Okresní prokurátor rýsuje kruh

Erle Stanley Gardner

(1976)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Okresní prokurátor rýsuje kruh (Mrtvola v rokli) (D. A. Breaks a Seal) Detektivka, v níž hlavní postavou je Doug Selby, okresní prokurátor v Kalifornii, který řeší případy v ovzduší západoamerického maloměsta, ovládaného politikou a politikařením prominentů okresního formátu.Povídka vyšla jako samostatná kniha, ale pod jiným názvem.

ERLE STANLEY GARDNER

Okresní prokurátor rýsuje kruh

Kapitola 1

Ženě která seděla proti Dougovi Selbymu u jeho psacího stolu, bylo něco přes třicet. Její tmavé oči s dlouhými řasami, lehce zvýrazněně rafinovaně použitým líčidlem, se blýskaly vzrušením a upřeně hleděly na okresního prokurátora. Při řeči se její živé rty, jasně červené v kontrastu s hladkou olivovou pletí, výrazně pohybovaly.

„Není to typ člověka, jaké chceme mít v madisonském okrese,“ řekla. „Jako advokát pochybné pověsti je to vyhlášený ptáček. Do tohoto města nemůže přinést nic, co by bylo žádoucí nebo prospěšné. Je…“

„Ale paní Artrimová,“ přerušil ji Selby. „já mu nemohu zabránit, aby si tu koupil nemovitost.“

„Proč ne?“ optala se.

„Protože člověk, kterému ten pozemek patří, jej chce prodat,“ řekl Selby. „A pan Carr je ochoten zaplatit částku, kterou požaduje.“

„Ale jako občan je nežádoucí.“

„Snad z vašeho hlediska.“ řekl Selby, „ale nikoli z mého. Nikdy nebyl usvědčen z žádného trestného činu.“

„Je to advokát kriminálníků.“

Selby řekl: „Chcete tím říci, že se specializuje na obhajobu lidí obviněných ze zločinu?“

„Ovšem, samozřejmě.“

Selby řekl: „Zákon stanoví, že člověk obviněný ze zločinu má právo najmout si obhájce. Alfonse Baker Carr je právník, kterého si tito lidé často vybírají.“

„No ovšem, ale vy víte, jak to myslím,“ řekla, vkládajíc do svých očí a do letmého úsměvu ženskou naléhavost. „Nepatří k těm lidem, které by člověk chtěl mít za nejbližší sousedy. Vy sám byste ho za souseda nechtěl, pane Selby, nebo snad ano?“

„Asi ne,“ řekl Selby, „ate chápejte mou situaci. Jsem v tomto okrese prokurátorem. Puruší-li Carr nějaký zákon, budu ho stíhat. Neporuší-li jej, nemohu nic dělat.“

Vzdala se snadno a ryhle a Selby si uvědomil, že paní Artrimová si je vědoma toho, že se namáhá pro předem ztracenou věc. „Dobrá,“ řekla, „zdá se, že nemohu nic dělat. Byla jsem u předsedy Obchodní komory, u policejního náčelníka a u starosty. Ti řekli, že vy byste si možná věděl rady.“

Selby řekl s úsměvem: „Tomu se říká, paní Artrimová, podávat si horký brambor z ruky do ruky. Nikdo nemůže nic udělat.“

„Což neexistuje územní plán, který se vztahuje na Orange Heights?“

„Ano,“ řekl Selby. „Územní plán říká, že jsou to pozemky určené k bydlení. Existují také stavební omezení, vylučující domy v ceně nižší než patnáct tisíc dolarů. Stavební cena domu, který kupuje Carr, je třicet tisíc. Pokud vím, dává za ten dům a za parcelu pětatřicet tisíc – a platí hotově.“

„Přesto se mi ale zdá, že byste něco udělat mohl. Všimla jsem si, že kdykoliv se gangsteři snaží usadit se v jiných exkluzivních rezidenčních čtvrtích, dají jim úřady nějak najevo, že jsou persona non grata, a z obchodu sejde.

Selby řekl: „Proč nekoupíte, paní Artrimová, tu nemovitost sama? To by vám přece stálo za to, zaplatit o dva nebo tři tisíce víc, než nabízí on.“

„Nedozvěděla jsem se o tom obchodě včas,“ řekla. „Pokoušela jsem se o to. Papíry už byly podepsané.“

Selby řekl: „Pak je mi líto. Nemohu nic dělat.“

„A co kdyby užíval toho domu jako kanceláře? A to on určitě bude. Neporuší se tím směrnice územního plánu?“

Selby řekl: „To je záležitost, kterou budete muset projednat s advokátem, který vám může dát radu v občanskoprávních záležitostech. Já jsem okresní prokurátor a nesmím provozovat soukromou praxi.“

Odstrčila svou židli. Selby vstal. Rychle a pohnutě mu stiskla ruku a řekla: „Vy jste se, pane Selby, alespoň nepokoušel svalit ze sebe odpovědnost tím, že byste mě poslal k šerifovi. Alespoň něco. Vidím, že se budu muset, smířit s tím, že coby kamenem dohodil od mého domu se budou pořádat divoké orgie. Dá se čekat, že tam vyhlášení darebáci budou častými hosty. Budu si asi muset najmout hlídače, který bude střežit můj dům, a tím jsou mé vlastní naděje na prodej v pekle.“

„Pokoušela jste se jej prodat?“ řekl Selby.

„Ano,“ řekla. „Uvažovala jsem o tom. Koupila jsem tak velký dům, protože jsem si myslela, že se ke mě přestěhuje otec s matkou a že tam budou se mnou bydlet – ale oni nechtějí ani haléř z mých peněz.“ Zlomil se jí hlas; odvrátila se. Dlouho se zřejmě snažila ovládnout se; pak na něho vrhla rychlý zářivý úsměv. „Ale nebudu vás obtěžovat svými soukromými záležitostmi. Dostanu se ven těmito dveřmi?“

„Ano,“ řekl Selby a pozoroval její pružnou pěstěnou postavu, kráčející přes jeho kancelář a mizející ve dveřích.

Selby otevřel zásuvku, vyndal svou oblíbenou briérku, v zamyšlení nacpal tabák do hlavičky a chtěl právě zvednout telefon, když z přijímací kanceláře tiše vklouzla do místnosti jeho sekretářka Amorette Standishová. Pečlivě za sebou zavřela dveře.

„Co jc, Amorette?“ optal sc Selby.

„Chtěla jsem se ujistit, že už odešla. Měla jsem dojem, že jsem slyšela na chodbě její kroky.“

„Ano, už je pryč. Proč?“

„V přijímací kanceláři je pan Carr. Přeje si s vámi mluvit.“

„A. B. Carr?“ optal sc Selby.

„Osobně.“

„Řekl, o čem si přeje se mnou mluvit?“

„Ne. Řekl, že je to soukromá záležitost.“

Selby škrtl zápalkou o spodní stranu svého psacího stolu. „Pošlete ho sem,“ řekl.

Alfonse Baker Carr, známý a oblíbený u vrstvy klientů, která potřebovala advokáta, jakým byl starý A. B. C, byl vysoký, poměrně štíhlý pětapadesátník. Jak vstoupil do kanceláře a s rukama napřaženýma kráčel k Selbymu, jeho tvář s hluboce vrytými povahovými rysy se rozzářila úsměvem. „Pane Selby,“ řekl, „jsem rád, že se s vámi setkávám. Ačkoli u soudu stojím obyčejně na opačné straně než prokurátoři, mnoho mých oponentů ze soudní síně patří k mým nejbižším přátelům.“

Selby mu podal ruku a ukázal mu na křeslo.

Advokát padl do křesla, v němž ještě před chvílí seděla paní Artrimová. Získával čas tím, že si uřezával konec doutníku a zapaloval jej, a jeho bystré šedé oči zatím odhadovaly mladého prokurátora. Foukl do žhavého konce doutníku a řekl: „Chci se usídlit ve vašem okrese. Řekl jsem si, že se na vás podívám a složím vám poklonu.“

„Děkuji,“ řekl Selby.

„Koupil jsem Pitmannův dům za městem na Orange Heights

„Slyšel jsem, že jste jej koupil.“

Carr sc zasmál a řekl: „Koupili i jiní.“ Selby neřekl nic. Carr držel doutník mezi dvěma prsty pravé ruky, dlouhými, zašpičatělými a pohyblivými prsty. Vyhlížel spíše jako úspěšný herec než jako advokát vykonávající praxi a zdálo se, že jeho hladce a lehce plynoucí magnetický hlas je s to vyjádřit i ten nejjemnější citový odstín.

„Pokud vím,“ dodal, tak jsou nějaké námitky proti tomu, abych se usadil v madisonském okrese.“

Selby tiše bafal ze své dýmky.

Obhájce, vyzařující klidnou sebejistotu, se usadil pohodlněji v křesle a dal si nohu přes nohu způsobem člověka, který je zvyklý zabydlet se za všech okolností. Jeho oči, které skončily s hodnocením prokurátora, se přesunuly na konec doutníku. Řekl: „Mám dojem, že někteří majitelé přilehlých pozemku se pokoušejí dělal potíže.“

„Chcete ode mne právní poradu?“ řekl Selby.

Obhájce po něm blýskl pohledem a jeho velká ústa se roztáhla v úsměvu. „Proboha, ne,“ řekl.

Selby se usmál.

„Mluvím o tom jen tak,“ vysvětloval Carr.

„Měl jste nějaký zvláštní důvod, abyste o tom mluvil – v této kanceláři?“

Carr se dal do smíchu. „Okresní prokurátoři jsou voleni místními voliči. Člověk odjinud pak někdy zjistí, že bruslit v tom není žádná legrace. Alespoň v něčem je tohle svobodná země. A já jako občan mám právo si koupit pozemek všude, kde se mi ksakru zachce.“

Selby řekl: „To je, myslím, běžná právní záležitost, ačkoli nebývá běžné, aby mě budoucí kupci navštěvovali jen proto, aby mě poučili o svých právech.“

Carr zvrátil hlavu nazad a dal se do smíchu. Ze smíchu bylo znát, že se doopravdy baví. „O. K.,“ řekl, „jedna nula pro vás.“

Chvíli bylo ticho. Carr se zadumaně usmíval na tenký proužek kouře, který spirálovitě stoupal od jeho doutníku. Zvedl doutník k ústům, několikrát v zamyšlení potáhl a pak náhle řekl: „Nač si my dva, Selby máme vyměňovat kulatá slovíčka? Já vím zatraceně dobře, že byl na vás činěn nátlak, abyste mi v tom zabránil. Zašel jsem sem, abych si vás prohlédl a řekl vám, že se nedám vyštvat. Chtěl jsem vám říci, že se mi, jak jsem zjistil, vyplácí dělat to, co chci já, a ne to, co chtějí jiní.“

„Rozumím,“ kývl Selby.

„Ne, nerozumíte,“ pravil Carr s rychlým odzbrojujícím úsměvem, který byl zřejmě pro něj charakteristický. „Přišel jsem vám to říci, ale nebudu vám to říkat, protože nemusím. Čekal jsem, že najdu nějakého zapáleného mladého křižáka, který mi bude vykládat, že přišly stížnosti, bude mě varovat, že toto město lpí na zákonech, že ačkoli mi úřady nemohou v koupi nemovitosti zabránit, nebudou trpět věci, které by prošly ve velkém městě. Myslel jsem, že se budete pokoušet nahnat mi strach.

Myslel jsem, že vám předvedu, že já se jen tak neleknu. Zjistil jsem, že nejste z těch, kdo se pokoušejí zastrašovat, a tak není potřeba, abych něco říkal, kromě toho, že jsem rád, že jsem se s vámi seznámil, že nechci v madisonském okrese provozovat praxi, takže se nebudeme setkávat v soudní síni na opačných stranách zábradlí. A mimochodem, kdybyste se někdy rozhodl přesídlit do velkého města a chtěl to zkusit na straně obhajoby místo na straně obžaloby, vyplatilo by se vám možná, kdybyste mě navštívil. Potřebuji pro svůj byznys mozky a platím za ně.“

„Děkuji,“ řekl Selby. „Já jsem se svým nynějším místeckém docela spokojen.“

Carr vstal a podal mu opět ruku.

„Budete do města dojíždět a zase se vracet?“ optal se Selby.

„Ne. Budu žít tady. Nemám pravidelné úřední hodiny. Když budu mít nějaký velký případ, zůstanu ve městě. A v mezičase to tady bude mé útočiště. Nechci být příliš po ruce. Mám mladší společníky, kteří se mohou starat o běžné případy. Pokouším se zařídit si poněkud snazší život.“

Ve dveřích se obrátil a řekl: „Vy máte ale nervy, Selby. Kdybych nebyl viděl paní Artrimovou, jak jde přede mnou po chodbě, nedozvěděl bych se, že tu byla. Na shledanou, pane Selby.“

„Na shledanou,* řekl Selby.

Telefon se rozezněl dříve, než na chodbě dozněly Carrovy kroky. Selby zvedl sluchátko a na druhém konci slyšel hlas šerifa Brandona. „Něco tam máš, Dougu?“

„Ne.“

„O. K. Hned jsem tam.“ Zavěsil a Selhy mu šel otevřít.

Rex Brandon byl o pětadvacet let starší než Selby. Jeho obličej byl osmahlý léty, kletá strávil v sedle jako honák. V pase měl o několik coulů méně než kolem hrudníku. Jeho pohyby prozrazovaly dokonalou souhru svalů a měl pořád dost optimismu, aby se držel přesvědčení prvotřídního kovboje, že může jezdit na jakémkoli zvířeti, které kdy pánbu stvořil, od kozla až po Brahmova býka.

„Těbůh, Dougu.“

„Tě taky, Rcxi, co je nového?“

Šerif Brandon zapadl do křesla, z kapsy vylovil plátěný pytlík na tabák, vytáhl cigaretové papírky a na jeden nasypal tabák. Jednou rukou si obratně ubalil cigaretu, navlhčil ji a škrtl zápalkou. „Měl jsi hosty?“ optal se.

Selby kývl. „Ty také?“

„Mhm.“

„Před nebo po?“ optal se Selby.

„Před,“ odpověděl šerif. „Povídala, že se jde podívat na tebe. Řekl jsem jí, že to podle mého názoru nebude nic platné.“

„Nebylo,“ řekl Selby. Brandon se usmál. „A jen odešla,“ pokračoval Selby, „byl jsem poctěn návštěvou A. B. Carra.“

„Jak vypadá?“ optal se Brandon.

„Kolem pětapadesáti, vysoký, přitažlivý a pohledný,“ řekl Selby. „Je vidět, čím by byl nebezpečný před porotou. Je to dokonalý herec.“

„Co chtěl?“ optal se Brandon.

Selby se usmál: „Chtěl mi říci, že nechce v madisonském okrese provozovat praxi, že zjistil, že se mu nejvíce vyplácí, když dělá to, co chce on, a ne to, co chtějí jiní, že nejsem ten typ, jaký tady čekal, že si velice váží mých schopností, a pro případ, že bych se chtěl vzdát úřadu prokurátora v madisonském okrese a odejít do města, učinil by mi nabídku.“

Brandon se podíval překvapeně: „Čerta učinil!“

Selby řekl: „Přesně. Formuloval ji tak obratně, že ji vlastně nevyslovil.“

Brandon chvíli kouřil, mlčky přemýšlel a pak řekl: „To není žádné štěstí, mít ho tady.“

„Já vím.“ řekl Selby, „ale co naděláš? Mám svázané ruce. Koneckonců, Rexi, je to vyhlášený právník. Jeho mandanti jsou možná gauneři, ale je strašně těžké přimět porotce, aby se na to takhle dívali. Prý jako advokát pracuje pro nějaké velké herny. Všeobecně se říká, že si ho několik bookmakerů najalo jako rozhodčího, když koníčkáři z podsvětí poruší pravidla hry. Ale vážně, já si nemyslím, že má v úmyslu v madisonském okrese něco podnikat.“

„Tak co tu chce?“

„Možná že opravdu chce přesně to, co říká,“ řekl Selby, „útočiště, které je natolik blízko městu, aby ho bylo možno zavolat, když se stane něco důležitého, a přece zase dosti daleko, aby nebyl hned tak po ruce. Chce žít pohodlněji, chce mít kout, kde se dá odpočívat a rekreovat se a trochu se povalovat.“

Brandon zauvažoval: „Myslím, že si neumí představit, do čeho jde. Tady každý, kdo něco znamená, zná každého dalšího, kdo něco znamená. Nastěhoval se do exkluzivní rezidenční čtvrti. Sousedi ho budou ignorovat.“

„Řekl bych, že na sousedy kašle,“ podotkl Selby.

„Jak tak o tom přemýšlím, tak bych taky řekl,“ připustil Brandon. „Ale Rita je z toho celá pryč.“

„Jak moc ji znáš?“ zeptal se Selby.

„Dost dobře,“ řekl Brandon. „Znal jsem ji ještě jako dítě.“

Selby řekl: „Zmínila se, že uvažovala o prodeji své vily. Její rodiče s ní prý nechtějí bydlet.“

„Samozrejmě že nechtějí,“ opáčil Brandon. „Byl bych jí to mohl říci předem, než ten dům koupila. Když utekla a provdala se za profesionálního hráče, zlomilo jim to srdce. Když se zabil a ona si pomohla k prachům, tak si myslela, že se může vrátit do Madison City, nastěhovat se na Knob Hill, přimět otce, aby nechal zaměstnání a – prostě, nic z toho nebylo. Abner Hendrix tvrdí, že jsou to karbanické peníze, bez ohledu na to, jestli je má z nemovitosti, od pojišťovny nebo odjinud.“

„Takžc ona žije v té vile sama?“ ptal se Selby.

„Ne. Má u sebe svého tchána, Franka Artrima. Z toho automobilového neštěstí, při kterém zahynul jeho syn, vyvázl s poškozenou páteří. Do konce života bude mrzák. Poslyš, Dougu, jestli A. B. Carr bude toho domu užívat jako venkovského sídla pro gangstery, můžeme proti tomu něco dělat?“

Selby řekl: „Počkáme, až co udělá on, a pak se teprve rozhodneme, co budeme dělat my, Rexi.“

„O. K.,“ souhlasil Brandon, „počkáme.“

Kapitola 2

Týden po Carrově návštěvě u Douga Selbyho vstoupila do Selbyho kanceláře Sylvia Martinova z Clarionu. V kostkované skotské sukni, zelené hedvábné halence a dobře padnoucím kabátku vypadala svěže a čile. Amorette Standishová právě položila okresnímu prokurátorovi na stůl ranní poštu. „Ahoj, Dougu,“ řekla Sylvia.

„Jdete po nějakých zprávách?“ Zeptal se.

„Jako čert po hříšné duši,“ přiznala. „Všude samá voda, potřebujeme nějaký domácí trhák.“

„Tady nenajdete ani prskavku, Sylvie,“ ujistil ji Selby. „A co je s tím padělatelem?“

„Ten se rozhodl přiznat a vydat se na milost soudu.“

„Kdo ho přesvědčil, Dougu?“

Selby odpověděl: „Rex Brandon si s ním trochu popovídal. Když viděl, co na něho víme, rozhodl se ušetřit si výdaje za advokáta.“

„No vida,“ řekla, „přece něco,“ a svoutužkouznačky 6B čmárala poznámky na list novinového papíru. „Dougu, co víte o A. B. Carrovi?“

„Nic,“ odpověděl stručně a sbíral hromadu dopisů, které před něho položila Amorette Standishová.

„Ale víte, Dougu.“

„Ovšem,“ připustil, „vím to, co jsem četl v novinách.“

„Mluvil jste s ním?“

„Mluvil, ale to je všechno. Proč?“

„Chystá se nás žalovat pro urážku na cti.“

„Pročpak?“

„Měl dojem, že jsme si v úvodníku před několika dny vzali na mušku zrovna jeho.“

Selby se usmál: „A nevzali?“ zeptal se.

„To nemohu vědět,“ řekla s předstíranou vážností. „Já jsem to nenapsala.“

„Co říkal vydavatel?“

„To nechtějte vědět, Dougu, alespoň ne ode mne. Takové výrazy se nehodí pro mladou dámu, která musí dbát o svou pověst.“

Selby řekl: „Viděl bych raději, kdybyste ho nechali na pokoji.“

„Proč, Dougu?“

„Vypadáme jako křupani z Balíkova. Propána, ten člověk někde žít musí. Ve městě je to Někdo. A nepochybuji o tom, že je spousta exkluzivních městeček v okolí, která by ho s radostí uvítala. Je to populární člověk.“

„Já vím, Dougu, ale je to taková laciná popularita, když člověka proslaví gangsteři a zločinci.“

„Jenomže,“ podotkl Selby, „se s tím stejně nedá nic dělat. Tak proč vystavovat sebe sama útokům?“

„Myslíte si,“ zeptala se Sylvia, „že se Clarion vystavil útokům?“

Selby řekl: „Soukromě a neoficiálně, Sylvie – nemyslím, že vás bude žalovat. Aby mohl shrábnout náhradu za škodu způsobenou pomluvou, musel by prokázat, že jeho pověst byla skutečné poškozena. Ten určitě nestojí o to, aby se jeho pověst probírala před soudem a aby ji hodnotilo dvanáct nestranných občanů. Žalobu podat může, ale pochybuji, že se bude někdy projednávat. Jen vrčí a ukazuje zuby, aby vám dal na srozuměnou, že se odtud nenechá vyštvat.“

„Tak se pusťte do té pošty, Dougu.“

Selby začal otevírat dopisy a pročítat je. „Co děláte, Sylvie?“ zeptal se. „ Jdete po něčem určitém?“

„Ale čerta. Ráda bych. Právě že jenom obcházím soudní budovu a pokouším se sehnat nějaké ostré střelivo.“

Selby vzal do ruky jeden dopis a viděl, že je na něm hlavička okresní prokuratury z okresu Los Angeles. Jak vytahoval psaní, vyklouzla z obálky fotografie, která byla k dopisu přiložena, padala k zemi a spočinula u nohou Sylvie Martinové. Sylvia ji sebrala, a jak mu ji podávala, hbitě na ni pohlédla a pak se podívala po Selbym.

Selby, čtoucí dopis, mechanicky natáhl ruku a řekl: „Díky.“

Dala mu fotografii a Selby, zabraný do dopisu, vraštil řelo a kabonil se. Četl:

Vážený pane,

žádáme Vás o pomoc při získávání informací o mistě dočasného pobytu Petera C. Ribbera alias Petera Drumicka alias Alvina Catona.

Tento muž měří pět stop, sedm a půl palce, váží sto pětapadesát liber, je stár třiatřicet let, tmavovlasý, částečně lysý, má tmavě hnědé oči a na levém předloktí má modře vytetovanou hvězdu. Přikládáme fotografii a otisky prstů.

Byl zatčen 24. února t. r. pro podezření z krádeže. Obžalovaný byl propuštěn na kauci ve výši dvou tisíc dolarů. 7. března, když se případ dostal před soud, se obžalovaný nedostavil a kauce propadla.

Za normálních okolností by tím celá záležitost skončila, avšak vzhledem k některým dalším okolnostem máme mimořádný zájem na Ribberově zajištění. Povšimli jsme si ve Vašem místním tisku, že A. B. Carr, advokát, který vystupoval při mnoha trestních řízeních, se nedávno usadil ve vašem okrese. Důvodně se domníváme, že Peter Ribber byl s panem A. B. Carrem ve styku a možná že by se s ním opět rád setkal. Po určitou dobu byla Carrova kancelář ve městě pod dohledem, nepřineslo to však kýžený výsledek. Nehodláme zacházet tak daleko a střežit jeho rezidenci v Madison City, ale budeme s povděkem kvitovat, když uděláte potřebné kroky a postaráte se, aby se šerifovi a místní policii dostalo pokynů, aby se bedlivě porozhlédli po osobách, odpovídajících popisu Petera Ribbera.

Není třeba zdůrazňovat, že pan Carr nemá nejmenší potuchy, že v této záležitosti pátráme, a nikterak si nepřejeme, aby se to dozvěděl.

Selby položil dopis textem dolů a zahleděl se na fotografii – muž na snímcích zpředu a z profilu měl kulovitou hlavu s dlouhým nosem a očima položenýma blízko sebe a s úzkými krutými rty. Vsunul fotografii pod dopis a vzal do ruky další obálku.

„Co to máte za známost, Dougu?“ řekla Sylvia Martinova jen tak mimochodem.

„Ale zase další podvodník,“ řekl.

„Za co ho stíhají?“

„Myslím, že za krádež.“

„Kdo ho stíhá?“

Zazubil se: „Dlouhá ruka zákona.“

„Nač taková opatrnost, Dougu?“

„Čistě ze zvyku,“ řekl.

„Možná že by se mi to mohlo hodit.“

„Omyl. Je to velice sub rosa.“

„Dougu,“ řekla, „mohla bych vám ho najít.“

Selby povytáhl obočí: „Vážně?“

„Hm – m.“

„Kde je?“

„To je tajemství,“ řekla. „Když vám ho najdeme, dáte nám materiál?“

„Myslím, že ne,“ řekl, „to není nic pro tisk.“

„Tak dobrá, tak do toho zasvěťte mne, Dougu. Víte, že mně můžete věřit.“

Zavrtěl hlavou.

„Tak neřeknete?“

„Je v tom jiný okres,“ řekl, „a jiný úřad.“

„Tak koukněte, Dougu Selby,“ řekla, „Clarion vám dělal reklamu od první chvíle, co jste zahájil kampaň. Pomáhali jsme vám stejně vytrvale, jako do vás Blade šil a popularizoval Sama Ropera a celou starou partu.“

„Dobrá, dobrá,“ řekl Selby, „a vy teď chcete příležitost, viďte?“

„Ano, a trvám na tom. Nemluvím jen tak do větru, Dougu. Myslím, že vám mohu pomoci.“

„Tenhle muž je stíhán pro krádež,“ řekl. „A to je všechno.“

„Možná že není stíhaný pro nic jiného, ale není to všechno, Dougu Selby, a vy to víte. Kdyby to byla banální záležitost, přišlo by to k šerifovi a na policii jako korespondenční lístek. Poslyšte, Dougu, mohu ho mít v deseti minutách. Až bude zatčený, tak s tím určitě nebudou dělat žádné velké tajnosti. Víte stejně dobře jako já, že když někoho zatkne městská policie, tak o tom Blade bude mít všechno.“

Selby chvilku přemýšlel a pak jí podal dopis. Sylvia Martinova ho přečetla, sešpulila rty a tichounce hvízdla.

„Tak co?“ zeptal se Selby.

Její smějící se hnědé oči zvážněly. „Dougu, co za tím je?“

„Nevím,“ řekl jí. „Tady je fotografie a dopis. Teď víte tolik co já – tedy doufám, že toho víte víc než já.“

„Vím,“ řekla. „ Včera večer ho sebrala městská policie pro potulku a zabásla ho.“

„Víte to jistě?“

„Jistě,“ řekla. „Viděla jsem ho dnes dopoledne při rekognoskaci na předváděčce. Stavovala jsem se ve vězení, než jsem šla sem. Jsem si úplně jistá, že je to on.“

Selby zvedl sluchátko a řekl Amorettě Standishové: „Dejte mi policejního náčelníka Ottu Larkina. Počkám u aparátu, velice to spěchá.“

Za okamžik slyšel na druhém konci drátu Larkinův opatrnický hlas: „Tady je Larkin.“

„Tady je Selby, Larkine,“ řekl okresní prokurátor. „Myslím, že je u vás muž, kterého hledáme, Peter Ribber alias Peter Drumick alias Alvin Catone, pět stop, sedm a půl palce, sto pětapadesát liber, třiatřicet let, s hvězdou vytetovanou na levém předloktí.“

Larkin chvíli váhal, pak řekl:“Proč ho stíhají, Selby?“

„Pro krádež.“

„Kde?“

„V Los Angeles.“

„Sebrali jsme ho včera veěer,“ řekl Larkin. „Počkejte u aparátu.“

Ze sluchátka se ozývalo klap… klap… klap… klapot spěšných kroků. Pak bylo chvíli ticho, které přerušoval jen bzukot telefonu, a konečně se ozval hlas Sylvie, která se tiše ptala: „Co dělá, Dougu?“

Selby zakryl sluchátko dlaní. „Hledá to a hraje o čas. Má-li mít někdo zásluhu o zadržení nebezpečného zločince, chce si Larkin zajistit, aby ji měla městská policie. Ten… Ano, Larkine, poslouchám.“

Larkin řekl: „Byl propuštěn, Selby. My jsme proti němu skutečně nic neměli. Chlapci dělali včera sťáru na tuláky. Sebrali toho chlapa na chodníku v rezidenční čtvrti. Řekl, že je ve městě cizincem, že trpí nespavostí a že si vyšel na procházku, aby mu bylo líp a aby se unavil, než půjde do hotelu a vezme si pokoj. Měl u sebe prachy, pět set dolarů. Chlapcům byl podezřelý, tak ho přes noc zašili a podívali se, není-li hlášena nějaká krádež nebo vloupání. Když se nic nenašlo, tak ho nechali plavat.“

„Vzali jste mu otisky prstů?“ zeptal se Selby.

„Ovšem. Když ho přivedli, vzali mu otisky. Proč?“

„Zdá se, že ho hledají z Los Angeles. Byl zatčen pro krádež a dostal se ven na kauci. Měl byste se domluvit s tamější policií, Larkine.“

„A oni mě sjedou za to, že mi proklouzl mezí prsty. Proč jste mi to neřekl dřív, Selby?“

„Taky jsem to nevěděl,“ řekl Selby.

„Jak jste se dozvěděl, že byl u nás?“

Selby řekl: „Někdo v kanceláři městského soudce to řekl Brandonovi. Říkal mi o tom. A já jsem si náhodou vzpomněl, že jsem o tom chlapíkovi někde něco viděl. Kde jste ho sebrali, Larkine?“

„Na Orange Grove Heights.“

„Aha. Bylo by lepší upozornit Los Angeles.“

Larkin řekl nevrle: „Upozoměte si je sám. Řekněte jim, že mi to z šerifovy kanceláře neřekli včas a že tím došlo ke zpoždění. Konečně, udělám líp, když jim zavolám sám.“

„Dobrá,“ řekl Selby, a už zavěšoval, když se Larkin ještě o překot dotazoval: „Jak víte, že to byl on…“

Selby zavěsil a spěchal ke dveřím, vedoucím do přijímací kanceláře. Řekl Amorette Standishové: „Zavolejte mi hned šerifa Brandona. A postarejte se, aby se mě Larkin teď chvíli nedovolal. Řekněte telefonistce dole, aby mu hodila signál obsazeno a spojila mě s Brandonem.“

Selby se vrátil k telefonu, čekal jednu dvě vteřiny, než začal telefon vyzvánět a zvedl sluchátko. Rex Brandon řekl: „Haló, Dougu. Co je?“

Selby řekl: „Heleď, Rexi, jeden z tvých lidí se náhodou zastavil na městské předváděčce a řekl ti o jednom tulákovi, kterého sebrali na Orange Grove Heights. Popsal ti ho a já jsem náhodou ten popis spojil s popisem muže, který se jmenuje Ribber a hledají ho v Los Angeles, protože zmizel, když byl dočasně propuštěn z vazby na kauci; je obviněn z krádeže. Prohlédni si korespondenční lístky. Najdeš ho někde ve své kartotéce. Něco už Larkinovi namluv.“

„Oč jde?“ zeptal se Brandon.

Selby řekl: „Má něco společného s A. B. Carrem. Okresní prokuratura v Los Angeles by toho Ribbera velice chtěla dostat. Ale řekl bych, že mnohem více chtějí zjistit, má-li něco společného s Carrem, jestli mi rozumíš. Možná že ho považují za spoluviníka, který přechovával nějakého uprchlíka nebo tak něco. Neznám všechny podrobnosti, ale myslím, že je to příliš choulostivý případ, než abychom ho svěřili do rukou toho packala Larkina. Nějak to zařiď, dělej, že o nic nejde, a hlavně mi kryj záda. Larkin se určitě zeptá, proč se zajímáme o pobudu z Orange Grove Heights. Trochu si z něho vystřel. Bude dotčen a bude si myslet, že před ním něco tajíme, ale nic jiného nemůžeme udělat.“

Šerif Brandon řekl: „O. K., Dougu. Stavím se později. Na shledanou.“

Zavěsil. Selby položil sluchátko a řekl Sylvii Martinové: „Dal bych krk na to, že ten chlap Ribber je zapletený do něčeho velkého. Nemohli si dovolit, aby byl odhalen, protože se bojí, že by žvanil. Hlavouni možná najali Carra, aby ho dostal ven na kauci a pak se postaral, aby zmizel.“

„Co budete dělat, Dougu?“ zeptala se.

„Zavolám na okresní prokuraturu v Los Angeles a podám jim zprávu.“

Zavolal sekretářku, podal jí dopis a řekl: „Spojte mě s tím prokurátorem, který psal tenhle dopis. A bude-li v nejbližší čtvrthodině někdo telefonovat, tak řekněte, že tu nejsem.“

Spojení s Los Angeles přišlo téměř okamžitě. Selby podal krátkou zprávu prokurátorovi, který psal dopis, a nedozvěděl se nic víc, než že mu děkují a že má šerif vyslat dvě pátrací auta, která by projela celou dálnici a podívala se, jestli tam Ribber někde není.

Selby znovu zavolal šerifa a tlumočil mu tento požadavek.

Brandon řekl: „Už jsem je vypravil, Dougu. Larkin telefonoval, kápl jsem mu trochu balzámu do srdce. Řekl už oběma policejním vozům, aby pátraly ve městě. Chlapík má jen patnáctiminutový náskok. Možná že ho najdemc.“

Selby řekl hloubavě: „Tak mám dojem, že ho spíš nenajdete, Rexi. Je to větší případ, než si myslíme. Nezasvětil jsem do věci Larkina, protože nemám valné mínění o jeho úsudku, a okresní prokuratura v Los Angeles ze stejného důvodu nezasvětila do věci mne. Možná že tě za pár minut bude volat šerifova kancelář.“

Selby zavěsil a obrátil se k Sylvii Martinové: „Tak vidíte, Sylvie. Nic pro noviny.“

Rozhorleně řekla: „Prosím, ale určitě napíšu, že město mělo

v rukou muže, po kterém se pátrá, a dovolilo, aby mu proklouzl mezi prsty.“

Selby zavrtěl hlavou. „Teď ne,“ řekl. „Schovejte si ti Sylvie. Může se vám to později hodit.“

„Ale Larkin řekne pro Blade svou verzi,“ namítla.

„Tak ho nechte.“

„Tak dobře, Dougu,“ souhlasila, „ale pod jednou podmínkou. Že mě k tomu pustíte, jestli se z toho začne klubat velký případ.“

„Slibujete, že nic neuveřejníte, dokud vám nedám souhlas?“

„Slibuji“

„Tak platí.“

Vstala. „A já poletím, podívám se do úřadu pro povolování sňatku, jestli tam pro mne něco není… Tak myslíte, že nás Carr nebude žalovat, Dougu?“

Selby se usmál. „To je můj dojem od začátku a v dnešní poště nebylo nic, co by ho vyvracelo.“

„Chápu,“ řekla a zamířila ke dveřím. „Že mi dáte něco, co bych někdy mohla uplatnit, viďte, Dougu?“

„Možná že ještě víc,“ řekl jí.

Kapitola 3

V pátek dopoledne, právě když Amorette Standishová vycházela z kanceláře Douga Selbyho s telegramem, který jí nadiktoval, vtrhl tam malý přihrbený mužík, který nesl přes ruku pánský oblek. Byl tak rozčilený a napjatý, že sotva dechu popadal.

„Co se děje?“ zeptal se Selby.

„Pane Selby, vy mě neznáte. Jsem Bill Horton z chemické čistírny a barvírny Acme. Chytili jsme se s městskou policií kvůli parkování a pokud nemusíme, tak s nimi nic nechceme mít. Vím, že vy a Brandon tady vedete tenhle podnik na náměstí, Brandon tam není, a tak jsem se rozhodl jít za vámi.“

„Co vás sem přivádí?“ zeptal se Selby.

Horton vzal oblek, který měl složený přes ruku, a rozložil ho Selbymu po stole.

Selby se zahleděl na vestu a sako. Byl to světlehnědý oblek a lpěla na něm zlověstná červená zaschlá skvrna. Téměř uprostřed té červené skvrny byl otvor, jehož okraje byly ožehnuté a bylo v nich plno malinkých dírek. „Kde jste k tomu přišel?“ zeptal se Selby. „Vytáhl jsem to ze svého auťáku,“ odpověděl Horton. „Jak se to tam dostalo?“

„Ať visím, jestli vím, jak se to tam dostalo,“ připustil Horton. „Dnes dopoledne jsem po lidech sbíral zakázky. Udělal jsem obvyklou túru a vrátil jsem se, že předám věci do třídírny. No, a když jsme je třídili, našli jsme tohleto.“

„Nevíte, kde vám to dali?“

„Nikde mi to nedali,“ odsekl Horton. „Někdo mi to mrsknul do vozu.“

„Kdy?“

„To bych taky rád věděl.“

„Takže vy nevíte ani kdy, ani kde, ani jak se vám to dostalo do vozu?“

„Přesně tak.“

Selby zvedl sluchátko na svém psacím stole a řekl: „Zjistěte, kde je Rex Brandon. A ať je, kde je, pošlete ho hned sem.“ Zavěsil a obrátil se zase k Hortonovi. „Jak označujete šatstvo,“ zeptal se, „když je svážíte?“ Horton vysvětloval: „To záleží na tom, čí to je. Pro naše stálé zákazníky jsme zavedli také stálé čistírenské značky, které nepouštějí a které tiskneme na vnitřní stranu kapsy v kabátě. Musím se akorát podívat, jestli tam ta značka pořád je. Když je to nový zákazník, přišpendlím cedulku na oblek a pak vymažeme značky ostatních čistíren a dáme tam tu naši.“ Selby se zeptal: „A jak to bylo s tímhle oblekem?“

„Je na něm cizí značka. Chci říci, že jako není odtud. Tady v Madison City ji žádná čistírna nepoužívá.“

„Jak to víte?“

„Máme tu zavedený systém. Rozdělili jsme si písmena abecedy. Například čistírna Acme má prvních pět písmen. Můžeme je užívat v jakékoli kombinaci a s jakýmikoli čísly. Společnosti čištění ve dne v noci patří dalších pět písmen a tak dále. Jenomže číslo na tomhle obleku začíná písmeny AG. Písmeno A patří nám, G patří společnosti Čištění ve dne v noci. Kdyby to bylo naše číslo, tak by začínalo písmeny AB nebo AC – chápete?“

„Chápu,“ řekl Selby.

Zvonil telefona AmoretteStandishová řekla: „To je pro vás, šerif Brandon.“

Selby řekl: „Haló, Rexi, odkud voláš?“

„Od holiče, už budu hotov. Měl jsem už tak dlouhé vlasy, že jsem se bál, aby si lidé nemysleli, že se maskuji.“

Selby řekl: „Přijď co nejrychleji. Máme na krku buď vraždu, nebo sebevraždu.“

„Kde je tělo?“ zajímal se Brandon.

„To právě nevím,“ ujistil ho Selby.

„Už tam letím,“ přislíbil Brandon a zavěsil.

Selby se zahleděl na oblek a řekl: „Myslím, že sebevraždu můžeme vyloučit. Vypadá to, jako by ho někdo střelil do pravé strany zad, někdo, kdo stál kousek za ním.“

Horton řekl: „Jo, takhle to vážně vypadá.“

„Poslyšte, Hortone,“ zeptal se Selby, „můžete mě nějak přivést na stopu, pokud jde o místo, kde jste ten oblek naložil?“

„To teda nemohu.“

„A nedalo by se to odhadnout podle toho, mezi kterými šaty ten oblek byl?“

„Vida, vida, počkejte,“ řekl Horton. „Na tom něco je. Jo, řekl bych, že to bylo tak někde kolem Desáté avenue. Teď si vzpomínám, uložil jsem šatstvo, které jsem posbíral na Orange Grove Heights…“

„Nemůže být z Orange Grove Heights?“ ptal se Selby.

„Ne, odevzdal jsem všechny věci k čištění a už jsme je zapsali. Zapisujeme každý kus šatstva, jak ho přivezeme, do seznamu. Předávám všechno šatstvo člověku, který dělá kontrolu. Prohlédne je a pak se podívá do kapes, jestli tam něco nezůstalo.“

„Jen pokračujte,“ pobídl ho Selby.

„Takže já úplně dodělal celou dávku z Orange Grove Heights a odtamtud jsem se dostal do Desáté avenue. Byl jsem…“

„Které šaty jste měl v ruce těsné před tím, než jste našel tenhle oblek?“ skočil mu do řeči Selby.

„Mohu zavolat kontrolorovi a zjistit to přesně, ale myslím, že to byl oblek od Arthura Peela. Jo, jo, teď jsem si úplně jistý.“

„A pak jste přišel na tohle?“

„Jo.“

„A teď pozor, když jste odjel od Arthura Peela, kde jste udělal další zastávku? Kam jste jel?“

„K domu Sidneye Traceho.“

„Naložil jste tam něco?“

„Naložil. Dvoje šaty a blůzu a dva obleky.“

„Jak odebíráte věci z auta, v tom pořadí, jak jste je tam dával, nebo v opačném?“

„Já vám nerozumím.“

„Když šatstvo ukládáte do vozu, tak je postrkujete pořád dopředu, takže když je vyndáváte, berete jako první ten oblek, který jste ukládal nakonec a…“

„Aha, už vám rozumím. Kdepak. Vyndávám věci za sebou tak, jak jsem je do vozu ukládal. Dávají se do bedny, která se z dodávky vysune. Jde do kontroly a tam začínáme pěkně od začátku a ne od konce. Takže já vyndávám věci v tom pořadí, jak jsem je tam dával.“

„Nemohl být ten oblek náhodou v Peelově nebo v Traceově zakázce?“

„Vyloučeno.“

„Takže ho musel někdo dát do bedny někdy mezi tím, co jste vyřídil Peelovy a než jste přinesl věci od Traceů.“

„Snad.“

„Byl jste ve voze sám?“

„Bezpečně.“

„Zaparkoval jste u chodníku před domem Traceových?“

„Správně.“

„A šel jste se zeptat dovnitř, mají-li něco k čistění?“

„Jo.“

„Jak dlouho jste se tam zdržel?“

Horton se podíval jinam a pravil vzdorně: „Minutku nebo dvě.“

Selby si ho zkoumavě prohlížel a zeptal se: „Kdo vám obvykle věci vydává?“

„Někdy paní Traceová. Někdy její panská.“

„Kdo vám je dával dnes dopoledne?“

„Panská.“

Selby řekl hloubavě: „Tak mám dojem, že ji znám. Není to taková dlouhá a suchá ženská, šilhavá, asi tak osmačtyřicet nebo padesát, která…“

„Tak to teda vůbec ne,“ zarazil ho Horton rázně, „Evě není ani chlup přes třicet a je to prvotřídní kus.“

„Myslíte, že během těch deseti minut, co jste byl uvnitř,“ řekl Selby a tvářil se jakoby nic, „mohl někdo vzadu vůz otevřít a strčit ten oblek dovnitř?“

„Kdo vám řekl, že jsem tam byl deset minut?“

Selby svraštil čelo. „Kde jsem to sebral? Neřekl jste, že jste se tam zdržel deset minut?“

„Houby, žádných deset minut. Leda pět.“

„O čem jste s Evou mluvili?“

„Ale o dostihách a – no prostě, trochu legrace musí být. Řekl jsem jí, že jí to náramně sekne, a ona mi povídá, že je to divné, když děvče dává v jednom kuse šaty firmě Acme, a že si myslí, že by měla zkusit nějaký jiný podnik, protože jiný řidič by ji alespoň pozval do kina, když má večer volno.“

„A to je všechno?“ zeptal se Selby.

„Asi tak všechno, jen trochu legrace.“

„A jak dlouho ta legrace trvala?“

„Ale, asi minutu nebo dvě.“

„Nebo spíš deset?“

„To bych neřekl.“

„Tak ten oblek si tady necháme,“ řekl Selby, „trochu se na to podíváme. Buďte po ruce, kdyby bylo potřeba, abych vás mohl sehnat. Mimochodem, co děláte dnes večer?“

Horton řekl: „Mno… pane Selby, dnes večer bych šel rád do kina.“

„To je v pořádku, tak to bych vás našel v kině,“ řekl Selby bezstarostně. „Jdete sám?“

„Ne… Tedy… Tedy, víte, budu tam s Evou.“

Selby řekl: „Jo ták, už chápu. Poslyšte, Hortone, pojďte se dohodnout na dobrých deseti minutách. Ani takový rychlík, jako jste vy, by nemohl tohle všechno stihnout za jednu dvě minuty.“

Horton se zazubil a řekl: „Tak to ale neříkejte šéfovi, pane Selby.“

„Buďte klidný,“ upokojil ho Selby. „Se značkou čistírny na tom obleku mi neporadíte, že?“

„Ne. Ale myslím, že je to Los Angeles. Je to konfekční oblek a byl koupen v Los Angeles.“

„V Madison City se nenosí mnoho konfekčních obleků koupených v Los Angeles, že?“

„To nenosí.“

Selby řekl: „Tak to bychom měli, Hortonc. Vlastně ještě ne, okamžik. Kde byla paní Traceová, když jste si povídal s Evou?“

„To nemohu vědět.“

„Nevíte, jestli byla doma?“

„To nevím.“

„ Neslyšel jste, že by tam někdo přecházel?“

„Ne.“

„V kolik jste tam byl?“

„Myslím, že to bylo kolem desáté. Odjel jsem z obchodu něco před devátou.“

Selby řekl: „V pořádku, Hortone. Zavolám vás později.“ Necelou minutu po Hortonově odchodu se na chodbě ozvaly rychlé kroky šerifa Brandona. Zaklepal na dveře Selbyho pracovny. Okresní prokurátor mu otevřel, ukázal mu oblek a řekl, co se stalo.

Brandon si ubalil cigaretu, kouřil a Selby mu vyprávěl podrobnosti. „Myslím,“ řekl konečně, „že bychom do toho měli zasvětit Ottu Larkina.“

„Taky si myslím.“ přikývl Selby. „Tak přemýšlím, jestli by se o těch skvrnách dalo něco říci – jak jsou staré nebo něco na ten způsob.“

„Mně se zdá,“ uvažoval Brandon, „že jsou čerstvé, Dougu. Krev zaschla, ale řekl bych, že je tam pár hodin. Za den dva skvrna od krve zhnědne.“

Selby si nacpával dýmku. „Proč vlastně někdo chtěl ten oblek poslat do čistírny?“ kladl si otázku. „Určitě ho nechtěl zpátky.“

Brandon řekl: „Počkej, tohle je nápad.“

„Muž, který měl tenhle oblek na sobě, byl zastřelen,“ uvažoval Selby. „Rána byla bezpochyby smrtelná. Mrtvé tělo vrah vysvlékl a šaty dal do sběrného vozu čistírny. Člověk, který šaty do vozu dával, si musel být vědom toho, že se za pár hodin najdou a dostanou se do ruky úřadům. Otázka je, proč to dělal?“

Brandon zamrkal a řekl: „Sakra, Dougu, když se na to podíváš z téhle strany, tak proč to udělal?“

„Jsou dva možné důvody,“ uvažoval Selby. „Jeden mohl být ten, že nechtěl, aby vražda zůstala utajena, a zvolil tenhle způsob, jak to dát úřadům na vědomí.“

„Ale proč to proboha brát takovou oklikou, aby nás na vraždu upozornil, a proč by mu mělo jít tolik o to, abychom po ní pátrali?“

Selby potřásl hlavou a řekl: „Lepší odpověď nemám. Ale teď pojďme za Ottou Larkinem. Byl by dotčen, kdybychom ho k tomu nepozvali. Došlo k tomu asi v rajónu města. Vydají se za tou panskou k Traceům. Nějak tomu Hortonovi moc nevěřím. Řekl bych, že se stará hlavně o sebe a víc kouká, aby mu šéf nevytkl nedbalost a lajdáctví, než aby měl zájem nám pomáhat.“

Brandon řekl: „Já ho znám. Je to takový podsaditý chlapík, fanda na dostihy, prosází všechny peníze na koníčkách.“

Zvonil telefon. Selby ho zvedl a jeho sekretářka řekla: „Máte na drátě čistírnu Acme.“

Selby se ohlásil: „Haló,“ a na druhém konci drátu se ozval mužský hlas: „Tady Bill Atwood, čistírna Acme.“

„Dobrý den, pane Atwoode,“ řekl Selby. „Právě jsem mluvil s vaším řidičem.“

„Já vím,“ řekl Atwood, „a moc bych za to nedal, že vás pěkně mystifikoval.“

„Čím?“

„Když odešel, tak jsem to probíral s kontrolorem a snažil jsem se přijít na to, jak se dostal ten oblek na hromadu. Horton prý řekl, že byl mezi šatstvem od Peelů a šatstvem od Traceů z okolí Desáté avenue. To si myslí Horton, ale kontrolor považuje téměř za jisté, že přišel s věcmi odněkud z Orange Grove Heights, a myslí si, že vypadl z věcí, které přišly od A. B. Carra.“

„Vyčetl jste to z vašich záznamů?“ zeptal se Selby.

„Ne tak docela. Věci, které přišly z téhle čtvrti, visí na ramínkách a kontrolor si myslí, že tenhle oblek spadl a sklouzl na zem. Nechal ho chvilku na zemi, protože hledal prázdné ramínko, z něhož spadl. Je to oblek, který byl nacpaný dovnitř s několika dalšími obleky.“

Selby namítl: „Horton mi líčil, jak kontroluje čísla na všech oblecích, které…“

„Jenomže to nedělá,“ řekl Atwood. „Má to dělat, ale nedělá.

Moc bych se divil, kdyby to některý řidič dělal. Když berou šatstvo od stálých zákazníků, tak je jenom mrsknou do vozu – ať vám povídají, co chtějí.“

Selby řekl: „Dobrá, děkuji vám, pane Atwoode. Byl bych velmi rád, kdybyste si to nechal pro sebe. Nikomu nic neříkejte, dokud vám k tomu nedám souhlas. Můžete mi to slíbit?“

„To mohu,“ řekl Atwood, „ale – nemohu ručit za personál. Pár hodin to udržíme pod pokličkou, ale pak to někdo řekne a takovéhle novinky se šíří jako požár.“

„Já vím,“ řekl Selby. „Udělejte, co se dá.“

„To jistě,“ ubezpečil ho Atwood.

„A snažte se, aby si Horton ujasnil, jak to vlastně bylo. Nechci jít k soudu s případem, kdy bude váš kontrolor přísahat na jednu věc a Horton na druhou a my budeme v rejži.“

„Kontrolor je mnohem odpovědnější než Horton,“ řekl Atwood.

„Promluvte s Hortonem,“ poradil mu Selby. „Později si s ním promluvím také. Dejte je dohromady s kontrolorem a postarejte se, aby si to ujasnili mezi sebou.“

Zavěsil a kývl na Brandona. „Tak to bychom měli,“ řekl, „a teď půjdeme za Larkinem.“

Kapitola 4

Otto Larkin, pupkáč, jemuž minula padesátka, naslouchal se zájmem Selbyho vyprávění a jeho svítící očička klouzala ze Selbyho na Brandona a pak se upřela oknem ven.

Řekl: „Myslím, Že pravdu má spíš Horton než Atwood. Horton je řidič a ví, kde to naložil.“

„Problém je v tom,“ vysvětloval Selby trpělivě, „že to zřejmě Horton vůbec nenaložil. Někdo mu to strčil do vozu.“

Larkin chvíli váhal, jako by uvažoval, má-li něco říci nebo má-li zachovat mlčení. Konečně se rozhodl. „Neřekl bych, že to s tím má něco společného, ale včera večer se v okrsku Orange Grove Heights potloukal další chlap a muž v pohotovostním voze slyšel výstřel z pistole.“

Selby s Brandonem se po sobě podívali.

„Někde u Carrova domu?“ zeptal se Brandon. Larkin přikývl a dodal: „Proto se mi moc nezamlouvá to, co říká Atwood. Připadá mi, že posbíral fakta, která máme k dispozici, a celou tu záležitost s oblekem na ně našrouboval.“

„Odkud zná ta fakta?“ zeptal se Selby. „Moc dobře je zná,“ řekl Larkin klidně. „Jeho švagr má stánek s doutníky v rohu kulečníkového sálu, kde je většina mých lidí mimo službu pečená vařená.“

Brandon řekl významně: „Já jsem o výstřelu z pistole nic neslyšel, Larkine.“

Larkin ujištoval spěšně: „Já si totiž myslím, že to žádný výstřel nebyl, prostě nějaká rána, možná že někdo střelil po kočce nebo po králíkovi. Ani jsem vám to nehlásil, protože jsem si myslel, že to k ničemu není.“

Selby řekl: „Takže byste nám o tom řekl teď, Larkine.“

„Ovšem,“ řekl Larkin a jeho oči se pečlivě vyhýbaly očím šerifovým i pohledu okresního prokurátora. „Tak volala znovu paní Artrimová…“

„Znovu?“ přerušil ho Selby významně.

„Jo, ona volala poprvé kvůli tomu pobudovi, kvůli tomu, co ho hledají v Los Angeles.“

„Aha,“ řekl Selby, „a co bylo dál?“

„Volala v noci na dnešek kolem druhé ráno a oznámila, že se kolem jejich vily potlouká další pobuda – jenomže ona říkala, že je to ten samý. Vzpomněl jsem si, že toho chlápka hledá Los Angeles, a tak jsem si pomyslel, že by byla náramná příležitost sebrat ho. Dispečer se spojil rádiem s vozem, který hlídkoval v lesíčku, a chlapci to tam prohledali.“

„Šli rovnou do vily paní Artrimové?“ zeptal se Selby.

„Ne. Když je hlášeno, že se někde potlouká pobuda, je postup takový, že se nejdříve dojede do okolí a domy se několikrát objedou. Pak se rozsvítí reflektor a prohledá se okolí a pak teprve se jde do domu, odkud na pobudu upozorňovali. Většinou když pobuda slyší, že přijíždí vůz, tak ho napadne, že je to policie, a v devíti případech z deseti se vrátí na chodník a rychle maže pryč, nedívá se nalevo ani napravo a snaží se předstírat, že je jenom nevinný občan, který má někam naspěch. Takhle jsme onehdy v noci chytili toho chlápka.“

„A jak to bylo dál?“ pobízel Selby.

„Zrovna když se chlapci vydali poprvé k vile paní Artrimové, zahlédli kousek od cesty záblesk a uslyšeli výstřel. Samozřejmě hned zamířili na vilu reflektory a prošli to všude kolem a všechno prohledali, ale nic nenašli.“

„Kde došlo k tomu výstřelu?“ zeptal se Selby.

„Přímo na okraji té hluboké strže mezi vilou paní Artrimové a domem A. B. Carra. Možná že se pamatujete na ten hluboký kaňon. Nějaký podzemní potok tam patrně rozrušil půdu a kus kopce se propadlo. Původně tam chtěli udělat terasy, ale městský inženýr jim radil, aby to nedělali. Řekl, že šalvějový porost a dubové houštiny brání sesuvům půdy a jestli se pokusí s tím něco udělat, tak že se to bude propadat dál a zničí se mnohem více pozemků. A tak jen upevnili dno, aby jo voda nevymlela ještě hlouběji a…“

„Znám to tam,“ řekl Sclby. „No, a k výstřelu došlo na téhle straně strže.“

„Co myslíte touhle stranou?“

„Severní břeh, ten, co je blíže ke Carrovu domu.“

„Na tom místě,“ podotkl Selby, „je strž hluboká takových padesát až pětasedmdesát stop.“

„To je.“

„Slyšel ten výstřel ještě někdo?“

„Ovšem, slyšeli ho Artrimovi. Paní Artrimová byla k smrti vyděšená. Starý pán je, jak víte, mrzák, a je trochu praštěný. Mají u něho po celý čas ošetřovatelku. Slyšel výstřel a volal na ni, ale sestra utíkala po schodech nahoru k paní Artrimové. Když začali policisté prohledávat okolí, tak sebou praštil na zem a začal klít. Policisté zřetelně slyšeli přes strž, jak nadává.“

„Policisté nenašli nikoho?“

„Nikoho,“ přisvědčil L,arkin, „ale víte, jak to tam vypadá.

Člověk může vystřelit a pak zmizet ve strži, a je-li dost chytrý,

aby zůstal ležet a ani se nehnul, tak ho policie zaručeně ne

najde. Do té strže teče spousta malých pramínků.“

Selby přikývl.“

„ Abych vám pravdu řekl,“ pokračoval Larkin, „když tam chlapci přišli a důvěrně se dozvěděli, o co jde, mysleli si, že je to nějaký blázen, který obchází kolem a střílí pánubohu do oken. Paní Artrimová řekla, že na sobě vůbec nic neměl.“

„Že neměl nic na sobč?“ řekl šerif Brandon a významně pohlédl na Selbyho.

„Správně, podle toho, co říká paní Artrimová, chlap byl, jak ho pánbu stvořil. Měsíc sice nesvítil, ale hvězdy prý zářily tak jasně, že ho viděla jako podivnou skvrnu, pohybující se po trávníku.“

Selby tázavě pohlédl na Brandona. Brandon přikývl. „Že bychom tam zajeli a trochu to prohlédli?“

„To můžeme,“ souhlasil Larkin, „ale nezdá se mi, že by to mělo nějakou spojitost s tím oblekem. Člověk, který nosil tenhle oblek, byl zastřelen, když ho měl na sobě. Tenhle chlápek tam bloumal úplně nahý.“

„Já vím,“ řekl Selby, „ale myslím, že ten výstřel můžeme důkladněji vyšetřit.“

„Dobrá,“ řekl Larkin a sáhl po klobouku. „Tak vyrazíme.“

Šerif Brandon řekl: „Telefonoval jsem už do Los Angeles. Pokusí se zjistit, které čistírně patří ta značka, a vypátrat, komu ten oblek patří.“

„Máte tu váš vůz?“

Brandon přisvědčil.

„Tak pojedeme tím.“

Všichni tři zamířili chodbou ke dveřím radnice, a vtom se za nimi rozběhl policista z rádiového dispečinku. Zamával na Douga Selbyho a Rexe Brandona, ale hlášení podával přímo Ottovi Larkinovi. „Parta kluků, kteří si hráli v okrsku Orange Grove Heights, našla mrtvolu nahého muže, shozenou do strže,“ hlásil. „Poslal jsem tam pohotovostní vůz. Je to ta strž přímo na kopci vedle vily, kterou koupil ten advokát.“

Selby řekl: „Ohlaste to koronerovi… Jedeme, tak pojďte, než se zničí všechny stopy.“

Otto Larkin řekl: „Moji chlapci si s tím už poradí. Vědí, jak na to.“

„Jo, to známe,“ zabručel šerif Biantlon a rozběhl se k autu.

Brandon spustil sirénu. Vůz vyrazil z radnice, širokým smykem zahnul na Hlavní třídu a proletěl mezi vozy, jež přimrazilo na místo šerifovo červené světlo a ječící siréna, vynucující si přednost.

Sjeli z Hlavní třídy témčř na západním konci města a projížděli serpentiny na silnici vedoucí na Orange Grove Heights, což byla nejnovější a nejexkluzívnější vilová zástavba.

Vůz vybíral zatáčky a rychle stoupal a uvnitř nikdo nemluvil. Pod nimi se otevíral celkový pohled na město. V jasném, suchém vzduchu Jižní Kalifornie vypadalo Madison City jako miniaturní model. Nahoře na Orange Grovc Heights zářila nejdražší sídla, domy postavené ve španělském stylu, s bíle štukovanými zdmi, kryté červenými taškami, s patii a umělými parky. Strž byla na západním svahu, poblíž nejvyššího bodu zástavby. Všude tu byl patrný nákladný luxus. Stavby zde připomínaly už skutečné zámky. Nalevo svítila oslnivou bělí – jak se zářivé sluneční paprsky odrážely od bílých štukovaných zdí – rezidence paní Artrimové. Hned za ní byla strž a na druhé straně se v prostorné lenivé velkoleposti rozvalila vila, kterou nedávno získal A. B. Carr. Téměř hned před domem byl zaparkovaný policejní vůz. Dva uniformovaní policisté z pohotovostního vozu vyslýchali tři velice ustrašené kluky. Muži se dívali dolů, do křovinaté rozsedliny ve strži.

K této skupině se připojil Selby, Rex Brandon a Otto Larkin. Jeden z policistů šel napřed. Tři muži stanuli na pokraji štěrbiny a hleděli dolů na nahou postavu, uvízlou hluboko ve strži.

Selby řekl: „Výborně, mládenci. Držme se všichni vzadu, dokud neprozkoumáme stopy tady na zemi. Tamhle nějaké jsou – vedou dolů po tomhle výběžku a…“

Jeden policista z pohotovostního vozu řekl: „Tudy jsem šel dolů já.“

Selby se zamračil a pohlédl na druhou stranu. Ozval se druhý policista: „Já jsem šel tamtudy.“

Jeden z kluků, ustrašený devítiletý chlapec, řekl: „My jsme seběhli dolů tudy. Lezli jsme dolů, protože jsme chtěli střílet ze vzduchovek, a zrovna jsme na něho narazili. Jemináčku, my jsme…“

Hlas se mu zadrhl a kluk zmlkl.

Selby řekl suše. „Tak to nevypadá na to, že najdeme mnoho stop. Budeme potřebovat nějaké fotografie, Rexi.“

Brandon řekl: „Koroner nosí aparát s sebou. Měl by tu být každou chvíli. Půjdu někam zatelefonovat Bobovi Terrymu. Přijde se služebním aparátem.“

Otto Larkin řekl významně: „Je to v rajónu města, víte to?“

Brandon na něho chladně upřel zrak a řekl:“Jo, vím,“ a odešel.

Selby za ním volal: „Ncchoď do Carrovy vily, Rexi. Zavolej raději od Artrimových.“

Brandon přikývl.

Dolehl k nim zvuk auta, jedoucího po příkré cestě nahoru na dvojku. Otto Larkin, důležitě se nafukující, se svezl po strmých stěnách rozsedliny a sehnul se nad mrtvým tělem. „Tak, chlapci,“ řekl policistům z pohotovostního vozu, „vyzvedněte ho a…“

„S tělem nehýbejte, dokud nepřijde koroner,“ řekl Selby.

Larkin ho probodl pohledem. Oči mu plály. Zdálo se, že užuž něco řekne, ale omezil se na pouhé kývnutí. Čekali mlčky v napjaté atmosféře.

Koronerův vůz už byl v dohledu, zařval, když zdolával poslední serpentinu, a konečně zastavil vedle šerifova auta. Harry Perkins, vysoký, suchý a kostnatý muž, vystoupil hbitě, ale beze spěchu z vozu. Došel k místu, kde všichni stáli, a řekl: „Zdravíčko, kolegové. Tak co tu máte?“

Rex Brandon vyšel z vily Artrimových a rychle se vracel k hloučku. Koroner sklouzl dolů k Ottovi Larkinovi a ohledával tělo.

„Máte fotoaparát?“ ptal se Selby.

Koroner přikývl.

Selby, který chodil kolem strže, odkopl chomáč vysoké trávy a zakrnělé šalvěje a zvolal: „Tady je revolver.“

Ostatní vylezli ze strže a běželi k němu a prohlíželi modřenou ocel policejního koltu ráže třicet osm typu Positive.

Larkin se sehnul a chtěl jej sebrat. Selby položil na Larkinovu paži svou ruku, aby ho zadržel. „Okamžik,“ řekl, „mohou na něm být otisky prstů. Raději dáme pozor, abychom je nesetřeli.“

Brandon došel k hloučku a odlomil kousek suché šalvěje.

Larkin řekl: „Vezmu si jej. Je to v rajónu města.“

A znovu se shýbl pro revolver.

Brandon řekl: „Já si ho vezmu, Larkine. Musím se podívat, jsou-li na něm otisky.“

Larkinovi se zablesklo v očích. Tentokrát vybuchl. „Koukněte,“ řekl, „je to v rajónu města.“

Rex Brandon lhostejně kývl. „A já si vezmu na starost zbraň, Larkine,“ řekl.

„Ale je to v rajónu města, to je můj případ.“

Brandon zaklesl lučík spouště revolveru do vidlice ze šalvějového porostu, pečlivě jej zvedl a řekl: „Čerta mi je po tom, čí je to píseček.“

Selby řekl: „Klid, Larkinc. Tady jde o vraždu. Poženu to před soud, a tak je třeba zachovat doličný předmět.“

Larkin řekl: „Tohle spadá do mé pravomoci.“

Brandon držel zbraň před sebou a prohlížel ji. Prohodil: „Bob Terry je na cestě sem. Nádobíčko na snímání otisků bere s sebou a taky fotoaparát.“

Koroner Perkins řekl: „Vezmu svůj aparát. Budeme fotografovat oba.“

Larkin zuřivě hryzl svůj doutník a řekl: „Mohu to obstarat. Jestli to všechno zbabráte, pánové, tak si to zodpovíte.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Rex Brandon.

Koroner se vrátil s fotoaparátem a udělal několik snímků. Na scéně se objevil Bob Terry, udělal další snímky a posypal zbraň práškem.

„Našel jsi něco?“ zeptal se šerif.

„Dva nebo tři otisky,“ řekl Terry. „Zmáčknu to rovnou tady. A pak dáme revolver do krabice.“

Brandon řekl: „Pokud mohu vidět bez vysunutí bubínku, tak byla vystřelena jen jedna nábojnice.“

Terry řekl: „Vyfotím jen tyhle otisky a pak to můžeme prozkoumat.“

Larkin ukázal hlavou k osm stop vysoké zdi kolem patia Carrovy vily. „Přímo chlapovi za humny,“ řekl. Brandon přikývl.

„Půjdu si s ním trochu pohovořit,“ oznámil Larkin.

„Všichni půjdeme,“ řekl na to Selby. „Počkejme, až vynesou tělo, a uvažujme, máme-li na něho nějaké speciální otázky.“

Larkin se zahryzl do doutníku a odsekl: „Já půjdu hned,“ a vydal se ke Carrovu domu.

Šerif Brandon pohlédl na Selbyho. „Snad bys měl jít taky, Dougu,“ řekl klidně. „Já tu zůstanu.“

Selby přikývl a připojil se k Larkinovi.

Larkin, aniž se k němu obrátil, řekl: „Z toho bude velký případ. V novinách tomu dají spoustu místa. Tělo nalezené ve vzdálenosti padesáti stop od Carrova patia, o tom se bude nčjak psát. Nemyslete si, pánové, že slíznete všechnu smetanu.“

Selby řekl klidně: „Nebojte se.“

Oba muži kráčeli mlčky k průčelí domu. Larkin se ujal vedeni, vyšel po schodech ke vchodu, krytému stříškou, a zazvonil.

Po chvíli ticha otevřela dveře silná svalnatá žena po padesátce.

„Kdo jste?“ zeptal se Larkin. Pohlédla na něho pátravým pohledem. Výraz její tváře se nezměnil. „A kdo jste vy?“ opáčila.

Larkin rozevřel kabát a ukázal jí svůj odznak. „Náčelník policie,“ řekl.

„Och.“

„Kde je Carr?“ zeptal se Larkin a hrnul se dál.

Žena ve dveřích neustoupila ani o píď. „V Los Angeles, ve své kanceláři,“ řekla.

Larkin oznámil: „Půjdeme dovnitř. Chceme se trochu porozhlédnout.“

„Po čem?“ řekla, stojíc dál bez hnutí.

„Tady ve strži byla nalezena mrtvola.“

„No a, co má být?“ zeptala se. „Carrova to není, že?“

Larkin se zamračil a řekl: „Půjdeme dál a porozhlédneme se tam.“

Žena řekla: „Nic o vás nevím. Pan Carr mi řekl, že přijdou-li nějací policajti a budou čmuchat kolem a budou-li chtít jít dál, tak abych se jich zeptala, mají-li povolení k prohlídce. Mají-li povolení, abych je pustila dovnitř, a nemají-li, tak abych je nikam nepouštěla.“

Larkin řekl: „Ale, takže on předpokládal, že mu přijdeme udělat prohlídku, že?“

„Zdá se,“ odpověděla.

Larkin řekl významně: „To na něho ovšem vrhá velice špatné světlo. Svědčí to o tom, že věděl, že byla spáchána vražda.“

Selby řekl: „Kdy vám to řekl?“

Přenesla své zraky z Larkina na Selbyho a řekla: „Před týdnem, když mě přijímal do zaměstnání. Vy jste pan Selby, okresní prokurátor, že?“

Selby přikývl.

„Řekla: „Vy se na mě nepamatujete. Jsem Fermalová. Můj syn se před rokem dostal do nějakého maléru a vy jste mu moc pomohl.“

„Roy Fermal?“

„Ano, pane Selby.“

Selby řekl: „Pamatuji se na něho. Jak si vede?“

„Dobře si vede. Má trvalé zaměstnání a nechal té divoké party.“

„To je dobře,“ řekl Selby. „To slyším rád.“

„Lituji, že vás nemohu pustit dál, pane Selby. Ráda bych, ale to víte, v těchhle dobách, místo je místo a příkazy jsou příkazy.“

„Chápu, paní Fermalová,“ uklidnil ji Selby.

Larkin se zaškaredil a řekl: „Žádný vykutálený advokát mi nebude vyprávět, odkud mám vypadnout. Já jdu dovnitř, jasné?“

Paní Fermalová řekla prostě: „Jestli si troufnete sáhnout na mne, můžete dovnitř. Pokusíte-li se jít dál bez povolení k prohlídce, tak se utkáme. Mám své příkazy.“

Selby řekl: „Pustte to z hlavy, Larkine. Nic konkrétního přece nehledáte.“

Larkin hryzal svůj doutník a vybuchl: „To se mi nelíbí.“

Selby řekl: „Mně se to také nelíbí.“

Paní Fermalová řekla: „To jsou jeho příkazy. Možná že má pravdu, možná že ne, ale dokud jsem u něho zaměstnaná, tak má pravdu on.“

Selby řekl: „Pojďte, Larkine. Možná že už zatím vynesli tělo.“

Larkin ještě chvíli váhal, pak se obrátil a šel za Selbym.

Paní Fermalová zavřela dveře s vehemencí, která jejímu pohybu propůjčila takový důraz, že chybělo jen málo a bylo by to možno nazvat prásknutím.

Když odcházeli od vchodu, řekl Larkin: „S tímhle si na mne nepřijde. Předvolám ho do své kanceláře k výslechu.“

Selby opáčil suše: „ Předpokládám, že vás napadlo, Larkine, že A. B. Carr ví zatraceně dobře, jaká jsou jeho zákonná práva.“

„S takovými blbostmi může mávat ve městě,“ odsekl Larkin, „ale to neznamená, že se mu to podaří tady.“

Jak se blížili k hloučku, stojícímu kolem mrtvého těla, Rex Brandon se odpoutal, šel k Selbymu a vzal ho za ruku. Larkin důležitě vyrazil vpřed. Brandon odvedl okresního prokurátora stranou stojícího hloučku. „Je to zatraceně divný případ,“ řekl. „Ten člověk má na sobě boty, ponožky a podvazky a jinak ani nitku. Byl zasažen dvakrát. Kulky však byly zjevně vypálené zblízka a obě do stejného místa.“

„Do stejného místa!“ opakoval Selby překvapeně. „Přesně.“

„Jak je to možné,“ ptal se Selby. „Když toho člověka zasáhla první kulka, tak určitě upadl. Těžko si představit, že by se útočník sklonil a držel zbraň ve stejném úhlu, tak aby druhá střela proletěla stejnou dráhu jako první.“

Brandon dodal: „A navíc, Dougu, z té policejní osmatřicitky byla vystřelena jen jedna nábojnice. Mám takové tušení, že tady máme k rozlousknutí pěkně tvrdý oříšek.“

Selby se zachmuřil. „Dá se podle něčeho identifikovat tčlo?“ zeptal se.

„Vzali jsme mu otisky prstů. A ještě je tu něco divného, Dougu. Na levém předloktí má vytetovanou hvězdu.“

Selby řekl: „Cože, to je poznávací znamení toho muže, co hledají v Los Angeles, Petera Ribbera.“

„Já vím,“ řekl Brandon.

„Je nějaká naděje, že by to byl on? Měl…“

„Ani nejmenší,“ řekl šerif. „Tenhle chlap vypadá, jako by měl tuberkulózu. Anebo fetoval. Neváží víc než sto patnáct liber. Byl sice malé, kostnaté postavy, ale chátral, už byl kost a kůže.“

„A byl zasažen dvakrát, přesně do stejného místa?“ ujistil se Selby.

„Ano.“

„Druhá kulka prolétla tělem?“

„Ne, obě zůstaly v těle.“

Selby řekl: „Výborně, uděláme posmrtné ohledání a uvidíme, co se zjistí.“

Brandon pronesl varovně: „Dej pozor na Larkina,“ řekl. „Pokud doufá, že z toho kouká reklama, bude dělat psí kusy, aby byl ve středu pozornosti.“

„Já vím,“ řekl Selby. „Ale raději ho nechám, než abych dal vrahovi možnost upláchnout.“

Larkin se oddělil od hloučku a zamířil k nim. „Je to jasné,“ prohlásil, „je to gangsterská vražda. Vzali chlapa na projížďku, svlékli ho, aby jim nemohl utéci, a chystali se ho zastřelit. Vyskočil z vozu a dal se do běhu a oni za ním. Paní Artrimová viděla, jak tu běhal nahý, a telefonicky nás přivolala. Těsně před příjezdem našeho auta ho gang dohonil. Naprali do něho dvě kulky, shodili ho do kaňonu a pak se tam schovali sami. Počkali, až policie pátrání vzdá, a pak zdrhli.“

Selby se obrátil na Rexe Brandona: „Jak můžeš tvrdit, že byl zasažen dvakrát,“ ptal se, „když obě kulky vnikly do těla na stejném místě?“

Šerif řekl: „Je to téměř stejné místo, ale ne úplně. Zdá se mi, jako by ho jedna rána zasáhla oblečeného. To je odhad na základě toho, co už víme, a na základě toho, jak se jeví popáleniny střelným prachem na kůží.“

Otto Larkin svraštil čelo. „Já vám povím, jak to bylo. Vzali ho na projížďku. Vyskočil z auta. Jednou ho střelili, když vyskočil. Pak ho svlékli a vystřelili podruhé.“

„Obcházel kolem Artrimova domu úplně nahý,“ připomněl Brandon.

Larkin umíněně řekl: „Aťsi, ale stejně ho zastřelil gang. Nic bych za to nedal, že ten chlap je gauner.“

Kapitola 5

Krátce po páté přišla za Dougem Selbym do kanceláře Sylvia Martinova. Pod paží mela výtisk Bladu. „Viděl jste, Dougu?“ volala.

Zavrtěl hlavou.

„Měl byste si to přečíst, abyste se dozvěděl, jaké má Madison City štěstí, že má tak zdatného náčelníka policie. Tohle město má tak vynikající policii, že málem chytla gangstery, kteří vzali na vyjížďku jakousi nebohou oběť, právě v okamžiku, když se chystali spáchat vraždu.“

Selby se ušklíbl a dodal: „Ano, a navzdory tomu, že měli záblesk výstřelu jako vodítko, tak se jim podařilo nenajít tělo, a to museli chodit přímo nad gangstery, kteří se schovali ve strži.“

Sylvia se zasmála a řekla: „Myslím, Dougu, že tomu moc nedali. Něco jiného je sebrat pobudu a něco docela jiného je plížit se ve tmě, kde někdo čeká s nabitou zbraní.“

„To navíc,“ přisvědčil Sclby. „A co pro nás má Blade dalšího?“

„Ale spoustu věcí,“ řekla. „Dokonce se zmiňuje i o vás. No vážně, zmiňuje. Úplně dole až na konci toho článku. Píše, že když policejní náčelník Larkin vzal případ pevně do ruky, postoupil materiály prokurátorovi Dougu Selbymu s pokyny, jak má v této záležitosti dále postupovat.“

Selby se zazubil.

Sylvia Martinova dopáleně vyletěla: „Poslyšte, Dougu Selby. Neseďte tady a nezubte se a nemyslete si, že je to legrace. To je vážná věc. Otto Larkin zapracuje prostřednictvím Bladu, který vás nenávidí a udělá všechno, co bude v jeho silách, aby vás připravil o každou špetku důvěryhodnosti. Bude v každém ohledu snižovat váš význam, a jestli bude případ vyřešen, tak to bude zásluha statečného a lstivého náčelníka policie, který chytil zločince. A když se něco nepodaří, tak Blade napíše, že se do toho míchal okresní prokurátor a nedržel se Larkinových pokynů, takže vrahové proklouzli sítí, kterou kolem nich Larkin rozestřel.“

Selbyho úšklebek přešel ve shovívavý úsměv. Nacpal si dýmku, zapálil ji a spokojeně zabafal.

„To nemůžete dopustit, Dougu, aby se takhle prodával,“ řekla.

„Jak ho mohu zarazit?“ zeptal se.

„Můžete nám poskytnout nějakou munici,“ řekla, „a my na ně hned vypálíme zpátky.“

„Jakou munici?“

„Fakta, která jste zjistil, něco, o čem Larkin nemá ani ponětí.“

„Jinými slovy,“ řekl Selby, „vy byste chtěla důvěrný faktický materiál, takového malého sólakapra.“

„Jak jste to uhodl?“ zasmála se.

„Jsem úplný čtenář myšlenek,“ ujistil ji Selby. „Celá moje rodina měla sklon k okultismu.“

„Tak dělejte, Dougu. Vybalte to jako hodný chlapeček.“

Selby otevřel zásuvku svého psacího stolu a vyndal nějaké fotografie, na nichž byly tři poněkud rozmazané šmouhy, jakési blé brázdy vyryté na černém pozadí.

„Říká vám to něco, Sylvie?“ ptal se.

„Ne. Co je to, Dougu? Otisky prstů?“

„Ano, otisky na vražedné zbrani.“

„A vy víte, čí jsou to otisky?“

„Ovšem.“

„Tak čí jsou?“

„Petera Ribbera, našeho přítele z Los Angeles,“ řekl Selby. „Jak jsme získali otisky prstů, dal jsem je Bobovi Terrymu, aby je porovnal s Ribberovými otisky.“

Řekla: „Takže Ribber se sem zase vrátil.“

Selby souhlasil: „Zřejmě ano.“

Sylvia se zeptala vzrušeně: „Ví to Larkin?“

„Ještě ne,“ řekl Selby. „Vůbec ho nenapadlo, aby ty otisky porovnal. Vlastně kdybychom tam nebyli jeli, tak vůbec žádné otisky nebyly.“

„To je prima, Dougu, To bude sólokapr. Zjistil jste ještě něco o tom Ribberovi?“

Selby řekl: „Nic nového, ale něco se najde, až se roznese, že na zbrani jsou jeho otisky.“

„Mohu to napsat, Dougu?“

„Poslužte si, jak je vám libo. Čím větší reklama, tím líp.“

„To je prima.“

Selby pokračoval: „Zjistili jsme také totožnost mrtvého.“

„Kdo to je, Dougu?“

„Jistý Taleman.“

„Jak jste na to přišli?“

„Dvěma způsoby. Jednak jsme zjistili, že ve Washingtonu v kartotéce mají jeho otisky prstů, a jednak jsme našli čistírnu v Los Angeles, jejíž číslo bylo na tom obleku. Podle záznamu tento oblek patří nějakému Mervinu Spragueovi. Popis odpovídá a tak jsme konstatovali s konečnou platností, že Sprague a Taleman je jeden ělověk.“

„To jste sebou hodili,“ ocenila to Sylvia. „Co o něm ještě víte?“

„Zatím nic,“ řekl Selby. „Ale snažíme se prokázat spojitost mezi Talemanem a Peterem Ribberem. Oba mají na předloktí vytetované hvězdy. Vypadá to, jako by je tetoval jeden člověk, a to ve stejné době. Představte si dva chlapy, kteří cestují společně někde po cizině a řeknou si, že by bylo ohromné, kdyby si dali něco vytetovat.“

Sylvia Martinova se na chvíli zamyslela a pak řekla pomalu: „To by do toho byl Carr pěkně namočený, co?“

„Možná,“ připustil Selby.

„Má už někdo jeho vyjádření?“

„Ne. Ve své kanceláři v Los Angeles nebyl. Neviděli ho celý den. Hospodyně říká, že doma není. Řekl jí, že jede do kanceláře.“

„Dougu, nechystá se s ním pohovořit Otto Larkin?“

„Říká, že ano.“

„Dougu, to nemůžete připustit. V rukách toho advokáta bude jako vosk. Larkin se jenom nafukuje jako holub. Člověk jako starý A. B. Carr ho poplete a zamotá mu hlavu. Vymačká z Larkina všechno, co ví, a pak ho vyhodí.“

Selby souhlasně pokyvoval.

„Dougu, že nedopustíte, aby tam šel?“

Selby řekl: „To nevím, jestli se mi podaří. Vím, že se pokouší spojit se s Carrem, ale neřekl mi, abych šel s ním.“

„Tak proč nejdete za Carrem sám, Dougu?“

„Chystám se tam.“

„A to byste se s ním setkal dříve než Larkin?“

Selby se pobaveně ušklíbl: „Myslíte, že by bylo tak špatné, kdyby se Larkin pokoušel Carra vyslýchat a nikam se nedostal a já bych pak nalíčil past a dostal z něho žalovatelné prohlášení?“

„Myslíte, že by se vám to mohlo podařit, Dougu?“

„Nevím,“ řekl. „Ještě si musím pár věcí ujasnit.“

Sylvia Martinova řekla: „To bychom měli. Tak mi dejte ten snímek Petera Ribbera. Zítra jej otiskneme. Můžeme tedy bezpečně říci, že na vražedné zbrani jsou jeho otisky?“

„Na zbrani,“ opravil ji Selby. „Zatím o tom nepište jako o vražedné zbrani.“

„Proč, Dougu?“

„Při posmrtném ohledání se ukázalo,“ vysvětloval Selby, „že jsou v těle dvě kulky. Obě proletěly téměř stejnou dráhu. Vězely ve tkáni vedle sebe. Ale nejsou to stejné kulky. Liší se od sebe typem i váhou a byly vystřeleny ze dvou různých zbraní.“

„Co má být?“ nechápala Sylvia.

Selby řekl: „Nebyly vystřeleny zároveň. Jedna byla vystřelena dříve, druhá později. Smrt mohla způsobit jenom jedna.“

„No a co?“

„Protože byly vystřeleny ze dvou různých zbraní,“ dodal Selby, „byly patrně vystřeleny různými osobami. Tak si to spočítejte.“

„Co tím chcete říci, Dougu?“

„Ať byla první ta nebo ona,“ řekl Selby, „každá by ho byla musela na místě zabít.“

„Mhm.“

„Podle prohlášení lékařských odborníků musel být v době, kdy ho zasáhla druhá kulka, už mrtev. A my nevíme, jestli ze zbraně s Ribberovými otisky, kterou máme, byla vystřelena ta první nebo ta druhá kulka.“

„Ale obě byly vystřelené s úmyslem zabít ho, Dougu!“

„Ale to nic neznamená,“ řekl Selby, „alespoň pokud jde o cíl, který teď sledujeme. Když je výstřelem zasažen živý člověk, je to – je-li zranění smrtelné – vražda. Ale neexistuje žádný zvláštní zákon o střílení do mrtvoly – když má někdo takový nápad. Ribber tedy může být vinen buď vraždou, nebo pouze tím, že porušil městské nařízení a vystřelil ze střelné zbraně v obvodu města.“

„Ale Dougu, copak nestačí útok se smrtící zbraní s úmyslem spáchat vraždu, protože…“

Selby zavrtěl hlavou a řekl: „Útok s vražedným úmyslem musí být proveden na lidskou bytost. Jakmile je člověk mrtev, přestává být lidskou bytostí a stává se mrtvolou.“

Sylvia hleděla na Selbyho nevěřícně. „Všechno je to nějak komplikované,“ řekla. „Poslyšte, ale jedno vodítko máte. Přece je jasné, že střela, která proletěla látkou, musela být vystřelena jako první. Takže smrtící rána musí být ta, která toho člověka zasáhla, když byl ještě oblečený.“

Selby vycenil zuby v úsměvu: „No dobrá, a ze které zbraně vyšla tato rána?“ zeptal se.

„Proč… Proč se to nedá poznat podle velikosti střelné rány, Dougu?“

„Obě jsou stejného kalibru.“

„Poslyšte, Dougu, vy mi chcete namluvit, že můžete prokázat, že Ribber do toho těla střelil, a vy s tím nemůžete vůbec nic dělat?“

Selby řekl: „Přijde na to. Ale já vám teď vysvětluji některé faktory, které věc komplikují.“

„Poslyšte, Dougu, oba přece víme, že to je dílo A. B. Carra. To je jediný člověk, který by dokázal něco takového vymyslet, a jediný člověk, který zná zákon tak dobře, aby věděl, jak vás zmást.“

„Vypadá to tak,“ připustil Selby. „Ale to říkám přísně důvěrně.“

„Co chcete dělat, Dougu?“

„Nechat Larkina, ať si spálí prsty, když jinak nedá. Já si počkám a popovídám si s Carrem sám, až toho budu vědět víc.“

„Hele, Dougu, ten materiál s otisky prstů, to je číslo! Neví o něm nikdo, že?“

„Jenom šerif,“ řekl Selby.

„Ten je dobrý. A můžete to zařídit tak, aby se to Larkin ještě pár hodin nedozvěděl? Kdyby měl Blade příležitost, udělal by zvláštní vydání. A s radostí by z toho všeho udělali velkou reklamu pro Larkina.“

„Takové dvě tři hodiny mu to říkat nemusíme,“ mínil Selby.

„To stačí. Díky, Dougu. Tak já letím.“

Obdařila ho bleskovým úsměvem a pospíchala ke dveřím. Doug Selby, sedící u psacího stolu, naslouchal zvuku jejích kroků po dlaždičkách na chodbě. Slyšel, že kroky najednou ustaly a že se dala do tichého rozhovoru s nějakým mužem, a potom uslyšel dvojí kroky, blížící se k jeho kanceláři.

Vstal, a když se ozvalo rychlé bubnování konečky prstů, což Sylvia většinou dělala místo klepání na dveře, otevřel.

Muž, kterého Sylvia přivedla, se blížil šedesátce. Vlasy měl prošedivělé, obočí husté a bílé, pohled pevný a přísný. Ve tváři měl vyryté stopy sebekázně.

Selby řekl: „Ale, pan Hendrix, dobrý veěer. Půjdete dál?“

Sylvia řekla: „Říkala jsem panu Hendrixovi, že je po úředních hodinách, ale myslela jsem si, že se k vám dostanu, když zaťukám na dveře pracovny. Zavoláte mi později, kdyby se něco změnilo, Dougu?“

Přikývl a řekl Hendrixovi: „Pojďte dál a posaďte se.“

Abner Hendrix, otec paní Artrimové, přešel pomalým krokem kancelář a usadil se na židli, kterou mu Selby nabídl.

„Co vás ke mně přivádí?“

Hendrix řekl: „Jde o mou dceru.“

Selby účastně pokývl.

„Nevím, nakolik znáte historii naší rodiny,“ řekl.

„Moc toho nevím,“ připustil Selby.

„Rita,“ řekl Abner Hendrix, „byla jednou z těch temperamentních mladých žen, které chtějí být velkoryse moderní. Měli jsme s ní velké trápení, matka i já…“

Selby nachýlil hlavu jako výraz účastného pochopení, budě tak dojem, že přikývl, aniž se však vázal tak určitým projevem souhlasu.

„Rita se vdala, když jí bylo dvaadvacet. Nebyla to volba, kterou bychom schvalovali, ale mysleli jsme si, že se v manželství usadí. Jenomže došlo k pravému opaku. Zapadla do houfu nevázané mládeže v Hollywoodu. Samé flámy a výstřednosti.“

„Nerozvedla se?“

„Rozvedla. A za dva měsíce po tom, co byl rozvod potvrzen, se provdala za Jamese Artrima, vyhlášeného profesionálního hráče.“

„Toho, co se zabil při automobilové nehodě?“ zeptal se Selby.

„Ano. Vůz řídil jeho otec, Frank Artrirn. Podle všeho, co se mi doneslo, neměl vlastně vůz řídit Frank Artrim, ale syn byl v té době opilý. Vůz se převrátil a začal hořet. Otec při tom vypadl, James Artrim tam zůstal, přimáčknutý pod vozem, a shořel na škvarek. Otec si poranil páteř, takže se už nikdy nebude moci postavit na nohy, a úplně ztratil paměť.“

„Mluvíte o amnézii?“ zeptal se Selby.

„Doktoři tomu tak říkají. Nemůže si vzpomenout vůbec na nic, co bylo před tou havárií. Nezná ani své jméno a nic o sobě neví.“

Selby řekl: „Všechno je velice zajímavé, pane Hendrixi, a vím, že byste sem nepřišel, kdybyste to nepovažoval za důležité, ale lépe bych tomu rozuměl, kdybyste mi předem řekl, kam míříte.“

Hendrix řekl: „Pokud jde o mou dceru, o Ritu, nepovažuji ji sice za člena rodiny, ale –“ hlas se mu lehce zachvěl – „je to pořád má dcera, mé jediné dítě.“

Selby čekal, až se zase rozhovoří.

„Peníze, které má, jsou vykarbaněné peníze,“ řekl Hendrix.

„Říká mi, ze jsou od pojišťovny, ale já jsem jí řekl, že pojistné se platito z vykarbančných peněz. V mnoha ohledech je to hodné děvče. Ztratila už hodně ze své ztřeštěnosti a usadila se. Koupila velký dům na Orange Grove Heights a doufala, že matka a já se tam nastěhujeme a budeme bydlet s ní a s jejím tchánem,“

Selby řekl: „Pořád ještě nechápu, kam míříte.“

„Dobrá,“ vyhrkl Hendrix, „myslím, že ten starý je blázen.“

„Frank Artrim, její tchán.“

Selby řekl: „Po šoku bývá amnézie běžná. Skutečnost, že jsou narušeny pamětové buňky, nemá nic společného s jeho duševním stavem.“

Hendrix řekl: „O tom nemluvím. Chápejte, po havárii o sobě nevěděl vůbec nic. Rita mu musela říci všechno o jeho vlastní rodině. James – tedy Ritin manžel – byl opilý. Jel na nějakou hráčskou partičku do venkovského klubu. Cesta vedla podél příkrého svahu nad řekou. Rita mu řekla, že je příliš opilý, než aby riskoval peníze ve hře, a že nemůže řídit. A tak pustil k volantu otce. Když se neobjevovali, jeden muž z herny telefonoval a ptal se, co se stalo. Rita se vyděsila a jela tou cestou až k herně, ale po autě nebylo nikde vidu ani slechu. Tak se vydala zase zpátky a jela velice pomalu a oči měla na stopkách. Najednou cítila, že se někde pálí guma, a tak našla to místo, kde se vůz skutálel ze svahu a začal hořet. Slezla dolů a zjistila, že její manžel uvázl v autě. Její tchán byl těžce raněn. Zavolala pomoc a dopravila ho na silnici a pak k doktorovi. Vrchol všeho byl, že když přišel Frank Artrim k sobě, tak mu právě Rita musela vylíčit celou tu tragédii, říci mu, že řídil vůz, v němž zabil svého syna, kdo je, kdo byl jeho syn a všechno, co k tomu patří. Myslím, že ji od té doby nenávidí.“

„Abychom si to upřesnili,“ zeptal se Selby s nepatrnou stopou netrpělivosti, „co s tím má jeho nenávist společného?“

Hendrix řekl prostě: „Myslím, že ji chce zabít.“

Selby zíral na muže“ v tichém překvapení. Po chvíli řekl: „Cože, ale vždyť je to mrzák?“

„Já vím,“ řekl Hendrix, „ale mrzák ponořený do trudnomyslnosti, který je smrtelně nebezpečný a postupně ztrácí rozum.“

„Může chodit?“

„Nemůže. Nohy mu neslouží tak, aby mohl chodit, ale má silné paže a tělo. Nevím, co to vlastně je; může nohama hýbat, ale neudrží se na nich. Mám dojem, že tomu říkají koordinace.“

„Z čeho soudíte, že je nebezpečný?“ zeptal se Selby. „Rita něco říkala?“

Hendrix řekl: „Minulou neděli u nás byla dcera na návštěvě. My do jejího domu ani nepáchneme. Ale ona k nám někdy zajde. Nechodí za mnou, chodí za matkou. My spolu s bídou promluvíme.“

„Tak dobrá, a co se stalo v neděli?“ řekl Selby rázně, snaže se Hendrixovi naznačit, že spěchá.

Hendrix řekl: „Měla na krku podlitiny. Někdo se ji pokoušel škrtit.“

„Víte kdo?“

„Artrim.“

„To vám řekla Rita?“

„Ne. Vykládala nahoru a dolů, že k těm podlitinám vůbec přišla jinak. Ale to člověk vidí. Měla vysoký límec, jenomže vpředu byl otevřený, takže matka podlitiny zahlédla a naléhala na ni, aby jí ukázala krk.“

„Jak jste přišel na to, že to byl Artrim?“

„Vím, že se ho bojí. Je to jediný člověk, který by to mohl udělat, a jediný člověk, který ji mohl zastrašit natolik, aby byla zticha.“

Selby rychle přemýšlel: „Co ode mne chcete?“ zeptal se.

„Chtěl bych, abyste se na to podíval,“ řekl Hendrix. „Rita se sice sama vyřadila z naší rodiny, ale to víte, je to přece jen krev mé krve a nemohu sedět a koukat na to, jak ji zabije.“

Selby řekl: „Poblíž jejího domu došlo k vraždě, kterou teď vyšetřuji. Jsem rád, že jste mi to řekl, pane Hendrixi. Určitě se při vyšetřování toho případu na Franka Artrima podívám.“

Hendrix se zvedl. „Byl bych moc rád,“ řekl a pak dodal téměř omluvně: „Poslechních čtyřiadvacet hodin jsem nezamhouřil oka. Její matka je strašně rozčilená… co vám budu povídat, znáte matky. Myslím, že tyhle ženské stejně táhnou za jeden provaz. Kdyby nebylo mne, tak by se Elizabeth – to je moje žena – přestěhovala do toho domu na Orange Grove Heights. Říká, že peníze jsou už jednou vyhrané, že je nevyhrála Rita a že je pozdě na to, aby je vracela. Jistě je nelze vrátit lidem, kteří je prohráli, a bylo by bláznovstvím vracet je pojištovně nebo odmítat peníze, které byly v nemovitostech.“

Selby řekl: „Na tom něco je.“

Abner Hendrix řekl tvrdohlavé: „Z karbanických peněz žít nebudu.“

Odstrčil židli a podal Selbymu ruku; drtivá síla jeho stisku prozrazovala jeho pohnutí. „Udělejte všechno, co je ve vašich silách, prosím vás,“ řekl. „To víte, Rita je naše jediné dítě.“

Rychle se otočil a vyšel z kanceláře. Selby sledoval, jak vychází, naslouchal pravidelným zvukům jeho energických kroků na chodbě.

Pak půl hodiny seděl, kouřil a přemýšlel. Když do kanceláře padl soumrak, vyklepal konečně popel z dýmky, vyšel na chodbu a zamířil k východu.

„Pane Selby!“

Byl to ženský hlas, tak tichý, že žena téměř šeptala. Selby se obrátil a octl se tváří v tvář štíhlé ustrašené mladé ženě, stojící před ním.

„Co tu děláte?“ zeptal se.

„Čekám na vás,“ řekla. „Věděla jsem, že jste v kanceláři.“

„Proč jste nezaklepala?“

„Protože s vámi musím mluvit o samotě. Nikdo o tom nesmí vědět, absolutně nikdo.“

„Kdo jste?“ otázal se.

Ohlédla se, přehlédla oba konce prázdné chodby a pak řekla: „Jsem Ellen Saxová.“

Selby svraštil čelo. „To jméno jsem už někde slyšel… Ano, ano, už vím, pojďte dál,“ řekl.

Vrátil se zpátky ke své kanceláři, odemkl a chtěl otočit vypínačem.

„Jestli dovolíte,“ ozvala se jeho návštěvnice, „byla bych raději, kdybyste nerozsvěcel.“

Selby řekl: „Jak chcete. Viděl jsem vaše jméno ve zprávě šerifa Brandona. Vy pracujete jako ošetřovatelka u paní Artrimové, že?“

„Ano.“

„Proč jste za mnou přišla?“

„Ani nevím, odkud začít,“ řekla.

„Dejme tomu, že od začátku, slečno Saxová,“ usmál se Selby.

„Nu ano, víte, pracuji tam jako ošetřovatelka – ne jako diplomovaná sestra, ale jako pečovatelka. Neměla jsem možnost vystudovat na zdravotní sestru.“

Selby vážně pokývl hlavou.

„Já,“ řekla, „… mám důvod domnívat se… tedy já si myslím, pane Selby, že když někdo narazí na nějakou stopu zločinu, tak to má oznámit úřadům, že ano?“

„Ovšem.“

„Ale pro mne je to těžké. Víte, nemám nic skutečně určitého, nic, na co bych mohla ukázat a říci: „To je ono, ale…“

Protože váhala, Selby řekl: „ Prostě se do toho pusťte a povězte mi, co máte na srdci, slečno Saxová, a o důkazech budeme diskutovat potom.“

Ellen Saxová si zhluboka nadechla. „Ona ho zavraždila,“ řekla zčistajasna.

„Kdo ho zavraždil?“ tázal se Selby.

„Paní Artrimová.“

Selby řekl: „Chcete říci, že paní Artrimová zabila toho nahého muže, jehož tělo…“

„Ne, ne,“ přerušila ho, „jeho ne. Zabila, svého manžela.“

Selby pátravě hleděl na ošetřovatelku; zkoumal ji pohledem člověka zvyklého pozorovat své bližní, zmítané pocity úzkosti a rozčilení, a řekl: „Myslel jsem, že se zabil při automobilovém neštěstí.“

„To si myslí všichni, jenomže to nebylo neštěstí.“

„Ale ona při tom nebyla, že?“

„Ne, ale hrabala se mu předtím v motoru. Věděla, že je opilý. Myslela, že auto bude řídit on. Dělala to kvůli pojistce, to je jasné. Půl miliónu dolarů by každému stálo za to. Věděla, jak uvolnit volant. Povolila šroub s maticí, takže byl na vypadnutí. Nu, a otřesy vozu pak udělaly zbytek. Vůz jel po horské silnici, která se vine po okraji kaňonu.“

„Jen dál,“ vybídl ji Selby.

Řekla: „Ale její manžel neřídil. K volantu si sedl její tchán a ten byl střízlivý. Paní Artrimová jela za nimi, aby se podívala a ujistila se, že k neštěstí došlo přesně tak, jak plánovala. Nepochybuji o tom, že auto zapálila ona, aby bylo úplnč jisté, že to dobře navlékla.“

„To je dosti odvážné tvrzení, slečno Saxová.“

„Já vím.“

„A jako praktická, vyrovnaná mladá žena byste takovou věc neřekla, kdybyste neměla nějaký důkaz, o který byste své tvrzení mohla opřít.“

„To je právě ta potíž,“ řekla. „Mám příliš mnoho důkazů na to, abych nebyla zticha, ale zase ne dost, abych – rozumíte, abych to mohla skutečně dokázat.“

Selby navrhl: „Řekněte mi třeba, co vzbudilo vaše podezřením

„Spousta věcí. Pan Artrim, její tchán, řídil auto. Byl těžce zraněn. Měl nějak poraněnou páteř, měl frakturu lebky a nějaké řezné rány na obličeji a na krku.“

Selby kývl.

„Nemůže chodit,“ pokračovala. „Nedá se říci, že by měl zlomenou páteř. Nevím pořádně, co to je, ale je to něco, co ovlivňuje koordinaci. Může hýbat nohama – každou zvlášt, ale nemůže se na ně postavit a udržet rovnováhu. Je úplně jako dítě, které se už dokáže postavit na nohy, ale dosud neovládlo mechanismus chůze.“

„Nebyla postižena také jeho pamět?“

„Byla. Nepamatuje si o tom neštěstí vůbec nic. A to je pro paní Artrimovou štěstí.“

„Takže vaše podezření nevyvolalo něco, co vám řekl pan Artrim?“

„Nepřímo,“ řekla, „ale řeknu vám, co si o tom myslím. Myslím, že pan Artrim trpí amnézií. Myslím, že má poraněnou páteř. Myslím, že se mu postupně pamět vrací a že se obnovuje koordinace, ale že je příliš chytrý, než aby to dal najevo.“

„Proč?“ optal se Selby.

„Protože ví, že něco udělala s vozem. Ví, že ve skutečnosti jeho syna zabila ona, ale nemá žádný důkaz. Zůstává tam a snaží se získat důkaz a předstírá, že je blázen.

Nedávno jsem vstoupila nečekaně do pokoje a on se cvičil v chůzi. Neviděl mě, protože dveře byly otevřené a já přicházela z koupelny. Stál před zrcadlem a ruce měl natažené před sebou – úplně jako dítě, když se učí chodit. Skutečně udělal krok, ale pak ztratil rovnováhu a upadl, tedy, byl by upadl, kdyby nestál tak, že se mohl zachytit sloupku postele.“

„Co jste dělala vy?“

„Běžela jsem k němu,“ odpověděla, „a řekla jsem mu, že přece ví, že nesmí chodit. Doktor řekl, že se vůbec nemá pokoušet chodit, dokud se nevstřebá ta krevní podlitina na mozku. Doktor si myslí, že to může trvat ještě rok.“

„A co dál?“

Řekla: „Tehdy jsem začala mít podezření. Nechal si zvednout nohy na lůžko a dát polštář pod hlavu. Pak mě zavolal a řekl: „Sestro, posaďte se tady na kraj postele. Chci si s vámi pohovořit.“ Tak jsem si sedla a on mi řekl: „Povězte mi pravdu. Co řekl doktor o tom, jestli budu ještě někdy chodit?“

„Co jste mu řekla?“ zajímal se Selby.

„Řekla jsem mu pravdu. Nikdy jsem s doktorem nemluvila. Najala mě paní Artrimová. Vím jenom to, co mi řekla – že doktor říkal, že během jednoho dvou let bude možná moci zase chodit, a pak by se mu patrně vrátila i paměť.

Tehdy se na mne podíval tím nejpodivnějším, nejlišáčtějším pohledem a řekl: „O tomhle bych chtěl vědět něco víc. Až se mi vyjasní mysl a vrátí se mi paměť, tak budu také schopen chůze?“

„Co jste mu na to řekla?“

„Řekla jsem mu, že takhle jsem tomu rozuměla, a on mě požádal, abych se přesvědčila a zjistila, je-li to tak určitě. Řekl, že je to velice důležité, a pak povídá: „Poslyšte, sestro – já vám to nezůstanu dlužen – musíte mi ale slíbit, že nepovíte mé snaše, že jste mě viděla, jak se učím chodit. Nechci, aby věděla, že se pokouším vyléčit se sám. Ať si myslí, že hodlám v tom pojízdném křesle zůstat do konce života.“

Pochopitelně jsem byla překvapená a rozčilená, ale slíbila jsem mu, že nic nepovím, a tak se na mne podíval a řekl: „Sestro, zdá se mi, že jste takové šikovné děvče. Nenapadlo vás nikdy, že s tou smrtí mého syna je to nějak divné?“ Řekla jsem mu samozřejmě, že nikoli. Nikdy jsem o tom nepřemýšlela, protože to není moje věc, a on nato povídá: „To nic, prostě jsem jenom chtěl vědět, jestli jste o tom přemýšlela,“ a pak se mě zeptal, jestli byla paní Artrimová někdy v kuchyni, když pro něho připravuji jídlo, a já řekla, že tam někdy bývá; a on mi na to řekl: „Nepouštějte ji k mému jídlu. Rozumíte? Ať se k němu ani nepřibližuje a když pro mne vaříte, tak ji nenechávejte v kuchyni samotnou.“ A tak jsem se ho zeptala přímo: „Bojíte se, že vás otráví?“ A on mi povídá: „Bojím se více drog než jedu. Kdyby mi někdy dala na noc drogy, ona a…“ A pak se zarazil a neřekl už ani slovo.“

„To je všechno?“

Přisvědčila.

„Ale kde jste vzala tu věc s automobilem a s volantem?“

Řekla: „Na to jsem přišla sama. Můj přítel je dobrý automechanik. Jednou jsem se ho jen tak zeptala, jestli je možné někoho zavraždit tak, že se mu něco udělá s autem ale tak, aby jelo a on mi řekl, že to je možné. Zapomněla jsem konkrétně kterou matku to prý stačí povolit a neštěstí je hotové.“

Selby řekl: „Musíte uznat, slečno Saxová, že to je velice mlhavý důkaz.“

„Já vím, ale stačilo by, kdybyste cítil to napětí v domě. Něco se tam semele, já to cítím. Mám pocit, že ho chce zabit.“

„A nemáte pocit, že on chce zabít ji?“

„Ne. On je hodný. Ten by neublížil kuřeti, ale není takový blázen, jak si ona myslí, a kdyby mohl zase chodit, byl by to silák. Je vysoký, má široká ramena, a když člověk vidí jeho tělo, nevěřil by, že on je starší než ona. V tváři vypadá na svůj věk, ale fyzicky je obdivuhodně zachovalý.“

Selby řekl: „Jsem rád, že jste mi to řekla. Budu to mít na paměti. Kdybyste mezitím viděla nebo slyšela něco, co by vzbudilo vaše podezření, dejte mi vědět. A teď ještě ten nahatý pobuda. Viděla jste ho?“

„Viděla.“

„Kde?“

„Šel kolem mého okna. Řekla bych, že byl od mého okna vzdálen asi pětatřicet nebo čtyřicet stop.“

„Viděla jste ho zřetelně?“

„Nemohu říci, že zřetelně. Ale viděla jsem, že na sobě nemá ani nit.“

Selby řekl: „A toto je důležité. Šel někdo za ním nebo s ním?“

„Neviděla jsem živou duši.“

„Co jste udělala?“

„Šla jsem k telefonu,“ řekla, „chtěla jsem to oznámit na policii, ale vtom na mne paní Artrimová začala zvonit jako šílená. Hodila jsem na sebe župan a běžela jsem nahoru. Podle všeho seděla na okně, protože nemohla spát. Viděla toho pobudu patrně ve stejné chvíli jako já.“

„Co jste dělala vy? Proč jste nespala?“

„Nevím,“ řekla. „Myslím, že v domě byl nějaký hluk. Probudila jsem se leknutím a pak už jsem nemohla usnout. Cítila jsem napětí, takový pocit žena mívá, když cítí, že se má něco stát.“

„Mohla byste popsat ten hluk v domě?“

„Ne. Vím jenom, že mě něco probudilo.“

„Váš pokoj je v přízemí?“

„Ano.“

„Takže paní Artrimová na vás zazvonila ihned poté, co jste viděla toho pobudu, a řekla vám, abyste zavolala na policii?“

„Ano.“

„A kde byl v té době Frank Artrim? Víte to?“

„Ovšem. Spal ve své ložnici. Jeho ložnice sousedí s mým pokojem. Bere prášky pro spaní, ale když přišli policisté, tak se probudil a začal zvonit a tlouci do podlahy holí, kterou má vždycky u postele. Paní Artrimová byla téměř hysterická. Snažila jsem se ji uklidnit a pak jsem letěla dolů upokojit pana Artrima a vysvětlit mu, že jsem nepřišla na jeho zvonění proto, že jsem měla plné ruce práce s jeho snachou.“

„Jak to přijal?“ zajímal se Selby.

„Špatně. Řekl, že jsem tu proto, abych se starala o něho. Řekla jsem mu, že se kolem domu potloukal nějaký pobuda a někdo vystřelil a že policie pátrá a že paní Artrimová téměř dostala hysterický záchvat.“

„Co říkal?“

„Řekl, ať jde k čertu i s hysterickými záchvaty, a pak se mě začal vyptávat na toho tuláka. Řekla jsem mu, že o něm nic nevím, že jsem viděla obcházet kolem domu nějakého muže a že zřejmě neměl nic na sobě. Zdálo se, že ho to z nějakého záhadného důvodu uklidnilo. Chvíli přemýšlel a pak se upokojil. Řekl: „Víte to jistě, že neměl nic na sobě?“ A já řekla, že jsem si skutečně jistá, a on se usmál a řekl: „Tak dobrá, jděte nahoru k Ritě a postarejte se o ni,“ a pak jsem s ním už žádné potíže neměla.“

„Slyšela jste ten výstřel?“

„Ovšemže ano.“

„Jak dlouho to bylo před příchodem policie?“

„Řekla bych, že zrovna přijížděli, když se ozvala ta rána.“

„Kde jste byla v té době?“

„Ve svém pokoji,“ řekla. „Paní Artrimová mě zavolala hned po tom, co se ozval ten výstřel, a tak jsem běžela nahoru a zjistila jsem, že je úplně hysterická – tedy ne úplně hysterická, ale mimořádně nervózní a na pokraji hysterického záchvatu.“

„A pak se probudil tchán?“

„Ano, a začal tlouci do podlahy.“

Selby řekl: „Výborně, slečno Saxová. A teď, řečeno na rovinu – nechci podceňovat vaše informace. Velice si cením toho, že jste za mnou přišla, ale lidé duševně nemocní mívají někdy podivné nápady. Pan Artrim možná nemá pro své podezření, že by ho paní Artrimová chtěla drogovat nebo otrávit, žádné důvody.“

Ellen Saxová neřekla nic a její mlčící sevřené rty svědčily o tom, že je přesvědčena o pravém opaku.

„Obrátila jste se na mne, a to je všechno, co jste mohla udělat,“ pokračoval Selby. „Splnila jste svou povinnost. Já to vyšetřím, ale zatím nesmíte nikomu nic říci. Rozumíte mi?“

„Ovšem, samozřejmě.“

„To je velice vážná věc, obvinit někoho z vraždy.“

„Ovšemže je, ale já mám takový pocit, že je to pravda. Ta spousta maličkostí, které svědčí o napětí, tlaku, nepřátelství…“

„Chápu,“ řekl Selby, „a podívám se na to. Zatím nedělejte nic, z čeho by pochopili, že máte nějaké podezření. Zapomeňte na to, že jste mi něco řekla. Vratte se ke své práci a teď, když jste si ulevila, tak si můžete vydechnout a dopřát nervům trochu klidu.“

Řekla: „To nejde, když člověk žije v domě, kde se lidé chystají jeden druhého zabít. Pamatujte na má slova, pane Selby, ta ho zabije. Zabila svého manžela a jeho zabije taky.“

Selby řekl: „Jestli narazíte na něco, co vám se bude zdát divné, dejte mi hned vědět. A zatím si nedělejte těžkou hlavu. Budeme se tím zabývat.“

Když odešla, zavolal Selby Rexovi Brandonovi.

„Rexi,“ řekl, „co jsi zjistil u Artrimových?“

„Nic zvláštního,“ řekl Brandon. „Ošetřovatelka a paní Artrimová viděly toho chlapa, jak obchází kolem. Zavolaly policii. Policie přijela až asi za deset minut poté, co přijala hlášku.“

„Kde byla ta sestra, když přijela policie?“

„Nahoře s paní Artrimovou, která měla hysterický záchvat.“

„A kde byl Artrim?“

„Dole. Bušil do podlahy a prskal jako kocour, protože mu nikdo nevěnoval pozornost. Hlásá, že ošetřovatelka byla najata proto, aby se starala o něho, a ne o jeho snachu. Mimochodem, Dougu, nikdy o ní nemluví jako o své snaše. Při tom neštěstí ztratil pamět a je závislý na tom, co mu řeknou ostatní. Zjevně bere některé příbuzenské vztahy s rezervou.“

Doug řekl: „Moc rád bych věděl, jestli je nějaká souvislost mezi pobudou, Carrovou koupí toho pozemku a Ritou Artrimovou.“

„Co by to mohlo mít společného s A. B. Carrem?“ podivil se šerif Brandon.

„Nevím,“ řekl Selby, „ale je to jedna možnost, kterou bychom měli vést v patrnosti.“

Brandon řekl svým pomalým způsobem, protahuje samohlásky. „Otto Larkin šel dnes večer navštívit Carra.“

„No a?“ zeptal se Selby.

„Podle toho, co jsem se dozvěděl, je už zpátky,“ řekl Brandon. „A dělá to dojem, že je tak v úzkých, jak nikdy v životě nebyl. Legrační na tom je, že když tam šel, tak dštil oheň a kasal se, co všechno tomu advokátovi kriminálníků z velkého města udělá. A zpátky přišel jako zpráskaný pes.“

Selby chvíli přemýšlel a pak řekl: „ Poslyš, Rexi, tak uvažuji o tom, jestli by se dalo zařídit, aby byl Carr chvíli pod dohledem.“

„Proč?“ zeptal se šerif.

„Protože si myslím,“ vysvětloval Selby, „žc se s ním Peter Ribber pokusí setkat.“

Brandon řekl: „Samozřejmě, budeme ho mít v merku tady a můžeme taky požádat Los Angeles, aby to zařídili u nich doma. Jdou přece po Ribberovi také.“

Selby řekl: „To je prima, Rexi. Prosím tě, jestli můžeš, tak to zařiď hned.“

„O. K. Zařídím.“

„Zkoušeli jste mrtvému ten oblek?“

„Jo. V koronerově kanceláři. Oblek mu padne jako ulitý. Krvavá skvrna a otvor od kulky v obleku souhlasí s průstřelem v těle. Ale stejně je tu něco, co stojí za úvahu, Dougu. Při posmrtném ohledávání se nepodařilo zjistit, který zásah byl smrtelný. Druhá kulka letěla po téměř stejné dráze jako ta první. Každá z nich by byla okamžitě způsobila smrt. Ale koroner není s to říci, která byla první.

Proto je svědectví paní Artrimové a té jejich ošetřovatelky tak důležité. Viděly toho chlapa, jak obchází úplně nahý kolem domu krátce před tím, než se ozval výstřel. Takže smrtelná byla ta rána, která ho zasáhla nahého. Potom někdo na tělo navlékl šaty a vypálil další kulku, pak oblek zase svlékl a podstrčil tam, kde bylo jisté, že ho úřady brzy dostanou do rukou.

Zdá se mi, že to bylo náramně chytře vymyšleno na to, aby se věci zmátly a abychom došli k závěru, že smrtelná rána byla ta, která byla vypálená na oblečeného muže. A chceš-li znát můj názor, tak v souvislosti s tímto případem existuje jenom jeden člověk, který by tohle dokázal vymyslet. Rozumíš?“

Selby řekl: „Rozumím a mám dojem, že z tohoto případu nás bude bolet hlava mnohem víc, než jsme si původně mysleli. Ještě si to pořádně promyslím, než půjdu za Carrem.“

„O. K.,“ řekl Brandon. „Ale žádnému prohnanému advokátovi z města nedovolíme, aby nás tu kučíroval. Uvidíš, Dougu, v jaké se ocitneme situaci, jestli si na nás vymyslel nějaké právnické kličky, kterými nám sváže ruce.“

Selby řekl: „Trochu si to promyslím a prostuduji. Dej mi vědět, kdyby bylo něco nového.“

„Kdyby ses raději vyspal, Dougu,“ radil šerif. „Všechen důkazní materiál, který je k mání, ti můžeme vyhrabat my. Ty ale budeš potřebovat jasnou hlavu, abys rozpletl ty právnické kličky.“

Selby řekl: „O. K., Rexi. Rád bych, aby ses podíval na to, jak zemřel James Artrim. Sežeň o tom případu všechno, co se dá.“

„Teď hned?“ zeptal se Brandon.

„Ano,“ řekl Selby. „Možná že to bude důležité. Zdá se mi, že Rita Artrimová a Ellen Saxová, ta ošetřovatelka, budou našimi nejdůležitějšími svědky. Jestli na ně Carr vyzraje a najde něco, co by se dalo použít jako páka, tak nám může zabránit, abychom vynesli jediný trumf, který, jak se mi zdá, máme v ruce.“

Brandon řekl: „O. K., Dougu. Hodím sebou. Tak spi sladce.“

Selby řekl: „Budu se snažit,“ a zavěsil.

Kapitola 6

Otto Larkin konferoval s Frankem Griersonem, vydavatelem listu Blade.

Grierson, silný muž po šedesátce, shrbený tak, že se zdálo, že jeho velká hlava s hustými, ocelově šedivými vlasy je nasazena přímo na hrudi, upřel své živé černé oči na policejního náčelníka a řekl: „Larkine, vy jste zatracený trouba.“

Protože Grierson trpěl krční chorobou, měl zvláštní chraplavý a šeplavý hlas, který dodával jeho slovům konečné platnosti soudního výroku.

Larkin zrudl a pokoušel se ze sebe vypravit nějaké vysvětlení.

Grierson zvedl svou mohutnou ruku a pokynul jí s důstojným klidem člověka, zvyklého šetřit časem i energií.

„Poslouchejte a pak teprve mluvte,“ řekl.

Larkin vytáhl z kapsy doutník; sevřel špičku mezi zuby a doutník prudkým pohybem ukroutil.

„Tak prosím,“ řekl.

Grierson, mluvící zvolna svým chraplavým hlasem, řekl pološeptem: „A. B. Carr je chytřejší než všichni právníci v tomto okrese dohromady. Prodává tuto chytrost za velké peníze. Kdyby byl Selby z poloviny tak chytrý, musel by být vyhlášený vysokými honoráři.“

„Co má být?“ broukl Larkin.

Grierson řekl: „V tomhle případu má prsty. Nikdo jiný by nepřišel na takovou fintu, jako je ten druhý výstřel do mrtvoly, na to mohl přijít jen Carr. Nezapomínejte, Larkine, že obžaloba musí případ prokázat nad veškerou oprávněnou pochybnost. Obžaloba musí vzít jednu z těch dvou kulek a říci: „Toto je smrtící střela. Byla vystřelena z takové a takové zbraně a v době, kdy z ní bylo vystřeleno, měl tuto zbraň v ruce ten a ten člověk.“

Carrovi ale stačí, když předloží oprávněnou pochybnost. Nestačí, že žalobce případ připraví tak, že to bude mít jisté na víc než na padesát procent, dokonce ani když to připraví na devětadevadesát procent. Protože je-li tím jedním procentem ze sta oprávněná pochybnost, tak stačí na to, aby se to žalobci všechno sesypalo na hlavu.“

„No a?“ ptal se Larkin. „Co mně je do toho?“

„Tohle,“ řekl Grierson. „Vy se honíte za reklamou. Jste domýšlivý, hloupý a paličatý. Selby a Rex Brandon tady udělali kus dobré práce. V novinách jsme napsali, že měli štěstí. Ale nebulíkujte sám sebe. Byl to kus dobré práce.

A dál, tohle je vražda, která přesahuje obvod města. Jenomže vy byste zatraceně rád předvedl, že taky něco umíte, a tak se hrnete rovnou doprostřed jeviště, do světla ramp.“

Larkin řekl dotčeně: „Nedělejte, jako by vám patřilo celé tohle zatracené město jenom proto, že máte noviny, a nenamlouvejte si, že bez vašeho plátku nemůžeme existovat. Jsou ještě jiné noviny, které se chtějí dostat k lizu a…“

„Zavřete tu klapačku, pitomče,“ řekl Grierson nevzrušeně. „Snažím se vás zachránit před sebou samým.“

„Děkuji. Umím se o sebe postarat sám.“

„Vy,“ opáčil Grierson, „vy jste jako Karkulka v černém lese. Carr je desetkrát chytřejší než Selby s Brandonem dohromady a Selby je desetkrát chytřejší než vy. Jestli mě poslechnete, tak na tom budete dobře. Ale jestli chcete pokračovat tou cestou, po které jste se pustil, tak v tom do dvou dnů budete ošklivě lítat. A budete v tom lítat čím dál víc, až nakonec spadnete. A nabijete si hubu a s vámi všichni političtí prostáčkové, kteří se k tomu připletou.“

Larkin řekl sarkasticky: „Předpokládám, že vy jste desetkrát chytřejší než Carr.“

Grierson řekl: „Neblbněte, Larkine. Jsem dost chytrý, abych věděl, na co stačím. A proto jsem chytřejší než vy. Vy nevíte, na co stačíte, a namlouváte si, že na všechno. Rozběhl jste se za Carrem. Co jste z toho měl?“

Larkin řekl: „Mnoho ne, ale ještě jsem neskončil.“

Grierson řekl: „Tak poslouchejte, Larkine. Já vím, o co jde. Moje noviny vědí, o co jde. Máme politickou organizaci, která po patnáct let řídila tenhle okres, ať už přímo nebo nepřímo. Pak si přestal okresní prokurátor Sam Roper dávat pozor. Šerif byl darebák. Ve městě si mohl každý dělat, co chtěl. Zavolal jsem je a řekl jsem jim, že když neodstoupí, tak budeme poraženi. Nebyla s nimi řeč. Nechtěli nic slyšet. A co se stalo? Selby s Brandonem v čele kandidátky ve volbách s celou tou partou u moci zametli. A teď jsou u moci oni.“

Grierson udělal efektní pauzu. Jeho živé oči utkvěly na policejním náčelníkovi. Pak řekl pomalu a přesvědčivě: „Ale u té moci nezůstanou.

Nejsou to politikové. Nemají za sebou politický aparát. Ještě pořád vydělávají na tom, že rozbili starou mašinérii a že dali lidem poctivou a výkonnou správu. Ostatní z té nové party si nevedou tak dobře. Pokud zůstane u moci Selby s Brandonem, tak se ti ostatní povezou s sebou. A nám bude zatraceně málo platné, budeme-li mít pod palcem kus okresního aparátu, když nebudeme mít pod kontrolou šerifský úřad a okresní prokuraturu. To chápete. To je praktická politika.“

„Jenomže co má tohle všechno co společného se mnou?“ naléhal Larkin.

Grierson řekl: „Snažíte se být diplomat. Snažíte se hrát to na obě strany. Snažíte se vézt se se Selbym a Brandonem. Ale oni na to nenaletí. Nikdo na to nenaletí. Patříte k jiné politické partě. Jste z našeho gangu.“

„Nikdy jsem netvrdil, že nejsem,“ zabručel Larkin. „Ale dokud jsou populární, tak dělám, že s nimi spolupracuji.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Grierson. „To je chytré. Ale nikdo na to nenaletí. Oni na to nenaletí. Nenaletí na to jejich přátelé a nenaletí na to voliči.“

„Tak co mám podle vás dělat? Sedět tam a odmítat s nimi spolupracovat, nechat je, aby mi něco pohodili, když mají kliku, a aby si lidi říkali, že je to pro mne dobré?“

„To samozřejmě ne.“

„AIe vypadá to tak,“ zvyšoval Larkin dopáleně hlas. „Za dnešní situace s nimi spolupracuji. A když mi dají houby, tak mám chodit po ulicích sem a tam a proklínat je za to, že do výkonu spravedlnosti zatahují politiku?“

Grierson řekl unaveně svým chraplavým šepotem: „Mně se to, Larkine, nemusí vysvětlovat jako v mateřské škole.

A teď poslouchejte. V tomhle případě máte proti sobě mozky. Tomu na kloub přijít nemůžete. Selby a Brandon tomu taky nemohou přijít na kloub. Nikdo tomu nemůže přijít na kloub. Není to možné. To by nesvedl ani Carr.“

„Proč ne, když je tak chytrý?“

„Nechápetc?“ řekl Grierson. „To je to, co jsem se vám snažil vysvětlit. To je zákon. Obžaloba musí prokázat, že člověk je vinen nad veškerou oprávněnou pochybnost. Obhajobě však úplně stačí, aby tuto oprávněnou pochybnost předložila. A to už Carr udělal.“

„Myslíte tu druhou kulku?“

Následovalo dlouhé ticho. Larkin bafal rychle a nervózně ze svého doutníku. Grierson, jemuž krční choroba nedovolovala kouřit, hleděl soustředěně, bez jediného mrknutí, na policejního náčelníka.

Grierson řekl: „Teď uděláme rychlý zátah. Necháme vás chytit zločince a předáme ho okresnímu prokurátorovi. Vy budete mít zásluhu, že jste toho chlapa chytil. A pak už bude na prokurátorovi, aby ho usvědčil. Vy odejdete ze scény. Přestaneme se do prokurátora strefovat a začneme mu dělat reklamu. Obtížnost tohoto případu budeme bagatelizovat. Vyslovíme přesvědčení, že ho Selby samozřejmě usvědčí. Budeme mluvit o tom, jak je odvážný a jak dobrou věc dělá. A vezmeme zpátky trochu toho bláta, co jsme na něho nakydali.“

„K čemu je tohle dobré?“ ptal se Larkin. Grierson se zvolna zlověstně usmál. „Cílem propagandy, kterou spustíme,“ řekl, „je obrátit pozornost voličů na fakt, že poté, co jste toho muže zatkl, je všechno ostatní záležitostí Selbyho úřadu. Selbyho úkolem bude usvědčit ho. Když ho usvědčí, budeme říkat, že to byl běžný případ, že důkazní materiál byl připravený tak pečlivě, že Selby nemusel dělat nic jiného než ho vzít a předložit ho soudu. A když ho neusvědčí, tak ho…“

„Chápu,“ řekl Larkin s rozzářenýma očima, „tak mu dáte do tčla.“

Grierson zavrtěl hlavou a řekl: „Vůbec jste tu hru nepochopil. Když ho neusvědčí, budeme ho hájit. Budeme ho omlouvat a omluvy, které pro něho nalezneme, budou tak nepřesvědčivé a argumentace v jeho prospěch tak chatrná, že to trkne i toho nejprostomyslnějšího abonenta našeho listu.

Chápete? Carr bude do toho případu určité zapleten. Buď veřejně a bude stát v popředí, anebo může být za kulisami, ale bude tam. Vtáhly ho do něho okolnosti, které nemohl ovlivnit. A nemůže se z něho dostat.

Selby je náš místní kádr. Zakopeme válečnou sekeru a budeme chválit místní zboží proti přivandrovalcům. Zaujmeme takový postoj, že sice mezi sebou bojujeme, ale když se někdo pokouší vrhnout stín na naši společnost a pošpinit ji, tak se bijeme za společný zájem. Selby není členem naší politické strany. Jsme proti němu, hlasovali jsme proti němu. Teď je jako náš okresní prokurátor pýchou Madison City. Je lepší než nějaký uhlazený velkoměstský panák, byt by to byl sám starý A. B. C, proslulý advokát z města.

A potom, až Selby zkrachuje – a pamatujte na má slova, tohle je případ, na němž zkrachuje – prošpikujeme celý úvodník omluvami. A budeme ho omlouvat asi takhle: „Lidé kteří říkají, že Carrův mandant byl osvobozen, protože mladý prokurátor v Madison City, Doug Selby, nemá dostatek zkušeností, jednají přinejmenším nepatrioticky. Madisonský okres je pokrokový, čilý okres. Doug Selby je jedním z našich představitelů. Je pravda, že možná nemá zkušenosti. Je nepochybně pravda, že je mladý, ale je to muž nesporně čestný a v boji obstál, přesto, že jeho schopnosti léty teprve porostou, právě tak jako s těmito léty přijde zralý úsudek. Příčinou toho, že bžalovaného neusvědčil, je to, že se mu okolnosti vymkly z rukou. Jak mohl ovšem vědět, že Carr, tento chytrý obhájce ve věcech trestních, přijde se zásadou oprávněné pochybnosti? Jak mohl vědět, že Carrův důmyslný křížový výslech zmate prosektora natolik, že přizná, že vlastně nemůže říci, která z těch dvou kulek způsobila smrt?“

Teď už mi rozumíte, Larkine?“

Otto Larkin si zhluboka povzdechl. „Rozumím,“ řekl.

„Dobrá,“ řekl Grierson. „Tak jsme dohodnuti. Vy chytíte vraha a hodíte celý případ Selbymu do klína.“

„]o,“ řekl Larkin, „je to úplně jednoduché. Chytím vraha. Když to takhle říkáte, zní to, jako by to byla maličkost.“

„Poslouchejte,“ řekl Grierson, „po tom muži, co nechal otisky na revolveru, se pátrá.“

„No a?“

„Je to ten Peter Ribber, kterého jste sebral a zase pustil, dřív než jste zjistil, že se po něm pátrá.“

Larkin se bránil: „Nejsem čtenář myšlenek. My jsme mu samozřejmé vzali otisky prstů, a kdyby byl zadržen pro obviněni z krádeže, tak bych byl jeho otisky zkoumal a byli bychom na to prišli. Ale když ho stíhali prostě jen…“

„Nechte toho,“ řekl Grierson. „Já vám nic nevyčítám. Prostě sděluji. To je ten člověk, kterého hledají. Carr ho předtím zastupoval. Carr ho bude zastupovat zase. Když se Peter Ribber dostane do maléru, bude chtít toho nejlepšího člověka, jakého může sehnat. Bude chtít Carra.“

„To neznamená, že Carr bude chtít jeho,“ namítl Larkin.

Grierson mrzutě zavrtěl hlavou. „Podceňujete schopnosti A. B. Carra,“ řekl.

„Jak to myslíte?“

Grierson řekl: „Carr je do té věci namočený sám. A Carr se z ní chce dostat ven. Ten Peter Ribber, to je jeho ven. Pamatujte si to. Žádného člověka totiž nemůžete pohnat před soud pro vraždu dvakrát. Jakmile byl jednou souzen a zproštěn viny.“

„Co to s tím má co dělat?“ optal se Larkin. „Kdo ho chce žalovat podruhé?“

Grierson řekl: „Sledujte Carra, co bude dělat. Carr je bude honit. Vsadím se, že se Carr postará, aby měli Ribbera do čtyřiadvaceti hodin. Až ho budou mít, požene ho před soud. A dříve než budou moci případ pořádně připravit, objeví Carr v souladu se zákonem nějaká šikovná zadní vrátka, jimiž Ribber vyklouzne. Ribber bude osvobozen. Jak bude na svobodě, tak se ztratí a Carr se postará, aby se objevil nějaký dodatečný důkaz, kterým se prokáže s naprostou určitostí, že Ribber je vinen – a pak se jim vysměje. Ribbera nebude možno postavit před soud podruhé, protože už byl zproštěn viny. Nedivil bych se, kdyby se Ribber dokonce přiznal.“

Larkin řekl: „Vy si tedy myslíte, že Carr je chytrý jako ďábel?“

Grierson řekl chraplavě: „To tedy je.“ Znovu se rozhostilo ticho. Pak řekl Larkin, který v paměti probral znovu celý rozhovor: „Tak vy si myslíte, že Carr bude děsně stát o to, aby Ribbera chytili?“

„Ovšem.“

„Kde se k němu dostanu?“ zeptal se Larkin.

„Pokoušeli se nechat si to s těmi otisky pro sebe. Ale já jsem se o tom dozvěděl. Děláme zvláštní vydání. Budou tam titulky jako ,,Otto Larkin identifikoval otisky prstů na zbrani.“ A jak se tohle zvláštní vydání dostane do ulic, tak bude A. B. Carr telefonovat a pak skočí do vozu a pojede do města. Buď půjde rovnou do své kanceláře anebo rovnou k Ribberovi. Nevím, kam půjde. Ale řekl bych, že půjde rovnou do kanceláře a zavolá si tam Ribbera. Tak to bude lépe vypadat.“

„Jak to všechno víte?“ ptal se Larkin.

Grierson řekl: „Vím to, protože jsem průměrně inteligentní, protože mám představu o tom, co Carr dovede a –“ odmlčel se v úsměvu – „protože vím, o čem se někteří lide baví po telefonu.“

Larkin se připojil ke Griersonově úšklebku: „A co dál?“

Grierson řekl: „Rex Brandon telefonoval do Los Angeles na policii a požádal je, aby sledovali A. B. Carra, objeví-li se ve své kanceláři. Fotografii a popis Petera Ribbera mají, tak ať ho tedy zatknou, jestli se tam ukáže.“

„Hm,“ namítl Larkin, „k čemu vám to bude, zatknou-li ho oni?“

„Nechápete?“ ptal se Grierson. „Odvedou Ribbera do vězení. Stíhají ho pro obvinění z krádeže. Madisonský okres ho stíhá pro vraždu. Zavolají šerifovi. Šerif a okresní prokurátor vezmou Sylvii Martinovou z Clarionu. Tihle tři se vydají do města, vezmou Ribbera a přivezou ho sem. O všem se dočtete v Clarionu.“

Larkin několikrát prudce zamrkal a zamračil se.

Grierson řekl: „Dáte sledovat Carrův dům. Nedopustte, aby se Brandon a Selby dozvěděli, co máte za lubem. V té chvíli, kdy Carr vezme vůz a vyrazí do města, uhánějte do města taky. Jeďte rovnou na velitelství a řekněte jim, že jste z Madison City a že potřebujete jednoho muže, aby vám pomohl sebrat vraha, který přijede do Carrovy kanceláře. Řeknou vám, že už jednají podle instrukcí, že Carr je sledován. Tak se posadíte a zakouříte si. Jakmile Ribbera seberou, tak vám to řeknou. A vy jim řeknete, že jste pro něho přijel, že ho dopravíte do Madison City. Zatknete ho pro vraždu a přivezete ho sem. Zítra dopoledne bude mít Blade venku zvláštní vydání. Přes celou stránku tam budou titulky: „Otto Larkin dopadl vraha – policejní náčelník předal vraha okresnímu prokurátorovi Selbymu…“ a pak budete Někdo. Vy jste identifikoval otisky. Vy jste ho předal okresnímu prokurátorovi. Budete špacírovat po Hlavní třídě a přijímat gratulace. Přelíčení a celá ta fuška s jeho usvědčením se vás nebude týkat. Vy jste ho chytil. To je vše, co se od vás žádá. Ve městě došlo k vraždě. Vy jste vraha vypátral a během šestatřiceti hodin zajistil. Co byste chtěl víc?“

Larkin se na okamžik zamyslil, pak se zvedl a odklepal popel ze svého doutníku.

„Nic,“ řekl

Kapitola 7

Doug Selby pracoval až přes desátou, pak zhasl světla, vyklepal popel z dýmky, vytáhl rolety, zavřel okna své kanceláře a chystal se domů. Právě zhasínal světlo, když zazvonil telefon. Soudní budova měla vlastní ústřednu, avšak kancelář okresního prokurátora a šerifova kancelář zůstávaly na noc zapojené. Selby odrazoval noční hovory tím způsobem, že prostě večer ve své kanceláři telefon nebral. V šerifově kanceláři měl vždycky někdo službu a tak si byl jist, že mu v důležitých případech šerif zprávu předá.

Zastavil se u vypínače a zamračeně se podíval na telefon. Pak se náhle rozhodl, vrátil se ke stolu, zvedl sluchátko a řekl: „Haló.“

Ozval se ženský hlas: „To je okresní prokurátor pan Selby?“

„Ano.“

„Pane Selby, prosím vás, mohla bych teď s vámi mluvit?“

„Kdo je tam?“

„Tady je Fermalová, hospodyně pana Carra.“

„Ale ovšem, paní Fermalová. Kde jste teď?“

„Jsem ve městě,“ řekla, „v jedné cukrárně. Jestli jste ve své kanceláři, mohla bych přijít hned. Pokoušela jsem se vás najít a volala jsem na dvě nebo tři místa. Někdo mi řekl, že jste v kanceláři, a tak vám volám.“

Selby řekl: „Jen přijďte, paní Fermalová. Hlavní vchod bude zavřený, ale já tam na vás počkám a pustím vás dovnitř.“ Zavěsil, pro jistotu stáhl rolety a pak rychle přeběhl chodbu, sešel dolů po mramorovém schodišti a čekal u zamřížovaných skleněných dveří soudní budovy.

Paní Fermalová přijela v rozvrzaném autě starého ročníku. Selby se díval, jak zaparkovala vůz a jak souká svou rozložitou postavu úzkými dveřmi. Zatápala, pravou nohou našla okraj chodníku, pak zabouchla dvířka, otočila se a kráčela k soudní budově s chmurným pocitem správnosti, jaký má člověk konající svou povinnost. Když vystoupila po schodech k hlavnímu vchodu, Selby odsunul závoru a otevřel. „Dobrý večer, paní Fermalová,“ řekl.

Byla trochu udýchaná. „Můžeme tady mluvit?“ optala se.

„Raději pojďte do kanceláře,“ řekl Selby. Zpomalil krok, aby se jí přizpůsobil. Vyšli spolu po schodech a chodbami, v nichž se rozléhaly jejich kroky, kráčeli k Selbyho kanceláři. Když seděla proti němu u stolu, Selby řekl: „Tak co je, paní Fermalová? Nespěchejte a oddechněte si.“

„Já jsem v pořádku… Vy jste na mne zapomněl… Já jsem na vás nezapomněla…“

Selby vyčkával.

Usmála se a řekla: „Tyhle schody… Ty člověku dají.“

Selby přikývl.

Okamžik mlčela a pak se rychle zeptala: „Kolik je teď hodin?“

Selby se podíval na hodinky. „Čtvrt na jedenáct.“

„Budu si muset pospíšit…“ řekla. „Vy jste poctivý. Vy jste upřímný. Jednal jste se mnou slušně… Jednal jste slušně s mým chlapcem… Myslím, že je teď na mně, abych udělala něco na oplátku.“

Selby řekl: „Snažím se být poctivý, paní Fermalová. Udělal jsem to, co jsem považoval za nejlepší jak pro vašeho syna, tak pro společnost.“

„To také bylo,“ řekla. „Pro všechny to bylo to nejlepší.“

„Tak co je, proč jste se mnou chtěla mluvit,“ zeptal se Selby.

„Jestli se to vynese, ztratím zaměstnání,“ řekla.

„Nevynese se to,“ ujistil ji Selby.

„Carr někoho v domě ukryl,“ řekla.

„Nějakého vězně?“ optal se Selby.

„To nemyslím.“

„Jak víte, že někoho ukryl?“

„Zařídil si několik místností jako svoje útočiště a kancelář. Nikdo tam nesmí vstoupit.“

„Rozumím,“ přikývl Selby.

„Někdy, když pracoval,“ řekla, „jsem mu nosila jídlo. Byla to přímo výkrmna.“

„Chcete říci, že jídlo bylo pro někoho jiného?“

„Ano.“‚

„Pro koho?“ optal se Selby.

„Nevím,“ řekla, „ale v posledních několika dnech se mu všechno jídlo nosilo do pracovny. Říkal, že má strašný hlad. Snědl toho tolik, že by z toho mohli být živi dva.“

„To nechodíte do té pracovny uklízet?“ podivil se Sclby.

„Dvě místnosti uklízím. Ale jeden pokoj na druhé straně koupelny je pořád zamčený. Tedy, byl zamčený. Řekl mi, že tam nemohu. To mi ale nebránilo, abych si nedávala pozor, když jsem odnášela nádobí nebo když jsem uklízela kolem jeho stolu. Několikrát jsem slyšela, že se tam něco hýbe.“

„Ta osoba tam ještě je?“ zajímal se Selby.

„Ne. Pokoj je otevřený.“

„Otevřený?“ opakoval Selby, chtěje ji tak pobídnout a podnítit další vysvětlení.

„Ano. Včera večer ho přišel navštívit znovu policejní náčelník. Chtěl se podívat po domě. Carr se mu vysmál a řekl mu, aby si opatřil povolení k domovní prohlídce a dal si přitom pozor, protože by ho žaloval pro urážku na cti.“

„A co policejní náčelník?“ vyptával se Selby.

„Pokoušel se zastrašovat. Ale daleko se nedostal. Carr se mu vysmál, jednal s ním jako s malým klukem a pak náčelník odešel.“

„A potom šel Carr nahoru a otevřel dveře?“

„Takhle zrovna to nebylo,“ opravila ho. „Řekl, že má nějakou práci ve své kanceláři, ale chviličku předtím zvonil telefon a on dlouho poslouchal. Sám toho moc nenamluvil. Pak zavěsil a řekl mi, že musí do města a že se vrátí možná až po půlnoci. Řekl, že není vyloučené, že ve městě zůstane přes noc.“

„A dveře jsou teď otevřené?“

„Ano. Šla jsem nahoru do pracovny vysypat popelníčky a trochu to srovnat, když odešel.“

„Není na takovou práci už pozdě?“

Řekla: „Tráví tam spoustu času. Musím tam uklízet, kdy se dá. Někdy pracuje do jedné, do dvou v noci. Většinou vstává v pět nebo v šest hodin.“

„Slyšela jste dnes časně ráno výstřel?“ zeptal se Selby.

„Ne. Neslyšela. Ale to nic neznamená. Spím jako dřevo.“

„Slyšel ho Carr?“

„On říká, že neslyšel.“

„ Nevěříte tomu?“

„Nevím. Opakuji vám, co říkal.“

„Takže vy jste šla udělat pořádek do pracovny a zjistila jste, že dveře jsou odemknuté?“

„Ano, odemknuté a otevřené.“

„Šla jste dál?“

„Trochu jsem se tam porozhlédla. Někdo tam bydlel. Je tam gauč a v přístěnku jsou naházené nějaké pokrývky. Byl tam těžký vzduch, jako kdyby tam někdo bydlel při zavřených oknech. A v odpadkovém koši byly tři nebo čtyři žiletky.“

„A co popelníčky?“

„Popelníky byly čisté – ale Carr kouří povětšině doutníky. Později jsem si všimla, že popelníky v jeho pracovně byly plné cigaretových špačků i nedopalků doutníků. Na cigaretách nebyla rtěnka a tak bych řekla, že to byl muž.“

„Nikdy jste toho muže neviděla?“

„Ne.“

„Zdržoval se po celou tu dobu uvnitř?“

„Ano.“

„Je u toho pokoje koupelna?“

„Ne. Vlastně je spojený s koupelnou. Když jsem uklízela, byly vždycky dveře z koupelny do pokoje zamčené, ale to neznamená, že byly zamčené pořád.“

„Sahala jste na něco?“

„Vůbec na nic.“

„Na žiletky?“

„Ne. Jsou pořád v tom koši na odpadky.“

„Holí se Carr žiletkami?“

„Holí, ale jinými. Používá oboustranné žiletky. Tyhle jsou silnější a ostří mají jen na jedné straně.“

Selby řekl: „To je velice zajímavé. Nečekáte, že by se Carr vrátil před půlnocí?“

„Ne,“ řekla.

„Mohla byste mě pustit do toho pokoje?“ zeptal se Selby.

„Mohla, ale nerada bych, aby to potom prasklo.“

„To by neprasklo.“

„A co když tam najdete něco, co byste chtěl použít?“ Selby se na minutku zamyslel a potom řekl: „Chápu. Myslím, že si obstarám povolení k prohlídce.“

„Řekl mi, že přijde-li policie s povolením k prohlídce, mám je pustit dál, ale že za jeho nepřítomnosti nemám pouštět dovnitř nikoho, kdo by povolení k prohlídce neměl.“

Selby se chopil sluchátka a vytočil číslo šerifovy kanceláře. Šerifův zástupce, který zvedl telefon, mu řekl, že Brandon odešel asi před půlhodinou domů.

Selby zavolal Brandona domů a dostal šerifa k aparátu. „Už ležíš, Rexi?“ zeptal se.

„Ne, ale zrovna jsem se chystal do postele.“

Selby řekl: „Myslím, že bys měl přijít honem do kanceláře, Rexi, a že bys měl vytáhnout z postele smírčího soudce a přivést ho s sebou. Než přijde, tak pro něho připravím k podpisu nějaké papíry.“

Paní Fermalová pohlédla s obavami na Selbyho. „Budete mít pro mne ještě nějakou práci?“ zeptala se.

„Ne,“ řekl Selby. „Připravím papíry se žádostí o povolení k domovní prohlídce. Vratte se domů a počkejte na nás.“

„Bylo by o moc lepší, kdybyste to mohli udělat, než se vrátí,“ řekla, „a mohli mi tam nechat nějakou kopii.“

Selby souhlasně přikývl.

Opřela se rukama o opěradlo křesla, vysoukala se a postavila se na nohy. „Chtěla jsem jenom, abyste věděl, že si cením toho, co jste udělal pro mého hocha,“ řekla.

„A tady si velice vážíme vaší spolupráce,“ ujistilji Selby.

„To je v pořádku,“ řekla klidně. „Tak já jdu zase domů.“

Přešla kancelář, otevřela dveře a Selby slyšel, jak duněly její krátké, vzdalující se kroky na chodbě.

Selby šel do přijímací kanceláře, strčil do stroje kus papíru a začal datlovat dvěma prsty na každé ruce. A než přišel šerif a smírčí soudce, měl Selby papíry připravené, jen je předložit.

„Budeme potřebovat tvého muže na otisky prstů,“ řekl šerifovi. „Uděláme prohlídku v Carrově rezidenci.“

„Netaháme kočku za ocas, synu?“ zeptal se Brandon starostlivě.

„Možná že ano,“ souhlasil Selby, „ale stejně tam půjdeme.“

Zatímco smírčí soudce pořádal přísežná prohlášení a vydával povolení k prohlídce, vytáhl Brandon na Selbyho návrh z postele Boba Terryho a hnal ho k soudní budově. Pak jeli Selby, Brandon a Terry, vyzbrojeni povolením k domovní prohlídce, na Orange Grove Heights, zastavili služební vůz před Carrovou vilou a Selby zamířil jako první ke krytému vchodu.

Na jeho zazvonění se vzápětí objevila Agnes Fermalová. „Co chcete?“ zeptala se sveřepě.

Selby řekl: „Jsem okresní prokurátor.“

„Vidím, znám vás.“

„Tohle je šerif Brandon.“

„Už jsem ho viděla.“

„A tohle je Bob Terry, jeden ze šerifových zástupců.“

„A co chcete?“

„Chceme se podívat dovnitř.“

Dělala, jako by zavírala dveře. „Máte povolení k prohlídce?“ zeptala se.

„Ano,“ řekl Selby. „Vy jste tu odpovědná osoba?“

„To bych řekla. Nikdo jiný není doma.“

Selby řekl: „Pak doručíme úřední doklad vám. Tady je povolení k prohlídce v originále, tady máte kopii.“

„Co hledáte?“

Selby řekl: „Nevíte náhodou, jestli se v domě někde skrývá jistý Peter Ribber?“

„To nevím.“

„Je stíhán pro obvinění z krádeže,“ řekl Selby.

„Nic o něm nevím.“

Selby řekl: „Dobrá, tak půjdeme dovnitř,“

Nahlédla do povolení k prohlídce a řekla nejistě: „No, zákon je zákon, tak se, myslím, nedá nic dělat.“

Ustoupila stranou a policisté vstoupili.

„Myslím,“ řekl Selby, „že bude nejlépe, když nás provedete po domě. Zajímáme se především o pokoj, kterého pan Carr užívá jako své kanceláře.“

Paní Fermalová řekla: „To se mu nebude zamlouvat.“

„To nebude, já vím.“

Mlčky je vedla přes obývací pokoj, zařízený ve španělském stylu, pak nahoru po širokém schodišti, lemovaném kovaným železným zábradlím, a konečně chodbou. „Tady to je,“ řekla.

Policisté vstoupili a klidně se rozhlíželi. Selby řekl: „Co je tohle za pokoj?“

„Nevím. Patří k apartmá.“

Selby kývl na Brandona. Vstoupili do pokoje a Selby řekl Terrymu. „Podívejte se na pár otisků, Bobe. Koukněte se na kliku u dveří. A vezměte zrcátko na holení v koupelně…“ Tady je v koši pár použitých žiletek. Podívejte se na ně. Zůstaňte tady a sejměte otisky. Najdete-li něco slibného, tak to vyfotografujte. Brandon a já se trochu podíváme po domě. Ukázala byste nám laskavě cestu, paní…“

„Fermalová,“ řekla. „Paní Fermalová.“

„Děkuji. Ukažte nám cestu.“

Policisté šli za hospodyní, prošli rozlehlou budovou a vyšli ven, do patia obehnaného vysokou štukovou zdí, a pak zpátky po schodech a konečně na balkón, na nějž se vcházelo z Carrovy ložnice.

„Co je to?“ zeptal se Selby.

„Dalekohled.“

Selby si pozorně prohlížel pětipalcový reflexní dalekohled, stojící na pevném stativu.

„K čemu ho potřebuje?“

„K astronomii,“ odpověděla krátce.

„To je jediný dalekohled?“

„Ne. Má ještě nějaké velké binokuláry. Jsou v jeho psacím stole. Chcete si prohlédnout psací stůl?“

Selby řekl: „Ne. Dívám se pouze po domě.“

„Dobrá,“ řekla. „Viděl jste jej.“

Selby kývl na Brandona. Vrátili se do pokoje, kam si Bob Terry přinesl stativ a fotoaparát na otisky prstů.

„Našel jste něco?“ zeptal se Brandon tiše.

Terry řekl: „Jo. Půl tuctu otiskň.“

„Odpovídají otiskům na té kartě, kterou jsem vám dal?“ ptal se Selby klidně.

Terry přikývl.

Selby si ulehčeně oddechl.

„Tady na staré žiletce je otisk překrytý řezem. Je to ukazováček. Nahoře na druhé straně je rozmazaný otisk, což je podle mého palec.“

Selby řekl: „Dobrá, budeme identifikovat tuhle žiletku. Dejte ji do obálky, napište své jméno přes zalepenou klopu obálky a předejte ji Brandonovi.“

Terry vyndal obálku a vložil do ni žiletku, zalepil a podepsal se přes klopu. Podal ji šerifovi.

„Tohle už máte vyfotografované?“ ukázal Selby na otisky.

„Dělám na tom,“ řekl Terry.

„V pořádku. Tak pokračujte.“

Stáli a pozorovali Terryho, jak nastavil kameru, zmáčkl tlačítko, kterým rozsvítil elektrické lampy, a viděli, jak na druhé ruce sleduje na hodinkách expozici.

Když skončil, řekl Selby: „Prima, a teď další. Budeme…“

Odmlčel se, když k jeho uchu dolehl zvuk auta, vjíždějícího na příjezdovou cestu k domu.

Paní Fermalová, zjevně vylekaná, řekla: „To bude pan Carr.“

Selby řekl klidně: „Jen pokračujte, Terry.“

Terry se věnoval dál svému fotografování. Šerif Brandon nervózně nasypal tabák na hnědý cigaretový papír a ubalil si cigaretu, škrtl zápalkou a zapálil si ji.

Na schodech bylo slyšet kroky, zvuk otvíraných a zavíraných dveří, pak spěšné kroky po chodbě a už stanul Alfonse B. Carr se zachmuřenou lící ve dveřích. „Co se to tu, ksakru, děje?“ zeptal se.

Selby řekl: „Fotografujeme otisky prstů.“

„Čerta fotografujete.“

„Zcela správně.“

„Jak se sem ti lidé dostali?“ ptal se Carr paní Fermalové.

„Říkali, že jsou od soudu,“ řekla. „Dali mi tenhle papír.“

Podala mu kopii povolení k domovní prohlídce.

Carr vzal složený papír, ale nepodíval se na něj hned. Jeho studené, tvrdé oči si hněvivě prohlížely trojlístek. Pak klidně došel ke svému psacímu stolu, posadil se a pročítal povolení. Metodicky je složil, vložil do kapsy, z kapsičky své vesty vytáhl doutník, odštípl konec, zapálil si a pak se obrátil na Selbyho.

„Stáváte se nějaký všetečný, Selby, že?“ zeptal se.

„Možná,“ řekl Selby. „To záleží na tom, co tím slovem míníte.“

„Však vy víte dobře, co tím míním.“

Selby řekl: „Jsem státní úředník. Konám tu svou úřední povinnost. Jestli to považujete za všetečnost, pak jsem všetečný.“

Náhle se na Carrově tváři rozhostil úsměv. Opřel se ve své otáčecí židli, zkřížil své dlouhé nohy a řekl: „Jen pokračujte, hoši, jako doma.“

Selby řekl: „Hned jsme hotovi.“

„Našli jste něco?“ chtěl vědět Carr.

„Nějaké otisky,“ odpověděl Selby.

Bob Terry vypnul světla na své kameře a řekl Selbymu: „Hotovo.“

Carr řekl: „Mimochodem, co dobrého si od toho pro sebe slibujete, Selby?“

„Nevím,“ řekl okresní prokurátor.

Carr řekl: „Předpokládám, že víte, že jste se vystavil soudnímu řízení o náhradě škod.“

Selby pokrčil rameny.

Carr řekl: „Vy venkovští amatéři už začínáte poněkud unavovat. Ale to se dalo čekat.“

Rex Brandon udělal několik kroků a řekl: „Dobrá, jsme venkovští, jsme amatéři, ale jsme čestní lidé. Nemyslete si, že nás zaženete do defenzívy a mezitím získáte čas na rozmyšlenou. Jak to, že v tomto pokoji jsou otisky prstů muže, který je hledán pro krádež?“

Carr řekl: „Jsem si úplně jistý, šerife, že vám to nemohu říci.“

Brandon řekl: „Poskytovat útočiště lidem, kteří prchají před zákonem, je něco, co nepromíjíme – v tomhle okrese tedy určitě ne.“

„To mě těší,“ řekl Carr.

„Všiml jsem si,“ vmísil se do rozhovoru Selby, „že máte na balkóně dalekohled.“

„Skutečně?“ ironicky opáčil Carr.

Selby řekl: „Rád bych se vás zeptal, kdy jste viděl naposledy Petera Ribbera alias Petera Drumicka alias Alvina Catona?“

Carr pokojně zabafal ze svého doutníku. „Opravdu?“ řekl.

„Opravdu.“

„Zeptejte se mě ve vhodnou dobu a vhodným způsobem a pak uvážím, jestli vám mám odpovědět.“

Selby řekl: „Jak chcete, pane Carre. Aby nebylo nejasnosti v protokolu, obviňuji vás na místě a ihned, že jste poskytl útočiště Peteru C. Ribberovi v tomto pokoji na neurčitou dobu, s plným vědomím, že Ribber se skrývá před spravedlností.“

Carr zívl.

„Popíráte toto obvinění?“ zeptal se Selby. Carr řekl: „Popírám, že bych porušil nějaký zákon. Jste spokojen?“

„Ne.“

„V tom případě zůstanete nespokojen,“ ušklíbl se Carr.

Šerif Brandon vzplanul: „Máme dost důkazů, abychom vás zatkli a poslali vás přespat do vězení. Jak by se vám to zamlouvalo?“

„To by se mi nezamlouvalo,“ řekl Carr. „Patrně bych neodolal a dal průchod své nelibosti tím, že bych rozšířil úhrn škod, jejichž náhradu hodlám požadovat ve stížnosti, kterou na vás, vy tři křupani, podám.“

Brandon vztáhl ruku ke Carrově rameni. „Dobrá,“ řekl, „Tak vám dáme možnost…“

„Jen klid, Rexi,“ mírnil ho Selby. „Nech to na mnč.“

Brandon chvíli váhal, pak mu ruka neochotně klesla a poodstoupil od Carrova křesla.

Carr se rozesmál a řekl: „Vida, vy operetní služebníci zákona máte možná někdy přece jen záblesky inteligence. V každém případě máme úřední radovánky za sebou. Vstoupili jste do mého domu s povolením k prohlídce, s povolením, o němž se důvodně domnívám, že bylo vydáno na základě křivopřísežného prohlášení. Myslíte, že máte důkaz, který mě uvádí do spojitosti s trestným činem. Já myslím, že vás mohu pořádně natřít za předložení falešného obvinění, za to, že jste mě vystavili posměchu a pohrdání v mém povolání a že jste porušili mé soukromí. Vznesli jste proti mně přímé obvinění a já jsem toto obvinění popřel.“

Selby řekl: „Mé obvinění je konkrétní, vaše popření je všeobecné.“

„A já se domnívám, že shledáte, že je ve smyslu zákona zcela postačující,“ řekl Carr. „Buď jak buď, hoši, všichni jsme udělali věci nezbytné ke krytí svých pozic. Což abychom se teď něčeho napili?“

Selby řekl: „Děkuji, ne. Tito muži jsou ve službě.“

„Chemicky čistí, co?“ zeptal se Carr.

„Naprosto,“ odpověděl Selby s úsměvem.

„Dobrá,“ řekl Carr. „Já nejsem policista, nemusím se ohlížet na žádné daňové poplatníky a já se tedy napiju.“

Otevřel zásuvku svého psacího stolu, vyndal láhev napoleona a z druhé zásuvky skleněnou číšku, nalil do ní pořádnou dávku koňaku a uznale k ní přičichl. Pak trochu usrkl.

„Dobré pití,“ řekl.

„Vypadá na to,“ souhlasil Selby.

„Neposadíte se, hoši?“

Brandonužuž odmítavě zavrtělhlavou,aleSelbyřekl: „Proč ne?“

„Vezmete si u mne doutník?“

Brandon řekl stručně: „Kouřím.“

Selby dodal: „Já si zapálím svou dýmku, jestli dovolíte, a vytáhl z kapsy briérku.

„A co vy?“ obrátil se Carr na Terryho. „Děkuji, ne,“ řekl Terry.

„No, chlapci, nemusíme tu sedět a vrčet na sebe. Jak se vám líbí můj dům?“

„Hezký dům, „ řekl Selby.

„Že ano? Máte tu příjemné podnebí a lze odtud krásně pozorovat hvězdy.“

Selby řekl: „Ohromně se zajímám o astronomii, ačkoli toho o ní moc nevím. Mohl byste nám říci něco o hvězdách?“

Carr se zasmál a řekl: „Myslel jste, že mě chytíte do pasti, Selby, co? Dobrá, pojďte, ukážu vám pár hvězd.“

Zavedl je na balkón, zamířil dalekohled na jednu z hvězd v oji Velkého vozu, zaměřil jej a řekl: „Tak tady je to. Nemám hodinový pohon, ale mám poměrně slabý okulár. Podívejte se do něho a já vám o ní něco povím.“ Selby přiložil oko k okuláru.

„Uvidíte jednu jasnou hvězdu a jednu méně zřetelnou maličko nad ní a další hvězdu mezi nimi, lehce k jedné straně.“

„Vidím je,“ řekl Selby.

„Je to hvězda v ohybu oje Velkého vozu,“ řekl Carr, zjevně velice spokojen sám se sebou. „Díváme-li se na ni pouhým okem, jeví se jako optická dvojhvězda. Ve starověku byla známa jako Mizar a Alcor, kůň a jezdec. Malá hvězda mezi nimi byla jednu dobu mylně považována za planetu. A teď, když se pozorně podíváte, tak zjistíte, že ta jasná hvězda je dvojitá. Obě složky jsou tak blízko u sebe, že je vidíte téměř jako jednu hvězdu.“

„Vidím je,“ řekl Selby.

„Zajímavé, což?“

„Ano.“

„Stačí?“ zeptal se Carr.

Selby řekl: „Víte o hvězdách ještě něco? Znáte z astronomie ještě něco dalšího?“

Carr se zasmál a řekl: „To stačí, ne?“

„Přijde na to,“ řekl Selby. „Můj zájem to neuspokojilo.“

„Porotu uspokojí,“ řekl Carr. „Měl jsem dnes perný den a nemám chuť se pouštět do přednášky o amatérské astronomii. Měl jsem v úmyslu ukázat vám ještě nějaké hvězdy, ale vidím, že jsem velice unaven. Koneckonců, pánové, blíží se hodina, kdy chodím do hajan.“

„Doufám, že nejste vzhůru kvůli nám,“ řekl Selby.

„Ale ano,“ ujištoval ho důrazně Carr.

Selby řekl: „V tom případě vám popřejeme dobrou noc.“

Carr vymrštil ruku. Na jeho tváři se objevil magnetický úsměv. Oči už nebyly hněvivé, žertovně pomrkávaly.

„Musím říci, Selby,“ řekl, „že jste formát – velký rozdíl ve srovnání s tím náčelnickým pitomečkem od policie, který mě tu chtěl zastrašovat.“

Selby mu podal ruku.

„Dobrou noc, šerife,“ řekl Carr.

Brandon na vteřinu zaváhal, ale pak mu podal ruku.

„Jak že se jmenujete?“ zeptal se Carr.

„Bob Terry,“ řekl šerifův zástupce.

Carr mu potřásl rukou. „Těší mě,“ řekl. „Vypadáte jako schopný a inteligentní chlapík.“

Terry se začervenal, ale neřekl nic.

Selby řekl: „Než odejdeme, rád bych vám položil několik otázek týkajících se vraždy, Carre.“

„Myslím, že jsem vám řekl, že jsem poněkud unaven,“ namítl Carr.

„Slyšel jste výstřel?“ zeptal se Selby.

„Nic jsem neslyšel, nic jsem neviděl a nemohu vám nic říci.“

„Znáte se s Peterem Ribberem?“

Carr se zakabonil a řekl: „Opravdu, pánové, skoro nevím, co bych vám na to řekl. S mužem, o němž mluvíte, se znám obchodně.“

„Víte, kde je teď?“

„Ne.“

„Kdy jste ho viděl naposled?“

Carr řekl „Obávám se, že jsem příliš unaven, než abych se s vámi o té záležitosti vybavoval, pane Selby.“

„Odmítáte na tuto otázku odpovědět?“

„Řekl jsem, že jsem příliš unaven na to, abych tuhle záležitost teď projednával. Později, za vhodnějších okolností, ji s vámi ochotně proberu. A teď, omluvte mě, pánové, vrátím se ke svému koňaku – opravdu škoda, že jste si taky nedali. Skutečně je to lahůdka. Přijďte mě zase někdy navštívit. Zastavte se, kdykoli budete mít povolení k domovní prohlídce.“

Selby řekl sarkasticky. „Děkuji, zastavíme se.“

Car pokynul paní Fermalová: „Můžete pány vyprovodit,“ řekl.

Paní Fermalová kráčela mlčky dlouhou chodbou a pak dolů po schodech k hlavnímu vchodu. Tři muži vypochodovali. Dveře za nimi se s prásknutím zavřely.

Rex Brandon si ulevil: „Zatracený darebák.“

„Jen klid,“ upokojoval ho Selby. „Co teď budeme ďělat?“ zeptal se šerif. Selby řekl: „Víš, Rexi, tak mám dojem, že další tah teď udělá Carr.“

„Co u čerta může dělat?“ namítl Brandon. „Načapali jsme ho při činu. Ribber je zloděj. Je stíhán pro krádež. Prchá před spravedlností. Carr ho v tom pokoji schovával. Můžeme to prokázat.“

Selby řekl hloubavě: „Můj odhad je, že Carr je člověk velice inteligentní a vynalézavý. Škoda, že jsme nemohli ty otisky vyfotografovat, pak je setřít a vypadnout odtamtud, aniž o tom věděl.“

„Houby,“ řekl Brandon, „máme toho na něho dost. Co teď může dělat?“

Selby řekl: „To nevím, ale mám dojem, že něco udělá. Pojďme do kanceláře, zavoláme do Los Angeles. Jestli ho měli pod dohledem, co byl v kanceláři, tak se možná něco dozvíme.“

Brandon řekl: „O. K. Samozřejmě nemusel jít do sve kanceláře.“

„Já vím,“ řekl Selby, „ale můžeme si to alespoň zjistit.“ Vrátili se do soudní budovy. Šerif zavolal na velitelství v Los Angeles a po chvíli dostal k aparátu muže, kterého chtěl. Řekl: „Tady je Brandon z Madison City. A. B. Carr byl dnes večer ve své kanceláři. Dostali jste pokyn…“ Odmlčel se a usedl, naslouchaje zvukům, které se linuly ze sluchátka, zvukům, které v tichém prostoru šerifovy kanceláře zněly kovově a drsně.

Nakonec řekl: „O. K. Díky… Myslím, že je to úplně v pořádku. Tak jako tak, už se stalo.“

Zavěsil a obrátil se k Dougovi Selbymu: „Peter Ribber,“ řekl, „navštívil Carra v jeho kanceláři. Kluci ho nechali vejít dovnitř. Když vyšel, tak ho potichu čapli a odvedli na velitelství. Carr o tom vůbec nevěděl.“

„Jak je to dlouho?“ zeptal se Selby.

„Něco přes hodinu.“

„Proč nám o tom u čerta nedali vědět?“

Brandon se unaveně zasmál: „Protože,“ řekl, „na policejním velitelství seděl a čekal na zatčeného, obviněného z vraždy, Otto Larkin, náčelník policie z Madison City. Jakmile ho přivedli, tak ho losangeleské úřady předaly Larkinovi a Larkin se vydal zpátky do Madison City.“

Selby zíral zaraženě na šerifa. „Kdo,“ položil otázku, „kdo dal Larkinovi tenhle tip?“

Brandon pokrčil rameny.

Selby chvíli přemýšlivě zkoumal šerifův profil, pak přistoupil k telefonu a vytočil číslo Clarionu. „Slečnu Martinovou, prosím,“ požádal a po chvíli, když se ozvala Sylvia, řekl: „Tady je Doug, Sylvie. Jenom mě napadlo, že bych vám měl oznámit, že Otto Larkin zatkl v Los Angeles Petera Ribbera. Všechno se to dočtete ve zvláštním vydání, které Blade hodí zítra ráno do ulic. Myslel jsem, že by vás to možná zajímalo.“

„Dougu!“ zvolala Sylvia.

„Je to tak.“

„Jak se to stalo?“

„Nevím,“ řekl Selby, „mohu se to jenom domýšlet, ale nic víc.“

„A kde je teď?“

Selby řekl: „Jestli se nemýlím, bude mít Larkin na zpáteční cestě nějakou poruchu na motoru. Objeví se tu až časně ráno, právě včas, aby vsadil zatčeného do městského vězení, kde ho bude očekávat zástupce Bladu a udělá s ním interview. Myslel jsem, že byste měla mít městské vězení v merku a že byste měla požádat o informace pro tisk.“

„Ale Dougu,“ řekla a hlas prozrazoval její pocity. „Mně je to tak líto.“

„To není zapotřebí,“ řekl jí. „Mimochodem, Sylvie, rád bych, abyste pro mne něco udělala.“

„Co to má být?“

„Postarejte se o to, aby se Ottovi Larkinovi dostalo za to zatčení velkého uznání. Měla byste si to od něho nechat vyprávět a pěkně to rozmáznout.“

„Ale Dougu…“

„Myslím, že by to bylo lepší,“ řekl.

„Proč, Dougu?“

„Nevím. Možná že je to jen takové tušení.“

„Když myslíte, tak to uděláme.“

„Myslím, že je to dobrý nápad,“ řekl. „Tak na viděnou ráno, Sylvie.“

„O. K. Díky za zavolání. Na shledanou.“

„Na shledanou,“ řekl a zavěsil.

Zašklíbil se přes stůl na šerifa Brandona.

„Tak, Rexi,“ řekl, „pojďme se trochu vyspat.“

Kapitola 8

Jitro zastihlo Douga Selbyho ve stavu sladké dřímoty, v jakémsi polospánku a polobdění, v hřejivé a lenošivé malátnosti. Na eukalyptovém stromě, který stínil jeho okno, poskakovali ptáci. Na svahu rozevřely své vějíře palmy a dole pod nimi leželo Madison City, v ranním slunci svítilo jako čerstvě vymydlené, zářící čistotou. Nad hlavou se klenulo temně modré kalifornské nebe jako široširá hlubina bezmračného blankytu. Ranní slunce se valilo oknem dovnitř, hrálo si na pokrývce na Selbyho posteli a zdálo se, že zločin je vzdálený a odlehlý, že je to příšerná noční můra, příkrov, do něhož člověk halí svět, naladěný na ptačí zpěv a sjmění listí.

Telefon u postele vytrhl Selbyho z dřímoty a přenesl ho do světa bdělé reality.

Selby zvedl sluchátko, řekl: „Haló,“ a uslyšel hlas šerifa Brandona; po dobromyslném protahování slov, jež bylo pro něho obvykle tak typické, nebylo tentokrát ani stopy.

„Dougu,“ řekl, „něco se semlelo u Artrimových. Paní Artrimová telefonovala do kanceláře a chtěla, abych tam hned přišel. Říkala, že se stalo něco strašného. Je úplně hysterická. Kolik času potřebuješ na obléknutí?“

„Asi tři minuty,“ řekl Selby, „jestli myslíš, že je to nutné.“

Brandon řekl: „Podle toho, jak mluvila, tak si myslím, že je to nutné. Vezmu služební vůz a za čtyři pět minut jsem u tebe. Nechoď dolů, dokud na tebe nezahoukám. Tím získáš trochu času.“

Selby řekl: „O. K.,“ zavěsil a vyskočil z postele. Shodil ze sebe pyžamo, skočil do prádla, spěšně si vyčistil zuby, učísl se, holení vynechal a právě si utahoval uzel vázanky, když slyšel, že šerif Brandon se dole ve voze lehce dotkl klaksonu.

Selby seběhl po schodech do svěžího jitra. „Máš nějakou představu, o co jde, Rexi?“ zeptal se, když vklouzl dovnitř, na přední sedadlo vedle šerifa.

„Řekla jenom, že se stalo něco strašného,“ řekl Brandon. „Když to říkala, byla úplně vyřízená. Smála se, plakala a křičela, všechno najednou.“

„Hlásil to někdo městským úřadům?“

„Myslím, že ne.“

„Není to divné, že ten hovor přišel do tvé kanceláře?“

„Nevím,“ řekl Brandon. „To víš, Otto Larkin nadělal zmatky kolem té vraždy a už jsem si všiml, že když Larkin spustí ten svůj drzý kolovrátek, tak lidi většinou chvíli volají do mé kanceláře… Počítám, že je-li to něco vážného, tak mu to budeme muset říci. Normálně bychom měli hovor odkázat do jeho kanceláře, ale za těchto okolností… Co ti budu povídat, Dougu.“

„Řekl ti něco o tom zatčení?“ zeptal se Selby.

„Ani slovo. Ale to on si s hlášením pospíší. Vsadím se, že se mu teď velice nechce nést důsledky toho kousku. Bude muset vymyslet lež jako věž, aby to nevypadalo, jako že nás chtěl podfouknout.“

„Jestli se mu dostane uznání,“ řekl Selby, „tak si nebude moc lámat hlavu s tím, co tomu říkáme my, i když má v povaze sedět na dvou židlích.“

Šerifův vůz se vyhoupl na serpentinovitou cestu, vedoucí na Orange Grove Heights. Na okamžik se Selby zahleděl na panoráma, rozkládající se pod nimi. Prudké šlápnutí na brzdy ho vrátilo zpět do skutečnosti; shledal, že vůz stojí před vilou Artrimových.

Oba muži vyskočili z auta a pospíchali ke vchodu. Selby si stačil povšimnout, že obyvatelé domu A. B. Carra o sto yardů dál nejeví navenek žádné známky života. Pak se otevřely dveře a Ellen Saxová, s očima potemnělýma strachem, řekla: „Pojďte dál.“

„Co se přihodilo?“ zeptal se Selby.

Řekla tiše: „Paní Artrimová vás očekává,“ a pak dodala ještě tišším hlasem: „Udělala to.“

„Co udělala?“ zašeptal Selby.

„Sprovodila ho ze světa,“ řekla, a pak opět nahlas: „Tudy, prosím. Paní Artrimová čeká v obývacím pokoji.“

Prošli přijímací halou a vstoupili do pokoje. Rita Artrimová stála u krbu. Řekla: „Konečně jste tu.“

Šerif Brandon vysvětloval: „Přišli jsme, jak nejdříve jsme mohli. Co se stalo?“

Řekla: „Můj tchán…“ a odmlčela se.

„Kde je?“ zeptal se Selby. Zavrtěla hlavou. „Nevím.“

„Ale vždyť on je přece mrzák?“ podotkl Selby.

„Ano.“

„Takže nemohl jen tak odejít z domu, ne?“ Zavrtěla hlavou.

Selby šel k ní. „No tak, paní Artrimová, přece nám toho můžete říci více než jen tohle.“

Zhluboka vzdychla, jako by sbírala síly k nějaké nepříjemné povinnosti, kterou měla před sebou a které se hrozila. Selby si všiml, že její dech je silně cítit alkoholem, a pohlédl na Brandona. Z výrazu na šerifově tváři se dalo soudit, že si toho také povšiml.

„Je pryč,“ řekla. „Myslím, že jsem v noci slyšela nějaký zvláštní hluk. Měla jsem strach, ale byla jsem tak hloupá, že jsem nechtěla už zase volat policii. Jenom jsem se zamkla a zavrtala do pokrývek. Ráno jsem si uvědomila, že si můj tchán zaslouží, abych se alespoň přesvědčila, že je v pořádku.“

„Co jste to slyšela za zvuky?“ zajímal se Selby. „Něco se hýbalo – jako kdyby byl někdo v domě.“

„ Kolik bylo hodin?“

„Nevím. Muselo to být hodně časně ráno, takové dvě nebo tři hodiny.“

„A kdy jste se šla podívat dolů na svého tchána?“

„Těsně předtím, než jsem volala do šerifovy kanceláře, asi pět nebo deset minut předtím.“

„A co jste tam viděla?“

„Zjistila jsem, že postel byla použita, ale v ložnici nebyl. Šla jsem do koupelny, ale tam také nebyl. Tak jsem probudila slečnu Saxovou. Dalo mi to hodně práce.“

Ellen Saxová řekla velice zřetelně a se vší určitostí: „Byla jsem omámená.“

„Cože,“ zvolal Selby.

„Byla jsem omámenáí“ opakovala. „Poznala jsem to podle příznaků.“

„To je nesmysl,“ řekla paní Artrímová rychle.

„To není nesmysl,“ trvala na svém Ellcn Saxová. „Vím to.“

„Co vás vede k domněnce, že jste byla omámená?“ zeptal se jí Selby.

Řekla: „Doktor tu nechal pro pana Artrima silné hypnotikum, amobarbital sodný, měl je brát pouze v případě většího nervového rozrušení. Pak je tu mírnější uspávači prostředek, který může brát pravidelneji. Já mám nějaké kapsle, které beru na noc, to nejsou sedativa, jen takový celkově posilující lék. Beru ho třikrát denně. Jsou to vitamínové kapsle.“

„No a?“ ptal se Selby.

Řekla: „Někdo mi záměrně nasypal obsah jedné kapsle amobarbitalu sodného do mé vitamínové kapsle.“

„Jak to víte?“

„Poznala jsem to podle toho, jaké jsem měla pocity. Chvilku po tom, co jsem si vzala svůj prášek, jsem pocítila velikou ospalost. Zeptala jsem se pana Artrima, jestli ještě něco chce, a on řekl, že ne. Byl už přenesen ze svého pojízdného křesla do postele, uložen a četl. Šla jsem do svého pokoje, lehla jsem si a téměř okamžitě jsem usnula. Pamatuji si, že těsně předtím, než jsem usnula, jsem si pomyslela, že jsem strašně malátná a relaxovaná. To se mi obyčejně nestává

V noci jsem slyšela hluk. Snažila jsem se probudit tak, abych mohla vstát. Koneckonců, jsem ve službě čtyřiadvacet hodin denně. Očekává se, že na zavolání přijdu i v noci, kdykoliv pan Artrim něco potřebuje.“

„Co to bylo za zvuky, co jste slyšela?“

„Stejné, jaké jsem slyšela já,“ pospíšila si paní Artrimová.

„Okamžik, prosím,“ řekl Selby. „Chtěl bych, aby mi slečna Saxová ty zvuky popsala.“

„Nevím,“ řekla. „Byl to zvláštní hluk, jako kdyby se někdo pohyboval po špičkách. Myslela jsem, že slyším…“ Zmlkla a rozhostilo se ticho.

„Co?“ naléhal Selby.

„Prostč hluk,“ dokončila nepřesvědčivě.

„Vstala jste?“

„Ne. Byla jsem natolik probuzená, že jsem si uvědomovala, že bych měla vstát, ale cítila jsem takové teplo a malátnost. Řekla jsem si: „Musím vstát“ – a pak jsem usnula. Potom mě ten hluk pořád budil a já si myslela: „Někdo tu chodí. Jestlipak pan Artrim něco nechce?“ Tak jsem ležela a poslouchala, jestli bude bušit do podlahy, protože to je znamení, které obyčejně dává, a zase jsem usnula. První věc, kterou vím, je to, že mnou paní Artrimová třásla a říkala mi, abych se probudila.“

„Trvalo to strašně dlouho, než jsem ji probudila,“ řekla paní Artrimová, „ale nemyslím, že by byla omámená. Řekla bych, že byla prostě ospalá.“

Ellen Saxová sevřela rty do neústupné přímky: „Byla jsem omámená,“ řekla.

„Můžete,“ zeptal se Selby paní Artrimové, „popsat hluk, který jste slyšela?“

„Jak říkala Ellen – přesně tak, jak to popsala.“

„Hluk, který dělá někdo, kdo se pohybuje?“

„Ano.“

„Slyšela jste hlasy?“

„Ne.“

„Slyšela jste něco, co by mohlo souviset s násilím, údery, výstřely, nebo zvuky, které provázejí rvačku?“

„Ne, jenom… jenom…“

„Tak to řekněte,“ vyzval ji Seiby.

Zvýšila hlas téměř do křiku. „Někdo něco táhl po podlaze vykřikla. „Bože, to bylo příšerné.“

Selby se obrátil na Ellen Saxovou: „Slyšela jste takový zvuk?“

„Ne,“ řekla, „myslím, že jsem slyšela…“

„Tak co si myslíte, že jste slyšela?“ ptal se Selby.

„Šelest,“ řekla vzdorně, vysunujíc bradu, „šelest ženských šatů.“

Rita Artrimová řekla rychle: „To byl ten zvuk, jak bylo něco vlečeno. Byla omámená a neslyšela dobře.“

„Prohledala jste pečlivě dům?“ položil jí další otázku Selby.

„Ano,“ řekla Ellen Saxová, „celý jsme jej prošly, ale nepodařilo se nám vůbec nic najít.“

Selby řekl: „ Pojďte, projdeme ho ještě jednou. Kde je šatstvo pana Artrima?“

„Visí v šatníku,“ řekla Ellen Saxová, „pověsila jsem je tam, když jsem ho svlékla.“

„Pan Artrim nemohl chodit?“

„Ne.“

„Takže jestliže odtud zmizel, musel být buď odnesen nebo musel použít svého pojízdného křesla. Mohl se do toho křesla dostat sám?“

„To mohl. Většinou potřeboval, aby mu někdo pomáhal. Tělem vládl docela dobře, ale nohy mu odmítaly sloužit. Ale přesto se dokázal dostat do křesla i z křesla. Proto se pojízdné křeslo nechává rovnou u postele – a je tam pořád. Kdyby je byl použil a někam odjel, musel by se v něm zase vrátit – křeslo tu stojí.“

„Tak, jak jste je tam naposled postavila?“ upřesňoval Selby.

„Ne, někdo s ním hnul.“

Selby řekl: „Podívejme se dál.“

Prošli nejprve pokoje v přízemí – ženy šly několik kroků za nimi, jako by se bály toho, co mohou najít. Ellen Saxová, nepřístupná a nekompromisní, se vůbec nenamáhala zapřádat s paní Artrimovou hovor. Paní Artrimová budila dojem, že je připravena obrátit se při první známce něčeho neobvyklého na útěk.

Rex Brandon významně pohlédl na Selbyho a přimhouřil pravé oko. Selby nenápadně zavrtěl hlavou a naznačil mu, aby byl zticha.

„Kam vedou tyhle dveře?“ zeptal se Selby a ukázal na dveře v boční chodbě.

„Do garáže,“ řekla paní Artrimová.

„Kolik aut máte, jedno nebo dvě?“

„Jen jedno,“ řekla. „Řidič jsem tu jenom já.“

„Služebnictvo spí v domě?“

„Ne. Máme hospodyni, která tu je přes den. Můj tchán byl velice zvláštní. Chtěl, aby jeho ošetřovatelka připravovala jídlo zvlášt pouze pro něho.“

Selby řekl klidně: „Napadlo vás, paní Artrimová, že o něm mluvíte v minulém čase?“

Paní Artrimová přitiskla kapesník k očím a hlasitě zavzlykala.

Ellen Saxová se naklonila k Selbymu a zašeptala mu do ucha: „Zeptejte se jí na šaty.“

Rita Artrimová odložila kapesník. „Co je?“ zeptala se příkře.

Ellen Saxová řekla: „Jako ošetřovatelka jsem ho upozornila, že jste na pokraji zhroucení.“

V očích Rity Artrimové se mihl záblesk. Po slzách nebylo ani stopy, takže si opět přitiskla kapesník na obličej.

Selby řekl: „Tak se pojďme podívat do garáže.“

Sestoupili dolů po krátkém schodišti, otevřeli další dveře a vstoupili do garáže.

„Je tu šero,“ řekl Selby.

Nikdo nic neřekl.

Selby pohlédl na šerifa a šel na druhý konec garáže, nahlédl do auta, vrátil se a stanul před autem, vraště hloubavě čelo. Pravou nohu položil na nárazník a pravou rukou se náhodně opřel o chladič. Řekl: „Nerad vás obtěžuji, když máte nervy tak napjaté, paní Artrimová, ale rád bych se podíval do suterénu. Máte tu sklep, že?“

„Ovšem.“

„Říkáte, že vůz řídíte jenom vy?“

„Ano.“

„Jsou tam klíčky nebo je zamčený?“ zeptal se Selby a nečekaje na odpověď, otevřel dveře a nahlédl dovnitř.

Ellen Saxová řekla rychle: „Mívá ho zamčený.“

„Ano,“ řekla paní Artrimová krátce. „Mám klíčky u sebe.“

„Kde máte kabelku?“ zpetal se Selby. „S sebou?“

„Myslím, že jsem ji nechala v ložnici.“

„MohIa byste se podívat do ložnice a přesvědčit se, že jsou klíče v pořádku?“

„Jsem si jista, že jsou v pořádku,“ řekla. „Pozvala jsem si na včerejšek lidi z madisonských garáží, aby si auto odvezli a promazali mi je a vyměnili olej. Přivezli je zpátky kolem páté odpoledne a postavili do garáže. Přinesli mi klíče a od té doby jsem nikde nebyla.“

Selby se zeptal Ellen Saxové: „Umíte řídit?“

„Ano,“ odpověděla.

„Jela jste někdy s tímto vozem?“

„Příležitostně, když mě paní Artrimová poslala něco zařídit.“

Selby řekl: „Dobrá, půjdete se podívat po těch klíčích, paní Artrimová, a šerif a já se zatím porozhlédneme kolem. Slečna Saxová by snad mohla jít s námi jako průvodce.“

„Kam chcete jít?“ zeptala se.

„Dolů do suterénu.“

„Jsem přesvědčená, že tam nic není,“ řekla.

„Dívala jste se tam?“

„Ne.“

„Tak proč si myslíte, že tam nic není?“

Řekla: „Nebyl to rámus toho druhu.“

Opustila je a šla pro klíče. Selby se obrátil k Ellen Saxové. „Zatím jsme nenarazili na nic, co by svědčilo o násilí,“ řekl.

„S tím pojízdným křeslem někdo hýbal. Posadili ho do něho.“

„Během noci vás nevolal?“

„Myslím, že ne… Ale nezapomínejte, že jsem byla omámená. Mohl být také omámený. Mně dali jednu kapsli. Hravě mu mohli dát dvě.“

„Proč říkáte oni?“

„Nevím. Musela mít nějakého pomocníka. Ach, prosím vás, nestůjme tady a pojďme do suterénu.“

„Jděte první,“ řekl Selby.

Vedla je zpátky do haly. Dveřmi, otevírajícími se k jedné straně, se vešlo na točité schodiště. Sestoupili dolů do dobře udržovaného betonového suterénu s hladkou cementovou podlahou. Byl tam kotel na olejové vytápění, rozmanité běžné předměty, jaké se obvykle uskladňují, a truhlářský ponk.

„Kdo se tu zabývá truhlařinou?“ zeptal se Selby.

„Pan Artrim,“ řekla.

Na schodech bylo slyšet spěšné kroky a Rita Artrimová je dohonila.

„Ano, klíče byly v pořádku u mne v kabelce,“ řekla, „jak jsem si myslela.“

„A kabelku jste měla ve své ložnici?“

„Ovšem.“

„Takže nikdo nemohl s vozem manipulovat?“

„Ne, samozřejmě, že ne. Proč kladete takový důraz na manipulaci s vozem, pane Selby?“

Selby řekl bezelstně: „Je jasné, že se musel z domu nějak, dostat. Chodit nemohl. Vůz je tedy jediný dopravní prostředek, který byl po ruce.“

„Ach ano, chápu,“ řekla. „Máte na mysli, že snad někdo – že někdo mohl toho vozu použít?“ a vrhla krátký bleskový pohled na Ellen Saxovou.

„Správně,“ řekl Selby.

„Nikoli, klíče byly u mne v kabelce.“

„A kabelku jste měla u sebe?“

„Ano.“

„Po celou dobu.“

„Ano.“

Šerif Brandon ukázal na ponk. „Právě jsme se ptali slečny Saxové na ten ponk.“

Řekla: „Můj tchán se těmito věcmi rád bavil.“

„Jak se dostal dolů?“ ptal se Selby. „Ve svém křesle?“

„Dá se sem jít zadem. Pozemek je na svahu, takže dveřmi na druhé straně se vychází rovnou ven.“

„Dá se sem zajet autem?“

„Ano.“

„A tyhle druhé dveře?“ ptal se Selby. „Kam vedou?“

„Do vinného sklípku. Tento dům se stavěl v době prohibice, víte, a lidé se uměli postarat, aby jim alkohol nikdo neukradl. Tyto dveře jsou stopu široké a vinný sklípek je ve skutečnosti vlastně betonový trezor.“

„Co tam máte?“

„Nic,“ řekla. „Je tam tma. Nejsou tam okna. Myslím, že dveře nebyly otevřené snad od té doby, co jsem si dům prohlížela, když jsem ho koupila.“

„To se tam teď můžeme také podívat,“ řekl Brandon a šel ke dveřím. Řekl: „Jsou zamčené. Máte od nich klíč?“

Řekla: „Někde nějaký klíč je. Ellen, myslím, že je u mne v ložnici, v té malé šperkovnici, je to takový dlouhý klíč. Byla byste tak laskavá a doběhla pro něj nahoru?“

Ellen Saxová přikývla a vydala se po schodech nahoru.

Paní Artrimová řekla: „Je to takový šok. Nějak se s tím nemohu vyrovnat. Skutečně se potřebuji napít. Dáte si se mnou?“

„Děkuji, tak časně ráno nikoli,“ řekl Selby.

„Ne, díky,“ zavrtěl hlavou Brandon.

Řekla: „Whisky je nahoře. Můžeme jít také nahoru. Vidíte, že ty dveře jsou zavřené a byly zavřené. Jestli Ellen najde ten klíč v mé ložnici, znamená to, že se tam nikdo nemohl dostat.“

Brandon se pokoušel dveře otevřít a řekl: „Ano, ty jsou dobře zavřené.“

Selby řekl: „Slečna Saxová v noci ke svému pacientovi příležitostně vstává, že?“

„Ovšem.“

„A je slyšet nějaký hluk?“

„Ano, trochu.“

„Tak proč jste si nemyslela, že hluk, který slyšíte, dělá slečna Saxová při obsluze vašeho tchána?“

„Nevím… řekla bych že – že to byl jiný hluk… Prosím vás, pane Selby, cítím, že se nutně musím napít.“

„Kde máte své zásoby alkoholu?“

„Všechno, co mám, je v příborníku. Nemám toho při ruce mnoho. Mohu si objednávat všechno, co potřebuji, ve speciální prodejně a oni to dodají.“

Všichni tři vyšli po schodech nahoru. V chodbě v přízemí potkali vracející se Ellen Saxovou. „Tady je klíč,“ řekla.

Paní Artrimová jej vzala a řekla: „Nemá to smysl dívat se tam. Ty dveře jsou zamčené a tohle je jediný klíč k nim… Jdu se trochu napít. Jsem strašně rozčilená.“

„Její šaty,“ pošeptala Ellen Saxová znovu Selbymu.

Selby řekl: „A co vaše šaty, paní Artrimová? Postrádáte něco?“

„Ne, proč?“ řekla.

Když se otočila, popadla Ellen Saxová Selbyho za paži a pořádně jí zatřásla. Když získala jeho pozornost, dělala rukama pohyby podél svého těla, naznačující tak oblečení.

Brandon se zamračil, ale Selby náhle pokývl. Paní Artrimová je vedla zpátky do obývacího pokoje. Otevřela příborník, vytáhla láhev whisky a nalila si pořádný doušek.

Selby řekl: „Kdy obyčejně vstáváte, paní Artrimová?“

„Ach, dřív ne než v sedm nebo osm.“

„Dnes jste vstávala tak časně kvůli tomu, co jste slyšela v noci?“

„Ano.“

„A hned jak jste našla prázdné lůžko, tak jste vpadla ke slečně Saxové a probudila ji?“

„Ano, tak to bylo.“

„Jak jste byla v té době oblečená?“ zeptal se Selby. „Co jste měla na sobě?“

„Co má být?“ řekla, „to, co mám teď.“

Selby řekl: „Promiňte mi, nechci vypadat jako dotěra a o ženském oblékání toho moc nevím, ale nebylo by logičtější, kdybyste na sebe byla hodila župan a vklouzla do trepek, než si oblékat tyhle vycházkové šaty?“

Postavila prázdnou skleničku od whisky. Zdálo se, že ji tato otázka vyvedla z míry. Řekla: „Totiž… po pravdě řečeno… upřímně, pane Selby, myslela jsem, že možná budu muset skočit do vozu a uhánět do města. A tak… tak jsem se oblékla.“

Upřela pronikavý pohled na Ellen Saxovou. „Tak tohle bylo celé to vaše špitání,“ řekla. „Slyšela jsem, že jste řekla šaty. Jste intrikánka a myslím, že by policie udělala dobře, kdyby si na vás posvítila. Vy a vaše kapsle! Omámená! Omámená, zlaté oči! Vy jste měla prsty v tom, co se tu v noci dělo, a pak jste si schválně vzala amobarbital sodný, abyste byla ze hry.“

Ellen Saxová řekla klidně: „Tím se neočistíte, že to hodíte na mne, paní Artrimová.“

Rita Artrimová udělala dva kroky k ošetřovatelce, pak se zastavila a řekla: „Nebudu se s vámi hádat. Sbalte si své věci a vypadněte.“

„Nedokážu ani vypadnout tak rychle, jak bych si přála,“ řekla Ellen Saxová, opouštějíc pokoj.

Rita Artrimová se obrátila na Selbyho. „Lituji,“ řekla, „jsem rozrušená a – prostě, ještě mě bude hlídat.“

Šerif Brandon řekl: „Podívámc se po pokojích nahoře, jestli proti tomu nic nemáte.“

Selby řekl: „Jdi napřed, Rexi. Potřebuji si zavolat. Kde máte telefon?“

Paní Artrimová mu ukázala telefon a šla s šerifem do prvního patra. Selby si našel číslo madisonské Motor Company, dal si zavolat muže, který měl odpolední službu, a řekl: „Tady je okresní prokurátor Selby. Vy jste dělal včera údržbu na voze Rity Artrimové z Orange Grove Heights a vůz jste jí pak předal.“

„Mohu se podívat,“ řekl muž.

„Neopomněl jste si poznamenat, kolik mílí bylo na tachometru, když jste vůz promazával?“

„Ovšemže ne.“

„Najděte to rychle a řekněte mi, kolik měla na tachometru.“ Čekal asi minutu, pak mu muž řekl. „O. K., pane Selby, našel jsem to. Měla najeto 32 394 mílí.“

Selby řekl: „Děkuji,“ zavěsil, vytáhl z kapsy tužku a poznamenal si čísla na zadní stranu obálky. Za pár vteřin slyšel lehké kroky na schodech a paní Artrimová vešla dovnitř.

Řekla: „Šerif prohlíží pokoje v patře. Myslela jsem, že bych vám mohla být ještě nápomocná, pane Selby.“

„Podívejte, paní Artrimová. Automobil je ještě teplý. Ručička na palubní desce, která ukazuje vnitřní teplotu, říká, že vůz má teď právě téměř normální jízdní teplotu. V madisonské Motor Company dělali údržbu vozu a včera večer vám jej přivezli. V té době na něm bylo najeto 32 394 mílí. Díval jsem se dnes ráno do vozu a všiml jsem si čísla na tachometru. Teď je na něm 32 486 mílí.“

Paní Artrimová na něho chvíli zírala v němém úžasu. „Tak to ho musela někam zavézt Ellen Saxová. Já jsem s tím vozem vůbec nejela.“

„Máte jen jedny klíče?“

„Pokud vím, tak ano.“

Šerif Brandon sestupoval ze schodů. „Nahoře jsem všechno prohlédl, Dougu.“

Selby řekl: „Rexi, zavolej Boba Terryho. Požádej ho, aby sem hned přišel. Někdo ujel v noci s vozem paní Artrimové přes devadesát mii. Chtěl bych, aby sejmul otisky prstů a zjistil, kdo to byl.“

Brandon zavolal do své kanceláře, řekl jim, aby našli Terryho a poslali ho rychle do vily paní Artrimové. Když zavěsil, řekl Selby paní Artrimové: „Prohlédli jsme už celý dům?“

„Ano, každý kout,“ řekla.

Selby řekl: „Kromě vinného sklípku. Čím víc o tom přemýšlím, tím mám větší dojem, že bychom se tam měli podívat.“

„Ovšem, jak si přejete, pane Selby. Chci udělat všechno, co je v mých silách, a spolupracovat s vámi.“

Mlčky sestupovali po schodech. Selby zasunul klíč do zámku, otočil jím a otevřel dveře.

„Myslím, že vypínač je uvnitř, někde na dveřích,“ řekla paní Artrimová.

Selby kývl, cvakl vypínačem a pak zůstal stát jako socha, hledě do místnosti ze silného betonu, na zlověstné skvrny na zdech, na zaschlou škraloupovitou kaluž na podlaze.

Za sebou slyšel výkřik Rity Artrimové.

Kapitola 9

Když se Selby s Brandonem vrátili, už je v šerifově kanceláři čekal Otto Larkin. Vítal je s přehnanou srdečností a jen pozdravil, začal hned ze sebe chrlit: „Sakra, lidi, spíte vy vůbec někdy? Už půl hodiny se vás pokouším dovolat.“

Brandon řekl: „O co jde, Larkine? Objevilo se něco nového?“

Larkin si odkašlal: „Tedy,“ řekl, „nevěděl jsem, lidi, že jste telefonovali na policii do Los Angeles, že mají sledovat Carra, aby vás dovedl k Ribberovi.

To víte, moc mě to mrzelo, že mi Ribber proklouzl mezi prsty. Já vím, že to nebyla má vina, ale stejně jsem litoval, že se mi to stalo.“

„Ach, to je jen jedna z těch věcí,“ řekl Selby.

„No,“ řekl Larkin, „jel jsem do Los Angeles kvůli nějakým svým záležitostem a zjistil jsem, že losangeleská policie sebrala Ribbera, tak jsem ho přivezl s sebou.“

„Kdy ho sebrali?“ zeptal se Selby.

„Krátce před půlnocí,“ informoval Larkin. „Trochu jsem se zdržel, než jsem nakrmil úředního šimla, pak jsem posadil Ribbera do vozu a jel jsem domů. Měl jsem malou poruchu, nic vážného, ale musel jsem vytáhnout mechanika z postele. Nebyl jsem zrovna nadšen, když jsem si uvědomil, že trčím někde na opuštěné silnici s porouchaným autákem a vrahem na krku.“

„Vy jste ho přivezl s sebou?“ tázal se Brandon.

„Ano.“

„Kde je?“

„Ale u nás, v městském vězení. Řekl jsem si, že ho tam posadím a pak se spojím s vámi a poptám se, jak to chcete udělat.“

„To není nejvhodnější místo pro tak vážný případ,“ podotkl Selby.

„To vím také. Napadlo mě, že by bylo nejlepší dopravit ho do okresního vězení, ale myslel jsem, že si to budete chtít zařídit sami. Předám vám ho a vy si ho tam můžete dopravit a zapsat do seznamu.“

„Co říká?“ zajímal se Selby.

„Nic zvláštního. Dává si pozor na hubu, je to zkušený, protřelý kriminálník.“

„Vůbec nemluví?“

„Ale mluví o počasí a o situaci na frontě a říká, že se ho snažím do něčeho namočit, ale že mu nic nepřišiju, a to bude asi tak všechno.“

Selby řekl: „Myslím, že bude lépe, když se na něho půjdeme podívat. Ve vile Artrimových došlo k nějakým nepříjemnostem. Nikoho jsme nezatkli, ale zavřeli jsme dům, všechno jsme zapečetili a nechali tam Boba Terryho. Paní Artrimovou jsme požádali, aby vilu opustila. Je potřeba udělat ještě nějakou práci, na kterou nejsme vybaveni. Volá to po kriminalistickém znalci a po laboratorní výzbroji. Zrovna se chystám zavolat do Los Angeles a zeptat se, jestli může přijet někdo z kriminálky.“

„O co jde?“ chtěl vědět Larkin. „Co se stalo?“

„ Vypadá to jako vražda,“ řekl Selby. „Obětí byl zřejmě Frank Artrim, ale mrtvolu jsme nenašli.“

„Máte představu, kdo to udělal?“

„Ne. Nic určitého.“

„Co je to za nápad, vystěhovat paní Artrimovou z jejího domu?“

„Vzala si pokoj v hotelu,“ řekl Selby. „Byla sice načepejřená jako kvočnaale myslím, že neupláchne. Chci mít jistotu, že mi tam nikdo nebude falšovat důkazní materiál, který je v domě.“

„Podívám se na to,“ řekl. Larkin.

Selby řekl: „Myslím, že to nejlepší, co se dá udělat, je nechat dům zamčený na sto západů, dokud na to nemůžeme nasadit odborníka. Jsou tam nějaké skvrny od krve, které je třeba analyzovat, a otisky prstů, které se musí sejmout.“

Larkin zabručel: „Je to přece v rajónu města.“

„To je,“ odsekl Brandon sveřepě, „a v okrese.“

„Měl bych vidět, co tam je,“ řekl Larkin.

„Všichni uvidíme, co tam je, až tam budeme moci jít a nezničit přitom stopy,“ poznamenal Selby.

Larkin řekl: „Řekl bych, že kolegové v Los Angeles museli dát Bladu avízo.“

„Na co?“

„Na Ribbera.“

„Proč?“

„Reportér z Bladu si na mne počkal, aby to měl z první ruky.“

„Dal jste mu interview?“

„Nemohl jsem s ním nepromluvit.“

„A co ostatní tisk?“

„Sylvia Martinova se potloukala kolem vězení, ale nemohl jsem jí zatčeného ukázat.“

„A co ten chlápek z Bladu? Ten ho viděl?“

„Nečekal ve vězení,“ řekl Larkin. „Byl asi míli za městem. Poznal můj vůz a jel těsně vedle mne. Myslel jsem, že má pro mne nějaký vzkaz od vás, lidi, a tak jsem zastavil a zeptal jsem se ho a on se mnou bavil a položil pár otázek zatčenému. Hned jsem viděl, že se v tom vyzná, tak jsem mu řekl, že mu nemohu dovolit, aby dělal interview bez vašeho souhlasu, a nastartoval jsem a jel jsem dál.“

Selby s Brandonem si vyměnili pohledy. Selby se zeptal: „Co máte teď v úmyslu, Larkine?“

Larkin rozhodil ruce gestem člověka, který se vzdává. „To záleží teď na vás, hoši,“ řekl. „Já jsem byl prostě náhodou u toho, a tak jsem jako policejní náčelník zatčeného sebral a přivezl jsem vám ho, ale je docela váš. Udělám všechno, co budu moci, abych vám pomohl, ale nehodlám nikterak zasahovat do vašich plánů.“

„To je opravdu hezké,“ řekl Brandon sarkasticky.

Selby řekl: „Myslím, že uděláme dobře, Rexi, když ho vezmeme a posadíme do okresního vězení.“

„O. K. Tak jedeme.“

„Pojedu s vámi,“ hlásil se Larkin.

Jeli do městského vězení. Dozorce ve službě řekl: „Jdete pro Ribbera?“

„Ano.“

„Mluví teď se svým právníkem,“ hlásil dozorce.

„Se svým právníkem?“ zeptal se Brandon.

„Ano.“

„Kdo to je?“

„A. B. Carr.“

„Jak se ten dostal dovnitř?“

Dozorce byl celý nesvůj. „Totiž,“ řekl, „Carr se tu objevil hned po tom, co jsme ho zapsali do seznamu jako podezřelého z vraždy, a žádal, aby směl navštívit svého mandanta. Řekl jsem mu, aby počkal, až se vrátí náčelník, ale on mi řekl, že nebude na nikoho čekat. Ukázal mi paragraf trestního zákoníku, podle kterého se policista, který znemožní právníkovi, aby navštívil svého mandanta, dopouští přestupku, a ukázal mi, že jestli ho nepustím dovnitř, tak mi jako policistovi ve službě napaří vedle pokuty ještě pět set dolarů. Je to tam napsané přímo, v tom trestním zákoníku.“

„Takže jste ho pustil?“

„Pustil.“

Bradon řekl: „Dobrá. Tak jim tu poradu přetrhneme. Kde jsou?“

„V místnosti pro zadržené.“

Tři muži prošli kanceláří věznice a rozrazili dveře. Carr vzhlédl a vlídně je pozdravil. „Dobré jitro, pánové,“ řekl. „Zdá se, že jsme si dnes všichni na práci přivstali.“

Selby řekl: „Chceme vyslechnout Ribbera.“

„Jen si poslužte,“ zval je Carr.

„Děkuji,“ řekl Selby. „ Myslím, že se obejdeme bez vaší přítomnosti.“

„Jsem jeho advokát. Když se mu kladou otázky, chci být u toho.“

„Můžete být přítomen u soudu,“ řekl Selby

Carr si povzdechl: „Mám s vámi, hoši, spoustu nesnází,“ rckl. „Jestli chcete něco vědět, tak Ribber bude odpovídat jen v mé přítomnosti. Za mé nepřítomnosti nebude na žádné otázky odpovídat. Máte právo mluvit s ním v mé nepřítomnosti. On ma právo odmítnout odpověď na jakékoli otázky. Tak si vyberte, co chcete.“

Selby řekl: „Chceme, abyste odešel.“

„Jak si přejete,“ řekl Carr. „Jen žádné nepřátelství, hoši. Chcete doutník?“

Selby držel otevřené dveře. „Ne,“ řekl.

„A co vy?“ zeptal se Carr Larkina. „Podívejte se, náčelníku, máme sice rozdílné názory, ale to ještě neznamená, že nemůžeme dobře vycházet. Zkuste tenhle doutník. Je to perfecto po padesáti centech, dělané speciálně na objednávku. Myslím, že vám bude chutnat.“

Larkin nejistě natáhl ruku a vzal nabízený doutník.

„O. K., hoši. Můžete mě kdykoli zavolat. Ribber bude odpovídat na otázky v mé přítomnosti. V mé nepřítomnosti odpovídat nebude.“

„Od této chvíle,“ řekl Selby zlověstně, „bude pan Ribber v okresním vězení. Jestliže ho jeho právní zástupce bude chtit navštívit, bude muset podat žádost šerifovi.“

Carr se zazubil od ucha k uchu. „Od této chvíle,“ řekl s lehkým nádechem sarkasmu v hlase, „myslím, že nebudu potřebovat vězně navštívit. V případě, že ano, bude mi potěšením podrobit se všem pravidlům, která platí ve vaší noclehárně, šerife. Buďte zdrávi.“

Zavřel za sebou dveře.

Ribber měl mrzoutsky stažená ústa, ale z očí mu koukala vychytralost, jak to bývá u často štvaných lidí i zvířat. Řekl: „Jmenuji se Peter Ribber. Je mi třiatřicet let. Jsem občanem Spojených států – a to je všechno, pánové.“

Selby řekl: „Ribbere, ukáži vám zbraň a položím vám několik otázek.“

„Bez odpovědi.“

„Kde jste byl,“ zeptal se Selbv, „od chvíle, kdy jste byl propuštěn z vězení, do něhož jste se dostal pro podezření z po-tulky?“

„Bez odpovědi.“

„Je pravda, že vás A. B. Carr ukrýval ve svém domč?“

„Ne.“

„Opatrně, Ribbere. Máme pár vašich otisků.“

Ribber se nenucené rozesmál. „Tak tedy,“ řekl, „podle mého názoru by Carr vůbec nic nenamítal, kdybych vám, lidičky, pokud jde o tuhletu věc, řekl holou pravdu. Podívejte se, Carr je můj advokát. Po tom, co jste mě zatkli a vzali jste mi otisky prstů, jsem to tipoval na to, že se můžete pokusit sebrat mě ještě jednou. Šel jsem za Carrem do kanceláře a chtěl jsem s ním mluvit. Ale nesetkal jsem se s ním. Zjistil jsem, že bydlí v Madison City – když jsem tam byl, tak jsem to ještě nevěděl. Vrátil jsem se tedy ten poslední večer sem a pokoušel jsem se Carra najít. Vypadal jsem dost ošuměle, nějaký čásek jsem se neholil a potřeboval jsem se vykoupat. Tak jsem zvonil a bušil na dveře, ale nic se nedělo. Carr mi jednou řekl, že kdybych se s ním někdy skutečně nutně potřeboval setkat a on by nebyl doma, abych šel dál a počkal. A tak jsem šel rovnou dál.“

„Cožpak dveře nebyly zamčené?“ zeptal se Brandon zlověstně.

„Zní to dost divně, ale nebyly. Dveře byly sice zavřené, ale pero v zámku úplně nezapadlo. Stačilo do dveří strčit a hned se otevřely. Zavřel jsem je za sebou a zamkl.“

Selby řekl bezbarvě.: „Jen pokračujte. Doposlechneme si to.“

„Dobrá,“ pokračoval Ribber ve vzpomínkách, dávaje najevo potěšení, „rozhlédl jsem se po domě a štastně jsem našel Carrovu pracovnu. Rozhodl jsem se, že na něho počkám, ale vypadal jsem jako šupák. Věděl jsem, že Carr se nenaštve, protože mi kdysi řekl, abych se u něho, když na něho čekám, cítil jako doma. A tak jsem se odstrojil a vykoupal a oholil jsem se. Takový hlavní stan jsem si udělal v tom pokojíku, kam se jde z jeho doupěte.“

„Holil jste se?“

„Holil.“

„Čím se holíte?“

„Žiletkami. Žiletkami s jednostranným ostřím.“

„Kolikrát jste se holil?“

„Jen jednou.“

„Kolika žiletek jste použil?“

Ribber se ušklíbl. „Jo tak,“ řekl. „To nevím. Potřeboval jsem jich víc. Měl jsem pěkné fousy a pořád jsem nemohl najít takovou, která by je zvládla. Několikrát jsem je vyměňoval.“

„Zanechal jste tam otisky prstů?“

„Samozřejmě. Proč ne? Byl jsem Carrovým hostem. Měl jsem zrovna takové právo tam být jako každý jiný, koho k sobě pozval. Co má být, je to přece můj advokát. Upláchl jsem mu a měl jsem pro to pádné důvody a chtěl jsem mu tyto důvody vysvětlit.“

„Jak dlouho jste tam pobyl?“ ptal se Selby.

„Jo,“ řekl Ribber, „mé představy o čase jsou dost mlhavé. Neměl jsem hodinky, které by stály za opravu…“

„Cožpak vy jste neměl hodinky, když vás tady ve vězení zapisovali?“ zeptal se Larkin.

„Jistěže měl,“ řekl Ribber. „Ale to byly hodinky, které mi Carr daroval potom. Teď mě ale nepřerušujte a já vám to odvykládám.“

„Tak dál,“ řekl Selby.

„No a tak jsem se rozhlédl po Carrově domě a pak jsem začal uvažovat, že mohl odjet do Los Angeles, že tam mohl mít nějakou práci. To on někdy dělává, že stráví skoro celou noc ve své kanceláři. A tak jsem sešel dolů, a když jsem viděl, že tam jeho auto opravdu není, tak jsem si řekl, že by bylo lepší zajet si do Los Angeles a podívat se, jestli tam není. Zajel jsem do města a našel jsem Carra v kanceláři. Tak jsem k němu zašel a pověděl mu, co jsem udělal, a on mi řekl, že je to v pořádku, že jsem to udělal správně. Řekl mi, že mě nemůže hájit, dokud se sám nevydám do rukou policie. Řekl mi, že prchám před spravedlností a že se musím vzdát. Tak jsem mu řekl, že půjdu rovnou na policii a budu kapitulovat. Skutečně jsem to chtěl udělat, ale jen jsem vyšel z Carrovy kanceláře, tak mě bafli dva poldové a odvedli.“

„Řekl jste jim, že jste na cestě do vězení a že se jdete ohlásit?“ zeptal se Selby.

„Nic jsem jim neřckl. Byli to chytří hoši. Věděli všechno. Nemělo smysl přít se s nimi. Spousta chlápků na to zatraceně doplatila, že se přela s ostrými poldy.“

„A tohle je,“ zeptal se Brandon, „ta historka, co Carr pro vás vymyslel?“

Ribber se zatvářil dotčeně. „Prosím vás, jak to myslíte?“ ptal se. „Carr a vymýšlet si historky! Nic takového, kamaráde, nic takového. Někdo vám navykládal nějaké žvásty.“

Selby řekl: „Dobrá, odvezeme vás odtud, půjdete do okresního vězení. Bude se vám tam líbit víc než tady.“

„Tohle je mizerná hospoda,“ připustil Ribber.

„Četl jste v novinách něco o vraždě, ke které došlo na Orange Grove Heights včera časně ráno?“

„Bez odpovědi.“

„Kde jste byl včera od půlnoci do šesti do rána?“

„Bez odpovědi.“

Selby kývl na Brandona. „Dobrá, Rexi, tak ho převezeme a zapíšeme do seznamu u nás.“

„Podezření z vraždy?“ zeptal se Larkin.

Selby přikývl.

Ribber řekl klidně: „Takhle se nikam nedostanete, pánové. Já jsem žádnou vraždu nespáchal a mně ji nepřišijete.“

Selby řekl: „Můžete-li nás přesvědčit o své nevinně, Ribberc, tak to úplně postačí.“

Ribber se ušklíbl. „Bez odpovědi,“ řekl. „Mimochodem, chci být propuštěn na kauci.“

„Na kauci jste už jednou utekl,“ připomněl mu Selby.

„Bez odpovědi,“ řekl Ribber.

Larkin řekl: „Myslím, že není třeba, abych s vámi jezdil, hoši. Půjdu se nasnídat. Samozřejmě že když ode mne budete něco potřebovat, stačí zavolat. Budu ochotně spolupracovat. Já vím, že od této chvíle je to vaše věc, Selby, ale uvidíte-li, že vám mohu pomoci, tak se na mne klidně obraťte.“

Selby řekl: „Dobrá. Převezeme ho do okresního vězení.“

Ribber řekl: „Chci mluvit se smírčím soudcem a chci být propuštěn na kauci.“

Brandon neodpověděl.

„Tak co bude s tou kaucí?“ naléhal Ribber. „Dostanu ji?“

Selby se usmál: „Bez odpovědi.“

„A co bude s tím soudcem?“

„Postavíme vás před soudce ve lhůtě stanovené zákonem,“ řekl mu Selby.

„Pokaždé když ode mne budete chtít něco vědět,“ řekl Ribber „tak pan Carr je můj advokát. Bude mě zastupovat na všech stupních soudního řízení. Prostě mu zavolejte a on zodpoví všechny otázky. Nemá smysl mě otravovat.“

„Chcete tím říci, že odmítáte odpovídat na všechny otázky?“ ptal se Selby.

„Cože? Ne. Jistěže ne. Budu odpovídat na všechny otázky kromě těch, o nichž si myslím, že se týkají mého případu. Na ty budu prostě říkat: „Bez odpovědi.“

„

Šerif dal hlasitě najevo své znechucení, otočil se ke dveřím a řekl: „Dejte mi jeho materiál, Larkine. Podepíšu se na to. Bereme ho do okresního vězení.“

Larkin vyšel za Brandonem a nechal Selbyho s Ribberem o samotě. Ribber řekl: „Vypadáte jako rozumný chlap.“

„Bez odpovědi.“

„Víte, že kdybyste chtěl,“ pokračoval Ribber, „mohl byste se dostat k velkému soustu? Vy nemáte zapotřebí po celý život trčet v nějaké díře.“

Selby řekl: „Poslyšte, vy darebáku, tuhle hru znám. Já nejsem na prodej. A vy jste ve vězení. Chvíli si tu pobudete. A když je váš advokát tak šikovný, tak ať vymyslí nějaký způsob, jak vás odtud dostat.“

Ribberovy oči pohasly. Řekl hrubě: „Nedělejte si starosti. Starý A.B.C, mě odtud dostane – ten umí člověka vysekat nejlíp v celé zemi. Nadělá spoustu prachů. Ale má strašnou spoustu práce. Hledá mladšího partnera.“

Selby se otočil na podpatku a vyšel ven.

Za pár minut se vrátil se šerifem a Ottou Larkinem.

Larkin řekl: „O. K., Ribbere. Jedeme do okresního vězení. Nastavte ruce.“

Na Ribberově tváři se objevil výraz zmateného překvapení. „Cože,“ zvolal, „snad mi, mládenci, nechcete dát ty náramky na ruce?“

„Nastavte ruce,“ řekl šerif Brandon ponuře. „Tentokrát z toho jen tak nevyklouznete. Dáme vám náramky a dáme vám kouli na nohu.“

Na okamžik Ribber zkřivil tvář, pak řekl: „Jak chcete, křupani pitomí. Jen tak dál a koukněte se, jestli byste mi nemohli naservírovat ještě něco, co nerad.“

Kapitola 10

Sylvia Martinova zastihla Selbyho, jak sedí ve své kanceláři a má před sebou rozloženou podrobnou mapu Jižní Kalifornie, na níž je červenou tužkou úhledně namalován desetipalcový kruh.

„Co to má znamenat, Dougu?“ zeptala se Sylvia.

„Okružní jízda,“ zazubil se Selby.

Přistoupila blíže a prohlížela mapu. Ve středu kruhu bylo Madison City.

„Nekažte hru, Dougu,“ řekla. „Dejte šanci pracující dívce.“

Selby řekl: „Pracující dívky nepotřebují šance. Tradičním ochráncem pracující dívky jsou nebesa.“

„Tak dobrá,“ řekla, „dejme tomu, že se na vás obracím jako kamarád.“

Doug rozehrál veliké váhání.

Sylvia Martinova pokračovala: „Jako přítel, jako daňový poplatník, jako volič!“

Selby řekl: „To poslední zapůsobilo. Budu potřebovat podporu voličů.“

Sylvia Martinova ukázala na zvláštní vydání Bladu, které leželo na Selbyho psacím stole. „Půjde-li to takhle dál, tak to budete.“

Selby se ušklíbl: „Ale to je úplná náhoda,“ vysvětloval. „Otto Larkin mi vyprávěl, jak to všechno bylo. Náramně se rozčiloval, že z toho Blade mohl vytlouct politický kapitál. Byl zřejmě úplnou náhodou v Los Angeles hledat Ribbera, když byl Ribber zadržen. A tak se jako náš zástupce ujal úkolu dopravit Ribbera sem. A přitom zase čirou náhodou narazil na reportéra Bladu. Pak vsadil Ribbera do městského vězení a navíc se dopustil té chyby, že ho zapsal do seznamu, místo aby ho zadržel pro výslech nebo jako hlavního svědka, a ještě umožnil A. B. Carrovi, aby pobyl pár minut se zatčeným o samotě.“

„Co bylo dál, Dougu?“

„Ale nic,“ řekl. „Carr ho přišel jenom pozdravit, ale po jeho odchodu Ribber vykládal tu nejpřijatelnější historku, která do puntíku vysvětluje všechny usvědčující materiály, co jsme proti Carrovi měli.“

„Vysvětluje také důkazy proti Ribberovi?“

„Zatím ne. Nevyjadřoval se k této fázi případu, ale ve vhodné době ho Carr znovu navštíví a pak bude Ribber vyprávět další historku, do níž budou zapadat všechna fakta tohoto případu. Pochybuji, že tu historku budeme slyšet dřív, než bude dobře nacvičená. Není vyloučené, že se nám prvního náznaku dostane až na lavici svědků.“

„Při předběžném výslechu?“

„Ne. Při předběžném ne. Tam nám Carr své karty neukáže. Přiměje mne, abych ukázal svoje, a pak si počká a předvede svou obhajobu až před porotou.“

„Co je to za kruh, Dougu?“

Selby řekl: „Někde po obvodu tohoto kruhu bylo odhozeno nebo zahrabáno tělo.“

„Pana Artrima?“ zeptala se.

Přikývl.

„Jak si myslíte, že to bylo, Dougu? Co já vím, tak prostě zmizel.“

Selby řekl: „To byste měla vidět ty skvrny od krve ve vinném sklípku. Vypadá to tam jako na jatkách.“

„Paní Artrimová prohlásila, že to udělala Ellen Saxová, že?“

Selby se zazubil. „Něco jste pochytila, že?“

„Snažila jsem se. Tak co je s tím kruhem, Dougu?“

„Vůz paní Artrimové ujel včera v noci, někdy po půlnoci, devadesát mil.“

„Jak to víte, Dougu?“

„Auto bylo zrovna předtím v servisu. Garáže zaznamenávají čísla na tachometru.“

„Myslíte, že se s tím vozem přepravovalo Artrimovo tělo?“

„Je to teorie,“ připustil.

„A tenhle kruh, to je pětačtyřicet mil?“

„Vzdušnou čarou,“ řekl Selby. „S přihlédnutím k zatáčkám a serpentinám na silnicích budu muset vzít nějakou opravu.“

Sylvia chvíli přemýšlela a pak řekla: „Kdybych byla já najednou postavena před úkol zbavit se těla, jezdila bych sem tam a hledala bych míto, kde je odhodit. Mohla bych najezdit devadesát mil a nedostat se přitom ani deset mil od Madison City.“

Selby řekl: „To nebyl tenhle typ zločinu, Sylvie. Byl to zločin naplánovaný po zralé úvaze a do nejmenších podrobností, včetně omámení ošetřovatelky.“

„Opravdu byla omámená, Dougu?“

„Myslím, že byla.“

Sylvia se sklonila nad stolem, a jak prohlížela mapu, octla se její hlava v těsné blízkosti Dougovy hlavy. Řekla: „To je ale pěkný kus světa v tom kruhu, Dougu.“

Selby vzal pero a rozdělil kruh na několik dílů. „Tento díl,“ řekl, „míjí těsně pár předměstských sídlišt. Možná že bychom tuto partii mohli vynechat. Vede přímo středem jednoho města – El Bocana – a těsně míjí tři další. Tato část zasahuje až do hor. Jsou tu jen dvě cesty, které bychom měli vzít v úvahu. A tahle část zasahuje do pouště.“

„Myslíte, že by někdo zahrabával tělo v horách, Dougu?“

Selby řekl: „Patrně ne. Kdyby ovšem chtěl tělo odhodit, mohl by jet po horské cestě, zastavit se na kraji příkrého srázu a mrtvoly se zbavit. Kdyby chtěl člověk tělo zahrabat, vybral by si spíše písčitou pouštní krajinu.“

„Ženě více odpovídá odhodit tělo,“ řekla Sylvia.

„To záleží na tom, jaká je to žena,“ namítal Selby. „Představme si sami sebe v situaci vraha s mrtvým tělem ve voze. Zločin byl pečlivě naplánován. Cílem je zabránit tomu, aby policie vůbec někdy to tělo našla. Hozením těla do kaňonu by se trochu času získalo, možná že dva nebo tři dny. Když se vykope hrob v poušti, získá se spousta času. Tělo se možná nenajde nikdy.“

„A co dál, Dougu?“

Selby řekl: „člověk nemůže zaparkovat vůz na hlavní pouštní silnici a kopat hrob. Spousta lidí jezdí po silnicích přes poušt výhradně v noci, aby ušla vedru a oslňujícímu písku. Relativně vzato je na pouštních silnicích v noci docela rušno.“

„Ale dalo by se odbočit na vedlejší cestu, Dougu.“

„To mě právě napadlo,“ řekl. „Dejme tomu, že by člověk jel po málo užívané vedlejší cestě jenom dvě míle. To by odpovídalo třem čtyřem mílím na tachometru. Teď počítejme další dvě nebo tři míle na rozdíl mezi vzdáleností měřenou vzdušnou čarou a vzdáleností po silnici a dostaneme se přímo sem,“ řekl Selby a ukázal špičkou své tužky na vedlejší cestu, odbočující z hlavní dálnice na Indio.

V Sylviině hlasu bylo cítit vzrušení. „Dougu,“ řekla, „to je jediná odbočka ve vzdálenosti deseti mil.“ Přikývl.

„Co chcete dělat?“

„Jet tam a pátrat,“ řekl.

„Dougu, vezměte mě s sebou.“

Cpal si dýmku a vážně na ni hleděl. „Daňovým poplatníkům by se nelíbilo, kdybychom s sebou brali reportéry od novin,“ řekl, „některým z nich by se to vůbec nelíbilo.“

„Ale dejte pokoj. To jsou ti, kterým se nelíbí nic, co děláte. Všem se, Dougu, líbit nemůžete. Nebuďte konzervativní.“

Usmál se a pokračoval klidně dál, jako kdyby mu nebyla skočila do řeči. „Na druhé straně bychom měli nějakou nezaujatou svědkyni, která by udělala příznivý dojem na porotu – nejlépe hezké děvče, které by vědělo, jak si dát pusu na zámek v případě, že nic nenajdeme.“

Obdařila ho úsměvem. „Kdy vyrazíme, Dougu?“

„Asi za hodinu. Jestli najdeme hrob a vyhrabeme to tělo, nebude to patrně žádný příjemný zážitek.“

„Já to vydržím,“ řekla troufale.

„O. K. Vypadneme asi za hodinu. Chcete, abychom se pro vás zastavili v Clarionu?“

„Ano. Náhodou, Dougu, jsem dostala za úkol získat od vás nejnovější zprávy o tomto případu.“

Selby se zazubil a řekl: „Nejnovější zprávy jsou všechny v Bladu. Zdá se, že to pěkně rozmazávají.“

„Dougu, jak jste to mohl dovolit?“

„Nemohl jsem tomu zabránit.“

Řekla: „Mně je z vás nanic. Vy se vždycky držíte zpátky a necháte se odstrčit a nikdy s tím nic neuděláte. Proč jste to nezarazil?“

„Neměl jsem příležitost,“ řekl.

„Otto Larkin si odnesl vavříny a na vás padla veškerá odpovědnost.“

„Já to vím.“

„Cožpak jste vy nevolal na policii do Los Angeles a neřekl jste jim, aby si ohlídali Ribbera v Carrově kanceláři?“

„Telefonoval šerif,“ řekl.

„Ale vy jste mu to řekl.“

„Ano.“

„Přijdeme tomu na kloub, Dougu. Zjistíme, co to bylo za špinavý trik,“

Selby řekl: „Ale ne.“

„Jaképak ale ne?“

„Nepokoušejte se to zjištovat. Nechte to plavat.“

„Ale Dougu, to si nemůžete dovolit. Larkin slízl všechnu smetanu. Zatkl vraha a předal vám ho. Vykonal svou povinnost. Teď je na vás, abyste ho usvědčil. Jestli ho usvědčíte, tak to bude díky Larkinovu rychlému zásahu. A když ho neusvědčíte, bude to tím, že jste nedokázal řádně prezentovat případ, který Larkin tak připravil. Vůbec se mi to nelíbí.“

„Mně se to samotnému nelíbí,“ řekl Selby, „ale nedá se nic dělat.“

„To si myslíte vy.“

Selby řekl: „Je to pravda a všechno to, co říkáte, na mém názoru nic nemění.“

Řekla: „Dougu, já bych vás tak chtěla vzít a pořádně vámi zatřást.“

„To nedělejte,“ bránil se. „Mohla byste mi rozbít dýmku. Mám tu něco, co by vás mohlo zajímat. Morton Taleman, to je ten muž, co byl zastřelen, byl důvěrným přítelem Petera Ribbera. Oba dva si odpykávali v San Quentinu trest za krádež, kterou spáchali společně. Oba byli námořníky a před několika lety si v Šanghaji nechali vytetovat na předloktí hvězdy. Asi před rokem se nějak nepohodli. Od té doby už nebyli pohromadě a policie v Los Angeles se domnívá, že usilovali jeden druhému o krk.“

Řekla: „Dougu, tohle jenom dodává lesku Larkinově kroku.“

Bezstarostně přikývl: „To jsou fakta,“ řekl. „Chcete přece fakta?“

„Ano, ale – chtěla bych uveřejnit skutečná fakta. Moc ráda bych odhalila, jak vás Larkin doběhl.“

„To čtenáře nezajímá,“ řekl. „Čtenáře zajímají fakta. Chtějí, aby byl vrah zatčen, a je jim jedno, kdo ho zatkl.“

„To si myslíte jenom vy.“

Selby pokračoval: „To bude prácička, připravit proces s Ribberem.“

„Proč, Dougu?“

„A. B. Carr,“ řekl.

„Co máte na mysli?“

„Do Talemanova těla byly vystřeleny dvě kulky. Jedna byla vystřelena přes oblek. Druhá byla vypálena do mrtvého těla. Každá by byla způsobila okamžitou smrt.“

„Ale Dougu, já tomu pořád nerozumím. Proč by někdo střílel podruhé?“

„Pravděpodobně,“ řekl, „kvůli šatům. Jestliže byl ten člověk ve chvíli, kdy byl zabit, nahý, tak někdo chtěl, abychom věřili, že měl v okamžiku, kdy padl výstřel, na sobě oblek; anebo jestli měl na sobě v době, kdy byl zastřelen, šaty, někdo chce, abychom se domnívali, že byl nahý.“

„Myslíte, že v tom má Carr prsty?“

„Je to náramně chytrá finta,“ řekl Selby vyhýbavě.

„Dougu, může advokátům takováhle lumpárna projít?“

„Jsou tím známí,“ řekl.

„Ale proč by si dali takovou práci a takhle riskovali jen proto, aby vás zmátli?“

Selby řekl: „Na to se ještě musím podívat. Uvědomte si, že člověk může být zavražděn jenom jednou. A uvědomte si také, že okresní prokurátor musí svůj případ prokázat nad veškerou oprávněnou pochybnost.“

Na očích jí bylo vidět, že pochopila. „Dougu, chcete říci, že Carr mohl použít té druhé kulky k tomu, aby věci zamotal a vy jste nemohl říci… abyste nemohl prokázat…“

„Nad veškerou oprávněnou pochybnost,“ připomněl Selby.

„Dougu, nemůžete přece dovolit, aby mu tohle prošlo. Prostě nemůžete.“

Selby řekl: „Moc toho nenadělám. Je to zvláštní případ a teď se ještě navrch semlela ta náležitost u Artrimových.“

„Myslíte, Dougu, že v tom má Carr prsty?“

„Nic tomu nenasvědčuje.“

„Dougu Selby, nenechte to na sobě.“

„Nenechám, milostivá paní.“

„Tak se pro mne stavíte asi za hodinu?“

„Hm-m, ale bude líp, když si to psaní necháte na potom. Možná že toho budete mít víc.“

Když odešla, spojil se Selby telefonicky s kriminálkou v Los Angeles. „Potřeboval bych půjčit kriminalistu,“ řekl, když se představil.

„Nemůžeme dost dobře posílat naše lidi mimo město, ledaže je to ve spojitosti s nějakou vraždou ve městě. Co potřebujete Selby?“

„Potřebuji udělat analýzu krevních skvrn. Pak potřebuji, aby prozkoumal otisky prstů, a především potřebuji někoho, kdo může prozkoumat automobil pod lupou a říci něco o tom, po jakých cestách jezdil.“

„Řeknu vám, jak by se to dalo zařídit. Můžeme vám poslat chlapíka, který tu a tam pro nás pracuje. Je to kriminalistický poradce a jmenuje se Victor Hawlins. Jak rychle ho potřebujete?“

„At přijede co nejrychleji,“ řekl Selby. „Řekněte mu, ať se hlásí v šerifově kanceláři, a tam už mu řeknou, co má dělat.“

„Bude tam kolem poledního,“ přislíbil policista.

Selby zavěsil a zavolal Brandona. „Mohl bys připravit služební vůz, že bychom asi tak za hodinu vyrazili do pouště?“ zeptal se.

„Máš nějaké avízo?“

„Spíš jen tušení,“ řekl Selby. „Budeme pryč asi čtyři hodiny. Krátce po poledni zavolá k tobě do kanceláře kriminalista, jmenuje se Victor Hawlins. Zařiď, aby ho dovedli do domu Artrimových.“

„Jak že se jmenuje?“

„Victor Hawlins.“

„O. K., Dougu. A my se sejdeme za hodinu?“

„Hm-m. Je to možné?“

„To je hotová věc,“ řekl Brandon.

Selby zrovna zavěsil, když ve dveřích se objevila Amorette Standishová a ohlásila, že v přijímací kanceláři čeká Sam Roper a že s ním chce mluvit.

„Uveďte ho,“ řekl Selby.

Sam Roper býval dříve okresním prokurátorem. Od té doby, co ho Selby v tvrdé a bojovné politické kampani vystrnadil, se tito dva muži neměli v lásce. Roper, který se vrátil k soukromé praxi, bral příležitostně kriminální případy a podněcoval pouliční kritiku Selbyho politiky a celého způsobu práce na okresní prokuratuře.

Roper, který si zjevně přál zachovat zdání společenského chování, podal okresnímu prokurátorovi ruku, popřál mu dobrý den a chvíli vedl všeobecný rozhovor.

Selby, který byl ve střehu, soupeřil s hostem v příležitostné zdvořilosti, nabídl mu židli, sám se také posadil a poslouchal ho

Roper řekl: „Před chvílí mi telefonovala pani Artrimová a požádala mě, abych zašel k ní do hotelového pokoje na malý rozhovor.“

„Ovšem,“ řekl Selby.

Roper pokračoval: „Podívejte se, Selby, máme samozřejmě rozdílné názory. Když jsem tu byl, řídil jsem tento úřad podle svého. Teď, když jste tu vy, spravujete jej po svém. To je v pořádku. To se samo sebou rozumí.“

„Ovšem,“ souhlasil Selby.

„Avšak je dosti neobvyklé, aby byla žena vypuzena ze svého vlastního domu, připravena o svůj automobil a vězněna v hotelu, a to vše bez jakéhokoli soudního řízení.“

„Je to neobvyklé,“ souhlasil Selby.

„Je to nezákonné,“ podotkl Roper.

„Kdyby byla paní Artrimová formálně zatčena,“ řekl Selby, „pro podezření z vraždy, nebo zadržena jako důležitý svědek, bylo by to zákonné. V podstatě by to bylo totéž a pro paní Artrimovou by to bylo mnohem nepohodlnější.“

„To je hrozba?“ ptal se Roper.

„Nikoli,“ ujistil ho Selby, „to je konstatování, o němž byste měl uvažovat.“

„Považuji to za hrozbu,“ řekl Roper.

Selby pokrčil rameny. Nacpal si dýmku, pokojně udusal tabák v hlavičce a škrtl zápalkou.

Roper řekl: „Informoval jsem paní Artrimovou, že tento postup je vysoce protiprávní. Požádala mě, abych nějak zasáhl.“

Selby řekl: „A důvodem toho, že přicházíte sem, místo abyste se obrátil na soud, je, že nechcete, aby věc došla tak daleko, že bych musel udělat formální kroky.“

Roper řekl: „Důvodem toho, že jsem přišel sem, bylo, dát vám příležitost, abyste to dal do pořádku dříve, než něco podniknu.“

Selby řekl: „Výborně, přišel jste sem, dal jste mi příležitost. A teď pokračujte a dělejte, co uznáte za vhodné.“

„Odmítáte tedy změnit nastalou situaci?“

Selby řekl: „V domě paní Artrimové je důkazní materiál, který považuji za důležitý. Tento materiál svědčí o tom, že byla na onom místě spáchána vražda. Pozval jsem poradce z kriminálky, aby tyto důkazní prostředky prozkoumal. Jakmile tento průzkum skončí, bude dům paní Artrimové vrácen. Do té doby zůstane všechno tak, jak je.“

Roper řekl: „To se mi nelíbí.“

Selby připustil: „To mě nepřekvapuje.“

„Nelíbí se mi váš postoj, Selby, a nelíbí se mi ani způsob, jak věci řešíte…“

Selby řekl: „Ve vězení sedí muž jménem Ribber. Byl zadržen pro podezření z vraždy. Tomu se také nelíbí můj přístup k věci. Se vší pravděpodobností se mu líbí ještě méně než paní Artrimové.“

Sam Roper spojil konečky prstů. Jeho pohled se setkal s pohledem Selbyho, přesunul se přemýšlivě na boty a pak se bleskově vrátil a upřel se na Selbyho. „Ale jistě nemáte žádný důvod k zabavení automobilu,“ řekl.

„Myslím, že mám.“

„Proč?“

„Považuji jej za důkaz.“

„Za důkaz čeho?“

„Důkaz zločinu, který vyšetřuji.“

„Jakého zločinu?“

„Zločinu vraždy.“

„Jakým eventuálním důkazem by mohl být automobil?“

„O tom nejsem ochoten diskutovat.“

Roper poposedl na židli, konečky prstů stále spojené. „Jistě,“ řekl, „jsou určité hranice toho, co hodláte dělat.“

„Nepochybně,“ souhlasil Selby.

„Možná že by se všechno dalo vyřídit přátelsky, kdybyste mi mohl říci něco určitého, co bych mohl předložit své mandantce.“

Selby řekl: „Kriminalista přijede mezi jednou a druhou odpoledne. Mohl by být hotov do pěti. Nevidím žádný důvod, proč by potom nemohla paní Artrimová dostat svůj vůz a vrátit se do svého domu, ledaže by mě to, co kriminalista zjistí, přimělo k formálnějšímu obvinění.“

Roper chvíli přemýšlel, pak odsunul židli. „Dobrá,“ řekl.

Jeho vstup do kanceláře byl provázen vnějšími projevy zdvořilosti. Odcházel bez jediného slova na rozloučenou, kráčel ke dveřím pln nevole, trhnutím, je otevřel a kvapně vyšel.

Selby si připravil pár věcí, dal Amorette Standishové nějaké pokyny a byl právě na odchodu, když zazvonil telefon. U aparátu byl A. B. Carr.

„Pokud jde o ten Ribberův případ, Selby,“ řekl Carr vlídně, „obžalovaný má nárok na okamžitý výslech. A já o něj žádám.“

„Jak rychle ho chcete?“

„Hned, jak to půjde.“

„Můžeme na něho podat trestní oznámení u soudu v pondělí,“ řekl Selby, „a stanovit datum předběžného výslechu.“

„To mi vyhovuje,“ řekl Carr, „jestliže bude předběžný výslech nejpozději v úterý v deset dopoledne.“

Selby řekl: „Dobrá, tak já to tak sjednám.“

„Dnes je sobota, poloviční svátek,“ podotkl Carr, „ale mohli bychom jít k soudu dnes dopoledne, všechno dohodnout a hned stanovit čas předběžného výslechu.“

Selby řekl: „Právě se chystám vypadnout na dnešní dopoledne z města. Uděláme to v pondělí.“

„Tak dobře. Poslyšte, Selby, dejte na mou radu a pustte ten případ k vodě. Poženete-li to dál, spálíte si prsty.“

Selby řekl: „Prsty mám popálené už z dřívějška, jsou na to zvyklé.“

Carrův smích byl přátelský a magnetický. „Dobrá, dobrá,“ řekl, „to patří k věci. Mimochodem, Selby, podávám na vás a na šerifa žalobu pro urážku na cti, zneužití právního postupu, nepovolenou prohlídku a falešné obvinění. Žádám odškodné padesát tisíc dolarů.“

„Kdy ji chcete podat?“ ptal se Selby.

„Někdy v první polovině týdne. Myslel jsem, že byste se mohl ujmout doručení úředních listin a věc nějak urychleně vyřídit.“

Selby řekl: „Dejte mi vědět, až žalobu skutečně podáte, a pak se o tom domluvíme.“

Carr řekl: „Prima, Selby. To je čistě obchodní záležitost. Nemohu vám, mládenci, dovolit, aby vám takovýhle nesmysl prošel. Musím brát ohled na svou prestiž a profesionální postavení. To patří do hry, chápete?“

Selby řekl: „Jistě, a kdybych já proti vám soudně zakročil pro podplácení nebo pro křivé svědectví, tak zase vy pochopíte, že musím brát ohled na svou prestiž a že je to čistě obchodní záležitost, bez nepřátelských pocitů na obou stranách.“

„Máte v úmyslu zažalovat mě na základě takového obvinění?“

Selby řekl: „To nevím. Říkal jsem jenom, že kdybych to udělal, rád bych, abyste pochopil mou situaci.“

Carr se srdečně zasmál a řekl: „Vy víte, Selby, že vás mám rád. Byl bych moc rád, kdybyste byl ve městě, kde bychom mohli zkřížit kordy častěji. Myslím, že bych ve vás našel důstojného protivníka. Tak na viděnou v pondělí dopoledne u soudu.“

Selby zavěsil, řekl Amorette Standishové, že se vrátí až k večeru, a šel za Rexem Brandonem, který čekal v úředním voze na služebním parkovišti za soudní budovou. Zastavili se pro Sylvii Martinovou a s očima upřenýma na tachometr vyrazili k hlavní dálnici přes poušt.

Hovořilo se málo. Ve voze panovalo napětí. Šerif vedl rychle vůz vzhůru do kopce, z kraje pomerančů do země jablek, a pak zase zvolna dolů po mírně klesajícím svahu mezi horami se sněžnými čepicemi, kde se náhle úrodný kraj měnil ve vyprahlou poušt. Cesta byla rovnější a šerif přidal plyn. V místě, kde z dálnice odbočovala pouštní cesta, tachometr ukazoval přesně 41,6 míle.

Selby si poznamenal číslo a spokojeně pokyvoval. „Počítej, že asi půldruhé míle je od soudní budovy k jejímu domu na Orange Grove Heights,“ řekl.

Šerif sjel z dálnice a odbočil doleva na hliněnou cestu. Selby řekl: „Jeď prosím tě co nejpomaleji, Rexi. Sylvie, vy se dívejte na jednu stranu a já se budu dívat na druhou.“

Brandon řekl: „Kdyby byl nějaký vůz odbočil z cesty nebo couval, aby se mohl otočit, tak bychom to poznali. V téhle půdě se stopa udrží i několik dnů, i když tu fouká vítr.“

Vůz se plazil dál. Když začal motor jít nepravidelně, Brandon zařadil dvojku. Začal hlásit údaje na tachometru. „Jedna míle od odbočky,“ řekl, a po chvíli: „Jedna míle, dvě desetiny; jedna a čtyři desetiny.“

Tachometr ukázal rovné dvě mile. Brandon odtrhl oči od cesty, vinoucí se před ním, a kvapně pohlédl na Selbyho.

Okresní prokurátor seděl bez hnutí. Oči mu mrkaly, jak se díval do sluncem zalité, třpytící se pouště a pozoroval zemi podél cesty. Šerif obrátil svou pozornost opět na tachometr. Už nehlásil desetiny. Řekl mdlým, bezbarvým hlasem: „Tři míle,“ a pak, o chvíli později, „čtyři míle.“

Na páté míli zastavil. „Tak co, synu?“ zeptal se.

„Ještě jednu míli,“ řekl Selby.

Plazili se ještě jednu míli, ale nic se nepřihodilo.

Selby řekl: „Před námi to vypadá jako křižovatka. Dojedeme tam, obrátíme a pojedeme zpátky. Sylvie, stůjte na jednom stupátku, já budu stát na druhém. Tak dohlédneme až dolů na okraj cesty.“

Vypadalo to, že Sylvia Martinova potlačuje slzy zklamání. „O. K., Dougu.“

Šerif na křižovatce zacouval a obrátil vůz. Zvolna vyjeli. Sylvia vykročila a stoupla si na levé stupátko. Doug Selby stál na pravém.

Zpátky se vůz plazil po cestě hlemýždím tempem. Pražilo do něho žhavé pouštní slunce, takže uvnitř bylo jako v peci. Prach, který kola zvedala, vířil kolem vozu a dral se zklamané trojici do nosu.

Zdálo se, že Selby toto nepohodlí vůbec nevnímá. Stál na stupátku, paži ovinutou kolem rámu dveří, o nějž se opíral. Brandon zařadil nízkou rychlost a pomaličku se sunul kupředu, jen o málo rychleji než krokem.

Po chvíli, která se zdála být věčností, se vůz doplazil zpátky na místo, kde se cesta mírně svažovala k dálnici.

„Tak co?“ zeptal se Brandon.

Selby otevřel dvířka, vklouzl na přední sedadlo a kývl na Sylvii.

„O. K., Rexi,“ řekl. „Tak tohle nám nevyšlo.“

Sylvia Martinova řekla: „Nemyslíte, Dougu, že by se nějaká stopa našla přímo na jejím autu?“

„V to doufám,“ řekl Selby. „Zastavíme se tamhle v tom městě, něco sníme a zavoláme do Madison City. Nechal jsem tomu kriminalistovi vzkaz, aby se nejdříve podíval na vůz.“

Oběd probíhal převážně ve sklíčeném tichu. Sylvia Martinova se tu a tam pokusila o konverzaci, ale její snaha ztroskotávala na Brandonově neochotě a Selbyho soustředěném přemýšlení. Po jídle zavolal Selby do Madison City. Vytočil číslo vily Artrimových, telefon zvedl Bob Terry a Selby ho požádal, aby zavolal kriminalistu.

Okresní piokurátor řekl: „Tady je Selby. Jsme v poušti a hledáme eventuální stopu. Můžete nám říci něco o tom voze?“

„Nic zvláštního,“ řekl kriminalisla. „Vozem se jelo po cestě, která má nový, ještě měkký koberec. Na spodku blatníku ulpěly částečky slepené hlíny. Nedělal jsem podrobnou analýzu, ale vypadá to spíš tak, jako by vůz jel po čerstvé objížďce než po rozestavěné dálnici. Kromě těchto stop nejsou na voze žádné známky toho, že by sjel z upravené cesty.“

Selby řekl: „Děkuji. Vidím, že jsme na špatné stopě. A co ta krev?“

„To je lidská krev,“ řekl kriminalista. „Byl učiněn pokus smýt skvrny na podlaze vodou. Se stříkanci na zdi se nedělalo nic. Budí to dojem, že se někdo pokoušel odstranit krvavé skvrny na podlaze, ale nechal toho. Pracuji teď se šerifovým zástupcem na těch otiscích prstů.“

Selby řekl: „O. K. Dělejte, co je ve vašich silách. Kdybyste vymyslel ještě nějakou jinou zkoušku na ten vůz…“

„To bych nevymyslel,“ řekl kriminalista. „Prohlédl jsem ho celý kousek po kousku.“

„Bylo v něm převáženo tělo?“

„Nevim. Něco se vzadu vezlo. Bylo to zabalené do vlněné pokrývky. Ta pokrývka měla zelené, červené a žluté pruhy – pokrývka, jaké vyrábí Hudson Bay Company.“

„Nemůžete říci, jestli to bylo tělo?“

„Ne, ale nějaký ranec to byl, zabalený do pokrývky, kterou jsem vám popsal. Jsem si úplně jistý, že je to pokrývka od Hudson Bay Company, protože jsem si všiml, že na posteli v pokoji paní Artrimové jsou dvě pokrývky od této firmy.“

Selby řekl: „Díky. Udělejte, co se dá. Přijedu za vámi asi tak za hodinu.“

Zavěsil a vracel se ke stolu, kde seděli v úzkostlivém očekávání šerif Brandon a Sylvia Martinova.

„Jsme vedle,“ řekl. „Vůz jel po nějaké čerstvě položené cestě. Kromě této objížďky zřejmě neopustil udržované cesty.“

Brandon přemýšlivě svraštil čelo. „Nevzpomínám si, že by byla někde objížďka,“ řekl, „alespoň ne v okruhu čtyřiceti mil…“

„Kriminalista dělá analýzu půdy. Až se vrátíme, zavolej do autoklubu, šerife, a zjisti, jak je to s těmi cestami. Pokusíme se sehnat někoho ze správy silnic, aby prověřil každé místo v okruhu pětačtyřiceti mil, kde je čerstvě položená cesta. To by nám mělo vyjít.“

Sylvia Martinova natáhla ruku přes stůl a položila ji s povzbudivým stiskem na ruku Selbyho.

„Je mi to moc líto, Dougu,“ řekla.

Zazubil se: „Není proč,“ řekl. „Jsme teprve na začátku.“

Kapitola 11

V soudní síni, zaplněné do posledního místa, vládla atmosféra napjatého očekávání. Po Madison City se šeptalo, že Selby uvízl v pasti, kterou mu nastrojil vynalézavý obhájce ve věcech trestních, jehož jméno bylo v metropoli příslovečně známé.

Selby seděl u jednoho stolku pro zástupce procesních stran. Pár kroků za ním, hned u zábradlí, které odděluje publikum od prostoru, vyhrazeného pro zástupce stran, seděl bez hnutí šerif Brandon. A. B. Carr, na něhož se upínaly všechny pohledy a jehož zřejmě těšila pozornost, kterou budil, se usadil u druhého stolku a po boku měl Petera Ribbera, culícího se v samolibém uspokojení. Za zády právníků se nabitým sálem nesl šepot.

Soudce Faraday, smírčí soudce, který měl vést předběžné líčení, vstoupil do soudní síně, zjevně okouzlen pocitem vlastní důležitosti, a usedl za soudcovský stůl. Šepot, přidušené chichotání a šum v soudní síni vystřídalo napjaté ticho, plné očekávání.

Soudce Faraday řekl: „Na tuto dobu byl včerejší dohodou stanoven předběžný výslech v trestní věci stát Kalifornie versus Peter Ribber.“

Selby pokývl a řekl: „Obžaloba je připravena.“

Carr udělal svou dlouhou pravicí gesto, do něhož zahrnul obžalovaného i soudní dvůr. „Připraven za obhajobu, Vaše Ctihodnosti,“ řekl, a z pouhého sdělení se mu podařilo udělat drama.

Selby se ujal své povinnosti s pocitem pěstního zápasníka, který si jde doprostřed ringu pro jistou porážku. Odedávna platí, že žalující okresní prokurátor, nacházející se v jeho situaci, má prokázat, že byl spáchán zločin, předložit dostatek důkazů, aby byl oprávněný důvod k domněnce, že obžalovaný je vinen, a s tím se spokojit. Jít dál by znamenalo ukázat karty obhajobě. A právní zástupce obžalovaného by měl možnost podrobit křížovému výslechu jeho svědky dvakrát, jednou při předběžném řízení a pak znovu při procesu.

Tento postup byl dán zvykem, právě tak jako podobná řada působivých precedentů určila postup zástupce obhajoby. Taktikou obhajoby je roztrhat svědka obžaloby na kusy, přimět okresního prokurátora, aby předložil důkazy, které se vší určitostí spojují obžalovaného se zločinem, dát obžalobě na srozuměnou, že jeho mandant se posadí na lavici obžalovaných ve svém vlastním zájmu, a konečně snažit se vyprovokovat okresního prokurátora, aby předložil všechny důkazy, které má. Pak se v poslední minutě advokát obžalovaného usměje a řekne: „Vaše Ctihodnosti, obžalovaný nemá žádný důkazní materiál, který by nyní předložil.“

A toto vše bylo skutečně součástí právnické šachové partie, kterou hráli a v níž všechna pravidla, všechny výhody byly na straně oné magnetické osobnosti se smyslem pro dramatičnost, „starého A. B. C“.

„Mým prvním svědkem je,“ oznámil Selby, „paní Rita Artrimová.“

Přistoupila blíže, protože věděla, že není zbytí. Zvedla ruku a byla vzata do přísahy; a jak ji odříkávala, z očí jí sršelo nepřátelství k okresnímu prokurátorovi. To je ten člověk, který se jí snaží přišít vraždu. Teď by se mohla kdykoli octnout v situaci obžalovaného, být vystavena veřejnému posměchu a opovržení a hledět na to, jak její starý otec a matka sedí stoicky v první řadě, tváře mají jakoby vytesané z kamene, bez výrazu, lhostejné a jejich duše jsou sevřené a srdce zlomená…

„Posaďte se do svědeckého křesla,“ poučil ji soudce Faraday.

Selby jí ihned rázně začal klást věcné otázky. „Jste Rita Artrimová, vdova po Jamesi C. Artrimovi?“

„Ano.“

„Kde bydlíte?“

„V čísle 2332 na Hlavní třídě na Orange Grove Heights.“

„Kdo byl sedmého tohoto měsíce s vámi v tomto domě?“

„Můj tchán Frank W. Artrim a jeho ošetřovatelka, slečna Ellen Saxova.“

„Upamatujte se na situaci časně ráno sedmého tohoto měsíce,“ řekl Selby. „Povšimla jste si něčeho neobvyklého?“

„Povšimla.“

„Co to bylo?“

„Slyšela jsem tajemné zvuky,“ řekla.

„Můžete říci, co to bylo za zvuky?“

„Nijak zvlášt. Probudily mě.“

„Můžete ty zvuky všeobecně popsat?“

„Byl to rachotivý zvuk, jako kdyby někdo vlekl něco těžkého na nějakém válečku.“

„Co jste viděla?“

„Vstala jsem a šla jsem k oknu.“

„Co jste viděla?“

Řekla: „Byla noc, ale hvězdy jasně svítily. Viděla jsem předměty v hlavních obrysech. Vyklonila jsem se z okna a podívala jsem se dolů na travnatý pás mezi mou vilou a okrajem strže.“

„Co jste tam viděla?“

„Viděla jsem neoblečenou postavu.“

„Ta postava byla nahá?“

„Ano.“

„Víte, jestli to byl muž nebo žena?“

„Neviděla jsem ji zcela zřetelně. Ale soudím, že to byl muž.“

„Co dělal ten muž?“

„Obcházel kolem domu. Sledovala jsem ho, dokud nezmizel u hlavních dveří. Čekala jsem, byla jsem téměř přesvědčená, že zazvoní, ale pak jsem ho viděla, jak jde zase zpátky. Pak zamířil k průčelí a tentokrát jsem slyšela zvláštní zvuk, jako kdyby někdo přejížděl rychle hůlkou po mříži.“

„Co jste dělala?“

„Zavolala jsem na policii a oznámila jsem, co jsem viděla.“

„Kolik bylo hodin?“

„To přesně nevím.“

„Co se dělo dál?“

„Vrátila jsem se k oknu a dívala se.“

„Viděla jste zase toho člověka?“

„Ne.“

„Vidíte z vašeho okna na dům, který sousedí s vaším na severu a který patří panu A. B. Carrovi, advokátovi, jenž zastupuje obžalovaného na tomto přelíčení?“

„Nikoli, z mého okna ne. Můj pokoj je na druhé straně.“

„Událo se té noci ještě něco neobvyklého?“

„Slyšela jsem policejní vůz, když jel do kopce. Muselo to být asi tak za deset minut poté, co jsem telefonovala. Pak jsem uslyšela výstřel.“

„Odkud se nesl ten výstřel?“

„Odněkud ze severu, z blízkosti strže.“

„Můžete nám říci přesný čas?“

„Bylo to někdy mezi druhou a půl třetí ráno.“

Selby řekl Carrovi: „Můžete klást otázky.“

Carr řekl pln pochopení: „Ale to jste se musela strašně vylekat, paní Artrimová?“

„To ano,“ souhlasila.

„Váš pokoj je v prvním patře, že?“

„Ano.“

„Takže na tu postavu, kterou jste viděla, jste hleděla shora, že?“

„Ovšem.“

„Nejste si zcela jista, že ta postava byla nahá, viďte?“

„Jak to? Myslím, že to byla postava nahého muže. Viděla jsem bílé tělo.“

„Ale to mohl být přiléhavý oblek, jaký se nosí na Palm Beach, nemyslíte?“

„To mohl,“ řekla váhavě. „Ale myslím, že nebyl.“

„Říkáte, že jste slyšela výstřel.“

„Ano.“

„Jen jeden?“

„Jeden.“

„A proč jste si myslela, že to byl výstřel?“

„Prostě, prostě – to vím, že to byl výstřel.“

„Slyšela jste už někdy podobný zvuk způsobený výstřelem z kulovnice?“

„Byl to jiný zvuk.“

„Nebo z pušky?“

„Ne. Byla to rána z pistole.“

„Slyšela jste někdy zvuk, který vydá těžký náklaďák, když se předčasně vznítí plyn?“

„Ano.“

„A slyšela jste petardy, které se vypalují 4. července?“

„Ano.“

„Domníváte se, že tu je určitá gradace zvuků, určitý osobitý rozdíl, který vám umožňuje odlišit ránu z revolveru od výstřelu z kulovnice a z malorážky, zvuku petardy, rakety a předčasně vzníceného plynu ve výfuku?“

„Myslím, že je.“

„A toto byl výstřel z revolveru?“

„Ano.“

„A vy nevíte, kde byla ta nahá postava, když došlo k výstřelu?“

„Ne.“

„Nevíte, kdo vystřelil?“

„Ne.“

Carr se usmál a řekl: „Myslím, že to je všechno, paní Artrimová. Velice vám děkuji. Ledaže byste nám mohla po zralé úvaze říci, podle zvuku výstřelu, značku revolveru, z něhož výstřel vyšel. Myslím, že kdybyste mohla, tak byste nám tuto informaci jistě dala k dispozici.“

Smích v soudní síni paní Artrimovou zaskočil. Seděla chvíli jako omráčená, pak zrudla, vyskočila z křesla a rozzlobeně se vrátila mezi publikum.

Selby předvolal jako dalšího svědka Roberta Peala, jednoho z policistů z pohotovostního vozu, jehož výpověď se týkala doby, kdy přijal hlášení, času, který potřeboval k tomu, aby dojel k vile paní Artrimové na Hlavní třídu, a přesného času, kdy policisté viděli záblesk a slyšeli výstřel.

Carr na něho neměl žádné otázky.

Selby dal příležitost Ottovi Larkinovi, aby se zaskvěl ve světle ramp, a povolal ho jako svědka, aby uvedl přesné místo, kde bylo tělo nalezeno, a popsal, kdy a jak bylo nalezeno.

Larkin, dmoucí se důležitostí, byl svědkem obžaloby, a když ho Selby předal Carrovi ke kontrolním otázkám, bylo jasné, že policejní náčelník dychtí po tom, aby advokáta usadil.

Carr pohlížel na pupkatého náčelníka policie s úsměvem. „Pane náčelníku,“ řekl, „v jaké poloze bylo tělo, když jste je poprvé spatřil?“

„Bylo tak nějak skrčené na jednom boku.“

Carr předstíral, že nerozumí. „Skrčené a na jednom boku?“ opakoval hloubavě. „To mi mnoho neříká, pane náčelníku. Uvažuji o tom, jestli byste dovedl polohu mrtvého těla znázornit. Ukažte mi přesnou polohu, v jaké se tělo nacházelo, když jste je poprvé uviděl.“

Larkin návnadu spolkl. Vstal ze svědeckého křesla a řekl: „Mrtvola ležela na boku. Kolena měla zdvižená vzhůru asi takto… asi… takto…“

Bylo velice pravděpodobné, že od té doby, co policejní náčelník dělal gymnastiku, uplynulo mnoho vody. Pokoušel se předvést polohu hubeného těla, skrčeného a nacpaného do malého prostoru, avšak díky přebytečným kilům vyvolala jeho produkce v publiku takové veselí, že je nemohl utišit ani soudce Faraday, a to ani pohrůžkou, že nechá vyklidit soudní síň.

Konečně řekl A. B. Carr, který se usmíval od ucha k uchu a oči si vytíral kapesníkem na důkaz nelíčeného veselí: „Dobrá, pane náčelníku, myslím, že to už chápu. Buďte tak laskav a vraťte se, prosím, na lavici svědků.“

Larkin, který zrudl rozpaky a kypěl vztekem, zaujal opět důstojnější pozici.

Carr řekl: „Takže, když jste poprvé mrtvého spatřil, neviděl jste žádnou ránu způsobenou střelou. Je to tak, pane Larkine?“

Larkin řekl: „To tedy není.“

Carr vypadal, jako že je v rozpacích. „Pane Larkine, nechci vás poplést. Chci uvést vaše svědectví do protokolu přesně tak, jak je podáváte, ale jak jsem vyrozuměl, střelnou ránu – možná že bych měl říci střelné rány – měl mrtvý na pravé straně, kousek od středové linie. Je to tak?“

„Správně.“

„Pokud vím, tak střely vnikly dovnitř a nenašly se žádné otvory, jimiž by vyšly ven?“

„Ne.“

„A vy jste stál nad ním?“

„Ano, pane.“

Carrův hlas teď zazněl vítězoslavně: „Pak mi tedy laskavě vysvětlete,“ řekl, „jak jste mohl vidět střelné rány, když jste se díval dolů na levý bok mrtvého?“

Larkin rovněž zvýšil hlas. „Jenom to nepřekrucujte,“ vyprskl. „Nedíval jsem se dolů na levý bok. Tělo leželo pravým bokem nahoru a bylo trochu nadzvednuté.“

Na tváři obhájce se objevil výraz naprosté nedůvěry, výraz, který by byl ke cti i tomu nejslavnějšímu mistrovi filmového plátna. „Leželo tak, že nahoře byla pravá strana?“ zeptal se. „Ano a v tomhle mě taky nemůžete poplést.“

„Milý pane,“ řekl Carr, „já se vůbec nesnažím vás poplést. Snažím se, aby byl protokol srozumitelný. Snažím se z vás dostat takové svědectví, které by dávalo smysl.“

„Tak dobře poslouchejte a hned vám to dá smysl,“ řekl Larkin sveřepě.

„Ale vždyt jste si právě před chvílí,“ řekl Carr vstávaje a zdvihaje svůj dlouhý ukazovák dramaticky nad hlavu, „když jsem vás požádal, abyste předvedl, v jaké poloze jste mrtvého našel, tamhle lehl na zem…“ Carr udělal působivou pauzu a zapíchl ukazovák dramaticky vyhroceným gestem přesně na místo, kde před chvilkou ležel Larkin, „a snažil jste se zdvihnout kolena a lehnout si na pravý bok, takže jste měl nahoře levý bok.“

„Snažil jsem se zdvihnout kolena,“ řekl Larkin rozhořčeně.

„Všiml jsem si,“ podotkl Carr a jeho suchý neosobní humor vyvolal v soudní síni bouři smíchu. Když smích ustal, pokračoval vážně: „Ale kromě toho, že jste se snažil zvednout kolena, jste se také pokoušel znázornit přesnou polohu těla ve chvíli, kdy jste je poprvé viděl.“

Larkin se trochu zabreptal: „Když se člověk snaží zvednout kolena, začne se kutálet a jaksi se musí převalit na jeden bok.“

„No a?“

„Prostě já jsem se nijak zvlášt nesnažil převrátit se na ten bok, na kterém ležel mrtvý. Pokoušel jsem se zvednout kolena tak, jak je měl on, a přitom jsem se tak nějak převalil na pravý bok.“

„Ale teď říkáte, že mrtvý ležel na levém boku a pravý měl nahoře.“

„No jo, nějak tak.“

„A bylo by bývalo pro vás stejně snadné lehnout si na zem částečně na levý bok tak, aby byl nahoře pravý bok, jako lehnout si na pravý bok a vystrčit levou stranu?“

„Řekl bych, že ano.“

„Takže tedy, když jste zaujal polohu přesně opačnou, než v jaké jste viděl mrtvého, jste mě chtěl zmást?“

„Já se jenom snažil zvednout kolena.“

„Ale já jsem vás žádal, abyste si lehl na zem a předvedl přesnou polohu mrtvého těla.“

„No a to jsem udělal,“ rozkřikl se Larkin.

Carr si s jistou dávkou přehánění vyčerpaně povzdechl. Posadil se a řekl se známkami únavy v hlase: „Tak se na to podívejte, náčelníku, teď už zase vypovídáte, že vaše poloha na podlaze byla správná. A přitom jste před chvilkou řekl, že nebyla správná. Tak jak to tedy bylo? Byla správná, nebo nebyla?“

„Byla správná, pokud jde o má kolena.“

„Chtěl jste, abychom pochopili, že mrtvý měl kolena ve stejné výši jako vy.“

„Já jsem je ale nedostal tak vysoko, jak je měl ten mrtvý.“

„Takže poloha kolen nebyla správná. Je, to tak? A vaše poloha na podlaze, pokud jde o to, na kterém jste ležel boku, také nebyla správná. Je to tak?“

„Já… Já… Já nevím.“

„Vy nevíte?“ zvolal Carr nedůvěřivě. „Nejste přece nedoslýchavý, pane náčelníku?“

„Ne.“

„Slyšíte mé otázky?“

„Ano.“

Carr řekl tónem, jímž naznačoval svůj duševní chaos: „Žádal jsem vás výslovně, abyste na podlaze zaujal stejnou polohu, jakou měl mrtvý, když jste jej poprvé viděl. Řekněte mi, pramenil snad váš nezdar z úmyslu mě zmást?“

„To nebyl žádný nezdar. Já to přece udělal.“

„Kolena jste neměl ve správné poloze.“

„Nedostal jsem je tak vysoko.“

„A lehl jste si úmyslně na druhý bok.“

„To není pravda.“

„Ale mrtvý ležel na levém boku, že?“

„Ano.“

„Takže se vám nepodařilo zaujmout na podlaze polohu, kterou zaujímal mrtvý?“

Larkin řekl: „Udělal jsem, co jsem mohl. Člověk nemůže myslet na všechny věci najednou.“

„Na které všechny věci?“

„Na to, jak ten chlap ležel.“

Carr se tvářil, jako by udělal zajímavý vědecký objev, a hlasem, z něhož vyzařoval přátelský zájem, se zeptal: „Ach, myslím, že začínám chápat. Když jsem vás požádal, abyste zaujal pozici, ve které se nacházel mrtvý, myslel jste náhodou na kolena, a tak jste se soustředil úplně na to, v jaké poloze měl mrtvý kolena. Kdyby vás bylo napadlo, na kterém boku mrtvý ležel, byl byste se soustředil na to. Ale nemůžete podržet v mysli obě věci zároveň, a proto nemůžete ukázat obojí naráz. Je to tak?“

„Ne, není to tak,“ zařval Larkin.

„Ale domníval jsem se, že jste to právě řekl. Řekl jste, že nemůžete myslet na všechny věci – na dvě věci, abych byl přesný – najednou. Řekl jste to, pane náčelníku?“

Larkin chvíli uvažoval a pak řekl: „Byla to spousta věcí.“

„Ach, promiňte,“ řekl Carr. „Jaké další věci?“

„Především poloha rukou.“

Carr řekl: „Mrtvý pevně svíral oběma rukama kolena. Chápu.“

„Tak to zrovna ne,“ řekl Larkin vítězoslavně. „Ruce měl zaťaté a složené na prsou.“

Carr opět jenom stěží potlačoval výraz krajní nedůvěry. „Rozumím dobře, že říkáte, že muž měl ruce zataté a přitisknuté ke hrudi?“

„Ovšem, tak jsem to řekl.“

„Ale před chvílí, když jste byl na zemi, vzpomínáte si, tak jste si přece rukama pevně držel kolena?“

„Musel jsem je přece nějak udržet nahoře.“

„Kolena?“

„Ano, kolena.“

„Ale… ach ovšem, chápu, náčelníku. Vy jste se prostě pokoušel vyzvednout kolena vzhůru. Je to tak?“

„Ano.“

„Takže vy jste se nesnažil dát ruce do té polohy, v jaké je měl mrtvý?“

„No… no, to ne.“

„Takže vlastně bylo potřeba pamatovat na tři věci a ne na dvě? Nešlo jen o to, dostat nahoru nohy. Šlo také o polohu těla a ještě o ruce. Mám pravdu?“

„Správně.“

„A vám nešlo zvednout kolena do té výše, jak je měl mrtvý?“

„Ne tak docela. Nemohl jsem je tam dostat.“

„A ruce jste neměl ve správné poloze?“

„Ne.“

„A neležel jste na stejném boku jako mrtvý? Je to tak?“

„No… tedy, ovšem.“

„A správnou polohu jste nedokázal zaujmout proto, že jste nemohl myslet na všechny tři věci najednou. Je to tak?“

„Tedy, takhle bych to zrovna neformuloval.“

„Ale pane náčelníku, já se snažím jen citovat vaše slova. Domníval jsem se, že jste před chvílí říkal, že se vám to nepodařilo proto, že jste nemohl myslet na všechny tři věci najednou. Měl jste myslet na tři věci: na polohu kolen, polohu rukou a polohu těla, ležícího na boku. A jak nyní z vaší svědecké výpovědi zjištuji, udělal jste všechny tři věci špatně… Myslím, že je to všechno.“

Larkin, brunátný hněvem, se snažil vymyslet nějakou příhodnou odpověď, ale nic ho nenapadlo. Soudce Faraday řekl: „Výslech je u konce, náčelníku. Můžete opustit lavici svědků.“

„Zavolejte Jamese Praguea,“ řekl Selby.

James Prague, vysoký štíhlý muž, předstoupil a byl vzat pod přísahu. Protože vyslechl křížový výslech Otty Larkina, vyslal mstivý a bojácný pohled směrem, kde seděl advokát, jehož zájem o výpověď tohoto svědka byl čistě projevem zdvořilosti.

Když Prague vystoupil na stanoviště svědků, Selby se ho zeptal: „Jmenujete se James Prague? Bydlíte v Madison City, v ubytovnách na Vyhlídce?‘

„Ano, pane.“

„Vaše zaměstnání, pane Prague?“

„Jsem příslušníkem madisonských policejních sil.“

„V jaké funkci?“

„Noční řidič pohotovostního vozu.“

„A v této funkci jste byl ve službě tento měsíc sedmého?“

„Ano.“

„Váš věk, pane Prague?“

„Osmadvacet.“

„ Vzpomeňte si, prosím, na dobu kolem druhé ráno sedmého tohoto měsíce. Měl jste důvod jet na Orange Grove Heights?“

„Ano, pane, měl.“

„Co to bylo za důvod?“

„Dostali jsme pokyn z dispečinku – vysílačkou, víte? Volali náš vůz a řekli, že v okolí čísla 2332 na Hlavní třídě na Orange Grove Heights je nějaký pobuda.“

„Co jste udělali?“

„Hned jsme tam jeli.“

„V kolik hodin jste dostali pokyn?“

„Sedm minut po druhé.“

„Víte, kolik bylo hodin, když jste přijeli na místo?“

„Ano, pane. Dvanáct minut po druhé.“

„Slyšel jste nebo viděl jste něco neobyčejného?“

„Slyšeli jsme výstřel a viděli jsme záblesk, jaký by mohla způsobit střelná zbraň.“

„V kolik to bylo hodin?“

„Dvanáct minut po druhé.“

„Odkud přicházel ten záblesk?“

„Odněkud ze severní strany strže, mezi budovami číslo 2332 a 2419 na Hlavní třídě na Orange Grove Heights. Bylo to blíže číslu 2419.“

Selby řekl: „Můžete klást kontrolní otázky.“

Carr řekl: „Nemám žádné otázky.“

„Dalším svědkem je Frank Carter,“ oznámil Selby.

Carter předstoupil a byl vzat do přísahy. Uvedl své jméno, adresu, stáří šestadvacet let a na dotaz po zaměstnání uvedl, že je policista a jezdí s pohotovostním vozem, řízeným vysílačkou, přes den.

„Měl jste důvod jet sedmého tohoto měsíce na Orange Grove Heights?“

„Ano.“

„V kolik hodin?“

„V jedenáct čtyřicet jedna – přesně devatenáct minut před polednem.“

„A co vás tam přivedlo?“

„Dostali jsme policejní hlášení, že několik kluků, kteří si tam hráli, našlo mrtvého člověka.“

„Jeli jste tam hned?“

„Ovšem.“

„A nalezli tělo?“

„Ano.“

„Kde bylo to tělo?“

„Ve strži, na severní straně, padesát stop od domu zde přítomného pana Carra.“

„Domu číslo 2419 na Hlavní třídě?“

„Ano.“

„V jaké pozici jste našli to tělo?“

„Leželo dole ve strži, celé skrčené. Kolena měl mrtvý pod bradou a zaťaté ruce na hrudi a ležel částečně na levém boku, takže pravý bok byl nahoře. Bylo možno vidět, kam byl zasažen.“

„Co jste ještě našli?“

„Hned v té chvíli nic, ale o chvíli později jsme našli zbraň.“

„Ukážu vám kolt osmatřicítku a zeptám se vás, je-li to ta zbraň.“

„Ano. Je to ona.“

„Kde ležela tato zbraň?“

„V křovíčku nahoře u strže.“

„Jak daleko od těla?“

„Asi tak patnáct stop. Byla téměř přímo nad místem, kde leželo tělo.“

„Můžete klást otázky,“ vyzval Carra Selby.

Carrův hlas byl zdvoíilý. „Mohl byste nám,“ řekl, „tady na podlaze ukázat přesnou polohu ležícího těla?“

Mladý muž se štíhlým pasem, pružný, se ihned snesl k zemi, položil se na levý bok, ruce zatal v pěsti a položil na prsa a kolena zvedl tak, že se téměř dotýkala brady.

„Děkuji vám,“ řekl Carr. „Můžete se vrátit na lavici svědků.“

Když se Carter opět usadil ve svědeckém křesle, řekl Carr: „Byla to přesná poloha, v níž jste našli mrtvé tělo?“

„Ano,“ řekl policista tónem člověka, který si myslí: „Co bys ještě chtěl?“

Carr sklonil na znamení hluboké zdvořilosti hlavu. „Konstatuji,“ řekl, „že jste sevřel pěsti a položil je na hruď, že jste skrčil kolena a že jste si lehl na levý bok, takže pravý byl částečně nadzvednutý.“

„Ovšem,“ řekl policista, „to je přesně ta poloha, v níž bylo tělo nalezeno, a to je to, co jste ode mne žádal.“

„Správně,“ řekl Carr. „Vám nedělalo žádné potíže pamatovat na všechny tři věci, že?“

„Ne.“

Carr řekl přátelsky: „To rád slyším. Nemyslel jsem, že v otázkách, které jsem položil náčelníku policie, bylo něco nepoctivého.“

Selby řekl: „ Jestli soud dovolí, vznáším námitku proti poznámkám obhajoby. Měla by se omezit na otázky svědkovi a sdělení soudu.“

„To je správné,“ řekl soudce Faraday.

„Prosím soud za prominutí,“ řekl Carr zdvořile. „Byl to nechtěný přestupek vyvolaný čistě tím, že v chování policejního náčelníka Larkina bylo cosi, co ve mně vyvolalo obavu, že mohlo být nepoctivé žádat od muže průměrné inteligence, aby udělal něco, co vyžaduje pamatovat na tři věci najednou, ale s potěšením se dovídám, že jsem z toho nečestně netěžil.“

Soudce Faraday se usmál.

Carr řekl: „To je vše,“ a obraceje se k Selbymu, dodal: „Velice inteligentní svědek, pane Selby.“

Selby se proti své vůli musel usmát, jak chytře Carr nasypal pepře do ran na duši, které utrpěl policejní náčelník.

Jeho dalším svědkem byl Bob Terry jako specialista na otisky prstů, který identifikoval otisky na revolveru, konstatoval, že se shodují s otisky na kartě a patří obžalovanému v tomto případu, a potvrdil, že na tomto revolveru byly nalezeny otisky obžalovaného.

Protože měl Selby k dispozici kriminalistu z Los Angeles, nežádal po něm, aby identifikoval kulku. Carr ho propustil bez kontrolních otázek.

Dalším svědkem byl Victor Hawlins, kriminalista z Los Angeles. Když uvedl své jméno, věk, povolání a místo bydliště, zeptal se ho Selby na jeho kvalifikaci; po několik následujících minut pak svědek, malý muž se silnými rty, tmavým knírem a vypoulenýma modrýma očima za kostěnými brýlemi, uváděl seznam svých kvalifikačních předpokladů, počínaje univerzitou, po níž následoval kurs daktyloskopie, studia balistiky, kurs mikrofotografie, rok soudního lékařství, kurs aplikované fyziky, dále jakási dodatečná postgraduální práce z oboru kriminologie na jedné východní univerzitě, doplněná pěti lety domácí praxe v různých městech, z čehož poslední tři roky v Los Angeles.

Prvními otázkami Selby prokázal, že svědek je obeznámen s revolverem, předkládaným jako doličný předmět, že z tohoto revolveru provedl zkoušky, prozkoumal mrtvolu Mortona Talemana a sňal jí otisky prstů, že je osobně klasifikoval a porovnal s otisky v kartotéce policejního archívu.

Přesnými, dobře volenými, pečlivě uváženými slovy znalce Hawlins konstatoval, že mrtvý je Morton Taleman, muž zapsaný v trestním rejstříku, jehož otisky jsou v policejní kartotéce a jehož fotografie figuruji v Rogue’s Gallery, že tento muž byl zasažen dvěma kulkami ze dvou různých zbraní, že jedna z obou kulek byla nepochybně vystřelena ze zbraně, na níž jsou otisky prstů obžalovaného Petera Ribbera, že podle povahy popálenin střelným prachem byly obě rány zřejmě vystřelené zblízka, že obě kulky sledovaly přibližně stejnou dráhu, že smrt by byla způsobila každá z nich, že jedna kulka byla vyrobena Petersovou společností a druhá firmou Winchester, že ze zbraně, která byla nalezena a na níž jsou otisky prstů obžalovaného, byla vystřelena winchesterská kulka, že winchesterská kulka byla zřejmě vypálená do nahého těla, neboť na kulce, kterou popsal jako petersovskou kulku, ulpěly mikroskopické částečky vlněného obleku a že nepochybně jedna kulka byla vystřelena zblízka na muže, který byl oblečený a jehož kůže tak byla částečně chráněna, zatímco druhá kulka byla vypálena rovněž zblízka, avšak do nahého těla.

Selby ho předal Carrovi ke kontrolnímu výslechu a Carr dával svým chováním najevo, že je tu konečně nezaujatý znalec, člověk s obyčejnou lidskou inteligencí, nepokoušející se nic před soudem zatajit.

Zdvořile až uctivě se tázal: „Můžete říci, zdali kulka, o níž ve své svědecké výpovědi hovoříte jako o winchesterské kulce, byla vystřelena dříve nežli kulka, kterou jste označil jako petersovskou?“

„Ne, to nemohu.“

„Mohla být vystřelena později?“

„Mohla.“

„Avšak dráha kulky, o níž hovoříte jako o petersovské kulce, byla taková, že by mohla, podle vašeho mínění, způsobit okamžitou smrt?“

„Mluvím-li jako kriminalista,“ řekl Hawlins obezřetně, „a nikoli jako lékař, avšak jako člověk, který provedl pečlivé posmrtné ohledání, řekl bych, že by petersovská kulka mohla způsobit okamžitou smrt.“

„To jest za předpokladu,“ řekl Carr, „že byla petersovská kulka vystřelena první?“

„Správně,“ řekl Hawlins, „a na druhé straně, jestliže byla jako první vystřelena winchesterská kulka, neváhal bych říci, že tato kulka způsobila okamžitou smrt.“

„Rozumím,“ řekl Carr zdvořile. „Ohledáním jste se, pane Hawlinsi, přesvědčil, že petersovská kulka byla vystřelena na oblečeného muže, že?“

„Ano.“

„Když byl mrtvý nalezen, tak na sobě nic neměl?“

„Tak jsem byl vyrozuměn.“

„Takže byste přirozeně předpokládal, že winchesterská kulka byla vystřelena jako druhá a poslední, nemám pravdu?“

„Ovšem,“ řekl Hawlins, „máme tu svědectví paní Artrimové, že když došlo k výstřelu, byl muž nahý – tedy, že neoblečený muž obcházel v bezprostřední blízkosti.“

„Správně,“ řekl Carr, „ale aby mohla být winchesterská kulka kulkou osudovou, bylo by bývalo třeba tuto kulku vypálit do těla mrtvého, potom toto tělo obléci a vypálit další kulku, kterou nazýváme petersovskou, a pak by bylo třeba tělo zase znovu odstrojit, aby je bylo možno najít v tom stavu, jaký zde svědkové popsali.“

„Tedy, s přihlédnutím ke všem těmto faktorům,“ řekl Hawlins obezřetně, „bych řekl, že je to tak.“

„To je všechno,“ řekl Carr vítězoslavně.

„Okamžik,“ řekl Selby, „mám ještě dodatečnou otázku. Jestli jsem dobře rozuměl, pane Hawlinsi, nepotvrzujete svým svědectvím fakt, že když byla do těla vypálena petersovská kulka, bylo toto tělo oblečené. Vy jste vypověděl, že jste na petersovské kulce nalezl částečky čehosi, co považujete za vlnu. Z toho soudím, že jste chtěl říci, že petersovská kulka při výstřelu prošla látkou.“

„To je správné, ano.“

„A nemáte ponětí, jestli to bylo sako a vesta pánského obleku nebo jestli to byl útržek látky, velký třeba jen tři čtyři palce, který byl přidržen mezi ústím hlavně a tělem. Je to tak?“

Carr řekl: „Vaše Ctihodnosti, protestuji proti této otázce. Je to otázka napovídající a sugestivní. Pan okresní prokurátor se pokouší podrobit křížovému výslechu vlastního svědka a domýšlet fakta, která nejsou zřejmá.“

Selby řekl: „Snažím se pouze vyjasnit výpověď svědka, Vaše Ctihodnosti, abychom předešli – vzhledem ke křížovému výslechu obhajoby – zmateným závěrům.“

„Námitka se zamítá,“ řekl soudce Faraday.

Hawlins, který pochopil, o co jde, hned, jak Selby otázku položil, řekl: „Ovšemže máte pravdu. Nevím, jestli kulka proletěla oblekem nebo pouze kouskem látky. Vím pouze to, že střela prolétla látkou, která byla v okamžiku výstřelu jen pár palců od těla.“

„Děkuji,“ řekl Selby. „To je všechno.“

Po kriminalistovi předstoupil dr. Trueman, lékař, který dělal autopsii; vypověděl, že v těle, které ohledal, jsou dva otvory po kulkách. Popsal směr těchto otvorů, identifikoval kulky, které při pitvě vyňal z těla, a dosvědčil, že podle jeho názoru by okamžitou smrt způsobila každá z obou kulek.

„Tím prokuratura končíí,“ oznámil Selby. Carr povstal a navrhl, aby soudce upustil od projednávání tohoto případu a zprostil obžalovaného viny, vzhledem k tomu, že se prokuratuře nepodařilo prokázat, že byl spáchán trestný čin, a vzhledem k tomu, že všechen důkazní materiál, který obžaloba předložila, je v souladu s teorií, že obžalovaný se nedopustil ničeho jiného, než že střelil do mrtvého těla. Jisté je tolik, že jedna osoba, buď ta, která vypálila petersovskou kulku, nebo ta, která vypálila winchesterskou kulku, se nedopustila jiného přestupku, než že vystřelila z revolveru v obvodu města. Pokud si vzpomíná, neexistuje žádný zákon, řekl Carr, který by zakazoval střílet do mrtvol. Je to samozřejmě projev špatného vkusu, ale není to protizákonné. V každém případě to není vražda. Obžalovaný v tomto řízení je obviněn z vraždy prvního stupně a Carr žádá, aby soud upustil od projednávání tohoto obvinění.

Soudce Faraday pohlédl užasle na Selbyho. „Máte k tomu něco?“

Selby řekl prostě: „Pouze tolik, Vaše Ctihodnosti, že bych chtěl obrátit pozornost soudu na fakt, že v této etapě není třeba prokázat vinu obžalovaného nad veškerou oprávněnou pochybnost. Je třeba prokázat pouze to, že byl spáchán trestný čin, a předložit důkazní materiál, který oprávněně ukazuje, že existuje určitá spojitost obviněného se spáchaným zločinem. A to předložené důkazy samozřejmě ukazují.“

„Nic takového neukazují,“ namítl Carr. „Zakládají pouze padesátiprocentní možnost. Zákon žádný takovýto postup nepředpokládá. Obžalovaného nemůžeme zbavit života či svobody tím, že si hodíme centíkem nebo vytáhneme kartu.“

Selby se ušklíbl. „Vy házíte centem, vy taháte kartu,“ řekl. „Já mluvím o důkazech. A důkazní materiál ukazuje, že obžalovaný držel v ruce zbraň, z níž bylo vystřeleno na Mortona Talemana, že tento Morton Taleman je mrtev a že by tato kulka byla mohla způsobit okamžitou smrt. To je můj případ. A jestli teď chcete dokazovat, že váš mandant z rozvernosti sypal broky do mrtvol, aby vyzkoušel průbojnost své zbraně nebo aby předčasně oslavil Čtvrtý červenec v obvodu města, tak si poslužte a založte na tom svou obhajobu.“

Carr zrudl. „Nemáte se obracet na mne,“ řekl hněvivě. „Adresujte své poznámky soudu.“

Selby se ještě šklíbil. „Řekl jste si o to,“ řekl a posadil se.

Carr se obrátil k soudu s úmyslem protestovat, ale v usmívající se tváři Jeho Ctihodnosti četl, že mu protest nebude nic platný. Štěstěna se obrátila proti němu.

„Návrh na to, aby soud upustil od projednávání případu, se zamítá,“ oznámil soudce Faraday.

„V tom případě, Vaše Ctihodnosti,“ podotkl Carr, „nebudeme vysvětlovat vůbec nic. Pokračujte a zavažte obžalovaného, aby se dostavil k soudu.“

Soudce Faraday obžalovaného zadržel, aby se odpovídal před soudem vyšší instance z obvinění z vraždy prvního stupně, poslal ho zpět k šerifovi do vazby a propuštění na kauci mu nepovolil. Přelíčení bylo odročeno a okamžitě zavládl zmatený šum.

Selby si šel trochu pohovořit se Sylvií Martinovou.

„Dougu,“ řekla potichu, „byl jste úžasný. Vůbec nic s vámi nesvedl.“

Selby se zasmál: „Ani se o to nesnažil,“ řekl. „Věnoval svou přízeň policejnímu náčelníkovi, aby pobavil publikum. Snažil se mě jen přimět, abych ukázal své karty. Pokoušel se zjistit, mám-li proti Ribberovi nějaké další důkazy.“

„Máte je, Dougu?“

„Ne,“ řekl. „Sylvie, něco bych od vás potřeboval.“

„Všechno, co chcete, Dougu.“

„Tamhle hovoří paní Artrimová se Samem Roperem. Roper je její právní zástupce. Půjdu k nim a na chvíli je zabavím. Doufám, že se mi podaří je natolik zdržet, abyste stačila seběhnout dolů k jejímu vozu a poznamenat si, kolik má na tachometru.“

„Dvě minuty je nezdržíte, Dougu. Urazí vás a odejdou. Sam Roper je na vás strašně naštvaný.“

Selby se zazubil. „To je pravda, ale věc, na kterou se jich zeptám, je uvede na čtyři pět minut ve zmatek.“

„Už letím, Dougu,“ řekla.

Selby zamířil k místu, kde stála paní Artrimová se Samem Roperem.

„Rád bych se vás na něco zeptal, paní Artrimová.“

„Prosím.“

„Když jsme dělali kontrolu věcí ve vašem domě, zjistili jsme, že chybí jedna pokrývka značky Hudson Bay. Nevíte, kam se poděla?“

Selby pozoroval její výraz. Z jejích očí bylo patrno, že úplně propadla panice. Její tvář nepozoroval jen Selby. Sam Roper, který dosud hleděl zachmuřeně a nepřátelsky na okresního prokurátora, přesunul svůj pohled, když vycítil, jak jeho mandantka reaguje na otázku. Stačil mu jediný pohled na její tvář.

„Neodpovídejte na tuto otázku,“ řekl jí.

„Proč?“ zeptal se Selby.

„Protože vám do toho nic není,“ odbyl ho Roper.

„Myslím, že je,“ ujistil ho Selby.

„A já myslím, že ne. Především jste neměl co zabírat její dům. Za druhé jste neměl právo dělat inventuru jejích věcí v tomto domě a za třetí může moje mandantka dělat, ksakru, co chce s kteroukoli svou věcí a za čtvrté, máme-li mluvit technicky, chcete-li této svědkyni klást další otázky, můžete ji povolat na lavici svědků nebo ji postavit před porotu.“

Selby řekl: „Mám tomu snad rozumět tak, že její tchán zmizel za okolností, dávajících tušit, že byl spáchán zločin, a že jí radíte, aby neodpovídala na žádné otázky týkající se objasnění tohoto zločinu nebo nalezení jejího tchána?“

Roper si uvědomil, do jaké situace se dostal, a řekl mrzutě: „Budeme odpovídat na každou pořádnou otázku.“

„Ale o pokrývce mi nepovíte, co, paní Artrimová?“

„Neodpovídejte,“ řekl jí Roper.

Kousla se do rtu a odvrátila se.

Selby se zdvořile uklonil. „Děkuji vám,“ řekl.

K Selbymu mířil Carr, aby mu stiskl ruku.

„To bylo chytré, pane kolego,“ řekl.

Selby se usmál: „Nedá se říci, že by vaše vystoupení bylo právě amatérské,“ připustil.

Carrova široká ústa se roztáhla v úšklebku. „Na toho ptáčka jsem měl políčeno,“ řekl, „od té chvíle, co se přišel tak dotěrně a nadutě naparovat do mého domu.“

„Mimochodem,“ řekl Selby, „nikdy jste mi toho moc neřekl o tom, co jste dělal v době vraždy vy.“

Carr nehnul brvou. Na tváři zůstal stále onen charakteristický úšklebek. „To máte pravdu, to neřekl,“ uznal, otočil se a odkráčel.

Selby vyhledal šerifa a oba zamířili do šerifovy kanceláře, kam za nimi přiběhla Sylvia Martinova, celá udýchaná, jak běžela do schodů. „Mám to,“ hlásila.

„Kolik tam je?“ ptal se Selby.

„32 779.“

Selby vytáhl z kapsy tužku, vzal ze šerifova stolu kus papíru a začal počítat. „Tak vida,“ řekl. „Když jsme auto viděli naposled, bylo na tachometru 32 486. Od té doby ujela zase pár mil. Podívejme se, kolik to dělá – dvě stě devadesát tři míle. To bych rád věděl, kde byla.“

„Možná že v Los Angeles a zpět a trochu ježdění po okolí,“ mínila Sylvia Martinova.

Selby hleděl na čísla před sebou. „Poslyšte, Sylvie,“ řekl, „byl bych rád, kdybyste ten tachometr vedla v patrnosti. Jakmile uvidíte někde ten vůz zapakovaný, podívejte se, kolik je na tachometru.“

„Jakou si myslíš, že ten vůz hraje roli?“ zeptal se Rex Brandon.

Selby řekl: „Chtěl bych vědět, kam jel ten vůz té noci, co došlo k vraždě.“

„Nejela by přece na to místo zpátky,“ namítl šerif.

„Co kdyby jela?“

„Mám tu zprávu z autoklubu,“ hlásil šerif, „v okruhu pětačtyřiceti mil od Madison City není v práci žádná silnice, kde by používali toho materiálu, jaký je na blatnících. Pracuje se na jedné dálnici a jsou tam nějaké objiždky, ale ty mají všechny tvrdý povrch. Navíc tohle není běžný silniční materiál. Je v něm štěrk různé velikosti, který vedl kriminalistu k domněnce, že vůbec nepochází z obyčejné silnice. Musí to být nějaká objížďka, na níž položili čerstvý, ještě měkký koberec“

„Jenomže my,“ řekl Selby, „nemáme vůbec žádnou objížďku.“

„To je pravda,“ uznal Brandon s kyselým úsměvem.

„Co se ti podařilo vypátrat o smrti Jamese Artrima?“ zeptal se Selby. „Žádná možnost, že by to byla vražda?“

„Ne. V té době nebyla ani ve voze,“ řekl Brandon.

„Kdo byl s ním?“

„Jenom jeho otec. Paní Artrimová tam přijela o něco později – snad asi půl hodiny po havárii.“

Selby řekl: „Ta věc se ztrátou paměti se mi zdá dost pochybná.“

„Mně taky, Dougu, ale spíše bych se klonil k domněnce, že zabila tchána nežli manžela.“

„Ale,“ řekl Selby, „copak to nevidíš, Rexi? Všechno do sebe zapadá. Motivem pro vraždu tchána je, že se mu vracela pamět nebo alespoň že dával najevo známky výrazného zlepšení a ona se domnívala, že se mu paměť vrátí. Proto ho odklidila.“

„Myslíš, že kdyby za tím nebyla vražda, tak by jí nezáleželo na tom, jestli se mu vrací pamět nebo ne?“

„Správně,“ řekl Selby.

Brandon se podrbal. „Čert aby to vzal,“ řekl. „Jsme už skoro na stopě něčeho…“

„Ale to skoro je nám úplně k ničemu. Držíme medvěda za ocas a proti sobě máme nebezpečného protivníka.“

„Štve mě, když vidím, jaké se teď zavádějí v našem okrese praktiky,“ řekl Brandon. „Na Larkinovi mi nezáleží ani za mák, ale čerti mě berou nad celou tou komedií. Člověk vidí, jak to dav vzadu v soudní síni přímo hltá.“

„Já vím,“ řekl Selby, „a před porotou to bude ještě horší.“

„Víme oba dva, že celá ta šaškárna s polohou těla neměla žádný smysl.“

Selby řekl: „Jenomže tímhle způsobem takováhle advokátská esa kriminálníků pracují, Rexi. Vloží do případu celou svou osobnost a uspořádají pro publikum v soudní síni zdarma estrádu. A porota hodně rychle zapomene, že je povolána k tomu, aby rozhodla případ, cítí se jako v kabaretu; výrok zproštující obžalovaného viny je prostě způsob, jímž se porota odmění herci, který se jí líbí.“

Sylvia Martinova řekla: „Copak je není možné nějak usadit?“

„Je to rabiátská spoleěnost,“ řekl Selby. „To není tak jednoduché. Ve velkoměstech s tím musí zápasit neustále.“

„A nemohl byste vyhnat ďábla belzebubem? Nemůžete uspořádat představení také?“

„Když se o to pokusím,“ řekl Selby, „obrátí se dav proti mně. Lidé cítí, že okresní prokurátor má být povznesen nad komediantství. Ne, jediný způsob, jak je přetrumfnout, je stát se jedním z těch autoritativních křižáckých prokurátorů, kteří se ženou vpřed, mávají rukama, křičí, pronášejí tirády a chrlí pomluvy. Je to sice také producírováni, ale považuje se za upřímný zápal.“

„A splní to účel?“ zajímal se Brandon.

„Většinou ano,“ řekl Selby, „když se to udělá chytře.“

„Tak se do toho pust, Dougu, a sehraj to.“

Selby zavrtěl hlavou. „Příliš velké riziko odsoudit nevinného člověka. A navíc, já tohle nemám rád. Chci mít jistotu, že výrok o vině je výsledkem přemýšlení a nikoli zaujetí ze strany porotců. Jinými slovy, nechci burcovat chátru.“

Sylvia Martinova řekla prosebně: „Dougu, vždyt vy jste souzen stejně jako ten obžalovaný.“

Rex Brandon potřásl hlavou: „To nemá smysl přít se s ním, Sylvie,“ řekl.

Sylvia Martinova řekla rozhořčeně: „Mně se to zdá nespravedlivé.“

Selby se zazubil. „Ale není,“ řekl. „Zašel jsem v tomto případě dokonce dál, než jsem měl v úmyslu – s tím kouskem látky. Podle toho obleku, který se našel, vím, že kulka neproletěla žádným kusem hadru, ale hnědým dvouřadovým sakem a vestou. Podle krvácení… No, teď to nebudu rozvádět. Carr zřejmě neví, že jsme ten oblek našli.“

„Pomohlo by mu to, kdyby se to dozvěděl?“ zeptala se.

„ Velice by mu to pomohlo,“ řekl Selby, „a my bychom jej museli předložit soudu vyšší instance.“

„Proč, Dougu?“

„Protože je to součást důkazního materiálu.“

„Ale prospěch by z něho měla druhá strana.“

„Myslím, že ano. Pohovořím o tom s Victorem Hawlinsem. Prosil jsem ho, aby se tu zastavil… A tamhle už zrovna přichází.“

Hawlins zaklepal a vešel do šerifovy kanceláře.

Selby řekl: „Jen pojďte dál, Hawlinsi. Posaďte se. Tohle je slečna Martinova od jedněch místních novin. Rád bych se vás na něco zeptal.“

„Jen se ptejte,“ řekl Hawlins.

Selby požádal šerifa: „Podej ten oblek, prosím tě, Rexi.“

Brandon chvilku váhal, pak neochotně otevřel trezor a vytáhl hnědé dvouřadové sako a vestu. Selby podal obojí Hawlinsovi. „Co s tím?“ zeptal se ho.

Kriminalista oblek pečlivě prohlédl, vytáhl z kapsy malou lupu, prohlédl oděv z obou stran a řekl opatrně: „Dělá dojem, jako by ty malé částečky vlny, které jsem našel přichycené na petersovské kulce, pocházely z tohoto kusu. Myslíte, že ten kabát patří mrtvému?“

„Jsme si tím prakticky jisti,“ řekl Selby.

„Pak je to ten oblek, který měl na sobě, když byl zastřelen.“

Selby přikývl.

Hawlins si zapálil cigaretu a přesunul svůj pohled ven z okna. Jeho lehce vypoulené modré oči upřeně hleděly na výseč modrého nebe, jež byla z okna vidět nad vrcholky palem.

„Tak co?“

Hawlins řekl: „Pane Selby, kdybych byl vámi, tak bych prostě na ten oblek zapomněl – pokud to není tak důležitá součást případu, že byste ji musel předložit.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Brandon.

Hawlins řekl: „Tedy, mám-li se s tím vytasit rovnou a tak mnohomluvně – pokud o tom druhá strana neví. Ví o tom?“

„Myslím, že ne,“ řekl Selby.

„Tak bych na to zapomněl.“

„Proč?“

Hawlins řekl: „ Podle toho, jak vypadají ty krvavé skvrny a podle rozsahu krvácení – vezmeme-li v úvahu umístění rány a… Prostě to všechno mě vede k domněnce, že petersovská kulka byla tou smrtící kulkou.“

„I když přihlédnete ke svědectví paní Artrimové, že muž, kterého viděla, byl nahý a že ho viděla pár minut před tím, než se ozval výstřel?“

Hawlins pečlivě vážil slova. „Tento oblek,“ řekl, „je, jestliže patřil mrtvému, nepřímým důkazem. Právníci často rádi podceňují nepřímé důkazy, ale ty mají často mnohem větší důkazní hodnotu než svědectví lidí. Podle mého názoru byl muž, který měl na sobě tento oblek, zastřelen a střela, která prošla tímto oblekem, byla smrtící. Jestliže tento oblek skutečně patřil Mortonu Talemanovi, řekl bych, že kulka, která prostřelila tento oblek, způsobila smrt.“

Selby se zeptal klidně: „A půjdeme-li dál, tak řeknete, že winchesterská kulka byla vystřelena někdy později, a to do těla už mrtvého.“

„Ano.“

Chvíli bylo ticho. Hawlins řekl: „Dáte-li na mou radu, pane Selby, necháte na obžalovaném, aby prokázal vlastní nevinu. Tento případ nestojí moc pevně. Pokud se mne týče, já jsem tady svou práci skončil. Vracím se zpátky do města. Nikdo se nedozví, že jsem tenhle oblek viděl. Přirozeně nedojde-li k tomu, že by mě obžalovaný obeslal jako svědka.“

Selby umíněně zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl.

„Takhle nehraju. Při předběžném líčení a kvůli tomu, abych dostal Petera Ribbera před porotu, jsem byl ochoten předložit jen tolik důkazů, kolik bylo zapotřebí, aby byl případ označen prima facie. Když ale usiluji tomu muži před soudem vyšší instance o život, předložím veškerý důkazní materiál, který mám.“

Hawlins pokrčil rameny. „Prosím,“ řekl, „ale to bude váš pohřeb. Musím vám říci, Selby, že prokurátoři ve městech takhle neuvažují. Kdyby jednali takhle, tak by nikdy nedosáhli žádného odsouzení. Předkládají důkazy, které svědčí o vině obžalovaného. A nechávají na obžalovaném, aby si našel důkazy prokazující jeho nevinu. Nebuďte směšný, šikovný advokát umí dát jednání směr, jaký potřebuje, a starý A. B. Carr je jeden z nejmazanějších obhájců ve věcech trestních, jaké jsem kdy viděl v soudní síni.“

„Viděl jste ho v jiných případech?“ zeptal se Brandon.

„V několika,“ řekl Hawlins. „V případech, kde jsem vystupoval jako svědek. Ten je fikaný. Při křížovém výslechu nikdy neudeři, dokud nezjistí slabé místo protivníka – a pak udeří jako blesk.“

Brandon vstal, vzal oblek a demonstrativně ho odnesl do trezoru. Pak přirazil dveře a nastavil číselník.

Selby řekl Sylvii Martinové klidně: „V zítřejším vydání, Sylvie, je třeba oznámit, že se v místní čistírně našel oblek s krvavými skvrnami a šerif a okresní prokurátor se domnívají, že se jim dostal do ruky oblek, který měl na sobě Morton Taleman, když ho zasáhla petersovská kulka.“

Sylviiny oči se setkaly v dlouhém upřeném pohledu s očima Selbyho, pak klidně přikývla. „Zařídím, Dougu,“ řekla.

Rex Brandon zhluboka vzdychl. Hawlins řekl: „Obdivuji vaši poctivost, pane Selby,“ a z tónu, jakým to pronesl, bylo jasné, že by nemohl říci totéž, pokud jde o Selbyho soudnost.

Kapitola 12

V pátek ráno volal A. B. Carr Selbymu meziměstsky z Los Angeles. „Potřebuji, aby byl Ribberuv případ okamžitě předložen soudu,“ řekl. „Myslím, že na to máme nárok. Nemáte soudní kalendář nabitý a můj mandant má nárok na osvobozující výrok, pokud ovšem nechcete ustoupit od projednávání tohoto případu.“

Selby řekl: „Pokročil jsem.“

„V tom případě se tedy dohodneme na datu procesu. Takhle se můžeme shodnout na dni, který nám bude oběma vyhovovat. Jinak půjdu k soudu a budu žádat okamžité přelíčení.“

Selby řekl: „Tak si vyberte, Carre.“

„Co byste říkal příštímu úterku?“

„To nebudu mít moc času na přípravu,“ řekl Selby.

Carr se zasmál. „Žádný čas na přípravu nepotřebujete. Nemáte co připravovat. A víte to zrovna tak dobře jako já. Nemáte teď v ruce ani o kus důkazního materiálu více, než jste měl při předběžném výslechu.“

Selby řekl: „Pokročil jsem.“

Carr se žoviálně zasmál: „Řeknu vám, Selby, vy jste dobrý skaut. Rozdáváte karty poctivě, poctivěji, než bych to dělal já na vašem místě. Ale já mám možnost dát Ribbera osvobodit a on má na to právo.“

„Když je to tak,“ řekl Selby, „tak to on potom může jít do sebe a přiznat se k vraždě a my s tím už nebudeme moci nic dělat.“

Carr řekl: „Už jste někdy slyšel, že by se můj mandant k něčemu přiznal?“

Selby řekl: „Dobrá, promluvím se soudcem Whitem a dohodnu s ním to úterý.“

„Proces se nepotáhne déle než dva dny, co myslíte?“ ptal se Carr.

„To záleží na tom, jak dlouho nám bude trvat, než sestavíme porotu.“

„Já mohu mít porotu za dvacet minut,“ řekl Carr důvěrně. „Potřebuji jenom dvanáct osob, které mají oči k vidění, uši k slyšení a netrpí předsudky.“

Selby řekl: „Buďte klidný. Na proces ji budu mít pohromadě.“

Zavěsil a hleděl zamyšleně na kousek papíru na svém psacím stole, kde byly zaznamenány různé údaje na tachometru paní Artrimové.

Náhle zvedl sluchátko a zavolal do vily A. B. Carra. Telefon zvedla paní Fermalová.

Selby řekl: „Tady je okresní prokurátor, paní Fermalová. Potřeboval bych, abyste pro mne ještě něco udělala.“

„Co to má být?“ zeptala se.

Selby řekl: „Potřeboval bych, abyste pravidelně zaznamenávala údaje na tachometru Carrova automobilu. Pokaždé, když se vrátí domů, podívejte se na tachometr. Můžete to udělat?“

„Jistě,“ řekla. „To nic není. Ještě něco?“

Selby řekl: „To je všechno.“

Zavěsil a vzal ze stolu výtisk Bladu. Paličský úvodník žádal, aby šerif a okresní prokurátor sebou hodili a dělali něco se zmizením Franka W. Artrima. Úvodník byl napsán oním vznešeně neosobním způsobem, který dělal kritiku ještě drtivější, a Selby jej pročítal právě podruhé, když do kanceláře vstoupila Sylvia Martinova.

„Už jste viděl tu špinavost, Dougu?“ zeptala se.

Přisvědčil.

Řekla: „Paní Artrimovou zastupuje Sam Roper a ten je jedna ruka s Frankem Griersonem, vydavatelem Bladu. To, že se do vás pustili, svědčí o tom, že si Roper myslí, že jeho mandantka je čistá.“

Selby řekl: „Všiml jsem si, že když byl zabit Morton Taleman, tak byl Peter Ribber zatčen díky skvělé detektivní práci Otty Larkina, našeho policejního náčelníka. A po Ribberově zatčení nemá Larkin už zřejmě na práci nic jiného, než se držet vzadu a točit palci. Na mně je, abych Ribbera usvědčil. Na druhé straně, pokud jde o Artrimův případ, tak by člověk řekl, že Orange Grove Heights není vůbec v obvodu města. Blade trvá na tom, aby Artrima nebo jeho mrtvolu našel šerif Brandon a okresní prokurátor anebo aby přiznali svou naprostou neschopnost poradit si se zločinností v tomto okrese.“

Sylvia řekla usměvavě: „Noviny bývají někdy nedůsledné. A co údaje na tachometru, Dougu? Je to k něčemu?“

Selby řekl: „Myslím, že ano.“

„Já tedy nevím k čemu.“

Selby řekl: „Když paní Artrimová dostala auto zpátky, ujela dvě stě dvacet tři mil. Potom jeden dva dny tachometr zaznamenával pouhých deset dvanáct mil denně. Pak to skočilo na pětadevadesát. Dalších pár dnů opět běžné jízdy a včera večer další skok na dvaadevadesát mil.“

„A co z toho, Dougu?“

Selby se usmál a zavrtěl hlavou. Cpal si tabák do dýmky, pak ji zapálil, uvelebil se ve své otáčecí židli a ve vznášejícím se kouři se zamračeně ponořil do svých myšlenek. Řekl: „Myslím, že teď udělám rychlý tah.“

„Co máte v úmyslu, Dougu?“

„Použiji třetího stupně.“

„Myslíte na paní Artrimovou?“

„Ne, na Petera Ribbera. Byla byste ráda u toho?“

„Myslíte, že by to šlo?“

„Ano,“ řekl. „Jestli mi to nevyjde, tak se strhne strašná mela. Blade bude tvrdit, že jsem porušil zákon, že jsem ho dezorientoval a že jsem mu lhal. Chci použít třetího stupně, a přitom se nechci ničeho takového dopustit. Rád bych, aby u toho byl zástupce tisku.“

„Budu to moci použít, Dougu?“

„Pokud z něho něco dostanu, tak samozřejmě.“

„Kdy se do toho dáte?“

„Hned, jak připravím scénu,“ řekl Selby. „Snad asi tak za hodinu.“

„Po čem jdete, Dougu? Co máte za teorii?“

Selby řekl přemítavě: „Otiskli jste tu historku s oblekem se skvrnami od krve. Carr to určitě četl, ale slůvkem se o tom nezmínil. Nikdy o tom obleku neřekl ani slovo.“

„No a?“

„Za normálních okolností,“ vysvětloval Selby, „by mi obhájce obžalovaného zavolal a požádal mě, aby si mohl ten oblek prohlédnout, žádal by, aby jej mohl dát prozkoumat svému znalci, pěkně by to rozmázl a jeho znalec by oznámil, že smrt způsobila petersovská kulka a Ribberův případ proto musí být stažen.“

„A protože Carr to neudělal, tak si myslíte, že v tom něco je?“

„Jsem si tím jistý.“

Řekla: „Možná že ho podceňujete, Dougu, počítejte, že pro něho osobně by bylo mnohem lepší, kdyby celou tu věc rozmázl až v soudní síni.“

„Ale i tak,“ namítal Selby, „by se chtěl předem seznámit s fakty, chtěl by, aby se mu na ten oblek podíval nějaký odborník.“

„Takže vy myslíte – Dougu, vy myslíte, že…“ Selby přisvědčil. „Ano,“ řekl. „Tento oblek se mohl docela dobře dostat do čistírny nedopatřením společně s ostatním šatstvem z Carrova domu.“

„A on o tom ví?“

„Musí,“ řekl Selby. „Jiné logické vysvětlení nevidím.“ Sylvia Martinova řekla pološeptem: „Hrome, Dougu, kdybyste tak mohl do toho případu nějak zaplést jeho, to by bylo číslo!“

Selby řekl s jistotou: „Je do něho zapletený. Nechová se jako pouhý obhájce Petera Ribbera. V celé věci je něco podezřelého, něco, co sahá hlouběji, než si umíme představit.“

„Myslíte, že Ribber je vinen?“

Selby na okamžik svraštil čelo, pak řekl: „Jestliže není vinen, vystřelil možná do mrtvého těla. Otázka je, proč by to dělal?“

Sylvia řekla: „Nepředstavovala jsem si to takhle, Dougu. Myslela jsem, že je to spíše nějaký manévr z Carrovy strany, aby byl ten chlap zproštěn viny.“

„Všichni se na to dívají takhle,“ řekl Selby. „Vypadá to jako šikovný trik, ale dejme tomu, že Ribber skutečně vystřelil do mrtvého. Proč to udělal?“

„No třeba proto, aby zmátl výsledky pátrání,“ řekla. „Třeba Carr nastrčil Ribbera, aby zametl stopy?“

„Správně,“ řekl Selby, „aby kryl osobu, která je skutečným vrahem.“

„A tohle z něho chcete dostat, Dougu?“

„Ano. Vzdal jsem se pokusu dokázat, že Ribber spáchal vraždu. Pokusím se přimět ho, aby mi řekl, koho se snaží krýt.“

„Vy myslíte, že je to Carr?“

Selby řekl: „Nevím, kdo to je. A teď musím připravit scénu.“

„Tak za hodinu?“

Přisvědčil.

Řekla: „Tak já přijdu. Mám to stenografovat, Dougu?“

„Ne. Stačí, když budete poslouchat a pozorovat, jak se tváří. Kdyby začal mluvit, zavolal bych soudního zapisovatele.“

„Bude to ve věznici?“

„Ve věznici,“ řekl, „asi za hodinu.“

„Tak jo.“

Vyrazila z kanceláře, jako když ji vystřelí. Selby zvedl sluchátko, zavolal do Brandonovy kanceláře a požádal šerifa a Boba Terryho, aby k němu přišli na poradu. Když je usadil ve své kanceláři, řekl: „Rexi, chci se o něco pokusit.“

„O co?“

„O třetí stupeň.“

„Jaký třetí stupeň, synu?“

„Psychický třetí stupeň,“ řekl Selby. „Potřebuji nějaké kulisy.“

Brandon si ubalil cigaretu. „Myslím, že tím nic nezískáš, Dougu,“ varoval ho, „ten Ribber, to je tvrdá palice. On prohrává v každém případě. Nezapomeň, že je to protřelý kriminálník a naučil se držet jazyk za zuby.“

„To vím,“ řekl Selby, „ale já už se ho pokusím rozmluvit. Mám plán.“

„Pochybuji, že ti na něj naletí.“

Selby řekl: „ Potřebuji, abyste mi opatřili osmatřicítku Smith & Wesson a dali do ní petersovské kulky a pak jednu komoru vyprázdnili.“

„Co dál?“ zeptal se Brandon.

„Jo,“ řekl Selby, obraceje se na Boba Terryho, „daly by se zfalšovat otisky prstů?“.

„Otisky se padělat dají, samozřejmě, ale na to nejsem dost vybavený.“

„A znáte někoho, kdo je?“

„Ne. Co potřebujete?“

„Potřebuji, aby na tom revolveru Smith a Wesson byly Ribberovy otisky.“

Rex Brandon se zaškaredil. „Dougu,“ řekl, „to bych nedělal.“

„Proč ne?“

„Tohle špatně skončí. Dříve nebo později vyjde najevo, že otisky jsou zfalšované. Když se lidé dozvědí, že falšuješ otisky kvůli tomu, abys přiměl zločince k přiznání, tak nebude trvat dlouho a začnou si myslet, že falšuješ otisky, abys ho usvědčil. Blade o tobě bude vždycky mluvit jako o prokurátorovi, který obvykle falšuje otisky prstů. Z toho nevzejde nic dobrého.“

Selby řekl: „Myslím, že máš pravdu – ale, hrome,. Rexi, věřím, že jsem něčemu na stopě, a musím na to přijít.“

„Zahráváš si s ohněm,“ varoval ho Rex Brandon.

Selby chvíli přemýšlel, pak vyhrkl; „Podívejtc, Terry. Pro laika vypadají všechny otisky stejně. Což kdyby byly na tom revolveru moje otisky? Mohl byste je vyvolat a předstírat, že je porovnáváte s Ribberovými, a kdybyste velice tajuplně pokyvoval hlavou, tak by si mohl myslet, že jsou stejné.“

Terry řekl: „Takhle by to šlo. Kdo nemá revolver v ruce a nemůže se na otisky podívat lupou, tak rozdíl nevidí. A i tak by musel něco vědět o klasifikaci otisků.“

Selby řekl: „Prima, sežeňte mi ten revolver. Udělám na něj otisky sám. Pak ho dejte do krabice, jako kdyby to byl revolver, který jste někde právě sebrali.“

„Myslíte jako zbraň, kterou jsme zabavili, abychom z ní sňali otisky prstů?“

„Ano. Jak to děláte?“

„Obyčejně jej dáváme do krabice,“ řekl Terry. „Upravil jsem malou dřevěnou skříňku, dal jsem do ní háčky, takže mohu revolver zavěsit rovnou na víko.“

„O. K.,“ řekl Selby. „Tak přineste ten revolver a sejdeme se za hodinu ve věznici. Bude tam taky Sylvia Martinova. Udělám otisky a pak si půjdeme popovídat s Ribberem.“

„Kde je Carr?“ zeptal se Brandon.

„V Los Angeles.“

„Ribber nebude v Carrově nepřítomnosti mluvit.“

Selby řekl: „Netvrdím, že chci, aby něco řekl. Chci jenom, aby začal přemýšlet. To stačí.“

O hodinu později se Selby, Rex Brandon, Sylvia Martinova a Bob Terry sešli v malé kanceláři okresní věznice. Selby obřadně otiskl své prsty na revolver, jenž díky důmyslně napnutým vláknům držel zavěšený v dřevěné krabici, kterou nesl Bob Terry.

„Chcete, abych je sňal hned?“ ptal se Bob Terry.

„Teď ne,“ řekl Selby, „potřebuji, abyste asi pět minut počkal a pak vtrhl bez dechu dovnitř. Zeptám se vás, jestli jste to přinesl, a vy řeknete, že ano.“

Brandon řekl pochybovačně: „Téhle hře nerozumím, Dougu. Nenahraješ takhle Carrovi přímo do rukou?“

Selby přisvědčil.

„Tak proč to děláš?“

Selby řekl: „Protože nemá smysl, abychom pokračovali tím směrem, kterým jsme šli dosud. Raději bych od případu ustoupil, než bych šel za téhle situace k soudu.“

Sylvia Martinova zvolala polekaně: „Dougu, jestli od toho případu ustoupíte, tak řeknou, že se bojíte Carra, že jste se s ním neodvážil střetnout u soudu a že raději pustíte vraha na svobodu, než byste dal v sázku svou pověst. Budou vám to otloukat o hlavu až do smrti.“

„Já vím,“ řekl, „a tak se raději pokusím o štěstí, než bych seděl u karet, když mám prázdný talón.“

„Co máte v úmyslu?“

„Prostě tohle,“ řekl Selby. „Peter Ribber není žádný amatér. Je to profesionální zločinec. Je naprosto nepředstavitelné, že by zabil člověka a pohodil o kousek dál zbraň se svými otisky. Pro muže Ribberovy zkušenosti to je totéž, jako kdyby připíchl na mrtvolu navštívenku se svým jménem.“

„No a?“ zeptal se Sylvia Martinova.

„Z toho vyplývá, že celá ta věc na nás byla nalíčena, a čekalo se, že sezobneme návnadu. Díky Larkinově úsilí obrátit na sebe světla ramp jsme jim na to skočili rovnýma nohama.

A já tedy dávám zatraceně větší přednost tomu, pokusit se o štěstí a chytit skutečného zločince, i když vyhlídky jsou deset ku jedné, než jít k soudu a počkat, až mě tam Carr položí na lopatky.“

„Ale proč chtěl, Dougu, abyste především šel k soudu? V čem je ta past?“

Selby řekl: „To je jednoduché. Dal bych krk za to, že budeme-li trvat na tom, aby se Ribberův případ dostal před soud, neseženeme dostatek důkazů, abychom ho usvědčili. Nemůžeme prokázat Ribberovu vinu. A jakmile ho jednou porota osvobodí, nemůže být už nikdy pro stejný čin znovu souzen. Dostane se na svobodu a pak se nám vysměje, že se náš kriminalista mýlil a že na jeho advokáta jsem krátký. Prohlásí, že je vinen, a co budeme moci dělat! Vůbec nic.“

„To by přece neudělal,“ řekla Sylvia.

„Tím si právě nejsem jistý,“ opáčil Selby. „Co když to udělá? Zesměšní nás tak, že nevydržíme ve funkci, a přitom bychom se zřetelem na Ribberovo přiznání a důkazní materiál proti němu nikdy nebyli s to usvědčit skutečného viníka, což je smyslem Carrova počínání.“

„Neumím si představit člověka, který by něco takového udělal,“ řekla.

„Já ano,“ řekl jí Selby. „V tom je právě Carrovo tajemství úspěchu. Je to jeden z těch lehkomyslných, geniálních, ďábelsky chytrých advokátů, kteří nemají žádné svědomí.“

„A co tedy uděláte?“ zeptala se.

„Pokusím se zmást mu partesy,“ řekl Selby. „Nemohu jít v úterý ráno k soudu s těmi důkazy, co mám. Nemohu odpovědně žádat porotu, aby Petera Ribbera odsoudila – ostatně si sám nemyslím, že je vinen.“

„Ale copak se nestává, že zločinci nechávají někdy na místě činu zbraň?“ zeptal se Terry. „Není to víceméně běžné?“

„Jistě,“ řekl Selby, „ale setřou otisky prstů. Natáhnou si rukavice, provedou svou vraždu a bezstarostně odhodí smrtící zbraň. Pro mne je to naprosto nepochopitelné, že by Peter Ribber nechal otisky na smrtící zbrani a pohodil ji tak blízko těla, aby ji policie musela určitě najít.“

Rex Brandon přikývl. „Máš pravdu, synu,“ řekl.

Selby řekl: „O. K., pojďme. Tak nezapomeňte, Bobe, dejte nám pět minut a pak vtrhněte do místnosti.“

Selby kráčel v čele do hovorny, kde čekal Ribber, jehož dozorce už dříve přivedl.

„Buďte zdráv, Ribbere,“ řekl Selby.

Ribber změřil trojici svým těkavým pohledem a řekl: „Co se děje?“

„Jenom jsme se na vás přišli podívat. Chceme si s vámi trochu pohovořit.“

„Ale já nechci mluvit s vámi. Na to mám advokáta. Víte, kde ho máte hledat. Jestli ode mne něco chcete, tak mu zavolejte. Přijde a odmluví to za mne.“

„To neodpovíte ani na pár rutinových otázek?“ zeptal se Selby.

Ribber se zasmál. „Rutina, zatraceně! Myslíte, že jsem včerejší? Na co si, ksakru, myslíte, že mám advokáta? Platím ho za to, aby mluvil. Ať to odkecá. K tomu ho mám.“

Selby řekl. „Je to opravdu dobrý právník.“

„To máte zatraceně pravdu.“

„Šikovný, mazaný, vynalézavý.“

„Poslyšte, o co vám jde?“

Selby řekl: „Dělá na mne dojem, že je to člověk, který své tahy promýšlí dlouho dopředu.“

„A co má být?“

Selby řekl: „Člověk s ním hraje, nechá ho, aby udělal nejbližší dva tahy, říká si, že všechno jde báječně, a pak najednou na jeho třetím tahu uvízne.“

Ribberova malá podezíravá očka neustále těkala. „Jestli se mi pokoušíte něco sdělit, tak ven s tím.“

„Sám jste náramně chytrý chlapík.“

„Jo?“

„Hm-m, děláte na mne takový dojem.“

„Dost chytrý na to, kamaráde, abych se nenechal dohnat k tomu, že něco vyklopím. Co tomu říkáte?“

Selby řekl: „Nevíte, jestli Carr bude zastupovat paní Artrimovou?“

„Zeptejte se ho,“ odsekl Ribber.

„Myslel jsem, že to možná víte. Má hromadu peněz, to víte.“

„Co má být?“

Selby řekl: „Slyšel jsem onehdy legrační historku. Dva muži se bavili o tom, jaký je to pocit, být pověšen. Uvázali si na trám provaz a jeden si stoupl na židli. Strčil hlavu do oprátky, pak se chopil provazu, nadzvedl se jeden dva palce nad židli a druhý tu židli odstrčil. Pak ten první provaz pustil, ale jak ho ten provaz začal škrtit, tak mu ten druhý zase honem židli přistrčil. První popsal kamarádovi ten pocit a řekl mu: „Teď to zase zkus ty!“ Kamarád si dal oprátku na krk, nadzvedl se a druhý židli odstrčil.“

„A dál?“ zeptal se Ribber, proti své vůli zaujat. „Tu židli prostě postavil o kousek dál a sedl si na ni,“ řekl Selby. „Četl ranní noviny a po chvíli odešel. Než odešel, strčil tu židli zpátky druhému pod nohy. Ten ji ovšem mezitím přestal potřebovat. Koronerova porota to označila za sebevraždu. Za nic jiného to taky označit nemohla.“

„No a?“ zeptal se Ribber přiškrceným hlasem. Selby pokrčil rameny. „Bylo to tak. Sebevražda.“ Ribber zvýšil hlas, skřípající nervozitou: „Prokristapána, proč chodíte okolo a vykládáte mi tady pohádky před spaním? Jestli mi něco chcete, tak sežeňte Carra. A jestli nic nemáte, tak ksakru vypadněte.“

Selby možná neslyšel. „Naučení, které z té historky plyne, Petere,“ řekl, „je, že člověk nemá pro nikoho strkat hlavu do oprátky.“

„Jděte se vycpat,“ řekl Ribber.

„Jedna z prvních věcí, která se mi na tomhle případu nezdála, byla ta, že to bylo nesmyslné. Řekl jsem si, že to prostě není normální, aby takový ostřílený chlap, jako je Peter Ribber, který se už něco naseděl v lapáku, zabíjel lidi a odhazoval smrtící zbraně se svými otisky tak zatraceně blízko od mrtvoly. Tak jsem o tom chvíli přemýšlel a nedovedl jsem si srovnat v hlavě, proč by to proboha někdo takhle dělal – pokud by nekryl někoho jiného, nebo pokud by nespadl do pasti…

Tak jsem začal uvažovat a řekl jsem si: „Dobrá, dejme tomu, že Peter buď někoho kryje, nebo že se chytil do pasti, která byla nalíčená na mne. Co pak?“ Tak jsem o tom přemýšlel dál a začal jsem pátrat a byl byste překvapený, Petere, co jsem objevil.“

„Co jste objevil?“ zeptal se Peter. „Ale jděte se bodnout, houby jste objevil.“

Selby řekl: „Jak už jsem řekl, Petere, byl byste překvapen, co jsem našel, a nemohl jsem si srovnat tento důkaz s důkazním materiálem, který říká, že váš starý přítel Morton Taleman zemřel dříve, než do něj někdo vpálil winchestrovskou kulku. A tak jsem uvažoval a najednou mě napadla spousta věcí. Poslyšte, Petere, neměl jsem v úmyslu vám to říkat. Myslel jsem, že si to nechám jako malé překvapení, které na vás při procesu vyskočí jako čertík z krabičky.

Tak jsem si to v hlavě pořád převracel a nemohl jsem to dát dohromady a pak mi najednou napadla ta historka o dvou kamarádech, kteří chtěli vědět, jaký je to pocit být oběšen, a dal jsem se do smíchu. A tak jsem řekl tady šerifovi: „Rexi, to by byla legrace, kdyby teď, když dal Peter hlavu do oprátky, mu někdo zapomněl přistrčit židli zpátky. Vy přece víte, Petere, že se takové věci stávají. Když člověk strčí hlavu do oprátky, musí počítat s tím, že kamarádi dostanou někdy chut si zašpásovat. Samozřejmě, co mne se týče, mně je to jedno, jen když mám obětního beránka. Nic víc nepotřebuji. Daňoví poplatníci vědí, že došlo k vraždě. Chtějí, aby byl někdo usvědčen, člověk, který je usvědčen, se automaticky stává viníkem.“

Ribber řekl: „Poslyšte, šéfe, spadl jste z višně nebo co…?“

Dveře se rozlétly. Bob Terry, sotva dechu popadající a zjevně velice rozčilený, před sebou nesl dřevěnou krabici. „Tak tady to je,“ řekl.

Selby zvolal: „Našel jste to?“

„Ano.“

„Petersovské kulky?“

„Ovšem.“

Selby řekl: „Doufám, že jste nesetřel eventuální stopy?“

„Nebojte se,“ řekl Terry. Otevřel krabici a ukázal zbraň, zavěšenou na vláknech, přivázaných k malým dřevěným držadlům.

Selby řekl: „To je ohromné. Už jste je vyvolal, Bobe?“

„Ještě ne. Panebože, vždyt jsem sem letěl, div jsem se nepřerazil.“

„Našel jste tam to, co jsem říkal?“

„Hm-m.“

Selby řekl: „Pospěšte si, prosím vás, a vyvolejte je. Nestůjte tu jako dřevo.“

Bylo jasné, že nikdo z lidí v místnosti nevěnuje Peterovi Ribberovi nejmenší pozornost. Všichni se skláněli nad krabicí, dívali se uchváceně na revolver a Ribber, když zjistil, že ho nikdo nepozoruje, si otřel kapesníkem čelo a nepokojným ukazovákem zajel za límec košile. Pak se předklonil a díval se, jak Bob Terry vytahuje z kapsy jakýsi bílý prášek a měkký kartáček z velbloudích chlupů a jemně posypává povrch zbraně.

Jakoby šlehnutím kouzelného proutku vyskočilo pár rozmazaných a dva zcela dokonalé otisky.

„Tyhle otisky,“ řekl Selby napjatě, „podívejte se na ně, Bobe.“

Šerifův zástupce spěšně vyndával z kapsy lupu, sklonil se nad nimi a zkoumal je.

Selby kývl na Rexe Brandona. „O. K., šerife,“ řekl, „dej sem kartu.“

Brandon šel ke dveřím a hlasitě zavolal na dozorce: „Přineste kartu s Ribberovými otisky…“

Ribber sebou trhl, jako kdyby dostal ránu. Chvíli to vypadalo, jako by chtěl utéci, pak řekl: „Co blbnete, lidi. Na tom revolveru nejsou mé otisky.“

Šerif přinesl kartu s řadou otisků. Terry se na ni díval, pak porovnával obojí otisky a téměř neznatelně pokyvoval.

Selby řekl přísně: „Tady nic neříkejte, Bobe. Obratte ten revolver. Zkuste to ještě na druhé straně.“

Terry rozvázal provázky, na nichž byla zbraň zavěšena, obrátil ji a posypal práškem na druhé straně. Opět nalezl rozmazané otisky a dva perfektní. Znovu je porovnával s otisky na kartě a znovu téměř neznatelně pokývl.

Selby do něho varovně rýpl a řekl: „Kontrolujte se, Bobe. Tady nic neříkejte.“

Terry se napřímil a vrátil kartu s otisky šerifovi. Zaklapl víko a řekl Selbymu: „To je všechno. Kam to mám dát, pane Selby?“

Selby řekl: „K šerifovi do trezoru. Nejdříve ty otisky ofotografujte, pak udělejte snímek celé zbraně a pak ji odevzdejte Hawlinsovi, aby provedl zkoušku. Řekněte Hawlinsovi, že o tom, co zjistí, nikde ani muk, kromě šerifa a mne. Jasné?“

Terry přisvědčil, sebral krabici a spěšně odešel. Selby si vyndal z kapsy dýmku a jak ji nacpával, zahleděl se v chmurném soustředění na Petera Ribbera. „Podívejte se, Petere,“ řekl zvolna, „ať jsem papež, jestli vím, jak je to. Myslím, že tohle není odpověď o nic víc než ty, které jsem za odpověď považoval, ale jedna věc je jistá. Porota to za odpověď považovat bude… Tak se mějte, Petere…“

Ribber řekl: „Jdi do háje, čmuchale!“

Jeho slova připadla Selbymu směšná. Srdečně se rozesmál. „čmuchale,“ řekl, „čmuchale…“

Šerif se ušklíbl a podíval se přes rameno na znepokojeného vězně.

Selby stál ve dveřích, prohýbal se smíchy a hrozil Ribberovi prstem. „čmuchale,“ řekl, duse se smíchy.

Dveře se zabouchly a přerušily tak proud Selbyho smíchu.

V hovorně si Peter Ribber stíral pot z čela, zatímco Selby ve vedlejší místnosti zvládl své dobře hrané veselí a řekl: „Tak to bychom měli, Rexi. Teď jsme snesli vejce, dali jsme ho do líhně, budeme na něm chvíli sedět a pak se podíváme, jestli se něco vylíhne.“

„Jestli se něco vylíhne?“ přidal se šerif. „Copak to bude za drůbež?“

Selby vrtěl hlavou. „Ať visím, jestli to vím, ale mám takové tušení, že se něco vylíhne.“

Sylvia řekla: „Vsadím se, že vylíhne. Viděl jste, jak se tvářil, když jste vyprávěl tu historku o kamarádech a židli?“

Selby řekl: „Ne, měl jsem obavy, že kdybych po něm moc pokukoval, tak by začal větřit.“

„Vypadal teď mnohem ustaraněji než za celou tu dobu, co je zašitý.“

„Předtím se neměl čeho bát,“ řekl Selby. „Nález revolveru s jeho otisky byl celý předem naplánován.“

„Ale proč, Dougu?“

Selby pokrčil rameny: „Myslím, že jsme na správné stopě, ale nemám ponětí, kam ta stopa vede.“

Brandon řekl: „Poslyš, neměli bychom se vrátit a trochu ho zmáčknout, teď, když měl možnost si to rozmyslet, Dougu?“

„Ne,“ řekl Selby. „Nechme ho teď chvíli na pokoji. Budeme dělat, že máme všechno, co jsme potřebovali, ale nepusť ho z očí, Rexi.

Jestli dnes večer zavolá Carrovi a Carr za ním honem přiběhne, budeme vědět, že zrno padlo na úrodnou půdu. Řekne Carroyi historku o muži, který nepodal druhému židli, a Carr mu řekne že je zatracený blázen, že to patří k třetímu stupni, a uklidni ho.“

„Mysliš?“ řekl Brandon pochybovačně. „Tak co? Nebylo by lepší vrátit se a kout železo, dokud je žhavé, a pokusit se z něho něco vyrazit?“

„Na to, aby mluvil, je příliš chytrý,“ řekl Selby. „Jediný způsob třetího stupně, který na něho zapůsobí, je, že se nepokoušíš z něho něco vyrazit. Policie připravila případ tohoto muže skutečně dobře a je jí jedno, jestli mluví nebo ne, jakmile policisté chtějí, aby mluvil, tak to znamená, že případ dobře připravený nemají, a Peter Ribber to ví stejně dobře jako ty nebo jako já.“

„Prosím,“ řekl Brandon, „ale já to tipuji tak, že až s ním Carr pohovoří, tak budeme vyřízení.“

„To není tak jisté,“ řekl Selby. „Carr odbude celou věc smíchem a řekne, že to byl policejní třetí stupeň, ale nezapomínej, že Carr je chytrý, a až odejde, stráví Ribber bezesnou noc a bude o věcech přemýšlet. Protože Ribber ví, jak moc je Carr chytrý.“

Rex Brandon se zasmál a řekl: „Bude o věcech přemýšlet a přitom bude chrápat. Tenhle chlap je na vězení zvyklý zrovna tak jako dozorce. Říkají, že spí a chrápe celou noc až do rána.“

Selby řekl: „Zjisti, jaké má číslo klobouku, Rexi, a číslo rukavic. Kolem desáté večer k němu pošli některého mládence, vytáhněte ho z cely a zkuste mu nějaký klobouk. Černý se skvrnou od krve. Pak ho zase odneste a Ribbera pošlete zpátky do postele. Chvíli po půlnoci ho probudíme a na pravé ruce mu vyzkoušíme starou rukavici. Zajisti, aby mu ta rukavice padla. Vsadil bych se, že potom neusne.“

„Ale,“ namítal Brandon, „nebude vědět, co to znamená. Dejme tomu, že toho chlapa skutečně zabil. Ví, jak to bylo a kde se to stalo. Ví také, že klobouk a rukavice s tím nemají nic společného.“

„Správně,“ řekl Selby. „Bude se domnívat, že je to důkazní materiál, který nám přihrál A. B. Carr.“

Po řadě dní se na Brandonově tváři objevil zase úšklebek, tak charakteristický pro jeho bezstarostné chování. „Hrome,“ řekl, „ věřím, že tohle vyjde.“

Sylvia Martinova byla pochybovačnější. Řekla: „Nejhorší na tom je, Dougu, že Carr přesně pozná, kam míříte, a možná že bude natolik mazaný, že vytuší, i co máte za lubem, a upozorní Ribbera, na co se má připravit.“

Selbyho oči se zablýskly, jak dostal nápad. Vzal Sylvii kolem ramen a obejmul ji. „Bravo! Chytrá!“

„O čem to proboha, Dougu, mluvíte?“

Selby řekl: „Řeknu mu to.“

„Co mu řeknete?“

„Jak mám v úmyslu postupovat.“

„Zbláznil jste se, Dougu?“

V Brandonově hlase zazněl obdiv. „Chytrý jako liška,“ řekl.

„Ale já to nechápu, Dougu.“

Selby řekl: „Když řeknu Carrovi, co chystáme, tak Carr svého mandanta bude samozřejmě varovat.“

„Samozřejmě.“

„A protože je to pravda,“ řekl Selby, „Carr Ribberovi poví přesně, odkud to ví, a přesně to, co jsem mu pověděl. Jinými slovy, zopakuje Ribberovi náš rozhovor.“

„No a?“ zeptala se Sylvia.

Selby řekl: „Stačí pamatovat na to, že Ribber je člověk, který své přátele už tolikrát převezl, že od svých přátel neustále čeká, že převezou oni jeho. Bude-li to, co Carrovi řeknu, znít dostatečně nepravděpodobně, bude si Ribber myslet, až mu to Carr zopakuje, že Carr lže – tak si to dejte dohromady.“

Sylvia řekla: „Dougu, zní to šíleně, ale tohle může vyjít. To není třetí stupeň. To je čtvrtý.“

Kapitola 13

Selby přecházel rytmicky sem a tam po své kanceláři. Pracovníci soudního dvora už dávno odešli a velká budova byla stejně tichá, jako rozsáhlá sklepení, kde se archivovaly okresní protokoly.

Na stole měl Selby pod lampou položenou podrobnou silniční mapu. Řada kruhů nakreslených barevným inkoustem vyznačovala vzdálenost dvaačtyřiceti mil, třiačtyřiceti mil a čtyřiačtyřiceti mil od Madison City.

Selby slyšel na chodbě kroky, blížící se k jeho kanceláři. Chvíli naslouchal zvuku těchto kročejů, pak velkou mapu spěšně složil a uklidil ji do zásuvky svého psacího stolu. Ozvalo se kvapné klepání na dveře. Selby vstal a šel otevřít.

Na prahu se objevila vysoká postava A. B. Carra, na jehož tváři zářil ten nejmagnetičtější a nejpřátelštější úsměv. „Pracujete dlouho,“ řekl.

Selby přisvědčil. „Pojďte dál,“ pozval Carra.

„Díky,“^ řekl „Zastihl jsem náhodou dole vrátného. Pustil mě dovnitř – říkal, že jste nahoře a že pracujete.“

Selby pokývl.

„Doufám, že takhle neponocujete kvůli mně?“ řekl Carr.

Selby se zasmál. „Tak už to na venkově chodí. Když je moc práce, tak člověk musí zabrat. A pak přijdou zase dny a možná i týdny, kdy skoro nebude do čeho píchnout.“

Carr se posadil. „Co jste to dělal za čertoviny s mým mandantem?“ zeptal se.

„Mluvíte o Ribberovi?“

„Ovšem že ano.“

Selby se zazubil. „Třetí stupeň,“ řekl.

„Nevěděl jsem, že jej považujete za slučitelný se svými mravními zásadami.“

„Považuji za mravné všechno,“ řekl Selby, „čím se dopátrám pravdy.“

„Podle toho, co Ribber vyprávěl,“ řekl Carr, „tak se mi zdá, že máte nějak zkreslenou představu o pravdě.“

„Možná že máte pravdu,“ připustil Selby otevřeně. „Člověka, který se pokouší řešit případ tajemné vraždy, napadne spousta nejrůznějších myšlenek, které musí rozvinout, zvážit a zavrhnout v naději, že nakonec přijde na tu pravou.“

Carr řekl: „Nejsem si jistý, že se mi ta myšlenka, kterou teď realizujete, zvlášt zamlouvá.“

„Ovšem,“ řekl Selby.

„Podívejte, Selby, vy jste docela dobrý chlap. Nechci být na vás hrubý, ale s tím Ribberem jste zašel daleko – říci, že já ho nechám na holičkách a že ho dám pověsit!“

Selby povytáhl obočí. „Z čeho soudíte, že jsem mu řekl něco takového?“

„Řekl mi to. Samozřejmě, servíroval jste mu to v podobě příběhu, ale bylo jasné, kam tím míříte.“

Selby řekl: „Ale to ledaže by se potrefená ozvala, Carre. Myslím, že vaše jméno vůbec nepadlo.“

„Vždyt vy víte, kam jste tím mířil.“

Selby se ušklíbl a řekl: „To bych tak určitě netvrdil.“

„Co tím chcete říci?“

V návalu otevřenosti Selby řekl: „Podívejte, Carre. Vy zastupujete svého mandanta. Pochopitelně věříte, že je nevinen. A já si říkám, že možná máte pravdu.“

Carr obezřele přimhouřil oči. „No a?“ řekl.

„Jenomže,“ pokračoval Selby, „není-li vinen on, vyvstává otázka, kdo je tedy vinen? Prostě nemohu pochopit, že by člověk Ribberovy inteligence někoho zabil a na místě vraždy nechal revolver s otisky prstů.“

„To já také ne,“ řekl Carr vlídně.

„Jedinou možností je, že Ribber vystřelil na mrtvého.“

„Doufal jsem, že pochopíte logiku mého tvrzeni,“ řekl Carr.

Selby přikývl: „Pochopil.“

„Výborně, takže upustíte od projednávání případu?“ zeptal seCarr pln naděje.

„Nevím,“ řekl Selby. „Myslím, že přehlížíte to nejdůležitější.“

„A co to je?“

„Jestliže Ribber vystřelil na mrtvého, proč to dělal? Přirozeně že proto, aby někoho kryl. Kdo je to? Patrně vrah. Tudíž, nalezneme-li osobu, kterou Ribber kryje, najdeme vraha.“

„Chápu,“ řekl Carr vyhýbavě.

„Proto mě napadlo,“ pokračoval Selby, „abych použil psychologického třetího stupně. Přivedl jsem ho na myšlenku, že osoba, kterou kryje, s ním možná nehraje poctivou hru. Chtěl jsem, aby si myslel, že jsme narazili na nějaké nové stopy!“

Carrovy oči byly stále nevyzpytatelné. „A vy jste ve skutečnosti na žádné stopy nepřišli?“

Selby se zasmál a řekl: „Ovšemže ne. Počítali jsme s tím, že by se nám mohlo podařit udělat na Ribbera boudu, ale myslím, že se to nepodařilo, a tak jsem toho nechal.“

„Takže ten revolver taky nic neznamená?“

„Vůbec nic,“ řekl Selby. „Šerif ten revolver prostě někde sebral.“

„A co ty otisky na něm?“

„Pouhá komedie,“ řekl Selby bezstarostně.

„Takže to nebyly Ribberovy otisky?“

„Tedy…“ řekl Selby a zaváhal.

Carr vyčkával, co řekne.

„Tedy,“ odpovídal Selby zvolna a obezřetně, „Ribber na tom revolveru otisky nezanechal.“

Carr si zapálil doutník. Navzdory tomu, že se snažil vypadat lhostejně a bezstarostně, byl napjatý jako střelec na hliněné holuby, čekající, až vyletí vířící kotouč k obloze.

Selby řekl: „Nejsem si jistý. Myslím, že se někam dostaneme. Mám za to, Carre, že je-li váš mandant nevinen, je ve vašem zájmu, abyste nás o tom přesvědčil.“

„Přirozeně.“

„A v zájmu vašeho mandanta byste s námi měl spolupracovat při hledání osoby, kterou kryje, protože tak odhalíme skutečného vraha.“

„Chápu.“

„Budete-li s námi v té věci trochu spolupracovat,“ řekl Selby, „myslím, že je velice pravděpodobné, že tu vraždu objasníme, a pak můžeme ustoupit od projednávání případu vašeho mandanta.“

„Co ode mne potřebujete?“ zeptal se Carr.

Selby řekl: „Dnes v noci získáme patrně nějaké další stopy, které na Ribbera vypálíme. Postupuji teď podle této teorie, Carre. My nevíme, jak to bylo. Ribber to ví. Kdybychom na něho mohli vypálit celý arzenál takových stop a on by si musel myslit, že na to přijdeme, a kdybychom vzbudili pocit, že víme všechno, co lze vědět, tak si myslím, že je Ribber dost chytrý na to, aby to vzdal.“

Carr mlčel.

„Teď by to chtělo,“ pokračoval Selby, „abyste navštívil svého mandanta a řekl mu, že jste rád, že je nevinen, že si myslíte, že někoho kryje, a že se domníváte, že do věci vidíme. Možná že by promluvil.“

„Proč chcete, abych ho k mluvení přiměl já?“ zeptal se Carr.

„Nechápete? Abychom mohli ustoupit od projednávání jeho případu,“ trpělivě vysvětloval Selby.

„Když si myslíte, že je nevinen, tak proč neupustíte od projednávání případu rovnou?“

„To nejde kvůli veřejnému mínění. Jen se podívejte. Koukněte se tady na ten úvodník v dnešním večerním vydání Bladu. Četl jste to?“

Carr zavrtěl hlavou.

Selby vzal Blade, který ležel na jeho stole, a nalistoval úvodník. „ Tohle je pěkný propagandistický kousek,“ řekl. „Vydavatel připouští, že Blade byl z politických důvodů po nějaký čas proti mně, že však jsem si ve většině případů dosaženými úspěchy vybudoval dobrou pověst a že je docela možné, že se Blade mýlil; že se vydavatel dosud domníval, že jsem měl mimořádné štěstí, ale díky procesu proti Peterovi Řibberovi budou mít naši voliči příležitost přesvědčit se, jak obstojím proti nejlepšímu, nejtalentovanějšímu právníkovi. Usvědčím-li Ribbera, bude to důkaz, že mé předchozí případy nebyly jen dílem šťastné náhody. Jestliže však Ribber vyvázne z pancéřového sevření svého případu navzdory tomu, že na zbrani, z níž se střílelo, byly nalezeny otisky jeho prstů, bude to nejlepší důkaz, že ještě nejsem zralý, ani natolik zkušený, jak to madisonský okres od okresního prokurátora vyžaduje.“

„To jste ve špatné situaci,“ řekl Carr.

„To skutečně jsem,“ ujistil ho Selby. „Takže, jak jsem řekl, nemohu věřit, že Ribber zanechal své otisky na tom revolveru a revolver na místě činu. Nemyslím si, že on způsobil svým výstřelem Talemanovu smrt. To říkám, samozřejmě jen mezi čtyřma očima, protože potřebuji vaši spolupráci.“

Carr po několik dlouhých minut kouřil a přemýšlel.

Selby řekl: „Domníváte-li se, že byste mohl dát Ribberovi na srozuměnou, že jdeme po čerstvé stopě, že o tom, co se stalo, víme možná mnohem více než vy a že se domníváme, že někoho kryje, a máme úplně nové stopy, také pokud jde o tuto osobu, tak byste nám pomohl. Kdybyste mohl jít ještě o krok dál a naznačit, že ten někdo se možná chystá Ribbera shodit, Ribber by nám upřímně řekl, do jaké věci to byl zapletený.‘

„Vy myslíte, že osoba, kterou kryje, se ho chystá napálit?“

Selby řekl: „Nevím, ale chci, aby si to Ribber myslel, a upřímně řečeno, ta osoba také nemá žádný důvod k tomu, aby ho nenapálila. Ribber byl zatčen pro vraždu. Jsou proti němu určité důkazy. Kdyby tato osoba poskytla ještě nějaký další důkaz, který by Ribbera s tímto zločinem spojil, byl by Ribber odsouzen pro vraždu prvního stupně a popraven, a tím by byl případ uzavřen. Skutečný vrah by zmizel a smál se pod vousy.“

„Kdyby ale k něčemu takovému došlo, mohl by Ribber přece udělat naprosté doznání?“ mínil Carr.

Selby řekl: „To by jistě mohl, ale kdo mu to bude věřit? Ribber byl trestaný, je to profesionální podvodník. Jestliže nezavraždil Talemana sám, tak není pochyb, že vpálil kulku do jeho mrtvoly. K jeho odsouzení by nebylo zapotřebí mnoho dalších důkazů. A jak by byl odsouzen, byla by každá historka, kterou by vykládal, považována za pokus vylhat se na poslední chvíli z této pasti. Jakmile bude případ projednáván před soudem vyšší instance, bude muset sám vypovídat, bude vzat pod přísahu a bude muset říci, jak to bylo. Kdyby byl odsouzen, musel by pak svou historku odvolat. Musel by přiznat, že svědčil křivě. Nikdo nebude brát obvinění z úst takového člověka příliš vážně.“

„Chápu,“ řekl Carr znovu.

Selby odstrčil svou židli. „Mohu počítat s vaší spoluprací?“ zeptal se.

Carr mu podal ruku. „Rozmyslím si to,“ řekl.

Šel ke dveřím, pak se v půli cesty zastavil, obrátil se a změřil Selbyho pohledem. Svraštil čelo, ale rychle zase vrásky vyhladil.

„Uvidíme, co se dá dělat,“ řekl, obrátil se a vyšel ven.

Selby seděl ve své kanceláři a naslouchal Carrovým krokům. Slyšel, jak se v půli chodby pravidelné tempo těchto kroků změnilo, až konečně zmlkly úplně a teprve po několika vteřinách se ozvaly znovu.

Selby zvedl sluchátko a zavolal Sylvii Martinové do Clarionu.

„Tak jak to vypadá, Dougu?“ zeptala se, když uslyšela jeho hlas.

„Nevím. Byl tu právě Carr.“

„Co říkal?“

„Mnoho toho neříkal, ale když odešel, tak měl spoustu látky k přemýšlení. Rád by věděl, jestli jsem takový prostáček, jak se zdám, anebo jestli hraju nějakou rafinovanou hru, a jestliže hraju hru, tak jak moc je rafinovaná. Myslím, že mu to dčlá starosti.“

„Co ho trápí nejvíc, Dougu?“

„Ribber,“ řekl Selby bez váhání. „Myslím, že jeho setkání s Ribberem nedopadlo nejlépe.“

„Jak je to dlouho, co byl ve vězení, Dougu?“

Selby pohledl na náramkové hodinky a řekl: „Už to budou pomalu tři hodiny.“

„Chvíli mu to trvalo, než si srovnal myšlenky a přišel za vámi, Dougu, co?“

„Možná že měl nějakou jinou práci. Jeden šerifův zástupce se díval na tachometr v jeho voze, když byl ve vězení. Další údaje dostanu možná za chvíli.“

„Dougu, řekla bych, že jste na správné stopě. Myslím, že jste mu opravdu způsobil starosti, a mám dojem, že jsme odhalili slabé místo v jeho obraně. Jestli si Ribber myslí, že se ho Carr chystá podfouknout, tak začne povolovat, a jak povolí, zlomí se.“

„Dám vám vědět,“ slíbil Selby.

„Pěkný úvodníček v Bladu, co říkáte, Dougu?“

Selby se ušklíbl. „To patří k věci. Tak na viděnou, Sylvie.“

„Ahoj,“ řekla, „a mnoho štěstí.“.

Selby zavěsil, znovu vytáhl mapu a začal ji kousek po kousku prohlížet.

Tak uplynula hodina. Selby si nashromáždil spoustu poznámek o místech, která by stála za průzkum. Zazvonil telefon. Na druhém konci se ozval šerif Brandon: „Dougu, člověče,“ řekl šerif, „myslím, že rychle přihořívá.“

„Co je?“

„Ribber začíná povolovat. Carr s ním měl jednání, pak odešel za tebou, pak se vrátil a znovu mluvil s Ribberem. Potom vyšel ven, sedl do vozu a odjel. Zavedli jsme Ribbera zpátky do cely. Ribber chvíli chodil po cele, pak se natáhl na kavalec a konečně usnul. Jakmile usnul, tak jsme ho probudili, vytáhli do vedlejší místnosti a zkusili jsme mu klobouk. Padl mu.“

„A co dál?“ zeptal se Selby a tiskl ucho k sluchátku a oči se mu leskly.

„Nejdřív začal klít a řekl, že je to starý fór, že ho jen tak strašíme, abychom ho přiměli k řeči. Vysmál jsem se mu a nakonec se rozzuřil a řekl mi, že jsi celý svůj plán vyžvanil jeho advokátovi a že to nemá smysl, takhle ho tahat za nohu, protože do celé hry vidí.“

„Co ty na to?“

Brandon se zachechtal. „No,“ protahoval slova podle svého zvyku, „sedl jsem si a dlouho jsem se na Ribbera díval a pak jsem konečně řekl: „Petere, tohle vám řekl váš advokát?“ A Ribber mi odpověděl: „Ano,“ a já mu povídám: „Petere, přece jste měl možnost vidět Douga Selbyho. Viděl jste ho u soudu. Mluvil jste s ním. To je přece nějak chytrý chlap. Copak opravdu věříte, že kdyby vám chtěl Doug Selby skutečně zahrát takovýhle kousek, že by vykládal vašemu advokátovi, co dělá?“

„Jak to přijal?“

„Tedy,“ řekl Brandon, „viděl jsem, že ho to ťalo. Tohle byla zřejmě věc, která ho trápila celou tu dobu, a jak jsem to na něho vybalil tímhle tónem, tak zvadnul. Tak jsem vstal a smutně jsem zavrtěl hlavou a zavolal jsem dozorce, aby ho odvedl zpátky do cely. A těsně před tím, než ho odvedl, jsem mu řekl: „Vzpomínáte si na tu historku, co vám vyprávěl Selby, o tom chlápkovi, co se postavil na židli a dal si sám oprátku na krk?“ Ribber se dozorci vytrhl a podíval se na mne. Byl z toho úplně šílený.

Než ušel pár kroků, tak změnil názor, ale bylo vidět, že je mu zle.“

Selby řekl: „To je dobré. Nechte ho usnout a pak mu zkuste tu rukavici. Zapsali jste poslední údaje na Carrově tachometru?“

„Hm-m. Bylo tam 16 305.“

Selby řekl: „Nadělali jsme Carrovi spoustu starostí. Seděl tu u mne v kanceláři a díval se na mne a já viděl, jak se snaží odhadnout, jestli jsem opravdu takový nezkušený pitomec, anebo jestli něco hraju.“

„A na čem se usnesl?“

„Myslím, že si nakonec řekl, že jsem mladý a nezkušený a mám spoustu pošetilých nápadů, ale když odcházel, slyšel jsem, jak si bručí pod vousy. Vyšel z kanceláře a v půli cesty se zastavil, aby si to rozmyslel. Už jsem měl strach, že tu mou pohádku možná Ribberovi vůbec nepoví.“

„Ale přece jen to spolkl a Ribber je z toho už poloviční blázen.“

Selby řekl: „Dej mi vědět, jak to bude dál, Rexi. Budu ještě nějakou dobu v kanceláři. Musím ještě něco spočítat a pustil jsem se do pořádného časového studia map.“

Brandon řekl: „Tak se do toho dej, Dougu, ale já si myslím, že člověk, který se chce zbavit těla, podnikne tu cestu jen jednou, a že když podniká víc cest, nemůže to mít s tím případem nic společného.“

„Já vím,“ řekl Selby, „ale prostě mi to vrtá hlavou.“

Zavěsil a o chvíli později telefonoval do Carrovy vily. Telefon brala paní Fermalová. „Tady je Selby,“ řekl. „Carr není doma?“

„Ne, dnes večer není doma.“

„Až přijde,“ řekl Selby, „tak, prosím vás, určitě vyklouzněte a podívejte se do vozu na tachometr. A zavolejte mi, kolik má najeto. Moc to potřebuji.“

„Dobře, pane Selby, udělám to pro vás.“

Selby poděkoval a vrátil se ke studiu mapy. Pak se opřel a začal pročítat soudní rozhodnutí nejvyššího soudu, která vycházejí jednotlivě, dříve než jsou případy shrnuty v úřední sbírce. Uplynulo pár hodin a volal znovu Brandon.

„Zkusili jsme Ribberovi rukavici,“ řekl, „zase trochu povolil. Dokonce se začal přít, že mu je ta rukavice malá a že nemůže dobře pohybovat prsty.“

„Jak se choval?“

„Je nervózní,“ řekl Brandon. „Je vyveden z míry. Řekl jsem mu, že se jeho případ bude projednávat v úterý. Řekl na to, že to ví.“ Povídám: „Zdá se, že Carr strašně pospíchá, aby dostal váš případ před soud,“ a on řekl: „Samozřejmě. Ví, že budu osvobozen, a chce mě odtud dostat.“

Jenom jsem se ušklíbl, tak pomalu, zasvěceně jsem se ušklíbl a za chvilku jsem řekl: „Možná že vás chce prohnat soudem dříve, než mu utečete z lavice obžalovaných, Petere.“

„Zabral na to?“ zeptal se Selby.

„A jak!“ řekl Brandon. „Vyletěl, chvíli sakroval a zuřil a řekl, že ho žádný zatracený mizera nenechá na holičkách na lavici obžalovaných s provazem kolem krku. Chvíli jsem si myslel, že by už mohl promluvit, ale vzpomněl jsem si, co jsi mi říkal, že se musím tvářit, že mi z toho, jestli on bude mluvit, nebude horko ani zima, a tak jsem ho nechal a odešel jsem, když nejlíp zuřil.“

Selby řekl: „Poslyš, Rexi, možná že později řekne dozorci, že ti chce něco říci. Jestli to udělá, pokusí-li se pod nějakou záminkou dostat se s tebou do styku, řekni dozorci, že nemáš zájem, že s ním teď mluvit nepotřebuješ. Dáš ho odsoudit pro vraždu prvního stupně a o žádné doznání nestojíš. Já ti něco poradím. Zařiď to tak, aby s tebou chtěl kvůli něčemu mluvit. Ať si třeba pár důvěryhodných lidí začne šeptat o tom, že se chystají utéci z vězení. Ribber si řekne, že je to vhodná chvíle a že ti prokáže službu a práskne ti to. Řekne dozorci, že chce mluvit s tebou osobně. Ať mu dozorce řekne, že ti zavolá, a ty pak můžeš předstírat, že si myslíš, že se prostě chce přiznat, a tak řekneš dozorci, že tě žádné přiznání nezajímá, že propadl právu a ty si nebudeš dělat komplikace s nějakým jeho prohlášením.“

Brandon řekl: „O. K., Dougu, zařídím to. Mám tam dva vězně, na které se mohu spolehnout. Hodím je do vedlejší cely.“

„O. K.,“ řekl Selby. „Dej mi vědět.“

Zavěsil, a sotva vzal knihu do ruky, ozval se telefon a paní Fermalová řekla opatrně: „To je pan okresní prokurátor?“

„Ano.“

„Mám tu to číslo na tachometru.“

„Kolik?“

„16 395 mil,“ řekla.

Selby v duchu rychle počítal. Carr ujel se svým vozem od chvíle, kdy odjel z vězení, přesně devadesát mil.

„Poslyšte,“ řekl Selby, „mohla byste skočit do garáže s kuchyňským nožem a odškrábnout kousek ze spodku blatníku? Podívejte se, jestli najdete na blatníku zespodu nečistotu smíchanou s asfaltem. Jestli ano, tak mi hned zavolejte.“

Řekla: „Možná že budu muset minutu dvě počkat, než se najde příležitost vyjít ven, aby to nevzbudilo pozornost.“

„Budu tu čekat, dokud nezavoláte.“

„Dojdu tam, hned jak to půjde,“ slíbila.

Telefon se ozval asi za deset minut a paní Fermalová, která mluvila potichu a velice opatrně, řekla: „Je to tam.“

„Zemina s asfaltem?“ zeptal se Selby.

Řekla: „Ano, je…“ a náhle prudce zavěsila. A protože linka byla němá, Selby spěšně zavěsil sluchátko, aby nebylo možno zjistit, s kým mluvila.

Selby rychle zavolal šerifa Brandona. „Rexi,“ řekl, „teď pusť Petera Ribbera na chvíli z hlavy a přijď sem ke mně do kanceláře. Mám tu něco, o čem se musíme poradit.“

Brandon slíbil, že přijde hned, a Selby zavolal do Clarionu Sylvii Martinovou a požádal ji, aby se porady zúčastnila.

Když se shromáždili kolem Selbyho psacího stolu, vyndal okresní prokurátor podrobnou mapu a rozložil ji před ně pod stolní lampu.

Řekl jim o důkazech, které získal, a pak jim vysvětloval svou teorii. „Dejme tomu, že někdo odvezl tělo, kterého se chtěl zbavit,“ řekl. „Stará teorie, říká, že vrah se vrací na místo činu. To neznamená, že se vrací na místo, kde tělo zahrabal.

Pokud nechceme při řešení tohoto případu vědomě zavírat oči před důkazy, musíme si povšimnout, že někde v okruhu pětačtyřiceti mil od Madison City je něco, co má s případem, jejž vyšetřujeme, životně důležitou souvislost, něco, co jsme dosud přehlíželi.

Může to být horská chata. Mohlo by to být místo, ukryté v poušti, ale můj dojem je, že je to něco jiného.

V téhle horské oblasti půdu většinou tvoří zvětralá žula. A s touto půdou je smíchaný sedimentární jíl s říčním štěrkem. Všimněte si tohoto kruhu, který představuje vzdálenost z Madison City přesně třiačtyřicet mil vzdušnou čarou. Tento kruh protíná jen jediné město, a to je El Bocano.“

Udělal dramatickou pauzu a pak pokračoval: „Myslím, že něco přehlížíme. A to něco je v El Bocanu.

Podívejte. Automobilové kluby vědí o každé opravě na všech silnicích, ovšem na silnicích mimo obvod obcí. Nedostávají ale informace o silničních opravách v obvodu obce nebo města. Z automobilových klubů nám řekli, že na žádné průjezdní silnici v okruhu pětačtyřiceti mil není nikde na vozovce čerstvě položený koberec. Já si osobně myslím, že to, co hledáme, najdeme v El Bocanu.“

Brandon řekl: „O. K., Dougu. Vůz je dole.“

Sylvia Martinova vyskočila. „Tak jedeme,“ řekla.

Selby složil mapu, uklidil ji zase do zásuvky a zhasl stolní lampu.

Kapitola 14

Služební vůz burácel na předměstí El Bocana.

„Kudy teď Dougu?“ ptal se Rex Brandon.

„Myslím, že se nejdříve zastavíme na policejní stanici,“ řekl Selby.

Brandon přikývl. Zahnul na hlavní třídu, která byla v této době doslova pustá. Poslední představení v kině už skončilo a na ulici bylo jen pár opozdilců. Brandon zajel k chodníku, zeptal se jednoho z chodců, kde je policejní stanice, a pak zajel podle informace za roh k neokázalé úřadovně v suterénu městské radnice.

Seržant, který měl noční službu, prověřil totožnost svých návštěvníků, nabídl jim židli, a když se usadili, zeptal se, čím jim může pomoci.

Selby řekl: „Pracujeme na jednom případu. Jediná stopa, kterou máme, nás přivádí někam sem, poblíž místa, kde je na vozovce čerstvě položený koberec.“

Službu konající seržant zavrtěl hlavou. „Tady v obvodu města se nikde na silnici nedělá,“ řekl.

Selby potlačil zklamání. „Není tu v blízkosti žádné místo, kde by se byl pokládal nový koberec?“

„Ne.“

Selby chvíli uvažoval a – vyhýbaje se soucitnému pohledu Sylvie Martinové – vytáhl z kapsy dýmku a váček na tabák.

„Počkejte,“ řekl seržant. „Máme tu nový autokempink pro přívěsy, na břehu řeky. Museli k němu vyasfaltovat cestu. Je to jen kousek, ani ne sto stop. Mohlo by to být ono?“

Selby řekl: „Vypadá to na to.“

Seržant sáhl po telefonu. „Dám vám jednoho mládence, zajede tam s vámi,“ řekl.

Byl jim představen policista jménem Jenkins, kterého seržant telefonicky přivolal do kanceláře.

„Že bys je zavedl do autokempu, Bille?“ zeptal se seržant. „Jdou po nějakém případu.“

„Teď hned?“ zeptal se Jenkins.

„Teď hned,“ řekl Selby.

„Tak jdeme,“ vyzval je Jenkins.

Nasedli do šerifova vozu. Jenkins se posadil vedle Brandona a Selby si sedl na zadní sedadlo k Sylvii Martinové. Podle Jenkinsových pokynů dojel šerif rychle na okraj města, zahnul doleva, přejel železniční trat a pak vjel na čerstvě vyasfaltovanou cestu.

Selby s dýmkou v zubech se usmál na Sylvii Martinovou. „Vypadá to, že jsme narazili na zlatou žílu,“ řekl.

Tabule na břehu řeky hlásala: AUTOKEMPINK ZELENÝ HÁJ.

Jenkins řekl: „Je zhasnuto. Majitel spí v prvním domku. Vzbudíme ho?“

„Vzbudíme,“ řekl Selby.

Vůz zastavil a Jenkins zazvonil na noční zvonek. Ospalý hlas řekl: „ Všechno je obsazeno,“ a Jenkins zavolal: „Tady je Jenkins z policejní stanice…“

Zarazil se, když do něho Selby strčil. „Ne tak nahlas,“ upozorňoval ho.

Policista řekl: „Vstávejte. Musíme s vámi mluvit.“

„Kdo je to?“

„Jenkins.“

„Toho neznám.“

„Jen přemýšlejte,“ řekl Jenkins. „A vstávejte, je to nutné.“

Poté bylo slyšet úpění pérových matrací, šátrání bosých nohou, neochotně hledajících cestu do trepek a konečně otevírání dveří.

Jenkins řekl potichu: „Policie. Jsem ze zdejšího velitelství. Tohle je šerif a okresní prokurátor z madisonského okresu. Chtějí vám položit několik otázek.“

Hromotlucké individuum s očima ještě opuchlýma od spánku si spěšně zapnulo kalhoty, navlečené jen tak přes pyžamo, když spatřilo Sylvii Martinovou. „No dobře,“ řekl. „Co potřebujete?“

Selby řekl: „Máte tady muže, patrně bydlí sám. Občas ho v posledním týdnu navštívila nějaká žena. Je jí dvaatřicet, má uhlově černé vlasy, černé oči a pěknou postavu. Jezdí devětatřicítkou cadillakem.“

„Jo,“ řekl muž, „vy myslíte Franka Neala.“

„Kde je?“

„V přívěsu na druhém konci tábora, v tom, co má nade dveřmi plátěnou stříšku.“

„Jak se sem ten přívěs dostal?“ zeptal se Selby. „Kdo ho sem přitáhl?“

„Jedna společnost,“ řekl muž, „která pronajímá přívěsy. Je to moc pěkný přívěs. Některé společnosti, které tyhle krámy pronajímají, vám dopraví přívěs, kam chcete.“

Selby řekl: „Myslím, že je to muž, kterého hledáme. Co abyste šel s námi a ukázal nám to místo?“

Majitel se bránil: „Byl bych raději, kdybyste šli sami. Nechci, aby to vypadalo, že jsem v tom měl prsty. Mohl by si myslet, že jsem moc mluvil.“

Jenkins řekl: „Na tom nezáleží. Stačí, když nás tam dovedete.“

Muž neochotně souhlasil. „Vezmu si baterku,“ řekl.

„Baterku máme,“ řekl šerif Brandon a ukázal velkou baterku na pět monočlánků, kterou držel v ruce.

„Tak jo,“ řekl majitel.

Skupinka, kráčející za světelným paprskem, linoucím se z baterky, postupovala v sevřeném šiku přes tábořiště, jež bylo ponořeno do tmy – s výjimkou dvou intenzívně zářících načervenalých světelných nápisů na ústřední budově, Sprchy a Toalety.

„Zaklepejte na dveře,“ řekl Selby, když přišli k přívěsu. Majitel zaklepal na dveře, ale nedostalo se mu odpovědi. Zarumploval klikou a dveře se otevřely. „To je divné,“ řekl. Brandon ho odstrčil, rozsvítil baterku a pustil proud světla dovnitř.

V posteli zřejmě ještě nedávno někdo spal. Přes opěradlo židle bylo pohozené pánské sako a vesta. U postele stály boty. Brandon křikl, skočil do přívěsu a prohledával postel. „Je ještě teplá,“ řekl.

Selby dodal: „Slyšel, jak Jenkins řekl: „Policie.“ Rychle, Rexi, podívej se do sprch a na toalety. Pojďte, Jenkinsi, prohledáme to za přívěsem.“

„Je tam stezička v živém plotu, vede dolu k místu na břehu řeky, kde zakopávám plechovky od konzerv a odpadky,“ řekl majitel.

Brandon strčil Selbymu do ruky baterku. „Vezmi si baterku, Dougu,“ řekl. „Já ji nepotřebuji. Jestli ho nenajdu v budově, tak přijdu za vámi.“

Selby řekl: „Zůstaňte tady, Sylvie, a dohlédněte tu na věci. Jdeme, Jenkinsi.“

Běželi po stezce za světlem baterky. Jednu chvíli, když procházeli přes jakési prašné místo, posvítil Selby baterkou na zem a prohlédl stopy.

„Tak vida,“ řekl, „jsme na správné stopě. Někdo tady utíkal v trepkách.“

Běželi ještě nějakých třicet yardů a pak se Selby náhle zarazil a zhasl baterku. „Poslouchejte,“ řekl.

Vpředu bylo slyšet, jak se v podrostu kutálejí nějaké předměty. Za chvíli signalizoval rachot prázdných plechovek, že muž upadl do hromady odpadků.

Jenkins rozhrnul kabát a vytrhl svůj revolver.

Selby pronikavě hvízdl a téměř okamžitě dostal odpověď zezadu, odkud běžel Rex Brandon. Sylvia klusala hned za šerifem.

„Sprchy a toalety jsou prázdné,“ hlásil Brandon. Selby opsal rozsvícenou silnou baterkou půlkruh, a když kužel jasného světla vyhmátl pohybující se bílou skvrnu, zamířil ji jedním směrem.

„Pojď’me,“ řekl, a pustil se po písčitém břehu.

Selby měl dojem, že se vpředu před nimi ve tmě cosi nezřetelně pohybuje. Na okamžik bliklo světlo baterky, jak se je pokoušel zamířit na mužskou postavu. Ze tmy před ním ostře vyšlehl plamínek a téměř okamžitě za ním druhý. Selby uslyšel po své levici zvláštní ránu, znělo to, jako by někdo upustil na zem mísu pudinku. Jenkins řekl: „Můj bože!“ udělal dva vrávoravé kroky a klesl na písek.

Viděl, jak vyšlehl další plamínek. Kolem něho se přehnal zvláštní svištivý zvuk dříve, než jej jeho uši stačily zaznamenat. Ucítil, jak mu kolem pravého ucha proletěl chladný závan větru.

Pak uslyšel hluboké zahřmění šerifovy pětačtyřicítky.

Na řeku se sneslo hluboké půlnoční ticho.

Selby zhasl baterku a uchopil Sylvii kolem pasu: „Lehněte si, Sylvie,“ řekl.

Snažila se vymanit.

Šerif Brandon přejel prsty levé ruky po Selbyho paži, nahmátl baterku a vytrhl mu ji z hrsti.

Selby bojoval o baterku. Šerif ho odstrčil ramenem stranou. „Neblázni, nemáš zbraň,“ řekl a rozběhl se do tmy.

Sylvia běžela za ním.

„Sylvie, nechoďte tam,“ řekl Selby.

Chytil ji za sukni. Vrhla se na něho jako divoká kočka „Nechte mě! Tohle je reportáž!“

Vytrhla se mu za zvuku trhající se látky.

Selby letmo zahlédl Brandona, ženoucího se vpřed, a Sylvii Martinovou, klopýtající v písku, sahajícím po kotníky. Selby energicky vyrazil. Nepodařilo se mu chytit Sylvii kolem pasu, ale chytil ji za zápěstí pravé ruky. Jeho levička, slepě tápající, jí pevně sevřela nohu nad kolenem. Tvrdě šla k zemi, zápasila, aby se vymanila z jeho sevření. Držel ji pevně.

„Dougu Selby, nenávidím vás,“ téměř křičela a vzlykala. Selby ji zamračeně držel dál. Kopla ho, chytla ho za rameno. Pustil její nohu ve snaze chytit ji za druhé zápěstí. Prudce vykopla nohu, která jen taktak minula Selbyho ucho.

Brandon byl někde vpředu. Za Selbyho zády sténal městský policista, nehybný černý balvan na bílém písku.

Selby ovinul obě ruce kolem Sylviných nohou. „Buďte rozumná, vy čertice,“ řekl.

„Pusťte mě!“

Selby řekl: „Nemám čas se tady s vámi hádat. Zůstanete tady. Teď už je pozdě letět za Rexem.“

Prudce ji pustil a rozběhl se zpátky k tábořišti. Sylvia se postavila na nohy a slepě se hnala tmou za šerifem Brandonem.

Selby tápal a klopýtal zpátky k pěšině, pak trochu ustoupil, přikrčil se ve stínu a čekal.

Od řeky nebylo už žádné další výstřely slyšet. Selby zahlédl jasně bliknuvší paprsek světla z šerifovy baterky, který vzápětí zmizel ve tmě. O chvíli později světlo opět vyšlehlo průzkumným paprskem asi o deset yardů dále napravo. Slyšel hlas Sylvie Martinové: „Kde jste, šerife?“

Žádná odpověď.

Selbymu bušilo srdce a dýchal otevřenými ústy, aby to nebylo tak slyšet.

Měl dojem, že slyší kroky skřípající v písku. Za chvíli už mohl rozeznat nejasnou postavu, pohybující se opatrně tmou.

Viděl obrys Jenkinsova těla, který se skrčil, pokoušeje se vstát, a pak klesl k zemi.

Postava se teď přiblížila.

Selby se přikrčil, napjatý a v pohotovosti.

Postava zahnula doleva. Selby se přichystal ke skoku a pak stanul bez hnutí, neboť viděl, že druhý muž chodí dokola v kruhu a něco hledá. Náhle narazil na pěšinu. Přidal do kroku, rozhlédl se. Pravou ruku měl svěšenou dolů podél boku, lehce vystrčenou kupředu. Na sobe měl tmavé kalhoty, bílá košile splývala s pískem řečiště. Když se přiblížil k Selbymu, košile zasvítila na tmavém pozadí. Selby slyšel jeho ostrý, rychlý dech.

V té chvíli muž vytušil Selbyho přítomnost a náhle se zastavil. Selby neviděl jeho paži, ale z polohy mužova ramene poznal, že revolver je namířen tím směrem, kde Selby stojí.

„Ruce vzhůru,“ řekl Selby tichým nepřirozeným hlasem a vyrazil.

Tento strohý povel, přicházející ze tmy před ním, způsobil, že muž zaváhal, a právě tato vteřina jeho nerozhodnosti umožnila Selbymu prudký výpad. Následovalo ohlušující zahřmění přímo do jeho tváře. Právě ve chvíli, kdy Selby popadl svého protivníka pevně pod pasem, stačil se ještě v mysli, běžící na plné obrátky, podivit, že není mrtvý.

Revolver znovu zahřměl, právě když Selby srazil úderem muže k zemi.

Zápasili v písku. Muž měl sílu. Chvíli byl Selby nahoře, ale pak se jeho levá paže dostala do mocného sevření a muž ji tlačil dozadu.

Selbyho ústa, na okamžik otevřená a lapající po vzduchu, tiskl do písku. Zrnka písku skřípala Selbymu v zubech, lepila se na jazyk a ucpávala průdušnici.

Selby vykroutil paži a svíjel se, aby dostal ústa z písku. Zahlédl široká ramena a tvář zakrývající světlo hvězd a pravou pěstí vyrazil vzhůru v krátkém desetipalcovém úderu, který se neminul cíle. Viděl, že se hlava zvrátila. Selby vrhl do akce levou paži. Jak zasadila rychlý úder, chopily se jí mužovy ruce jako chapadla. Okresní prokurátor napnul pravé rameno. Slyšel rychle se blížící kroky. O pět yardů dále nalevo ozářil křoviska paprsek světla.

Selbyho pěst minula bradu a dopadla na mužovo pravé oko. Selby přenesl svou váhu dopředu… dostal se nahoru… a svými koleny přibil mužovy paže k zemi.

Do tváře udeřilo Selbyho světlo a oslepilo ho. Chtěl zavolat, ale ústa měl plná písku, a jak se pokoušel dostat písek ven, dusil se.

Kužel světla se přesunul a utkvěl na bránícím se těle pod ním. Slyšel Brandonův hlas. „Lež klidně, nebo ti vyrazím duši z těla. . Pojďte sem, Sylvie, vezměte tu baterku.“

Okresní prokurátor spočíval plnou vahou na mužových pažích, ale Brandon vytrhl tyto paže zpod jeho kolen tak snadno, jako by byl Selby malý klouček. Selby slyšel, jak věcně cvakla pouta, pak viděl, jak se baterka kutálí po zemi a ucítil kolem krku Sylviiny paže. „Můj milý, nestalo se vám nic?“

Položila svou tvář na jeho. Pokoušela se ho zvednout. Brandon mužovo tělo nadhodil a vyškubl zpod Selbyho těla.

Selby sáhl do kapsy pro kapesník a setřel si písek ze rtů a z jazyka. „Tušil jsem, že se pokusí dostat se zpátky a ukrást náš vůz,“ zabručel. „Nemohl doufat, že by se odtud dostal pěšky…“

„Kde je ksakru ta baterka?“ zahromoval šerif. Sylvia řekla: „Promiňte, Rexi.“

Sehnula se a hmatala kolem sebe. Za okamžik se paprsek světla zabodl do zachmuřené tváře statného muže, který měl zavřené oteklé pravé oko.

Brandon řekl: „Kdo vlastně, k čertu, jste?“ Na jeho otázku odpověděl Selby: „Jestli se nemýlím,“ řekl, „je to James C. Artrim, na jehož životní pojistku pojištovací společnost vyplatila maličkost, pouhého půl miliónu.“

V autokempu se rozsvítila světla. Bylo slyšet změť hlasů. Nějaká žena vykřikla. V dálce ječely sirény.

Spoutaný muž řekl: „Dobrá, ty hajzle, když jsi tak chytrý, tak si to dej dohromady sám. Já mluvit nebudu.“

Brandon pobídl siláka nohou, nasměrovanou tam, kde to bylo nejužitečnější: „Sklapni,“ řekl Šerif. „Jsou tu dámy.“

Šerif obrátil světlo baterky zpátky k řece. „Vy dva tu zůstaňte,“ řekl Sylvii Martinové a okresnímu prokurátorovi. „Jdu se podívat, co se dá udělat pro Jenkinse.“

Slyšeli, jak šerifovi pod nohama skřípe písek, a viděli, jak se světelný kužel pohybuje po písku, až se zastavil na nehybném temném předmětu. Pak světlo zastínila široká záda.

Zajatec řekl, pohlížeje na Selbyho: „Slyšel jsem o vás. Myslíte si, že jste zatraceně chytrý. Jen to zkuste a hoďte na mne něco.“

Selby ovinul paži kolem Sylviina pasu, přitáhl ji k sobě a cítil chvění napjatých nervů.

Slyšeli vracejícího se šerifa, viděli červené světlo policejního vozu, který právě zahýbal do autokempinku.

Spoutaný muž pokračoval: „Jen si poslužte, odvezte mě zpátky do Madison City a uvidíme, co vám to bude platné.“

Šerif stanul vedle Douga Selbyho, hledícího dolů na zajatce. „Nemusíme vás vozit zpátky do madisonského okresu,“ řekl vážně. „Zůstanete rovnou tady. Rovnou ve zdejším vězení. A budete se zodpovídat z vraždy elbocanského policisty před elbocanským soudem. A jestli ujdete trestu smrti tady, počkáme na vás v Madison City. Ale vy mu tady neujdete.“

Kapitola 15

Na zpáteční cestě do Madison City Selby hodnotil situaci. „Paní Artrimové přišijeme podvod s pojistkou stejně jako muži, který hrál jejího tchána, ale ve skutečnosti byl jejím manželem,“ řekl. „Tento případ bude soudně projednáván v jiném okrese, tam, kde byl spáchán trestný čin.

Artrim sám bude souzen v El Bocanu pro vraždu – a dostane trest smrti. Artrim může vraždu Mortona Talemana vysvětlit, ale také nemusí. Jenomže my máme ve vězení Petera Ribbera a nevíme pořádně, jakou roli v tom případu hrál. Nevíme spoustu věcí.“

Brandon řekl: „Tak mám takový pocit, Dougu, že jestli promluví Artrim nebo Ribber nebo oba dva, tak obviníme z vraždy prvního stupně A. B. Carra.“

„Možná,“ připustil Selby. „To bude fuška, přimět je, aby promluvili.“

Sylvia Martinova řekla: „Dougu, o co se vsadíte, že Carr na tom procesu v El Bocanu nebude Artrima zastupovat?“

Selby řekl: „ Myslím, že bude. Na opačné tvrzení bych nevsadil ani zlámanou grešli. A bude tvrdit, že Artrim nevěděl, že jsou to policisté, myslel, že jsme lupiči, že jsme ho zahnali do strže, že vytáhl zbraň a začal střílet do vzduchu, aby nás zahnal, ale že v té chvíli zakopl, upadl a zbraň nešťastnou náhodou vystřelila, že neměl nejmenší tušení, že někoho zasáhl, že vstal a střílel znovu do vzduchu.“

Sylvia Martinová řekla: „Nějak tak to určitě bude a není vyloučené, že mu to všechno vyžehlí tak, že mu některý porotce i uvěří. Hrome, Dougu, mně je moc líto, že jsem vás nakopla. Ale nejste sám, kdo chce něco dokázat. A když chci riskovat, tak to udělám. Musela jsem vidět finále.“

Selby řekl: „Jednou do vás někdo nasype broky a co si počnu?“

Řekla rozhořčeně: „Mám stejné právo na to, aby do mě někdo nasypal broky, jako vy.“

„Jste žena,“ řekl Selby.

Sylvia Martinová řekla: „Vida, už jste na to přišel? Já jsem myslela, že jste mě vždycky považoval za automat na shromažďování informací.“

Selby položil svou ruku do její. „Nebuďte hloupá,“ řekl. „Co všechno jste z těch bouřlivých událostí zavolala do redakce?“

„Všechno,“ řekla.

Selby se ustaraně zamračil. „Možná že jsme neměli pouštět všechno. Do té doby…“

„Houby, Dougu Selby,“ řekla. „Do té doby, než Clarion vyjde, tak se tenhle případ roznese široko daleko. Tak se do toho pustte a hoďte sebou. Kdybyste měl v sebe alespoň deset procent důvěry, kterou ve vás máme my ostatní…“

Selby řekl: „No tak, to stačí. Ale to znamená, že sebou musíme moc hodit, a kdoví, jestli nenarazíme na nějakou překážku.“

„Když narazíte na překážku,“ řekla, „bude nejlíp, když se s ní poperete rovnou.“

„Kdo je na programu první?“ zeptal se Brandon.

„Peter Ribber,“ řekl Selby.

„Pošleme někoho, aby zatkl paní Artrimovou?“

„Ještě ne,“ řekl Selby.

„Proč?“

Selby řekl: „Jak to uděláme, tak se to Carr dozví. Jsou to sousedé a on není na hlavu padlý.“

Vstoupili do věznice. Udeřil je sladký lepkavý zápach vězeňské dezinfekce a dusný pach stěsnaných spících těl zaplašil svěžest ranního vzduchu.

Selby řekl dozorci: „Přiveďte sem Ribbera, ale hoďte sebou!“

Selby se obrátil na Sylvii Martinovou: „Můžete to stenografovat, Sylvie?“

„Jestli lo nebude moc rychlé,“ řekla.

„Akdyž bude, tak zapíšete, co stačíte,“ řekl Selby. „Ale nepřerušujte.“

Šli do hovorny. Z nitra věznice bylo slyšet zvuk klíče, otáčejícího se v zámku, klapnutí ocelových dveří, hlas dozorce a Ribberovo hromování: „Co se děje, ksakru? Nějaká hra? Vy hajzlové, vy si myslíte, že…“

Hlas se rozplynul v tichu, když se ozvalo krátké mlasknutí.

Brandon se podíval na Douga Selbyho a zamrkal.

O chvíli později byl přiveden Peter Ribber s ústy staženými ve vzdorovitém úšklebku. „Prokristapána, zase vy. Nic bych za to nedal, že mi tentokrát chcete zkusit kravatu.“

Brandon vymrštil silnou paži, chytil Ribbera za košili, opsal s ním půlkruh a hodil ho na židli. „Tady seď a nenadávej,“ řekl. „Je tu dáma.“

„Dobrá,“ odpověděl Ribber, „nebudu nadávat. Nebudu říkat vůbec nic.“

Selby řekl: „Nech to na mně.“

Peter začal: „Předpokládám, že jste se svou konstrukcí hotov a že mi teď dáte příležitost „nalít vám čistého vína. Nakašlu vám.“

Selby řekl: „Poslyšte, Ribbere. Dám vám příležitost, jednu jedinou příležitost dostat se z plynové komory. Jestli si chcete hrát dál na naivku, mně na tom nesejde. Až vás přivážou ke křeslu a vy uslyšíte to syčení jedovatého plynu, jak se uvolňuje z malých kuliček, které padají do kyseliny, tak se podívejte do okénka a uvidíte zvědavé oči, které se na vás upřeně dívají – jak se pokoušíte zadržet dech co nejdéle, abyste si prodloužil život o posledních pár vteřin – tak tehdy si na mne vzpomeňte.“

Ribber sevřel rty a na tři dlouhé vteřiny se odmlčel. Pak řekl: „Takhle se mě pokoušeli vystrašit už jiní frajeři, než jste vy. Ale nikdy se daleko nedostali.“

Selby řekl: „Jestli se chcete obětovat, je to vaše věc.“

„Prokristapána, nechte mě spát a neburcujte mě každých pár hodin, když si hodíte znova kostkou.“

Selby řekl: „Máme revolver ráže osmatřicet, kterým byl prostřelen Talemanův kabát. Člověk, který ho měl u sebe, zastřelil, dříve než se vzdal, jednoho poldu. Bydlel v přívěsu v El Bocanu. Jmenuje se James C. Artrim. On a jeho žena mají v sázce půl miliónu dolarů pojistného. Teď má na krku obvinění z vraždy.

Mohlo by vás zajímat, jak jsme ho chytli.“

Ribber si navlhčil rty a řekl: „Jděte se vycpat.“

Selby pokračoval, jako by neslyšel, co mu Ribber řekl: „Do El Bocana a zpět je to odtud přesně devadesát mil. Všimli jsme si, že tu noc, co se ztratil Frank Artrim, ujela paní Artrimová se svým vozem přesně devadesát mil. Všimli jsme si, že na spodku blatníků byla nějaká slepená země neobvyklé směsi. Probrali jsme všechny silniční zprávy, které byly k mání, ale nenašli jsme v okruhu pětačtyřiceti mil od Madison City žádnou čerstvě upravenou objížďku. Nakonec jsme přišli na El Bocano. Zjistili jsme, že k autokempinku, kde měl Artrim svůj přívěs a kde byl zadržen, vedla čerstvá asfaltová přípojka z dálnice.“

„Co mně je do toho?“ zeptal se Ribber vzdorovitě.

„Hned se k tomu dostanu,“ řekl Selby. „Váš proces, Ribbere, máme náramně připravený. Na začátku to nebylo moc slavné. Teď je to lepší. A zlepšuje se to čím dál tím víc. Nejsem si jistý jenom tím, jaký to bude materiál, který někdo podvrhne, aby vám tu vraždu hodil na krk. Ovšem, na tom mně nezáleží. Já potřebuji, aby byl někdo odsouzen, daňoví poplatníci nechtějí nic jiného.“

Ribber řekl: „Předpokládám, že máte na mysli ten klobouk a rukavici a tyhle věci. Ale přece jen – kde jste k těmhle krámům přišel?“

Selby klidně pokračoval: „Když za vámi Carr posledně přišel do věznice, tak se jeden ze šerifových zástupců podíval na tachometr. A když o tři hodiny později postavil vůz do garáže, tak jsme se mu zase podívali na tachometr. Ujel něco málo přes devadesát mil. Odškrábli jsme usazeninu, kterou měl vespodu na blatníku. A našli jsme tam tutéž asfaltovou směs.“

„To je dobré, ale co mně je do toho?“ ironicky se zeptal Ribber.

Selby řekl: „Jen si to spočítejte, co vám je do toho, Ribbere. Rita Artrimová a James Artrim mají na hotovosti pouhých půl miliónu dolarů. Pojištovna je bude vymáhat zpátky. Ale teď právě je mají. Advokát, který ho vyseká z obvinění, že zabil Talemana, si pomůže k hromadě prachů. Tohle je ta namazaná strana krajíce.

Takový právník nemá mnoho možností, jak člověka z takového obvinění vysekat. Vynaloží spoustu času, aby prokázal, že je Artrim nevinný. Z Artrimova revolveru byla do Talemanova těla vypálena petersovská kulka. To je patrně jediný způsob, jak ho může advokát vysekat. Tedy tím, že ukáže, že ten chlap, který vypálil na Talemana winchesterskou kulku, ho také zabil, a že James Artrim střílel do mrtvého těla.

Myslím, že jste nečekal, že by ten kousek, který při předběžném líčení tak pěkně vyšel, mohl teď být obrácen tak, že by pak už nevypadal zdaleka tak pěkně. Máslem namazaná je Artrimova strana krajíce. Samozřejmě, já neznám Carra tak dobře. Vy ho znáte líp než já. Možná že Artrimův případ předá jinému advokátovi. Možná že mu nenabídne zproštění viny, když uvidí, že tím byste byl vy odsouzen za vraždu prvního stupně. Jak vám říkám, já nevím. Možná že Carr patři k těm advokátům, kteří se neohlížejí na to, na které straně je krajíc namazaný.“

Ribbcr se marně snažil zachovat si kamennou tvář. Škubalo mu to v koutcích úst. Oči, upřené na Selbyho, mžikaly.

Selby řekl: „Až odtud odejdu, tak půjdu zatknout paní Artrimovou. Myslím, že Carr nebude formálně vystupovat jako její obhájce. Zůstane zapsaný jako váš obhájce, ale možná že později, bude-li Artrim zproštěn viny, protože do cely smrti strčí vás, Carrovo bankovní konto utěšeně vzroste. Já tyhle věci neznám, protože jsem venkovský právník a nevím, jak pracují velcí obhájci, ale tolik vím, že po rozhovoru s vámi ujel Carr devadesát mil a jel po cestě, na které byl čerstvě položený koberec.“ Selby se podíval na hodinky. „Máte tři minuty,“ řekl, „abyste spustil.“

Šedavé světlo, které padalo vězeňským oknem dovnitř, dodávalo Ribberově tváři zvláštního chorobného výrazu. Seděl mlčky, zatímco Selby držel hodinky v ruce.

Jak se ticho prohlubovalo, tikaly hodinky stále hlasitěji.

Ribber polkl a zdálo se, že slina v hrdle zaskřípala.

Ribber uhnul očima, jako by chtěl při přemýšlení uzavřít svou mysl před ostatními. Stále ještě mlčel.

Selby strčil hodinky zase do kapsy. „Tak, to bychom měli,“ řekl. „A teď půjdeme pro paní Artrimovou.“ Dozorci řekl: „Odveďte ho a zamkněte. Tak jdeme, Rexi.“

Ribbcr si odkašlal.

„Selby mu nevěnoval nejmenší pozornost a hrnul se ke dveřím,

Dozorce položil Ribberovi ruku na rameno. „Tak dělej,“ řekl.

Ribber se otočil. Sylvia Martinova vycházela ven. Brandon sel za ní. Selby držel otevřené dveře. Nikdo se nijak zvláší neohlížel.

Ribber vyrazil přiškrcený zvířecí výkřik: „Prokristapána, vraťte se, já budu mluvit.“

Selby se obrátil a stanul pochybovačně ve dveřích, jako by vážil, nemá-li pokračovat v cestě.

„Řeknu vám celou tu historii. Morton Taleman a já jsme sehnali tu mrtvolu pro Ritu Artrimovou. Byla celá ohořelá. Panebože, celý ten kšeft se táhl po šest měsíců, co jsme se snažili obstarat tělo.“

Selby řekl: „Dobrá, Rexi, vrať se.“

Všichni se vrátili zpět do místnosti. Sylvia Martinova vytáhla stenografický blok. Ribber budil dojem, že jakmile se jednou rozhovořil, chce to mít z krku.

„Nakonec se nám podařilo tu mrtvolu pro ni sehnat. Ta záležitost s tchánem byla zakalkulovaná do plánu. Ve skutečnosti měl její tchán doma nějaké maléry a tak vzal roha. Po celá léta ho nikdo neviděl, ale Rita všude vykládala, že její manžel má od něho zprávu, že se vrací, že bude žít s nimi a jaké to bude pěkné.

Samozřejmě taková životní pojistka na půl miliónu, to dá rachoty, hodit háěek, aby pojišťovna zabrala, ale my to teda zvládli na jedničku. Tak především Artrim chodil k zubaři, který měl tolik pacientů, že si nemohl pamatovat podrobnosti. Všeho všudy měl jen záznamy na kartě v kartotéce. To byla úplná maličkost. Obstarali jsme tu ohořelou mrtvolu. To víte, ohořelé tělo už nenabalzámujete. Pak jsme sehnali jednoho šejdířského zubaře, který udělal evidenční záznam chrupu toho mrtvého na kartu, kterou jsme předtím štípli v kanceláři tomu druhému zubaři. Šel jsem k němu, dal jsem si spravit zuby a byla to dětská hra dostat se k celému zařízení a zařadit kartu tam, kde jsme ji potřebovali mít.

Hned po havárii paní Artrimová odvezla svého tchána do soukromého sanatoria. Řekla, že měl úplně rozřezanou tvář. To tedy byla zatraceně pravda, jenomže ji rozřezal plastický chirurg. A nemusel měnit Artrimův ciferník zase tak moc. Nezapomeňte, že Artrim hodlal vystupovat jako svůj otec, takže tu pochopitelně byla podoba. Od chirurga se nechtělo nic jiného, než aby udělal Artrima staršího a ještě několik drobných změn. Řeklo se, že ztratil pamět, aby mu pojištovna nemohla klást žádné otázky. Chápete?

Ale tedy co ta pojištovna spolkla i s navijákem, to byla ta identifikace chrupu. Zavolali zubaře, aby tam přišel a identifikoval mrtvolu. Dentista vzal ze své kartotéky Artrimovu kartu a neměl ani nejmenší páru o tom, že jsme mu ji tam vpašovali my. Šel tam a prohlédl mrtvolu a přísahal, že je to on. Pojištovna, aby si byla jistá, tam poslala ještě vlastního dentistu, aby to zkontroloval. Bože, to jsme se ale nasmáli!“

Ribber se na chvíli odmlčel a kochal se vlastní mazaností.

„No a pak už to byla hračka,“ pokračoval. „Samozřejmě že jsme je s Mortem začali ždímat. Zaplatili nám pět táců a mysleli, že nás mají z krku. Zatracení pitomci. Mysleli si, že si s Mortem vezmeme pět tisícovek a necháme je na pokoji s půl miliónem.

A tak jsme je začali ždímat, jak jsem řekl. Na začátku jsme nechtěli hrát moc tvrdě, protože jsme je nechtěli úplně zničit, ale chodili jsme je čas od času vždycky pumpnout.

Jenomže potom jsme se s Mortem nepohodli a já jsem se strašně namazal a ať visím, jestli jsem si sám nepomoh do lochu. Řekl jsem si, že starý A. B. C. je jediný člověk, který mě může vysekat, a poslal jsem pro něho.

Jenomže víte, jak to s těmi kriminálními advokáty chodí. Jediná věc, která na ně platí, jsou prachy, těžké prachy na ruku. A já žádné neměl. Musel jsem Carrovi říci, že kdybych se dostal z lapáku, mohl bych je obstarat. Garr se tomu jenom zasmál. Samozřejmě tohle říkají všichni.

Prokristapána, co jsem měl dělat! Prostě jsem mu toho musel říci aspoň tolik, aby pochopil, že ty prachy skutečně mohu sehnat. Jenomže jsem toho vyžvanil zatraceně moc. A Carr, ten cítí dolar na dálku jako luňák mrtvého králíka.

Tedy, Carr na to šel chytře. Složil za mne kauci a tvářil se, jako že mě podepře; ale zatím si tenhle prohnaný advokát představoval, že mě promanévruje do lapáku na paragraf, který jsem si sám na sebe ukroutil. Tak byl mazaný. Věděl zatraceně dobře, že nemám naději, že bych z nich něco vyrazil dokud jsem v chládku, a představoval si, že než se dostanu z basy ven, tak bude mít větší část toho půl miliónu už v kapse.

Jenomže já jsem ho převezl. Vypadl jsem na kauci a nechal jsem Carra – i s jeho dobročinnou kaucí – ať si to vypije. Dokud to šlo, bylo to báječné, jenomže ono to dlouho nešlo. Paní Artrimová se usadila na Orange Grove Heights a víte, jak to bylo dál. Starý A. B. C. se tam hned přestěhoval. Předstíral, že se zajímá o astronomii. Astronomie! Starou belu! Rozestavěl tam spoustu dalekohledů s fotoaparáty, aby mohl fotografovat Artrima v pojízdném křesle, z profilu i zepředu. Měl aparáty přidělané na těch dalekohledech a měl všechny důkazy, které potřeboval.

To ostatní konečně znáte. Paní Artrimová, to byla moje poukázka na jídlo. Byl jsem na dně. Musel jsem se vynořit na hladinu, abych ji mohl pumpnout. Ale já jsem byl slušný. Lohnul jsem ji vždycky o tisíc vočí a vždycky jsem si myslel, že dám ty prachy na koníčky a shrábnu bank. Ale Mort to nedělal takhle. Byl hladový. Šel rovnou k Artrimovi. Mort chtěl příliš moc. Inu, umíte si představit, co se asi stalo.

Já jsem si dával velkého majzla, ale potíž byla v tom, že starý A. B. C. věděl, že jsem šmejdil kolem. Políčil na mě a nemilosrdně mě čapl. Dostal mě. Protože jsem z lapáku vypadl na kauci, mohl mě sebrat a držet mě, což taky udělal. Přinutil mě, abych mu řekl všechno, co jsem věděl, dal mi podepsat nějaká přísežná prohlášení a všechny ty krámy. Řekl, že se o mne postará. Řekl, že jsem zatracený blázen, že jsem měl vědět, že nebudou čekat, až je úplně zničím, že by našli příležitost oddělat mě.

Znělo to docela rozumně, ale po dvou dnech mě napadlo, že mě možná odbouchne A. B. C, a to mě otrávilo. Jak se naskytla příležitost, tak jsem prásknul do bot. Měl jsem namířeno k paní Artrimové – chtěl jsem jí říci, ať mi dá pět táců, a já jí slíbím, že co živ budu, nepřijdu jí už na oči. Myslel jsem to vážně, hořela mi půda pod nohama.

Jenomže jsem neměl příležitost. Zřejmě viděla, jak to doupě obcházím, a nepoznala mě, považovala mě za nějakého pobudu. Ať to bylo, jak bylo, uvědomil jsem si to prvně, když jsem slyšel, že do kopce na Orange Grove Heights jede policajtská kára. Člověk, který v tom už jednou lítal, je hned doma. Byl jsem v pekelné bryndě. Jednak jsem měl u sebe revolver, jednak už po mně pásli. Upláchl jsem Carrovi a už jsem viděl, jak mi pomůže do basy, aby mohl ždímat Artrimovy místo mě.

Byla to zatracená situace. Zahodil jsem revolver do strže a pokoušel jsem se zmizet, ale čapli mě. Měl jsem kliku. Vzali mi otisky, ale druhý den ráno mě pustili, protože jsem měl u sebe pět set vočí – to byly peníze, které mi dal Carr, když jsem udělal to prohlášení.

Ale starý A. B. C. nelenil. Když jsem vyšel z basy, čekal na mě v autě. Otevřel dvířka a řekl: „Nastup si.“ A tak jsem nastoupil. Musel jsem.

Carr mě odvezl zase k sobě domů a pohrozil mi. Předvedl mi, že může vyrazit peníze z pojištovny. Když jim ukáže má prohlášení, dostane odměnu. Tím ovšem za Artrimem a jeho ženou spadne klec a budeme mít po medu. Všichni – kromě starého A. B. C, a ten ho dostane od pojištovny.

A bylo to. Carr mohl zabít husu, která snášela má zlatá vejce, a ještě mě dostat do basy; a na druhé straně, kdybych chtěl hrát s ním, mohl by Artrimovy vyždímat a dát mi nějaké prachy stranou.

Oběma nám dělal starosti Mort. Věděl jsem, že se tu dříve nebo později objeví – a samozřejmě se zčistajasna objevil – a zatraceně jistě si vykoledoval to, o co si říkal.

Slyšel jsem té noci výstřel a věděl jsem to, úplně jako kdybych tam u toho byl a koukal se na to.“

„Kdo to udělal?“ zeptal se Selby.

Ribber pokrčil rameny a řekl: „Možná že Carr, ale asi to byl Artrim. Za svoje peníze si můžete vybrat. Já to nevím.“

„Tak co dál?“ zeptal se Selby.

„Pak mi Carr řekl, že uznal, že je pro mne nebezpečné, abych tu dál zůstával. Řekl, že slyšel výstřel a obává se, že se asi něco přihodilo. Řekl mi, abych vypadl.“

„A jak jste se zachoval?“

„Jako naivka,“ řekl Ribber. „Odešel jsem a strávil jsem hodinu tím, že jsem hledal svůj revolver. Nebyl tam. Samozřejmě že tam nebyl. Řekl jsem předtím Carrovi, že jsem ho odhodil, a požádal jsem ho, aby pro něj došel. Řekl mi, abych na něj raději zapomněl, že bych u sebe neměl nosit bouchačku. Je vám jasné, co Carr udělal. Vyběhl ven a tu mou bouchačku sebral. Měl rukavice a tak na ní jeho otisky nezůstaly. Vypálil do Mortova těla další kulku a pak hodil revolver, na kterém byly pořád ještě moje otisky, na zem, vrátil se domů a patrně zatraceně dobře posnídal. Chápete, o co jde. Myslel si, že mi to hodil na krk.

A vlastně tedy hodil. Jak jsem si přečetl v novinách, že se tam našel můj revolver, šel jsem za Carrem, aby vyložil karty. Slíbil mi deset táců, když to na sebe vezmu. Zaručil se, že mě z toho vyseká, a potom, až budu zproštěn viny, abych nemohl být znovu souzen, jsem měl podepsat doznání, že jsem to udělal. A tím by byli všichni čistí.“

„Řekl vám, že toho člověka zabil on?“

„Nebuďte směšný,“ řekl Ribber. „Starý A, B. C. nikdy nikomu nic neřekne.“

Selby zamyšleně pohlédl na Brandona.

Ribber pokračoval: „Klidně jsem to na sobě nechal, dokud jste mi nezačal předvádět, jak by mi mohl Carr odnést židli pod nohama. To mě namíchlo, a když jste mi řekl, že se teď spřáhl s Artrimem, tak to už bylo na mě moc.“

„Vy tedy určitě nevíte, kdo zabil Mortona Talemana?“

„Tak už mě nechte, pane Selby, nevím to.“

Selby řekl Sylvii Martinové: „Stačila jste to zapsat všechno?“

Přisvědčila.

„Chcete to teď přepsat?“

„Pro vás nebo pro noviny?“

„Pro noviny,“ řekl Selby.

„Hodinu to může počkat,“ řekla mu. „Uděláme zvláštní vydání. Bude toho víc, když hodinu počkáme?“

Selby řekl: „Myslím, že ano,“ a pak se obrátil na Ribbera: „V pořádku, Ribbere. Pojďte si sednout tady ke stolu. Dozorce vám přinese pero, inkoust a papír. Potřebuji, abyste to napsal svými slovy, přesně tak, jak jste nám to tu povídal.“

Ribber řekl: „O. K. A ještě něco! Já se na A. B. Carra vyfláknu. Nechci ho už za advokáta. Je moc mazaný a bude koukat očistit se sám a všechno svede na mne. Můžete to zařídit, aby ho už ke mně nepouštěli?“

„Takže on už není váš obhájce?“ zeptal se Brandon.

„Ne.“

„A říkáte mi, že se s ním nechcete setkat?“

„Správně.“

Brandon řekl: „Teď už je jen jeden způsob, jak by se s vámi mohl Carr setkat,“ řekl.

„Jaký?“ vyptával se Ribber.

„Kdyby se dostal do basy jako vězeň.“

Ribber řekl: „Ani tak bych se s ním nechtěl setkat.“

Dozorce přinesl psací potřeby. Ribber si sedl ke stolu, namočil pero a řekl Selbymu: „Odkud mám začít?“

„Od začátku,“ řekl Selby.

„Když jsem se poprvé setkal s Arlrimem?“

„Ano, všechno o tom podvodu s pojistkou a co se dělo dál. Napište celou tu historii.“

Ribber řekl: „O. K. Chcete všechno, jo?“

„Všechno,“ ujistil ho Selby.

Kývl na ostatní a tiše vyšli do vedlejší místnosti.

Brandon se zazubil a řekl: „Tedy, tohle vypadá na to, že dáme Carrovi ťafku, na kterou tak hned nezapomene.“

Selby zavrtěl hlavou.

Sylvia vykulila oči: „Proč ne, Dougu?“

Selby řekl: „Především myslím, že se nedopustil ničeho, na čem bychom ho mohli chytit. Patrně se chystal na nějaké rafinované vydírání, ale nestačil se namočit.“

„Vy myslíte, že nezabil Talemana?“

Selby zavrtěl hlavou. „To udělal Artrim,“ řekl.

„Ale jak to mohl udělat? Vždyt byl přece v posteli, když přišla policie.“

Selby řekl: „Artrim zabil Talemana tam dole ve vinném sklípku. Carr by Talemana nikdy do té místnosti nedostal. Artrim to zařídil tak, že si s ním dal tajnou schůzku. Když Artrim Talemana zabil, snažil se zabránit odhalení, a proto mátl policii, jednak pokud jde o místo vraždy a jednak pokud jde o dobu, kdy byla vražda spáchána.“

„Ty teď chceš jít za paní Artrimovou, Dougu?“ zeptal se šerif Brandon.

Selby přisvědčil. „Pojďme.“

Mírné ranní sluníčko pozlatilo výšiny, ale v nížinách ležely dlouhé purpurové stíny. Když šerifův vůz šplhal vzhůru na Orange Grove Heights, díval se Selby dolů na dlouhý pás pěstěného pomerančového háje, přes dlouhé údolí k purpurovým horám, tyčícím se proti jasnému temně modrému jihokalifornskému nebi.

Šerif Brandon řekl: „Raději bych držel pár facek než udělat Ritě tohle.“

Selby mlčky souhlasně pokyvoval hlavou.

„Vůbec se neodvažuji pomyslet na její rodiče,“ řekl Brandon.

Selby řekl: „To je tak, Rexi, když je člověk služebníkem zákona. Musíme jednat neosobně a se všemi stejně. Koneckonců věděla, co dělá.“

Vůz dojel před vilu Artrimových. Šerif Brandon měl zřejmě v úmyslu držet se zpátky a nechal Selbyho, aby běžel po betonových schůdcích napřed a stiskl zvonek u hlavních dveří.

Po chvíli Selby řekl: „Možná že už ji někdo varoval.“

„Nemyslíte, že by mohla ještě spát?“ zeptala se Sylvia Martinova.

„Určitě nemohla, po tom, jak jsme tu vyzváněli,“ řekl Selby.

„Co teď?“ zeptal se Brandon.

„Vyhlásit všeobecné pátrání?“

„Nezbude nám nic jiného, Rexi,“ řekl Selby. „Mohla ovšem také odjet do El Bocana.“

Sešli zase po schůdkách dolů a zahnuli za roh. Selby zkusil dveře od garáže. Byly odemknuté. Otevřel je a ukázal na vůz stojící v garáži.

Muži se po sobě podívali.

Beze slova prošel Selby garáží a vzal za kliku dveří vedoucích do domu. Byly také odemknuté. Všichni tři prošli kuchyní, přípravnou a jídelnou. Ritu Artrimovou našli v obývacím pokoji.

Ve smrti vypadala klidně a pokojně, jako by konečně nalezla útočiště před mocnými city a protichůdnými zájmy, které jí lomcovaly po celý život.

Na stole byl kufříkový psací stroj. Ke stolu byla přistavena židle. Vedle ležel podepsaný list papíru.

Selby jej vzal do ruky a četl nahlas.

Hrála jsem a prohrála. Pan Carr mi právě sdělil, co se stalo. Je na cestě do El Bocana, kde se ujme Jamesova případu. Řekl, že budu-li se dobře držet, mohu se, jak se vyjádřil, z toho vysekat.

Nechci se z toho vysekat.

Myslím, že jsem to vzala za špatný konec. Okresní maloměsto mě tak otravovalo, ze bych byla udělala všechno, jen abych se odtud dostala. Provdala jsem se za Jima. Chvíli to bylo zábavné. Líbilo se mi hrát o velké peníze. Každý den čtyřiadvacet hodin vzrušujícího napětí. Pak jsem vyprahla. Už nic mě nemohlo vzrušit. Na Jima přišla nekonečná smůla. Přišel s nápadem udělat podfuk na pojišíovací společnost. Řekl, že dva roky se musíme nějak protloukat, ale pak budeme mít skutečně velké peníze. Zahrávali jsme si s káznicí, ale my jsme oba byli hráči. Byli jsme si vědomi rizika a pokusili jsme se o štěstí. Na začátku to probíhalo dobře. Ale pak se začaly dít věci, s nimiž jsme nepočítali. Lidi nás začali vydírat. Bylo to čím dál tím horší. Nebylo možno tomu udělat přítrž. Chtěla jsem, abychom uprchlí, ale Jim říkal, že to nemá smysl. Najdou nás všude.

K penězům jsme přišli madno, ale nebylo možno je udržet. Ničili nás. Nervy jsme už měli nadranc. Jednou, když jsem udělala Jimovi nějakou scénu, ztratil hlavu, popadl ho amok a začal mě škrtit. Měla jsem na krku modřiny a podlitiny po celý týden. Situace byla prostě neudržitelná. Jim řekl, že to zařídí. Přísahám před Bohem, že jsem nevěděla, co má v úmyslu. Myslela jsem, že se chce pokusit o útěk. Řekl, abych obstarala přívěs do El Bocana, omámili jsme ošetřovatelku a já tam Jima zavezla a potom jsem zavolala policii a oznámila, že byl unesen.

Teprve pak jsem zjistila, co Jim opravdu udělal. Zabil Talemana, vysvlékl ho, všechno, co měl Taleman na sobě, sundal, zanesl tělo do strže a tam ho uklidil. Pak se potuloval kolem nahý, dokud neslyšel, že volám na policii. Malou pěšinou, kterou si před tím udělal a kterou si označil kousky bílého papíru, aby tudy trefil potmě, běžel na druhou stranu strže. Když policie přijela, vypálil ránu, pak proběhl strží, vklouzl oknem do ložnice a začal bušit do podlahy, aby přivolal ošetřovatelku.

Když se rozednilo, uslyšel ze stejného místa další výstřel. Vstal a šel k oknu, ale nikoho neviděl. A pak za ním přišel Carr. Carr je velký vyděrač. Ostatní chtěli čas od času malou částku. Carr chtěl celou polovinu, a to hned. Ostatní vydírali kvůli tomu podvodu s pojistkou. Carr vydíral pro vraždu.

Byla to strašně zoufalá situace. Carr nabídl, že dá Ribbera soudit pro vraždu a zprostit viny, a potom že od něho získá doznání a dostane ho ze země.

Jim ukryl Talemanovy šaty pod starý oblek vzadu ve svém šatníku a měl v úmyslu rozstříhat je a pak to vždy po několika kouscích pálit, ale ta pitomá ošetřovatelka, když jsem jí řekla, aby dala do čistírny ten šedivý oblek, který Jim nosil, vzala jiný oblek. Jim pochopitelně předpokládal, že úřady přišly na to, odkud ten oblek pochází, a že jenom čekají, až budou mít více důkazů, aby ho zmáčkli. Selby nás nechával v nejistotě, až už jsme nevěděli, kde nám hlava stojí, a Carr z něho byl už napůl blázen.

Píšu to v naději, že to maminka pochopí. Otec to nepochopí nikdy. Zdědila jsem svůj odpor ke konvencím po matce. Jenže ona má dost síly, aby své popudy vždy překonala. Někdy si myslím, že toho litovala. Ať je to jakkoli, nedokážu jít prostřední cestou. Musím začít řezat zatáčky a takhle to dopadne. Mám tenhle jed už několik měsíců. Je prý rychlý a bezbolestný. Teď si ho vezmu. Sbohem, maminko.

Selby položil tuto zpověď opět na stůl.

„.Tímto,“ řekl, „se to uzavírá.“

Sylvia Martinova hleděla na tichou postavu na gauči a potlačovala slzy. Pak řekla: „Dougu, já nejsem ž-ž-žádná novinářka, ale u-u-ubrečené mimino. Ale copak mohu psát tenhle příběh s radostí?“

Selby šel na druhý konec pokoje, zvedl sluchátko a zavolal do koronerovy kanceláře.

A. B. Carr seděl proti Selbymu u jeho psacího stolu. „Samozřejmě, Selby,“ řekl, „ta ženská byla hysterická. Snažím se věřit, že když tu zpověď psala, myslela to upřímně, že je to výplod choré mysli a nikoli pokus setřást ze sebe odpovědnost.

Ve skutečnosti to bylo takhle. Zabila ho ona. Její manžel se pokoušel zbavit se mrtvého těla tak, aby policii svedl ze stopy. Myslím, že tuhle zpověď zanechala proto, aby chránila své rodiče. V každém případě chybí důkaz. Nemáte prohlášení umírajícího, které byste mohl předložit. Ale stejně je to pro mne velice nepříjemné. Zdejší lidé si budou myslit, že jsem opravdu darebák.

To bylo od vás po čertech chytré, najít Artrima podle údajů na tachometru a těch kruhů na mapě. Já jsem pochopitelně neměl nejmenší tušení, že je to její manžel, ten byl údajně mrtev. Věřil jsem, že je to její tchán.“

„Budete ho hájit, až bude souzen pro vraždu?“ zeptal se Selby.

„Pro zabití,“ opravil ho hbitě A. B. Carr. „Nikoli pro vraždu, pro zabití. Zabití v sebeobraně. Toho muže pronásledovali přes řeku lidé, kteří ho uprostřed noci vyštvali z jeho přívěsu. Myslel, že jste vyděrači, a vystřelil pouze v sebeobraně. Ale pokud jde o tuhle věc, musím vám říci, Selby, že jsem zatraceně rád, že tento proces nebude ve vašem okrese.“

Selby otevřel zásuvku svého psacího stolu. Vytáhl mapu města a malé kružítko.

Carr ho sledoval bdělým, nevyzpytatelným pohledem.

Selby rozložil mapu na stole. „Poslyšte, Carre,“ řekl, „v tomto případu jsem nakreslil jeden kruh. Byl to velký kruh. Teď se chystám nakreslit malý.“

Ostrým hrotem kružítka ukázal na jedno místo na mapě. „Víte, kde to je?“

Carr se podíval na mapu a řekl: „Ovšemže ano. Tam někde jsem si koupil dům.“

Selby sevřel kružítko, aby mohl nakreslit kroužek o průměru sotva půl palce. Pomalu, rozvážně narýsoval kolem tohoto bodu na mapě kruh. Řekl: „Carre, tohle jsou vaše hranice. Nemám teď nic, co bych mohl porotě předložit. Vydíral jste Artrima, ale teď jste si s ním plácl a podle vaší dohody on popře zpověď své ženy a vy ho budete zastupovat v tomto procesu. Teď, když je mrtvá, tak jste se vy dva rozhodli, že svalíte veškerou vinu na ni. To nebude v okrese dělat dobrý dojem. Na mne to také nedělá dobrý dojem. Jestli se o to pokusíte, nemohu proti tomu nic dělat. K podvodu s životní pojistkou došlo v jiném okrese. Artrim byl zadržen pro vraždu v El Bocanu. Jestli ale dosáhnete toho, že bude zproštěn viny, nebo jestli ho vysekáte z trestu smrti, budu ho stíhat pro vraždu v tomto okrese. A budu-li ho tu stíhat, tak ho taky usvědčím. Pamatujte na má slova, Carre. Artrim půjde do cely smrti v San Quentinu buď z El Bocana, anebo z Madison City.“

Carr řekl: „Nemohu zaručit výsledky. Souhlasil jsem pouze s tím, že převezmu jeho obhajobu.“

„Já vím,“ řekl Selby, „pojedete do El Bocana a rozvinete některou tu vaši taktiku, kterou máte vyzkoušenou ve velkých městech. Ale v El Bocanu vám nevyjde. O spravedlnosti na venkově se máte ještě mnoho co učit. Lidé na venkově neocení uhlazenou duchaplnost pokoutních kriminálních advokátů.“

Carr nedal na tváři nic znát, ale těžce polkl. Náhle řekl sevřeným hlasem: „Dobrá, Selby. Vy jste tu okresní prokurátor. A já žádám, aby noviny přestaly s těmi články, co píše Sylvia Martinova. Velice mě poškozují a na tom procesu v El Bocanu mi znemožní zaujmout jakékoli stanovisko. Je to trestuhodná urážka na cti. Obracím se na vás jako na okresního prokurátora a žádám vás, abyste mě chránil.“

Selby položil ukazováček do kroužku, který narýsoval na mapu Madison City, a řekl: „Carre, vratte se do tohoto kruhu a zůstaňte v něm. Nevystrkujte odtamtud nos. Sylvia Martinova tyhle články bude psát dál. Myslíte-li, že jsou nactiutrhačné, tak podejte žalobu pro pomluvu a počkejte si, co tomu řekne porota v Madison City.“

„Tak vy ji nezarazíte?“ zeptal se Carr.

Selby zavrtěl hlavou. „Jste chytrý, Carre,“ řekl. „Jste mazaný a jste duchaplný člověk. Máte mozek s ostře řezanými závity. Ale tahle kouzla v Madison City moc nepůsobí. Tohle je venkovská, zemědělská obec. Jsme možná venkovští křupani, ale naučili jsme se cenit poctivost víc než duchaplnost.“

Carr odstrčil židli. „Dobrá, Selby,“ řekl. „Chcete-li si ze mne udělat nepřítele, tak jen tak dál. V tomto případu jste měl štěstí. Jindy takové štěstí mít nebudete. Až ta doba přijde, tak se možná sejdete s A. B. Carrem u stejného případu a on bude hrát proti vám.“

Selby se usmál klidným, neveselým úsměvem. „Carre,“ řekl pomalu a důrazně, „až Sylvia Martinova tenhle seriál skončí, tak v madisonském okrese nepřimějete jediného porotce k tomu, aby naslouchal vaší výmluvnosti, natožpak aby se jí dal zviklat. Tady je, Carre, váš kruh, tady ho máte na mapě. Zůstaňte v něm a nikdo vás nebude obtěžovat. Jak se rozběhnete mimo něj, budete toho litovat.“

Carr se beze slova otočil, kráčel ke dveřím a otevřel je. Na prahu se obrátil, uklonil se a usmál se ironicky. „Tohle se dalo čekat,“ řekl. „Mohl byste mít fantastické úspěchy v trestním právu ve městě, ale vy jste takový zatracený blázen a budete dál pracoval pro pár křupanů, za mzdu, jakou si daňoví poplatníci mohou dovolit vám tady platit. Měl jsem vědět, že vy si nedáte říci. Ale jestli vám to udělá radost, tak vy jste ten nejtužší… – ale co, k čertu! Na shledanou.“

Amorette Standishová slyšela, že se zavřely dveře. Otevřela dveře z přijímací kanceláře a řekla: „Je tu Sylvia Martinova. Nechtěla jsem ji ohlásit, dokud tu byl pan Carr. Bála jsem se, že by mohly být – prostě nějaké nepříjemnosti.“

„Pošlete ji sem,“ řekl Selby.

Sylvia Martinova vtrhla do kanceláře jako vítr. „Dougu,“ řekla, „udělejte pro mě něco. Mám tady další článek, připravený do tisku. Ale Carr vydavatele varoval, řekl, že to, co děláme, je trestuhodná pomluva. Vydavatel se polekal. Byl byste…“

Selby jí vzal kopii z ruky. Bez čtení na ni nahoru načmáral Schváleno k otištění a pod to se podepsal.

„Ale Dougu, vždyt jste to ani nečetl.“

„Nepotřebuji to číst,“ řekl Selby.

Ukázal na mapu Madison City s kroužkem, narýsovaným ve čtvrti Orange Grove Heights. „Od této chvíle,“ řekl, „zůstává Carr, pokud jde o jeho profesionální činnost, v tomto kruhu.“

Sylvia Martinova na něho chvíli hleděla očima zářícíma jako hvězdy a pak řekla: „Dougu, podívejte se na mne. Ne, trochu víc sem. Zvedněte bradu. A ještě kapku nakloňte hlavu.“

Selby se zamračil. „Co to vyvádíte?“ zeptal se.

„Držte,“ řekla. „Nehýbejte se.“

„Ale co…“

Její smích se rozezněl jako rolničky: „Chystám se políbit vás – jestli vám to ještě nedošlo!“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai