemohu, Dougu. Musím se spojit s W. Barclayem Stantonem a návrh s ním probrat. A doufám, že ten starý náfuka nebude tak hr, aby popadl vrabce v hrsti, že by nechal Carra zdrhnout…“

„S třetinou holuba na střeše,“ smál se Selby. „Nemusíte si už vůbec dělat starosti. Carr by byl nikdy nepřišel s nabídkou na takové vyrovnání, kdyby si byl Helen Elizabeth Corningovou nevzal stranou k sobě domů a nevymáčkl z ní pravdu. Nemohl by si dovolit, abychom ji nachytali na švestkách - při křivém svědectví. Teď, když známe fakta, můžeme sehnat víc svědků. Jestliže vydržíte, Carr prostě povolí a z celého sporu se vyvlíkne. Helen Elizabeth Corningovou už víckrát neuvidíte. Pokud si ji Carl Gifford nebude chtít dovléci zpátky, aby se zodpovídala z obvinění pro křivé svědectví.“

„Nevím, co na to W. Barclay Stanton. Je na peníze jako čert na hříšnou duši a bude možná chtít přistoupit na nějaký kompromis. Před několika hodinami by byl celý spor vzdal a všechno prodal hluboko pod cenou, takže teď mu bude připadat jako dar z nebe skoro všechno.“

„Jestli chceš za třicet pět minut odjet, Dougu,“ vmísil se Rex Brandon, „pohovořme si ještě trochu před tvým odjezdem i o té vraždě.“

„I co se té vraždy týče, mám pár nápadů,“ odpověděl Selby.

„Pal!“

„Známe teď motiv vraždy,“ zaěal Selby, „a můžeme tedy říci mnohem více i o vraždě samotné.“

„Co tím myslíš ?“

„Vmysli se do Roffova postavení. Jel do Los Angeles. Jeho informace byla dvousečný meč. Buď ji mohl prodat žalobcům, nebo ji mohl prodat protistraně. V prvním případě by způsobil, že by celá pozůstalost přešla rovným dílem do rukou Barbary Honcuttové a Harveye Prestona. V opačném případě, kdyby zůstal potichu, shrábla by všechno Anita Eldonová. Dohodě s Anitou Eldonovou dával přednost, protože by jednal pouze s jednou osobou. A sice s osobou, která slyšela na to, jak s ní Fred Albion Roff chtěl hovořit. Avšak byla otázka, kdo dá víc.“

Brandon mlčky přikývl.

Inez Stapletonová s rozzářenýma očima samým vzrušením odstrčila knihy a usadila se na kraj svého mohutného, rozlehlého právnického stolu.

Selby si skoro nevědomky začal znovu cpát svou lulku. Vtěsnal do zuhelnatělé hlavičky čerstvý tabák, škrtl zápalkou a pokračoval.

„A teď,“ prohodil mezi prvními tahy, jimiž se snažil lulku rozdýmat, „je vám jasné, co se stalo - Roff nejdřív“ naťukl jednání s Inez Stapletonovou, ale protože se ukázalo, že s ní není žádná velká řeč, rozhodl se, že v něm nebude pokračovat. Obrátil se na toho, o němž předem věděl, že bude přístupnější.“

„Na Anitu Eldonovou?“

Selby přikývl.

„A Anita Eldonová ho otrávila?“

„Anita Eldonová tu nebyla a jed mu tedy podat nemohla,“ vysvětloval Selby. „A jedná-li se o věc tohoto druhu, těžko byste se někomu vydali na milost a nemilost a najímali si vraha, aby tu práci odvedl za vás.“

„A. B. Carr?“ zeptal se Brandon.

„Ty sice s mým úsudkem o něm nesouhlasíš, ale Carr sotva je vrah. Já jaksi pochybuju, že Carr vůbec moc věděl o všem, co se stalo. Jeho výkladům o těch dvou svědcích nevěřím. Jsem přesvědčen, že věděl, že vlakem přijedou dva důležití svědci, kteří se prohlásí bílými gardéniemi jako poznávacím znamením, a mají se setkat s někým, kdo rovněž bude označen bílou gardénií. Domnívám se, že Carr naplánoval celý postup a zaonačil všechno tak, aby je nenápadně odklidil stranou. Ale dojde-li na vraždu - ne, Rexi, musíme vzít v úvahu ještě dvě nebo tři okolnosti.“

„Ten číšník, Henry Farley? Máš za to, že pachatelem je on ?“

„ Pochybuji, že ten by to mohl být.“

„Proč ne?“

„Protože musíme počítat s jednou velice významnou okolností, že si totiž Fred Albion Roff objednal úplnou snídani hned potom, kdy již posnídal.“

„A jaký význam to má?“

„Znamená to, že přijel do Madison City a že s kýmsi vedl nějaké jednání. Znamená to, že v hotelovém pokoji s ním někdo byl a stěžoval si, že má hlad a ještě nesnídal. A znamená to, že se mu Roffa podařilo nachytat a přimět, aby objednal nahoru na pokoj kompletní snídani. V okamžiku, kdy se ozvalo zaklepání na dveře, což značilo, že číšník snídani donesl, ten někdo - ať už muž či žena - vešel do koupelny a zavřel za sebou. Chápeš? Už ti svítá?“

„Začíná,“ opáčil Brandon, „ale pokračuj, kde jsi přestal.“

„Vraha tedy máme v koupelně,“ zopakoval Selby, „a zatímco číšník v pokoji servíruje snídani, vrah v koupelně nasává do lékařského kapátka roztok, který je pravděpodobně tou nejprudší jedovatou látkou, jaká se vůbec prodává. Potom počká, až číšník opustí pokoj, vyjde z koupelny, kápne na každou kostku cukru pár kapek kyseliny kyanovodíkové a je připraven pokračovat ve svém hrozném díle.“

„Jenže káva byla součástí snídaně,“ připomenul Brandon.

Selby kývl. „Vrah musel prohlásit, že kávu nepije, a navrhnout Roffovi, že mu ještě jeden šálek kávy nemůže uškodit, i když už snídal. Alespoň káva nepřijde nazmar.“

Brandonovy oči se zúžily. „Sestavil jsi velice pěknou teorii, Dougu.“

„A potom se tam vrah jednoduše ometal kolem, dokud Roff neodolal šálku horké, kouřící kávy a na návnadu neskočil. Nezapomeň, že Roff se pouštěl do velice ošidné záležitosti - tak ošidné, že zahrnovala vyděračství, potlačování důkazů a svádění ke křivému svědectví. Právě proto by na tom byl býval líp, kdyby si ho koupili žalobci. Kdyby se byl zaprodal jim, byl by mohl zaujmout postoj naprosto mravného obhájce práva, který jen předvádí svědkyni, prokazující jednu skutečnost tak převratnou - že by jakékoliv nároky odpůrkyně vyvrátila z kořene a úplně by ji vymetla ze soudní síně. Když se pustil do vyjednávání s Anitou Eldonovou, musel se ztotožnit s potlačováním důkazů a mlčky souhlasit se spácháním zločinu křivého svědectví. Roff byl právník a zvlášt moc se mu do toho nechtělo, ale byl hrabivý, a když došlo na lámání chleba, šel na věc. Ale byl celý nervózní. Ten šálek kávy navíc ho sváděl. A zabil.“

„A vrah?“ zeptal se Brandon.

„Vrah se pak pustil do úklidu Roffovy aktovky a vybral všechny písemnosti.“

„Proč aktovku nevzal celou?“

„Protože kdyby se pak při ohledání mrtvoly a místa činu zjistilo, že chybí aktovka, byl by to důkaz, že Roffa zavraždil někdo, kdo měl strach, z dokladů, které v ní byly. A vyšetřování by se toho mohlo chytit. Vrah proto v aktovce nechal jen novou složku kancelářského papíru, kterou si Roff koupil a měl ji v…“

„Pokračuj,“ pobídl ho Brandon. „Vybral písemnosti a co pak?“

„Potom,“ uvažoval Selby, „nechtělo se mu prostě vyjít z pokoje, s rukama plnýma volných papírů. To samo o sobě by už mohlo vypadat podezřele. Nemohl být zcela jistý, zda někoho nepotká. Roff stačil otevřít cestovní brašnu a vybalit špinavé košile a spodní prádlo. Vrah je svinul do rance, jako by připravoval prádlo pro prádelnu, a papíry zabalil dovnitř.“

„A pak?“

„Já samozřejmě jenom uvažuji, Rexi,“ připomněl mu Selby, „vmýšlím se krok za krokem do situace vraha a…“

„Jenom dál, synu,“ přerušil ho Brandon.

„Dobrá,“ pokračoval Selby, „vyšel na chodbu, ranec si odnesl do svého pokoje a prádla se zbavil. Jak se ho zbavil, zatím nevíme, ale postaral se o to rychle a velmi důkladně. A když pak písemnosti začal zkoumat, zjistil, že v jednom spise chybí stránka. Nevěděl - ztratil tu stránku na chodbě, nebo ji nechal v aktovce, nebo vyklouzla někam na podlahu v Roffově pokoji?

Vrah tedy znovu prošel chodbu, ale chybějící list papíru nikde neviděl. Pochopil, že jej někdo našel. A pravděpodobně zavolal Carrovi a dal mu tip, že do Madison City přijíždějí dva svědci nesmírně důležití pro onen dědický spor a že by je Carr měl zachytit. A on sám… počkej chvilku, Rexi. Tohle už smluvil dřív. Ta vražda byla pečlivě naplánovaná a s Anitou Eldonovou předem dohodl, že bude nosit bílou gardénii, aby ji Carr poznal. To mělo Carrovi poskytnout výmluvu pro případ, že by…“

„A nemyslíš, že to všechno mohla nastrojit Anita Eldonová sama?“ otázal se Brandon.

„Nemohla,“ odporoval Selby a vrhl rychlý pohled na hodinky. „Nebyla tam. Musel to být někdo, kdo bydlel v hotelu, kdo se mohl volně pohybovat sem a tam.“

„Nějaká ženská,“ doplnil Brandon, „jak dosvědčuje Coleman Dexter.“

„Žena ne,“ zarazil ho Selby. „Uvaž, že vrah chtěl nějak vysvětlit, kde se vzala na chodbě stránka ze spisu. A současně se snažil svalit zločin na někoho jiného a odvrátit od sebe podezření. Proč nedosvědčit, že viděl, jak z toho pokoje vychází nějaká žena s balíkem prádla - popsal ji poněkud neurčitě - a že upustila nějaký papír? Tím by byl ze všeho venku… Rexi, musím klusat, abych se sbalil a chytil vlak. Já to spojení prostě nesmím zmeškat. Prověř si Colemana Dextera. Uvědom si, že Anita Eldonová musela mít nějakého obchodního manažera. Doporučila Roffovi, aby se s ním spojil, s někým, kdo byl zplnomocněn jednat. Pravděpodobně bydlel v hotelu Madison, protože Roff ve svém pokoji až do své smrti nepřijal žádnou návštěvu, která by byla přišla zvenčí. Proklepni si Dextera, Rexi, a sežeň si o něm všechno.“

Selby vyklepal popel z lulky, chvilku se na ni toužebně díval a pak ještě teplou hlavičku najednou vrazil do dlaně Rexovi Brandonovi. „Nevezmu si ji s sebou, Rexi. Strč ji zpátky do svého psacího stolu a nech ji tam, dokud se nevrátím odtamtud, kam jdu, ať už je to kde chce.“

Brandon strčil lulku do kapsy a oběma dlaněmi stiskl Selbymu ruku. „Je to dobrá teorie, Dougu. Přinejmenším stojí za pokus. Technický postup vraždy jsi vypracoval bezvadně. Ale Dexterem si tak docela jistý nejsem.“

„Jen ho pořádně zmáčkni a vyper,“ trval na svém Selby. „Takhle nějak se to však stát muselo. A mohl se také snadno přitočit ke stolu Hattie Irwinové a nastražit na ni ten arzenik.“

„A umístit do Farleyova pokoje lahvičku kyseliny kyanovodíkové?“

„Jasně, to pro něho bylo úplně samozřejmé.“

„A starý A. B. Carr?“

Selby potřásl hlavou a zasmál se. „Toho nikdy nenachytáš. Ten za sebou příliš dobře zametá stopy.“

„Myslíš, že sehnal toho chlapíka, Florise, co dělal medvědáře paní Irwinové, aby nás převezl a …“

„Ne, ne,“ rychle namítl Selby, „Floris asi pracoval pro vraha. Možná že bys nějaký vztah mezi ním a Carrem odhalit mohl - kdyby se ti ho vůbec kdy podařilo najít, ale pochybuji. Florise možná najala Anita Eldonová, museli si počínat rychle a buď neměli dost času, aby ho poslali k vlaku, nebo tam úmyslně nastrčili Carra, aby zmátli stopu. Starý A. B. Carr pravděpodobně nevěděl, že došlo k vraždě, ale byl si vědom, že je v běhu nějaký komplot, jak potlačit jisté svědectví. Byl ochoten sehrát při tom určitou roli, ale nehodlal zajít tak daleko, aby si popálil prsty. Zatímco se na nádraží sešel s oběma svědky, chlapík, který měl za úkol převzít paní Irwinovou a uklidit ji z dosahu… Rexi, já už opravdu nemám víc času. Musím běžet.“

Inez Stapletonová sklouzla z psacího stolu.

„Na jednu věc, ještě čas máte.“

„Na co?“

„Na moje poděkování.“ hlesla. Kolem šíje se mu náhle ovinuly její paže a na svých ústech pocítil vlahé rty.

Rex Brandon vytáhl své veliké stříbrné cibule, podíval se na ně, poškrabal se na hlavě, strčil je zpátky dej kapsy a řekl: „Máš čas tři minuty, synu.“ A s očima strnule upřenýma kupředu vypochodoval z kanceláře.

Kapitola 20

Sylvia Martinova stála u vlaku a čekala. Vtom vyskočil z taxíku Selby a vyrazil napříč nástupiště.

S úsměvem se mu zahleděla přímo do očí. „Už jsem si myslela, že to nedokážete, Dougu. A dokonce jsem doufala, že ne.“

„Musel jsem, Sylvie.“

„Jak to dopadlo, Dougu ?“

„Nevím,“ odpověděl Selby. „Spojte se s Rexem Brandonem, ať vám všechno poví, a zatelegrafujte mi do vlaku. Rex zná číslo mé místenky.“

„Ukončete nástup!“ křikl průvodčí.

Sylvia ho popadla za ruku. „Dougu, bylo to tak prima - tak zatraceně prima - Dougu, vraťte se. Slibujete, že se vrátíte zpátky?“

Selby se sklonil a políbil ji. Práskající dveře vlaku a vyzvánějící zvon pro něho najednou neexistovaly. Dlouhý vlak zaskřípal a pomalounku se dal do pohybu.

Sylvia ho však náhle se smíchem odstrčila. „Honem, nastup, pitomče! Nemůžeš tu věčně stát a líbat mě, hni sebou!“

Průvodčí posledního vozu běžel vedle vagónu, široce se šklebil a držel mu otevřená dvířka.

Selby se rozběhl, naskočil a průvodčí za ním. Selby se otočil a začal Sylvii Martinové divoce mávat. Díval se do jejího rozesmátého obličeje, až se najednou prudce odvrátila, nepochybně aby zamaskovala příval slz, které jí náhle vyrazily z očí.

Průvodčí, s pohledem upřeným na Selbyho ústa, se usmál a Selby poněkud rozpačitě vytáhl z kapsy kapesník a vešel do svého rezervovaného kupé.

Usadil se u okna a pozoroval, jak kolem klouže známé panoráma Madison City. Bílá soudní budova nahoře na kopci, vznešená vilová čtvrť. Zahlédl dokonce velký bílý štukový dům ztělesňující tužbu Alfonse Bakera Carra - tam si přeje žít po svém odchodu na odpočinek.

Selbymu připadalo, že za sebou nechal mnoho nedokončeného, kus svého života, v němž jednou musí pokračovat. Teď však na něj čekalo něco mnohem důležitějšího; úkol, který je nutno splnit, má-li Madison City zůstat tím, čím bylo.

Vlak nabýval rychlosti. Píštala vyrazila svůj signál před úrovňovým přejezdem.

Selby si olízl rty, stále ještě na nich lpělo něco vůně rtěnky Sylvie Martinové. Skoro podvědomě sáhl po kapesníku, ale v půli cesty svou ruku zarazil; opřel si hlavu o polštářování opěradla a zavřel oči.

V San Luis Obispo ho zastihl telegram Rexe Brandona:

MAJOR DOUGLAS SELBY VUZ 4 ODDIL 6

TVUJ PREDPOKLAD SPRAVNY UKAZALO SE ZE DEXTER BYL TAJNE ZENAT S ANITOU ELDONOVOU ODMITL DOZNANI A VYZADAL SI ZA OBHAJCE CARRA OTISKY PRSTU V KOUPELNE A UTRZKY UKLIZENYCH PAPIRU KTERE BYLY IDENTIFIKOVANY JAKO ROFFUV MAJETEK NALEZENE V JEHO POKOJI HO USVEDCUJI BLAHOPREJI CARRA PRAVDEPODOBNE NELZE NA NIC UVRTAT ALE MA SPOUSTU STAROSTI A MUSI HODNE VYSVETLOVAT GIFFORD TAKE VYSVĚTLUJE TVA LULKA NA TEBE CEKA V ZASUVCE MEHO STOLU AZ SE VRATIS ZAMETTE S JAPONCIKY TVUJ VERNY REX BRANDON.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai