Okresní prokurátor vypaluje rybník

Erle Stanley Gardner

(1999)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

V knize jde o podezřelé okolnosti kolem autonehody, při které zahynula mladá matka se svým dítětem a o podivný únos další mladé ženy. Během složitého vyšetřování Doug zjistí, že všechny tyto události vedou k zákeřné promyšlené vraždě mladé matky a brzy také zjistí, kdo ji spáchal.

ERLE STANLEY GARDNER

Okresní prokurátor vypaluje rybník

Kapitola 1

Doug Selby stál u okna své kanceláře a shlížel dolů na ruch ulice ochablý horkem. Byl listopad a suché, vyčerpávající horko, které přichází do jižní Kalifornie na křídlech pouštního větru, viselo nad Madison City jako nějaký příkrov.

Zimní deště měly velké zpoždění. Pole byla sežehnutá dohněda; úbočí hor, rozpraskaná a zbrázděná puklinami od horka, byla vyprahlá. Modrá klenba bezmračné oblohy přidržovala slunce, které vysálo i tu poslední zbývající kapičku vláhy z vysušeného porostu dole.

V těchto dnech východního větru dosahovalo množství vlhkosti na měřidlech nulových hodnot. Ve vzduchu byly mikroskopické částice pouštního prachu tak jemného, že pronikl všude, dokonce mezi zuby. A jelikož papír ztratil pevnost v tahu, kupující nosili své papírové tašky s mimořádnou opatrností. Tašky se při sebemenším přepětí trhaly tak náhle, že to vypadalo, jako by explodovaly, a nákupy se z nich sypaly na chodník.

Pouštní větry vanuly nepřetržitě po několik týdnů a deště stále ne a ne přijít. Nervy lidí byly napnuté k prasknutí.

Dveře vedoucí do chodby se s cvaknutím otevřely a do místnosti vstoupil Rex Brandon, šerif a někdejší pěstitel dobytka, vysoký muž s pokožkou šedivou od víc než půl století života pod širým nebem.

„Ahoj, Dougu. Díváš se na něco?“

„Ne, jen na ulici, a cítím tak trochu hrdost, když pomyslím, jak odlišně berou tihle lidé nepřízeň osudu oproti těm ve velkých městech. Hrozí jim, že ztratí všechno, co na světě mají, ale nesou to statečně. Sem tam pohlédnou nahoru k obloze a to je vše. Když ve velkých městech dojde ke krachu na burze, hned následuje vlna sebevražd. To na venkově není.“

„Tihle lidé žijí pod širým nebem a mají dobrodiní tvrdé práce. Můžeš jim sebrat všechno, co se dá na tomto světě vlastnit, a pořád ještě budou mít něco, co si člověk z města nemůže koupit.“

„Zdraví?“

„Nejen to,“ řekl šerif. „Pocit, že jsou užitečnou součásti přirozeného řádu věcí. Safra, synu, ty přece víš, jak to myslím.“

Selby přikývl.

Bran don si stoupl k oknu vedle něj. Vyndal z kapsy látkový pytlík a nasypal z něj tabák do prohlubně hnědého cigaretového papírku tak suchého, že na něj kousíčky tabáku dopadaly hlučněji než obvykle.

Selby přešel k svému stolu, vytáhl z levé horní zásuvky dýmku a nacpal do ní tabák. Když škrtl sirkou zespoda o desku stolu, explodovala.

„Horko,“ poznamenal šerif.

Selby přikývl.

V tom suchém vzduchu si nebyl nikdo vědom vlastního potu. Vypařil se hned poté, co vznikl, ponechávaje tělo horké a suché, jako rozpálené horečkou.

„Co je nového?“ zeptal se Selby.

„Našli jsme to auto, jehož řidič ujel z místa, kde narazil do vozu paní Hunterové a způsobil smrtelné zranění jejímu dítěti,“ řekl Brandon.

Rysy v Selbyho obličeji se napjaly. „Dobrá práce. Uděláme z nich odstrašující příklad.“

„Obávám se, že to nebude tak jednoduché,“ namítl šerif.

„Proč?“

„Majitelé auta tvrdí, že jim bylo ukradeno, a mají nejspíš pravdu.“

„Kdo to je?“

„Terry B. Lossten z New Orleansu s manželkou, bytem v Garverově činžovním domě.“

„Kde to auto bylo?“

„Měli ho zaparkované na Palm Avenue poblíž Central Street. Parkování tam není omezeno.“

„Bylo zamčené?“

„V zapalování nebyl klíč. Někdo vytáhl dráty a spojil je nakrátko.“

„Ta nehoda se stala někdy kolem půlnoci, že ano?“

„V jedenáct čtyřicet,“ upřesnil šerif. „Na silnici nahoře v horách, na silnici, která vede na dálnici do San Francisca. S tou silnicí by se mělo něco udělat, Dougu. Všiml jsem si, že je v některých mapách vyznačená jako spojovací článek mezi dálnicemi San Francisco-Los Angeles a Los Angeles-Phoenix. Je sice označená jako nedlážděná cesta, ale lidé, kteří to v tomhle kraji neznají, nemají tušení, jak strmé a vysoké jsou tyhle hory. Při pouhém pohledu do mapy to vypadá, že stačí ujet pětadvacet mil po polní cestě a ušetřit si skoro čtyřicet mil objíždění.“

„Paní Hunterová jela ze San Francisca?“

„Ne. Jela do San Francisca. To druhé auto sjíždělo dolů, ale řidič jel na neutrál a neubrzdil to. Paní Hunterová mu uhnula z cesty, jak nejvíc mohla, však příliš mnoho. Protijedoucí auto ji smetlo ze svahu. Dítě zemřelo a ona je pořádně potlučená. Žena, která jela s ní, byla zraněná, ale nijak vážně.

Perkins má dnes večer v sedm provést výslech. Paní Hunterová si poznávací značky nevšimla, ale její spolujezdkyně ji na chvíli zahlédla. Říká, že to byla oranžová značka s legračním ptákem uprostřed. To je poznávací značka Louisiany s pelikánem. Telefonovali jsme dálniční policii v obou směrech. Auto se našlo zaparkované ve městě jen čtyři bloky od budovy soudu.“

„Říkal jsi, že bylo ukradeno.“

„To taky bylo – a vráceno na stejné místo.“

„Hodně poškozené?“

„Velmi málo. Jen blatníky… Paní Hunterová má hroznou smůlu. Manžel jí zemřel dva měsíce předtím, než se to dítě narodilo, byl dělník v ocelárnách. Snaží se dostat od nich odškodné; tvrdí, že příčinou jeho smrti bylo zranění, které utrpěl krátce předtím.“

„Co ti Losstenovi?“ zeptal se Selby. „Jak můžou dokázat, že v tom autě nejeli?“

Brandon naposledy potáhl z cigarety, zamáčkl ji a vhodil nedopalek do popelníku. „Losstenovi tvrdí, že šli asi v devět spát. Garver, kterému ten činžák patří, je viděl vcházet do domu. Možná zas odešli, ale evidentně není důvod, proč by to dělali. Paní je sestra Ezry Grolleyho. Grolley měl asi před měsícem slabou mrtvičku. Pani Losstenová s manželem ho sem jeli z New Orleansu navštívit. Včera odpoledne měl další záchvat. Zrovna se tam chystám jít.“

„Ke Grolleymu?“

„Ano.“

„Proč?“

„Je to s ním špatné,“ vysvětloval Brandon. „Nejspíš zaklepe bačkorama. Jeho ošetřovatelka prý poznala, že ho něco trápí. Pořád se jí snažil něco říct. Nakonec se mu podařilo zašeptat něco o klíčích. Zeptala se ho, jestli chce zamknout dům, a jeho obličej se rozjasnil. Zašeptal „šerif, takže se ho zeptala, jestli chce, aby zamkl šerif, a prý není pochyb, že to bylo ono.“

Selby se tomu zasmál. „Jak já si pamatuju chatrč Ezry Grolleyho, není tam nic, co by stálo za to ukrást. Nemá tam nějaké králíky a kuřata?“

„Mhm. O ty se mu starají sousedi odvedle.“

Selby se v myšlenkách vrátil k případu nehody, jejíž viník zmizel. „Proč by někdo kradl auto z jiného státu, zaparkované v Madison City, jel do toho příkrého svahu, pak zas fofrem zpátky dolů, měl nehodu a zaparkoval to auto přesně na stejném místě, odkud ho vzal?“

Brandon zavrtěl hlavou. „Tos mě dostal, synu.“

„Co otisky prstů?“

„To je další věc, která naznačuje, že by Losstenovi mohli mluvit pravdu. Bob Terry prohlédl volant, ruční brzdu a řadicí páku. Otisky byly všude otřeny poté, co bylo auto zaparkováno. Někdo je přetřel naolejovaným hadříkem.“

„To by právě udělali Losstenovi, kdyby v tom autě jeli – a pak si to promysleli,“ podotkl Selby.

Brandon přikývl.

„Co je to za lidi?“

„On je tesař, něco kolem pětapadesáti; je malý, fádní a vypadá ušlápnutě. Jí je čtyřicet osm a nosí v té rodině kalhoty, velká ženská, která říká to, co si myslí, a co říká, myslí vážně. No nic, já teď půjdu zamknout ke Grolleymu. Budeš u toho výslechu, Dougu?“

„Ano. Chci…“

V tu chvíli se rozdrnčel telefon a šerif počkal, až Selby vyřídí hovor.

Selby se snažil nedat po hlase najevo letargii, způsobenou východním větrem. „Ano,“ řekl. „U telefonu Selby.“ Ženský hlas spustil kulometnou rychlostí. Selbymu připadalo, že se slova ženou jeho ušima rychleji, než to stačí vnímat.

„Tady je Alice Grolleyová. Byla jsem se svou dcerkou na autobusovém nádraží a jacísi lidé mi řekli, že se mnou chce mluvit šerif. Na někoho jsem tam čekala a šla se podívat ke dveřím, jestli už jdou, a tihle lidi se mě zeptali, jestli jsem Alice Grolleyová, a já na to, ‚Ano‘ a oni říkali, že mě chce vidět šerif, prý prosí, ať jdu s nimi ven k autu. U chodníku bylo zaparkované auto, já k němu šla a oni chtěli, ať nastoupím, a když jsem váhala, tak mě do toho auta strčili a říkali, že šerif mě chce vidět co nejdřív. Nechala jsem dcerku na sedátku autobusového nádraží, jenže něco ve způsobu, jak se chovali, mi nahánělo strach, takže jsem jim o ní nic neřekla. Bála jsem se, že by jí mohli ublížit a…“

„Kde teď jste?“ přerušil ji Selby.

Ženin hlas pokračoval, aniž by tomu dotazu věnoval sebemenší pozornost. „Chci, abyste to dítě ochránili. Je v nebezpečí. Prosím vás, pošlete tam pro ni strážníky. Je na lavičce u novinového stánku. Taky je tam moje zavazadlo. Můžete…“ Selbyho uchem náhle projelo její zavřísknutí. Mužský hlas řekl, „… ten telefon.“ Prudký náraz, který následoval, mohl být podle zvuku úder nebo něčí pád. Sluchátko na druhé straně spojení bylo s třísknutím zavěšeno do vidlice.

Selby přidržel prstem tlačítko ve vidlici tak dlouho, až uslyšel hlas spojovatelky z ústředny v budově soudu. „Zkuste mi zjistit, odkud přišel ten hovor,“ nařídil jí. „Pospěšte si!“

„Ano, pane Selby. Zavolám vám.“

Selby zavěsil. „Nějaká žena,“ sdělil Brandonovi. „Říkala, že čekala na autobusovém nádraží. Někdo jí řekl, že s ní chce mluvit šerif, a přiměl ji nastoupit do auta. Nechala tam dítě na lavičce poblíž stánku s časopisy a myslí si, že mu hrozí nebezpečí. Mluvila, jako by jí hořelo za patami. Vychrlila to jedním dechem.“

Odstrčil otočné křesílko, nasadil si klobouk, stoupl k telefonu a čekal.

„Slyšel jsem, jak do toho telefonu zaječela,“ řekl Brandon. „Až tak moc se nevzrušuj, Dougu. V průběhu roku máme takových telefonátů slušnou řádku od lidí, kteří mají utkvělou představu, že je někdo pronásleduje, a rupne jim pak v palici.“

„Slyšel jsem mužský hlas,“ namítl Selby, „a něco, co znělo jako rána.“

„Příbuzní je někdy nechtějí umístit do ústavu. Snaží se je držet dál od telefonu.“

Jakmile telefon zazvonil, okresní prokurátor měl sluchátko u ucha téměř při prvním cinknutí.

„Je mi líto, pane Selby. Byl to hovor s přímou volbou,“ oznámila mu spojovatelka. „S tím nic neuděláme.“

„Díky,“ řekl Selby a položil sluchátko. „Nu, pojďme,“ vyzval Brandona.

Když procházeli rychlým krokem po chodbě soudní budovy, podotkl Selby: „Mluvila tak rychle, že bylo obtížné ji sledovat. Ale rozuměl jsem, když říkala, že se jmenuje Grolleyová.“

„Možná to tak nějak znělo,“ uvažoval Brandon, „a jelikož jsme předtím mluvili o Grolleyovi, tak sis ta jména v duchu spojil. Vsadím se, o co chceš, že na tom nádraží nic nenajdeme.“

„Nejspíš máš pravdu, ale raději se tam mrkneme.“ Došli k parkovišti vyhrazenému zaměstnancům okresních úřadů. Šerif měl auto otočené zadní částí k chodníku tak, aby bylo připravené rychle vyjet. „Naskoč, synu,“ vyzval Selbyho, „a drž se.“

K autobusovému nádraží Greyhound to bylo asi přes šest bloků. Šerif to zvládl za několik sekund.

Na nádraží bylo rušno. Nějaký muž byl zavřený v telefonní budce. Venku Čekala zemdlená žena se svěšenými rameny s těžkým zavazadlem stojícím na podlaze vedle ní. Čísi tříleté dítě přerušovaně křičelo. U pultu s občerstvením postávalo v řadě půl tuctu lidí. Unavený stařec seděl na lavičce a zíral na život, jehož svěží barvy mládí vybledly do jednotvárné šedi. Tři ženy s upracovanýma rukama složenýma v klíně čekaly na autobus. Nebýt toho, že jedna z nich vážila o dobrých deset kilo méně než ty dvě druhé, mohla to být trojčata. Ve všech třech obličejích byl týž trpělivý pohled; trpělivost žen, které se naučily šetřit energií, aby se dokázaly potýkat se životem, místo aby se vztekaly nad jeho zdánlivou nespravedlností.

U stánku s časopisy, na prosté dřevěné lavici, kam se mohli posadit čekající pasažéři, byl jakýsi muž pohroužen do čtení sešitu skutečných detektivních příběhů. O kus dál stála na zemi taška značky Gladstone. Na sedátku nad ní byla další taška a proutěný koš.

Selby sehnul záda, nahlédl do koše, vzhlédl k Brandonovi a přikývl.

Brandon si nadzvedl propocené sombrero. „To jsem tedy blázen,“ prohlásil.

Selby se přesunul ke stánku s časopisy. Velmi světlovlasá mladá žena s široce rozevřenýma modrýma očima řekla: „Dobré ráno. Přejete si něco?“

„Támhle to dítě.“ Selby pokynul hlavou směrem ke košíku. „Jak už je tam dlouho?“

„Safra, to nevím, pane.

„Všimla jste si ho už dřív?“

„Ano. Ano, viděla jsem je tam, asi před deseti nebo patnácti minutami.“

Muž začtený do sešitu s detektivkami nabral zhluboka dech, zavřel časopis, pohlédl na hodinky a zamířil ke dveřím. „Okamžik, příteli,“ oslovil ho šerif.

„Ehm, to jako já?“

„Jo. Jak dlouho už jste tady?“

„Od té doby, co přijel autobus z Los Angeles. Proč?“

„Bylo tady to dítě, když jste přijel?“

Muž se zamračil. „Ne. Myslím, že tam byla nějaká žena. Počkejte chvíli…, ano, správně. To dítě tam bylo. Totiž byl tam koš.“ Pokračoval poněkud omluvně. „Začetl jsem se do jedné povídky a chtěl jsem ji dočíst, než vyjdu ven za svou prací.“

„Nevíte, kdy ta žena odešla?“

„Ne.“

Brandon zesílil hlas. „Věnujte mi chvilku pozornost, vážení. Podívejte se sem, prosím.“

Všichni se otočili a zadívali se na kostnatého, popelavého šerifa. „Já jsem šerif. Snažím se najít matku tohoto dítěte. Ví někdo, kde je?“

V nastalém tichu se lidé dívali jeden na druhého, pak několik z nich po špičkách přistoupilo ke košíku a se skloněnými hlavami do něj nahlédli. Chvíli nikdo nepromluvil a vzápětí začalo mluvit několik lidi najednou, ale mezi sebou navzájem, ne k šerifovi.

Jedna ze tří žen, které mohly být sestrami, ta nejtěžší, zvedla ruce z klína. „Já ji viděla,“ řekla klidným, nevzrušeným hlasem.

„Jak je to dlouho?“ zeptal se Brandon. „Možná deset nebo patnáct minut.“

„Viděla jste ji vyjít ven?“

„Ne, viděla jsem ji, když přišla.“

„Kterými dveřmi přišla, těmi k autobusům nebo…“

„Ne, těmi z ulice.“

„Můžete ji popsat?“

„Nebyla moc stará. Já nevím, asi tak dvacet pět… Viděla jsi ji, Házel?“

Štíhlá žena zavrtěla hlavou. Třetí seděla potichu.

Žena, která prve mluvila, pokračovala: „Měla na sobě světle hnědé sako, trochu tmavší než odstín přírodního lnu, a sukni z téže látky. Halenku měla světle růžovou. Byla pohledná. Pamatuju si, že měla světle hnědé rukavičky.“

„Blondýna nebo brunetka?“

„Blondýna nebo… ano, vím docela jistě, že byla světlovlasá.“

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Selby.

„Jsem manželka pana Alberta Purdyho.“

„Jak už jste tu dlouho?“

„Něco málo přes půl hodiny.“

„Čekáte na autobus?“

„Jedu do Albuquerque. Já… už mi jede autobus.“

Z hlavní ulice rychle přijížděl jeden z velkých lesklých autobusů. Mezi cestujícími to zašumělo. Muž v uniformě otevřel otočné dveře označené jako východ a vyvolal: „Autobus do El Pasa přes…“

„Zdržte ten autobus na pár minut,“ křikl Brandon.

Uniformovaný muž jej poznal. „No dobrá, šerife, ale ne na dlouho,“ řekl.

„No tohle! O takové svévolnosti jsem v životě neslyšela!“ prohlásila pronikavým vysokým hlasem pětačtyřicátnice s hubenými, nervózními rysy.

„Počkat, madam,“ ohradil se Brandon. „Nemám v úmyslu nikoho omezovat. Chci jen zjistit, kdo viděl ženu, která tady nechala tohle dítě.“

Paní Purdyová byla zjevně jediná. Dala šerifovi adresu, na které se bude zdržovat v Albuquerque, a Brandon dal muži u dveří instrukce, aby nechal autobus odjet.

„Nu, synu,“ řekl Selbymu, „už to tak vypadá, že máme na krku dítě.“

„A případ únosu,“ dodal Selby.

„Když se poohlédneme po veřejných telefonech tady v okolí, možná tu ženskou najdeme na podlaze některé budky, kde na ni není dveřmi vidět,“ napadlo Brandona. „Asi bychom do toho měli zapojit Larkina. Paní, byla byste tak hodná, vy, v tom stánku s časopisy. Přesně tak, mohla byste zatelefonovat náčelníkovi policie Larkinovi, ať sem co nejdřív přijede? Kdyby tam nebyl, řekněte komukoliv, kdo má službu, že šerif a okresní prokurátor jsou tady a chtějí, aby se sem hned dostavila policie.“

Pak dodal tišším hlasem k Selbymu: „Larkina by namíchlo, kdybychom začali jednat bez něj. Jsme pořád ještě ve městě, takže je to jeho případ. V Blesku by s velkou radostí otiskli článek o tom, jak se cpeme do Larkinova teritoria… No tak, vážení, nepostávejte nám tady. Pokud jste tu ženu neviděli, nemůžete nám nijak pomoct, takže si jděte po svých.“

Dítě v košíku pokračovalo v klidném spánku; lepkavý paleček si drželo poblíž pusinky. Jedna vytrvalá moucha jevila o ten paleček mimořádný zájem a Selby, který si tam připadal tak trochu hloupě a zbytečně, mouchu neustále odháněl.

Otto Larkin dorazil za necelých pět minut. Bylo mu něco přes padesát, a jelikož měl sklon k nadváze, v tomto počasí se hojně potil. Pot se sice okamžitě odpařoval, ale zanechával na jeho pokožce mastný povlak, od něhož se odráželo světlo v marném odstínu, vzbuzujícím dojem, jako by se jeho tuk rozpouštěl a prosakoval skrze póry. Pracovní oblek z česané příze se na něm nadouval a byl celý zmačkaný, zato na policejní čepici se skvěl zlatý prýmek.

Selby náčelníkovi policie objasnil situaci a sdělil mu Brandonovu teorii, že žena byla přepadena, když telefonovala z některého veřejného automatu v blízkosti.

Larkin opovrhl telefonem v budce, ale využil toho, který stál na pultě v novinovém stánku. Dal instrukce velitelství, aby nechali prohledat všechny telefonní automaty v blízkosti. Mluvil tak hlasitě, že se to rozléhalo po celém nádraží.

„Ehm,“ ozval se Selby, „máme tu to dítě.“

Policejní náčelník chvíli hleděl na košík. „Chm!“ zamumlal.

„Myslím, že by se o něj chvíli mohla postarat paní Brandonová, dokud nerozhodneme, co s tím uděláme,“ navrhl šerif.

„To je nápad!“ zaradoval se Selby, z jehož hlasu byla patrná úleva. „Neměl bys jí raději zatelefonovat?“

Velké ruce šerifa Brandona popadly košík. „Není nutno. Udělá pro to mrně ráda, cokoliv bude moci.“

Selby zvedl zavazadlo. „Jedeme k Brandonům, náčelníku,“ oznámil Larkinovi.

Larkin si uhladil vybouleniny na ramenou saka. „Dobrá, hoši,“ prohlásil, jako by přijímal zodpovědnost, která na ně byla příliš velká. „Přebírám to sám. Nemějte obavy.“

Kapitola 2

Brandonova přední veranda, porostlá vinnou révou, byla chladivým útočištěm před venkovním žárem. Ze zelených listů se do vzduchu odpařovala trocha vlhkosti a skýtala šerifovi a okresnímu prokurátorovi vítanou úlevu před suchým horkem.

Paní Brandonová už se svým manželem sdílela dobré i zlé nějakých třicet let: dobytčí ohrady, obdělávání vyprahlé půdy, venkovské hospodaření. Nikdy nepoznala blahobyt, a až příliš často pociťovala útrapy chudoby. Viděla, jak se těžce vydřený majetek rozplývá ve vzduchu, a její charakter při tom procesu dozrál. Naučila se brát život s filozofickým klidem a přikládat význam jen tomu, co je opravdu důležité. Hodnotné pro ni byly jen ty věci, které mohla používat, a jejím hlavním životním krédem bylo vycházet s lidmi přátelsky. Vyzařovala z ní atmosféra schopnosti a stability; byla ženou, která dokáže uvařit jídlo pro partu mlatců, podat pomocnou ruku nemocnému sousedovi nebo sejmout běžícího kojota na sto metrů jediným výstřelem.

Dítě se už probudilo a Selby s Brandonem, kouřící vsedě na chladivé verandě, slyšeli rozmrzelý tón v dětském hlásku, unavený neklid, z nějž bylo možno vyčíst marný protest vůči světu, který se jevil jako vyčerpávající a nepohodlný.

Brandon vykročil ke dveřím. „Můžu ti nějak pomoct?“

Hlas paní Brandonové vycházel z kuchyně. „Zvládnu to sama. Hned se utiší, jen co jí připravím láhev.“

„To ji ještě nemáš přichystanou?“

„Koupala jsem ji. Ubohý drobeček. Cestovat autobusem bez koupání. Jdi zpátky a povídej si s Dougem. Já se tu o všechno postarám.“

Brandon se vrátil a rozpačitě se usmál. „Sundej si plášť a oddechni si.“

Selby svlékl plášť, přehodil jej přes opěradlo židle, opřel nohy o zábradlí verandy a vychutnával lahodnou vůni tabáku.

Paní Brandonová vyšla za chvíli na verandu a připojila se k nim. Nijak se nesnažila vypadat na méně let, než jí bylo. Většinu života strávila daleko od salonů krásy. Těžká práce, kterou byla nucena vykonávat, vyžadovala svaly, které se nedají vypěstovat při dietě, jejímž účelem je zajistit pětapadesátiletým ženám postavu dvacetiletých dívek. Jak to sama vyjádřila, jedla jako otesánek, spala jako špalek, dřela jako mezek a život se jí líbil. Něco z té drsné filozofie se otisklo i do jejího vzhledu, takže se za ni všímaví lidé často otáčeli, když kolem nich prošla na ulici.

Madison City mělo svou společenskou smetánku, okruh lidí, kterým se paní Brandonová svědomitě vyhýbala. Některé její členky, o patnáct až dvacet let mladší než pani Brandonová a svádějící marný boj s několika nadbytečnými kilogramy, se však občas daly slyšet, že by se ‚na celou tu slavnou dietu nejraději vykašlaly‘, jen kdyby získaly onen zdravý a vyrovnaný vzhled šerifovy manželky.

Pokaždé, když se Selby ocitl v dosahu jejího vlivu, cítil se povzbuzen. Pani Brandonová na něj pohlížela s mateřskou starostlivostí spojenou s taktem, který jí nedovoloval ‚strkat nos do Dougových věcí‘.

„Co jsi zjistila?“ zeptal se Brandon manželky, když se usadila na opěradle křesla a zrakem zkušené hospodyně zběžně přejela verandu, pořizujíc v duchu soupis věcí, které je nutno udělat.

„Matka je pečlivá. Nejspíš si zašla k lékaři a vyptala se ho na všechno, co potřebovala vědět o krmení svého dítěte. V příruční tašce byl strojem psaný rozpis stravy a doba krmení, k tomu další různé informace a oblečení pro dítě.“

„Co je v tom velkém zavazadle?“

„To jsem zatím neotevřela. Myslela jsem, že bys u toho nejspíš měl být, Rexi. Doug si tu může posedět a kouřit.“

Brandon se na Selbyho zlomyslně usmál. „Má lepší polovička raději nechává staré mládence za plotem, když přijde na ženská tajemství.“ Vstal, típl cigaretu s pečlivostí muže, který strávil většinu života v sedle, a následoval manželku do obývacího pokoje. Za dalších deset minut se vrátil s hlášením.

„Připrav se na překvápko, Dougu.“

„Copak?“

„Je to manželka Ezry Grolleyho, a to dítě je jeho čtyřměsíční dceruška Ruth.“

„Ezry Grolleyho!“ zvolal Selby.

„Přesně tak.“

„No tohle! Jestli jsem tomu dobře rozuměl, je to pohledná ženská.“

„To taky je. V kufru je fotka, na které je s Ezrou vyfocená, a Ezru bys tam skoro nepoznal. Je tam vyfešákovanej v obleku s košilí a kravatou.“

„Kde se vzali?“

„V San Franciscu, asi před čtrnácti měsíci.“

„Mám pocit, že Ezra byl nějakou dobu pryč,“ řekl Selby. „Ale nevěděl jsem, že měl plány a peníze na ženění. Beztak nejspíš škudlil na všem, co se dalo.“

„Určitě má pořád ještě schovanej první niklák, kterej vydělal,“ přitakal šerif. „Pojeďme se na něj podívat.“ Otevřel síťové dveře. „Dobře se o to dítě postarej, maminko,“ zavolal na ni žertem.

Paní Brandonové ta poznámka připadala naprosto zbytečná a usoudila, že je pod její důstojnost na ni odpovídat.

Brandon jel do okresní nemocnice. Mladá sestra na recepci vypadala stroze a zdatně. Řekla jim, že Ezra Grolley před půl hodinou zemřel. Ztratil vědomí krátce poté, co sdělil sestře své přání, aby šerif zamkl jeho chalupu.

Brandon a Selby na sebe pohlédli.

„Už jsem uvědomila Harryho Perkinse, koronera a veřejného správce pozůstalosti.“

„Když dovolíte, rád bych si od vás zatelefonoval,“ řekl Selby. Podala mu telefon a on z něj zavolal do své a pak šerifovy kanceláře. „Volám jen pro kontrolu. Pokračujte v práci. Ať je pořád někdo u telefonu. Ta žena se možná ještě ozve a uvede adresu.“

Zavolal Larkinovi a dozvěděl se, že policisté prohledali všechny telefonní automaty ve městě, aniž by našli sebemenší důkaz. Policejní náčelník měl tendenci brát celou situaci na lehkou váhu. „Myslím, že vám někdo hodil na krk děcko,“ prohlásil. „Teď už je nepokládají na něčí práh. Zaparkují je na autobusovém nádraží a brnknou na policii.“ Z jeho spokojeného smíchu bylo patrné, že si rozpaky okresního prokurátora přímo vychutnává.

„Možná na tom něco je,“ připustil Selby. „Ale raději nechte jednoho člověka u telefonu, Larkine. Kdyby zavolala, ať můžete hned vyrazit.“

„Jo, to uděláme,“ ujistil jej policejní náčelník, „ale žádný další telefonát už nebude, když jste se té malé ujali. Co jste zjistili ze zavazadel? Bylo tam něco?“

„Ta žena je podle všeho manželkou Ezry Grolleyho.“

„Ezry Grolleyho!“ zvolal Larkin. „Ani jsem nevěděl, že má manželku. Co na to říká Ezra?“

„Nic. Před půl hodinou umřel. Telefonuju z nemocnice.“

„No dobrá,“ slíbil Larkin lhostejně. „Nehnu se od drátu.“

„My teď zajedeme ke Grolleymu a omrkneme to tam,“ řekl Selby. „Požádal jsem spojovatelku, aby přepojovala mé hovory do šerifovy kanceláře, a tam už je v plné polní Bob Terry, připravený vystartovat, jen co ta žena zavolá.“

„Nedělejte s tím takové cavyky,“ uzavřel to Larkin. „Beztak si myslím, že jste zkrátka vyhráli dítě,“ a zavěsil.

,Ranč‘ Ezry Grolleyho sestával z deseti akrů půdy, několika citrusovníků, zeleninové zahrady, hejna kuřat a králíkárny. V době Grolleyho nemoci se o kuřata a králíky staral soused. O Grolleyho smrti se dozvěděl od Brandona.

Šerif muže korektně vytrhl z poděšeného výrazu, s jakým si nadzvedl slaměné sombrero a škrábal se pochmurně na hlavě.

„Ujme se toho veřejný správce pozůstalosti,“ vysvětlil mu, „a všechno se prodá. Bude v jeho pravomoci zaplatit vám za to, že jste se o všechno staral.“

„To by bylo setsakra jiný kafe,“ připustil muž s úlevou v hlase. „Je tu s tím pořádná fuška, zvlášť v tomhle horkým počasí…, ty dveře jsem zavřel na visací zámek.“

Šerif odemkl dům a vešel se Selbym dovnitř. Byla to vlastně jen trochu lepší chatrč, ne vyloženě špinavá, ale umolousaná a zapáchající. Do prkenných stěn byly zatlučeny hřebíky, na kterých byla rozvěšena Grolleyho garderoba: staré kožené kabáty, potažené vrstvou špíny, vybledlé modré košile, obnošené montérky. Na policích nad kuchyňským dřezem stálo několik talířů, pár konzerv s jídlem a bochník okoralého chleba. Ženská by na ty poličky aspoň prostřela nějaké dečky, ale Grolley takové jemnůstky nepovažoval za nutné.

Na plechovce kondenzovaného mléka s dvěma proraženými otvory v horním víčku ztuhlo mléko ve ztvrdlou žluklou hmotu, stékající v tenkém pramínku dolů. Kávová konvice byla zčernalá. Pánve všemožných velikostí, zavěšené na hřebících, se z vnější strany černaly nánosem seškvařených sazí. Ve skleničce od ovocného rosolu byl tuk slitý z vyškvařené slaniny. Misku na cukr, naplněnou z poloviny cukrem, pokrývala šedá vrstva prachu, v níž se to hemžilo mravenci. Vařilo se tu na petrolejovém vařiči se dvěma hořáky. V malé ložnici stála železná postel, kdysi bílá. V rohu místnosti čněl lodní kufr s vybouleným víkem. Z velké dřevěné bedny se stal další úložný prostor jednoduchou úpravou, při níž byly k víku upevněny otočné závěsy. Poblíž velkého kufru ležel levný kufřík z lepenky a imitace kůže.

Slunce, pražící shora na chatrč s jednoduchou konstrukci, vyhřálo její interiér jako troubu. „Probůh, vpusťme sem trochu vzduchu,“ zaúpěl Brandon a rozevřel okna. Zvenčí bylo slyšet auto, zatáčející sem od vyježděné silnice, a o chvíli později prošla dveřmi vysoká, štíhlá postava koronera Harryho Perkinse. „Co tady hledáte, Rexi?“ zeptal se.

„Ať se propadnu, jestli to vím,“ řekl Brandon a zeširoka se usmál. „Chci něco zjistit o jeho manželce.“

„Jeho manželce?“

„Mhm.“

„Já myslel, že byl zapřísáhlý starý mládenec.“

„Taky jsem měl zato,“ přitakal Brandon.

„Když se to tak vezme, Grolley nebyl tak starý,“ podotkl Selby.

„To ne. Hádal bych mu něco přes padesát. Hernajs, vždyť moh bejt stejně starej jako já,“ zamyslel se koroner. „Jenže já ho odjakživa považoval za staříka. Vždycky potřeboval oholit. Nebylo ho vidět v ničem jiném než montérkách a haleně a k tomu nosil zásadně pracovní světle modrou košili, rozepnutou u krku. Pokud vím, po té srdeční příhodě letos na jaře mu doktoři řekli, že mu nezbejvá moc života. Co víte o jeho manželce?“

„Telefonovala mi nějaká žena,“ řekl Selby. „Představila se jako Alice Grolleyová. Nechala své dítě na autobusovém nádraží. Prý jí někdo přišel říct, že s ní chce mluvit šerif, a přiměl ji nasednout do auta. Neměla příležitost ten hovor dokončit. Někdo ji vyškubl sluchátko a zavěsil. Slyšel jsem mužský hlas.“

Koroner se zamračil. „Co to dítě?“ zeptal se.

„Jeli jsme tam pro ně. Taky tam byla zavazadla. Byla to opravdu paní Grolleyová. Jsou tam kopie rodného a oddacího listu.

Když balila, měla zřejmě pocit, že by se mohla ocitnout v situaci, kdy bude muset dokázat, kdo je.“

„Přesně tak to vypadá, to jo,“ usoudil Brandon.

„Jak ji přinutili nastoupit do auta?“ otázal se koroner.

„Nevíme. Neměla příležitost domluvit.“

„V tom případě se podívejme, co tady máme,“ navrhl Perkins.

Brandon sáhl na víko kufru. Byl zamčený. Vsunul do zámku jeden z malých klíčků ze svazku, který mu dal Grolley, a zámek se s cvaknutím otevřel.

Brandon nadzvedl víko.

Perkins se suše zasmál smíchem, který pro něj byl příznačný. „Propána krále, starej Ezra měl opravdu oblek. Má ho tu hezky poskládanej. Ale řekněte, co má tohle znamenat? Kufr je plnej konzerv.“

„Tak to asi nejed nic kromě prášku do pečiva,“ podotkl šerif, zvedaje jednu z plechovek. Sundal víčko, nahlédl dovnitř, zamračil se, naklonil plechovku ke světlu a vytřepal si do ruky její obsah; tlustou roli desetidolarových bankovek.

„Zatracenej starej skrblík!“ zvolal Pcrkins.

„Já říkal, že má dodneška schovanej první niklák, co kdy vydělal,“ řekl šerif Selbymu.

Koroner roličku narovnal a prohrábl prsty. „Desetidolarový bankovky,“ oznámil. „Musí jich tu bejt taková dobrá stovka. Tisíc dolarů.“

V druhé plechovce od kypřícího prášku se skrývala rolička padesáti dvacetidolarových bankovek. Z další vytáhli dvě stě pětidolarovek.

Pracovali rychle a v užaslém tichu prohlíželi plechovky. Bylo tam dvacet plechovek od kypřícího prášku. Každá z nich obsahovala tisíc dolarů v bankovkách různých hodnot.

Muži na sebe pohlédli. Ticho prolomil šerif Brandon. „Tak to je teda gól! Ten chlap měl v kufru nastrkané hotové jmění, a přitom žil, jako by neměl ani floka. Jediné, co kupoval, byl tvrdej chleba a nejlevnější slanina. Nemyslím, že by si někdy zašel do kina nebo si předplatil časopis.“

Selby poukázal nápravní dopad jejich objevu. „Z toho může koukat pěkná bitka o majetek.“

„Raděj to tu pořádně prohledáme, jestli se tu najde závěť,“ navrhl Brandon.

„Nezapomeň, že je tu jeho sestra,“ připomněl mu Perkins. „Je zapletená do případu té tragické nehody.“

„Ano. Výslech byl stanoven na sedmou dnes večer?“ zeptal se Selby.

„Posunul jsem to,“ řekl Perkins. „To byla jedna z věcí, které jsem vám chtěl říct. Úplně jsem na to zapomněl. Paní Hunterové došly peníze. Myslela, že by nějaké sehnala, kdyby se dostala do San Francisca. Zaplatil jsem jí jízdné autobusem. Vrátí se zítra večer.“

Selby si vytáhl z kapsy zápisník. „Takže v pátek v sedm?“

„Přesně tak. Pokud vím, Losstenovi tvrdí, že byli v posteli, když došlo k té nehodě.“

„Tak mi to řekli,“ potvrdil Brandon.

„Svědkové ovšem viděli jen auto,“ poznamenal Perkins zamyšleně,“ ne osobu, která ho řídila. Není nějakej zákon o tom, že zodpovědnost nese majitel, Dougu?“

„Jen v občanskoprávním řízení. Při určení trestní odpovědnosti je nutné prokázat, kdo ve skutečnosti řídil vůz.“

Ze zchátralé verandy se ozvaly rychlé kroky. Něčí prsty svižně zaklepaly na otevřené dveře a chalupou se rozlehl veselý dívčí hlas. „Hej hola! Do říše starého mládence vniká dívčina, pátrající po novinkách.“

Slyšeli, jak rychle prochází do kuchyně. Byla to Sylvie Martinova, skvělá reportérka Clarionu. To, o čem se nepsalo v Blesku, se v Madison City dočetli z Clarionu. A Doug Selby s Rexem Brandonem byli Sylvii za mnoho dlužní. Dívala se na ně podezřívavě ode dveří.

„Co mají znamenat všechny ty záhady?“ vyptávala se. „A ten rozruch kolem opuštěného dítěte na autobusovém nádraží?“

Brandon vylovil sáček cigaretového tabáku z horní levé kapsy své vytahané nezapnuté vesty. „Řekni jí to ty, Dougu.“

Sylvie Martinova stočila usměvavé hnědé oči k mladému okresnímu prokurátorovi. „Tak ven s tím, Dougu,“ nařídila mu. „Jsem na stopě senzace.“

„Kdo ti dal tip, že sem máš jet?“ zeptal se Selby.

„Jednoduše jsem vás vystopovala.“

„Takže to, že jsi sem přišla, nemá nic společného s Ezrou Grolleym?“

„Ne. Proč? Je Ezra Grolley další senzace?“

Selby ukázal na plechovky na podlaze. „Senzace v hodnotě asi tak dvaadvacet tisíc dolarů.“

Sylvie Martinova vytáhla z kapsy složený papír.,.Pověz mi ten zbytek, Dougu,“ vyzvala ho a začala psát.

„Byl ženatý,“ řekl Selby. „Jeho manželka se dá popsat jako pohledná žena ve věku dvaceti sedmi až dvaceti osmi let, která zmizela. Čtyřměsíční děvčátko, opuštěné na autobusovém nádraží společnosti Greyhound, je pravděpodobně jeho dcerka, a šerifova kancelář by se moc ráda dozvěděla, kde se v současné době nachází její matka. Můžeš si to zpestřit čímkoliv, ale ať je z toho článek přes celou stránku. Chceme tu ženu najít.“

„Můžeš mi říct, kdo vám poradil jít pro to dítě, Dougu?“

Selby se na chvíli zamyslel. „Ne,“ rozhodl. „Myslím, že bude lépe s tím počkat, co se zveřejnění týče.“

„Co jiného je v tom kufru?“

„To teprve zjistíme.“

Brandon se vrátil ke kufru. „Jsou tu nějaké papíry.“ Svazek byl úhledně složen a zajištěn gumičkami, které věkem vyschly a drolily se. „Mám dojem, že se k těm papírům hodně dlouho nedostal.“

Gumička, ovinutá kolem vnějších papírů, praskla, když se ji Brandon snažil stáhnout. Hromádka poskládaných papírů se v šerifově ruce uvolnila. „Je tam vkladní knížka,“ řekl Perkins. „Dvě,“ opravil ho Selby.

Otevřeli vkladní knížky. Byly z bank v San Franciscu, Na každou z nich bylo uloženo dvacet tisíc dolarů. První byla založena v roce devatenáct set třináct, druhá v roce devatenáct set devatenáct. Úroky byly připisovány až do roku devatenáct set dvacet devět. Nikdy z nich nebylo nic vybráno.

Závěť tam nebyla.

„Panenko skákavá,“ zašeptala Sylvie Martinova. „S tímhle zaboduju!“

Kapitola 3

V pátek ráno vyšel v Clarionu nadmíru zajímavý článek. Ezra Grolley, známý v Madison City jakožto výstřední staromládenecký farmář, který ve svém skrblictví dospěl až k bodu, kdy šetrnost přestává být ctností, zemřel v místní nemocnici a zanechal po sobě nejen poměrně velký majetek, ale také manželku a dítě. Až do roku devatenáct set dvacet devět byl Ezra Grolley evidentně zdatný obchodník a vydělával peníze s rychlostí, s jakou se daly vydělávat jen v období bezprostředně předcházejícím velkému krachu. Potom se cosi stalo. Grolley přišel do Madison City, usadil se na deseti akrech půdy a stal se z něj samotář a skrblík až do doby, kdy se odtud šestnáct měsíců před svou smrtí na čtyři měsíce záhadně vytratil. V té době se zjevně oženil a několik měsíců žil se svou manželkou. Pak se vrátil na svou farmu, oblek, ve kterém se oženil, poskládal do ošuntělého kufru a znovu se vrátil k jednotvárnému běhu svého skrblického života.

Manželku a dítě, které se vydaly na cestu, aby byly u něj v jeho poslední chvíli, postihlo nějaké neštěstí. Žena zmizela a dítě zanechala na autobusovém nádraží společnosti Pacific Greyhound. Bylo možné, že na ní někdo spáchal zločin, nebo byla obětí ztráty paměti. Příslušné úřady patrně měly nějaké informace, které prozatím nehodlaly zveřejnit, ale všichni občané byli vyzváni, aby sdělili redakci Clarionu cokoliv týkající se mladé ženy přibližně ve věku dvaceti sedmi let, štíhlé a oděné do světle hnědého kostýmku s růžovou halenkou.

V poledne už měl šerif hlášení od policie v San Franciscu a hned ho probral u oběda se Selbym. Za Ezra Grolleyho se provdala dvacátého třetího července předchozího roku Alice Dollmanová, sekretářka jednoho z vedoucích pracovníků místní elektrárny. Ti dva spolu žili zhruba do druhé poloviny října, kdy došlo k rozchodu, ale rozvod se evidentně nekonal. Ze záznamů vyplývalo, že dítě se narodilo devatenáctého července následujícího roku. V rodném listu bylo řádně uvedeno, že otcem dítěte je Ezra Grolley a dítě se jmenuje Ruth. Ezra Grolley své manželce evidentně posílal peníze. Ona se však co nejdřív vrátila do práce. Požádala o tříměsíční dovolenou, vrátila se na své místo a pokračovala v každodenní dřině až do předchozího týdne, kdy podala náhle výpověď. Její zaměstnavatel toho věděl jen velmi málo o jejím osobním životě.

Když se Doug Selby vrátil do kanceláře, zjistil, že na něj v předkanceláři někdo čeká. Pohlédl bez nadšení na svého návštěvníka. Měl toho k přemýšlení dost i bez toho, aby musel mít co do činění s A. B. Carrem. Všem dobře známý advokát v oblasti trestního práva byl v místní společnosti rušivým prvkem už od té doby, co se přihrnul se vším všudy z města a zřídil si venkovské sídlo v exkluzivní čtvrti Orange Heights. Pokaždé, když Doug narazil na Carra, znamenalo to potíže. A. B. Carr k poklidnému venkovskému společenství nepatřil. Selby měl tisíc důvodů nemít ho rád, avšak proti své vůli zjišťoval, že ho fascinuje Carrova vyrovnanost, duševní svěžest a klidná sebejistota. Doug byl v duchu odhodlán říct odměřeně: „Dobré odpoledne, pane Carre,“ ale namísto toho se přistihl, jak mu podává pravici a říká: „Zdravím vás, Carre. Co pro vás můžu udělat?“

Carr si s ním potřásl rukou a nasadil úsměv, při němž se prohloubily vrásky v obličeji a bystré šedé oči se rozzářily. Když promluvil, jeho hlas zněl velmi zvučně. „Selby, já jsem se polepšil,“ ohradil se a jeho úsměv přešel do potutelného smíchu.

„Pojďte dál,“ pozval ho Selby, odváděje muže do své soukromé kanceláře.

Ve velkém městě používali lidé, kteří potřebovali advokáta, pro A. B. Carra láskyplnou přezdívku ‚Starej Abeceda‘. Najmout si Starého Abecedu bylo pořádně drahé, ale jakmile se začal zajímat o nějaký případ, usoužení okresní prokurátoři to obvykle raději rovnou vzdali. Ten člověk měl pronikavý smysl pro dramatizaci a bleskurychlý úsudek, vyhraněný tak ostře jako čepel žiletky. Když před ním stálo dvanáct mužů v lavici porotců, dokázal hrát na jejich city úplně stejně jako výborný varhaník, vyluzující zvuky z obřích trubek svého nástroje. Kdyby to Abecedu v mládí přitahovalo na jeviště, byl by z něj bezpochyby skvělý herec. Takto si vydělal docela slušné jmění ve své advokátní praxi. Několikrát se pokusil odejít do penze, avšak nakonec vždycky shledal, že ho vzrušení ze hry fascinuje natolik, že mu nedovolí v této činnosti přestat.

Usadil se v křesle na druhé straně Selbyho psacího stolu, zapálil si doutník a se zamyšlenou soustředěností sledoval jeho čoudící konec. Selby věděl, že je to jen úhybný manévr, pečlivě promyšlený způsob, jak napnout posluchače tím, že oddálí sdělení účelu své návštěvy, ale přesto cítil, jak jeho zájem narůstá. Bylo jisté, že A. B. Carr by k němu do kanceláře nechodil, kdyby se nejednalo o nanejvýš důležitou záležitost.

Když byl žár doutníku uspokojivý, Carr upřel zpytavý zrak na Selbyho a pohlédl na okresního prokurátora přesně hodnotícím pohledem. „Tentokrát mě zajímá občanskoprávní případ,“ prohlásil. „Raději bych využil vaší pomoci, než házel písek do koleček právního soukolí města Madison City.“

Další úsměv znovu změkčil rysy v jeho obličeji. Selby mu na oplátku vrátil o něco méně srdečnou kopii téhož úsměvu. „Povídejte,“ vyzval jej.

Jenže Carr neměl ve zvyku zamířit přímo k cíli, dokud neměl své posluchačstvo pečlivě připraveno. „Ten případ,“ řekl, „je zajímavý. Nejde v něm o moc peněz. Co se mě týče, odměna je zanedbatelná, ale jelikož to pro mého klienta tolik znamená, jsem odhodlán dovést ten případ k uspokojivému závěru. Mimochodem, Selby, to pro mě bude hodně znamenat ve zdejší společnosti.“

„Jak to?“ otázal se Selby.

„Lidé mě tu považují za advokáta z velkého města, odborníka na oblast trestního práva. Pohlížejí na mě se zvědavostí, určitou bázní, a tak trochu odmítavě. Mívám ten dojem, když procházím po hlavní ulici vašeho města a významní občané čichají, zda ve vzduchu neucítí zápach síry, a dívají se mi na nohy, zda na nich neuvidí kopyta.“

Selby se tomu zdvořile zasmál, ale začal rychle uvažovat Carr něco chtěl, a Selbymu se vyplácelo být opatrný.

„A proto,“ pokračoval Carr, „jakmile se mi naskytla příležitost ujmout se případu, při němž bych se mohl dovolat spravedlnosti pro jednu nešťastnou pracující dívku, napadlo mě, že by to mohl být velice dobrý tah.“

„A co je to za případ?“ zeptal se ho Selby odměřeně.

Carr udělal jemné gesto rukou, v níž držel doutník, a zůstal na krátkou chvíli zticha a bez hnutí. Byla to chvíle, z jaké by se zaradoval leckterý umělecký fotograf, který by si přál portrétovat silné mužské osobnosti v charakteristických pózách. Ve vráskách v advokátově obličeji se teď zračila síla. Vyjadřovala z něj sebejistota, pramenící z moci.

„Zastupuji Alici Grolleyovou,“ oznámil. „Vdovu po Ezrovi Grolleym.“

Selbymu se nepodařilo nedat najevo překvapeni. Nacpal si do kalíšku své dýmky tabák. „Co pro vás mohu udělat?“ otázal se.

„Chci, abyste našel mou klientku.“

„Já se ji snažím najit,“ opáčil Selby.

„Smím se vás zeptat, co předně přitáhlo vaši pozornost k onomu případu?“ zeptal se ho Carr.

„Nejdřív vám položím několik otázek,“ řekl Selby náhle.

Carr naznačil svou ochotu ke zpovědi tak horlivě, že to skoro vypadalo, jako by si hodlal obnažit hrudník. „Zeptejte se mě na cokoliv chcete,“ odvětil hlasem, z nějž vyzařovala upřímná touha spolupracovat.

„Jak dlouho už zastupujete paní Grolleyovou?“

„Asi tak týden.“

„Setkal jste se s ní osobně?“

„Ano.“

„Kde?“

„Přišla do mé kanceláře.“

„Zhruba před týdnem?“

„Přesně tak. Tam jsem ji viděl poprvé.“

„Ve vaší kanceláři ve městě, nebo tady ve vašem sídle…?“

„Ne, v mé kanceláři ve městě.“

„Pokud vám ta otázka nevadí, co chtěla?“

„Vyrozuměla, – že její manžel má v úmyslu se s ní rozvést. Chtěla, abych jí zařídil majetkové vyrovnání. V případě, že by o rozvod nepožádal on, chtěla o něj požádat ona. Měla dítě, o kterém otci nikdy neřekla. Nanejvýš zvláštní situace.“

„Znáte Ezru Grolleyho?“

„Ne. Ale z toho, co mi řekla, jsem se dozvěděl něco o jeho povaze.“

„Mohl byste mi to v nejdůležitějších bodech povědět?“

„Grolley,“ prohlásil Carr, „byl zajímavý vedlejší produkt naší moderní civilizace.“ Odmlčel se, aby si párkrát potáhl z doutníku, a pak pokračoval ve svém impozantním výkladu. „Byl realitním zprostředkovatelem a specializoval se na ranče. Kolem roku devatenáct set dvacet čtyři vstoupil na akciový trh. Ve dvacátém devátém čítal jeho majetek zhruba tři čtvrtě milionu dolarů, na papíře. Když došlo ke krachu na burze, přišel o peníze rychleji, než dokázal spočítat svou celkovou ztrátu. Ale něco z toho vraku zachránil.

Celý příběh jsem se od své klientky nedověděl a myslím, že ona se jej nikdy nedozvěděla od svého manžela. Období starostí a úzkosti evidentně způsobilo změny v jeho povaze. Až do té doby pro něj peníze neznamenaly nic mimořádného. Často je vyloženě rozhazoval a bezstarostně utrácel. Po těch několika horečných měsících v něm zůstala hrůza, že by mohl být bez peněz. Nedokázal vydat niklák, aniž by ho to bolelo, aniž by ho několikrát obrátil.“

Starý Abeceda změnil pozici. Zvučný hlas, navyklý na soudní síně, propůjčoval jeho slovům takové kouzlo, že se zdálo, jako by přivedl osobnost mrtvého rančera až do místnosti.

Potom pokračoval. „V červnu loňského roku měl nějaké potíže, kvůli nimž musel vyhledat lékaře. Ten mu navrhl specialisty v San Franciscu. Tam mu řekli, že to hrozné duševní a nervové vypětí, jemuž byl vystaven po všechna ta léta vydělávání peněz, na něm zanechalo trvalé následky. Taktně mu sdělili, že konec může přijít zcela náhle, nanejvýš se to ještě chvíli protáhne. Grolley se tedy rozhodl, že to ještě naposledy roztočí, utratí všechny své peníze a užije si života. Vrátil se do míst, kde to kdysi znával, pořídil si drahé oblečení a začal to roztáčet. Seznámil se s mou klientkou, a jakkoliv to zní podivně, zamiloval se, anebo si připadal strašně osaměle. Byl samozřejmě mnohem starší než ona, ale byl zámožný, ohleduplný a příjemný. Mou klientku zaujal. Vzali se. Dva nebo tři měsíce vedli dost rozmařilý život a byli evidentně šťastní. Potom si Grolley najednou uvědomil, že když porovná život ve velkoměstě se svou poustevnickou existencí v Madison City, dává přednost prostému venkovskému životu. Městské prostředí se mu přestalo líbit. Ztratil zájem o noční život, hluk a tempo městského života mu začaly lézt na nervy.

Nedával to nijak zvlášť zřetelně najevo. Tu noc, než se rozešli, se manželce pokusil říct něco o tom, co cítí. Pověděl jí, že ho k tomu horečnému utrácení a hýření přiměla informace, kterou mu dali doktoři. Prý si myslel, že bude šťastný, ale nebyl. Nemohl žít jejím životem a věděl, že ona nemůže žít jeho životem. V tu dobu nikdo z nich netušil, že to manželství bude mít důsledky. Dokonce když už si byla jistá tím, že je těhotná, nenapsala mu. Říkala, že by mu to jen přidělalo starostí. Nechtěl mít zodpovědnost za rodinu a ona si přála, aby si mohl svobodně užít poslední léta nebo měsíce svého života tak, jak sám uzná za vhodné, aniž by měl pocit, že ho následky manželství nutí ke způsobu života, jaký se mu příčil. Nikdy mu nesdělila, že má dítě.“

„Předpokládám, že to vše můžete dokázat?“ zeptal se Selby.

Carr povysunul těžká obočí, vyčkal jednu či dvě vteřiny dramatického ticha a teprve pak promluvil. „Drahý pane, mohu z toho dokázat každičké slovo, a to nejen svědectvím mé klientky, ne pouhými záznamy z městských a okresních úřadů v San Franciscu, nikoliv svědectvím společných přátel, nýbrž vlastním rukopisem Ezry Grolleyho, prostřednictvím dopisů, které mi má klientka naštěstí přinesla a předala při našem prvním rozhovoru.“

„Máte představu o tom, co se mohlo paní Grolleyové stát?“ otázal se Selby.

Výraz v Carrově proměnlivém obličeji se změnil. Byl teď striktní a vážný. „Samozřejmě nejsem v postavení, kdy bych mohl činit taková prohlášení. Mimochodem, jestli tomu dobře rozumím, Grolleyho provdaná sestra, paní Losstenová, je tady v Madison City.“

„Ano, je.“

Carr opřel prsty na obou dlaních bříšky k sobě, chvíli převaloval doutník v ústech a pomalu, zamyšleně bafal. Pak doutník vytáhl z úst a zeptal se velmi pomalu a s mimořádným důrazem, který na ta slova kladl: „Mluvil jste s ní?“

„Já ne. Mluvil s ní šerif. Očekávám, že je uvidím dnes večer.“

„Dnes večer?“

„Ano. Jejich auto se účastnilo nehody, při které viník ujel z místa činu.“

V Carrových očích se objevil horlivý zájem. „Není to ten případ ženy, jejíž dítě bylo zabito?“

„Ano, je.“

„Byl to jejich automobil?“

„Přesně tak.“

„Kdo ho řídil?“

„To nikdo neví.“

„Výslech je dnes večer?“

„Ano, v sedm hodin.“

„Myslím, že tam budu.“

„No dobrá, Carre, tenhle rozhovor je důvěrný,“ řekl Selby. „Přestaňte si dělat hlavu se zákonem o šíření pomluv a povězte mi, co víte.“

Carr se chystal něco říct, ale pak se zarazil. Několik vteřin zamyšleně kouřil a rozvážně mlčel. Pak zavrtěl hlavou. „Nevím nic. Kdybych vám sdělil své domněnky, mohlo by to ve vás vzbudit předpojatost, nejen vůči jednotlivci, ale také při vašem výkladu důkazů. Bude lepší, když provedete šetření neovlivněn jakýmikoli v předběžnými úsudky.“

Nato vstal, natáhl pravou ruku přes stůl a stiskl Selbyho dlaň dlouhými, šlachovitými prsty. „Selby, vy a já stojíme každý na protější straně právního plotu. Už jsem se však naučil respektovat vaše právnické schopnosti a bezúhonnost. Dopisy Ezry Grolleyho jsou v mém držení. Kdykoliv si je budete chtít prohlédnout, můžete tak učinit. Z těch dopisů se dozvíte, že Ezra Grolley neměl svou sestru příliš v lásce. Přeji hezké odpoledne, Selby.“

Selby na okamžik zauvažoval o tom, že zkazí Carrův dramatický odchod tím, že ho zavolá zpátky a položí mu ještě jednu otázku, ale pak si to rozmyslel. Jen dobrý herec dokáže vložit důstojnost do půl tuctu kroků, když je obrácen zády k svému publiku, ale Carr to zvládl na výbornou.

Kapitola 4

Krátce před sedmou hodinou téhož večera vkráčel Selby do kanceláře Harryho Perkinse. Hned za dveřmi k němu přistoupila žena s temně vybarvenou modřinou na čele, obvazem na tváři a koženou dlahou na levém zápěstí, a zeptala se: „Vy jste pan Selby, okresní prokurátor?“

Selby přisvědčil kývnutím hlavy.

„Já jsem paní Hunterová.“

„Je mi moc líto, co se vám stalo,“ řekl Selby. „Rád bych vám vyjádřil upřímnou soustrast, paní Hunterová.“

Zamrkala, aby potlačila slzy, které se jí draly do očí, na chvíli odvrátila zrak a pak řekla: „Děkuji vám, pane Selby.“ Takřka vzápětí se ho zeptala: „Už jste něco zjistili o té ženě, která včera zmizela z autobusového nádraží?“

„Ještě nic.“

„Přečetla jsem si o tom v novinách, když jsem se vrátila ze San Francisca. Musela jsem tam narychlo odjet pro peníze. Byla tam, když jsem šla na autobus. Víte, pane Selby, nechci, aby to vypadalo jako troufalost, ale když jste se teď se šerifem toho dítěte ujali, budete potřebovat někoho, kdo by se o ně staral. Pro mě by to byla práce jako stvořená, takže kdybych mohla…“

„Počkat,“ zarazil ji Selby. „Vy jste tu ženu včera na autobusovém nádraží viděla?“

„Ano. Když jsem čekala na autobus do San Francisca.“

„Mohla byste ji popsat?“

„Asi bych vám toho mohla říct víc o tom dítěti než o ní. Víte, jaké to je, když člověk někoho ztratí…“ Její hlas zdusilo vzlyknutí.

„Rozumím, paní Hunterová,“ ujišťoval ji Selby, v jehož očích se zračil horlivý zájem. „Právě jste přišla o vlastní dítě, takže jste si té malé všimla pozorněji, než by tomu bylo za jiných okolností. Je to tak?“

Přikývla. „Myslela jsem na to, jaké má ta matka štěstí, že má svou holčičku u sebe. Nejspíš to bylo sobecké, ale napadlo mě, proč mně přiřkl osud samotu, když je tolik jiných… Ne, tak jsem to taky nemyslela, pane Selby, ale…“

„Chápu,“ přerušil ji Selby spěšně. „Tohle by mohlo být velmi důležité, pani Hunterová. Všimla si ta žena, že se o její dítě zajímáte?“

„Ach ano. Viděla, jak na ně upřeně hledím, a… Nu, nejspíš jsem vypadala dost zarputile. Připadalo mi, že má ze mě strach, protože se posadila mezi mne a dítě, a to mne ranilo, takže jsem jí vysvětlila, že jsem právě ztratila svou malou holčičku, a proto mne zajímalo její děťátko. Projevila velký soucit. Četla o té nehodě v ranních novinách a položila mi spoustu otázek. Ale já o tom nechtěla mluvit.“

„Na co se ptala?“

„Vyptávala se mě, zda jsem viděla to auto a hlavně osobu, která je řídila, a jestli v něm jelo víc lidí. Nechtěla jsem o tom mluvit, ale taky jsem se snažila, aby to nevypadalo neslušně, protože byla tak milá. Pořád jsem se pokoušela změnit téma hovoru, takže jsem se jí ptala na dítě a na to, jak je staré.“

„Řekla vám svoje jméno?“ zeptal se Selby.

„Svoje ne, ale řekla mi jméno dítěte – Ruth – a kdy se narodila.“

„Vzpomínáte si na to datum?“

„Ano. Bylo to devatenáctého července. Pamatuju si to proto, že mé děťátko se narodilo pátého července, což znamená, že její dítě je jenom o dva týdny mladší než Mary.“

„Mohla byste mi říct, kdy přesně se ten rozhovor odehrál?“

„Ne úplně přesně, ale čekala jsem na autobus do San Francisca. Ten má odjezd v jedenáct třicet tři. Myslím, že odjel se zpožděním pěti nebo deseti minut, kolem jedenácti čtyřiceti. Nejspíš byste to mohl na nádraží ověřit.“

„Kde byla, když jste odjížděla?“

„Pořád tam ještě seděla. Říkala, že čekána nějaké přátele.“

„Ukázala vám to dítě?“

„Ach ano. Poté, co jsem jí řekla o Mary, mi dovolila, abych na její dítě nakoukla. Pak jsem se pochopitelně rozplakala a ona mě utěšovala, jak nejlépe to svedla.“

„Co myslíte, dokázala byste ji popsat?“

„Tu ženu?“

„Ano.“

„Mohla být tak o čtyři nebo pět let mladší než já. Mně je třicet dva. Měla tmavé vlasy, hnědé oči. Oblečená byla do světle hnědé sukně a saka, a světle růžové hedvábné blůzy. U krku měla připnutou brož s napodobeninou drahokamu, na rukou světle hnědé rukavice. Dítě v košíku bylo zakryté růžovou přikrývkou s bílými slony. Říkala, že čeká na přátele. Vypadala dost nervózně. Zeptala se mě, jestli někoho znám v Madison City a jestli znám pana Carra, toho advokáta.“

„Co jste ji řekla?“

„Řekla jsem jí, co jsem slyšela, že pan Carr je skvělý advokát. Nato se mi svěřila, že je její právní zástupce. Usoudila jsem, že má nějaké potíže s manželem, ale nechtěla jsem se vyptávat.“

„Jak dlouho jste spolu mluvily?“

„Muselo to být deset až patnáct minut.“

„A vypadala nervózni?“

„Ano. Myslím, že byla nervózní.“

„Vystrašená?“

„Neřekla bych vystrašená, ale velmi nervózní a…, já nevím, pane Selby, ale hodně jsem přemýšlela o tom, jak moc se zajímala o tu autonehodu. Pořád se k tomu vracela. Možná to byla čistě zvědavost. Nevím, ale zeptala se mě dvakrát na to auto, které do nás narazilo, a zda jsem ho viděla zřetelně. A také chtěla vědět, zda si myslím, že do nás narazilo schválně.“

Do místnosti vstoupil koroner. Spolu s ním přišel šerif a členové komise, která ohledávala tělo mrtvého dítěte. Skupinka s sebou přinášela něco jako auru smrti.

„Ještě s vámi budu chtít mluvit, paní Hunterová,“ řekl Selby spěšně, „a rád bych, abyste svou výpověď zopakovala šerifu Brandonovi… Tento výslech bude jen krátká formalita. Doufám, že vás to nebude příliš zatěžovat.“

Avšak výslech nebyl jen krátkou formalitou. Koroner předvolal paní Hunterovou, která podala výpověď. Pak předvolal slečnu Margaret Fayeovou, dvaadvacetiletou světlovlásku s telecíma modrýma očima a obličejem, který nikdy nezměnil výraz. V průběhu koronerova výslechu vyšlo najevo, že při nehodě utrpěla slabý otřes mozku a nervový šok. Byla odvezena do nemocnice a svěřena do péče lékaře, který ji dovolil vstát z postele teprve toto odpoledne. Celý další týden se mu měla každý den hlásit a lékař kromě toho navrhoval, aby jí bylo dovoleno podat svědectví co nejstručněji. Uvedla, že v minulosti pracovala jako číšnice v několika restauracích po celé zemi. Stopovala a paní Hunterová jí zastavila asi dvacet minut před nehodou. Byla to právě slečna Fayeová, kdo projevil tolik duchapřítomnosti, že se podívala na poznávací značku automobilu, který se k nim rychle blížil. Zahlédla ji jen na krátký okamžik, když zasvítila před reflektory auta paní Hunterové, těsně před srážkou. Byla to, jak říkala, oranžová poznávací značka, na které byl jakýsi pták. Číslo si nestačila prohlédnout, ale pamatovala si, že viděla dvě sedmičky.

Koroner ji ukázal poznávací značku odebranou z automobilu Losstenů. Posledními dvěma číslicemi byly sedmičky, a slečna Fayová prohlásila, že tahle poznávací značka vypadá jako ta, kterou viděla. Ukázala na pelikána a řekla, že to je ten pták.

A. B. Carr, který vešel sám do výslechové místnosti nikým nepovšimnut, vstal a sytým, zvučným hlasem se otázal: „Mohu koronerovi něco navrhnout?“

Všichni přihlížející se k němu s nataženými krky otočili a Carr, stojící nenuceně v zadní části místnosti s rukama opřenýma o opěradlo jedné z lavic, ihned pokračoval, aniž by vyčkal na koronerovo svolení.,.Navrhoval bych, aby vzal koroner v úvahu tu možnost, že se nejednalo o nehodu, ale že byla paní Hunterová se svou dceruškou omylem považována za někoho jiného, jmenovitě za Alici Grolleyovou a její dcerku, že řidič tohoto automobilu vyjel za paní Hunterovou z Madison City, ve svahu ji předjel, otočil se a sjížděl vysokou rychlosti dolů se záměrným úmyslem střetnout se s automobilem jedoucím nahoru v té nejnebezpečnější zatáčce a vytlačit jej ze svahu, přičemž měl řidič v úmyslu zabít paní Grolleyovou a její dítě.“

Carr se uklonil a posadil se dřív, než zavládl okamžik nehybného ticha, kdy plný účinek jeho verbální bomby dolehl s třeskem k vědomí jeho posluchačů.

Kapitola 5

Kdyby Carr zůstal stát, přirozený důsledek jeho sdělení by byl ten, že by se stal terčem dotazů. Tím, že se posadil zpátky na své místo, jako by svůj příspěvek k vyšetřování zcela ukončil, uchoval napětí onoho okamžiku a vložil iniciativu do rukou koronera, který byl v tu chvíli stěží připraven ji převzít.

Perkins pohlédl na Selbyho. Ten jeho nevyřčenou žádost pochopil a řekl Carrovi: „Předpokládám, pane Carre, že byste prohlášení takového druhu vůbec nevyřkl, kdybyste ho nemohl podložit důkazy.“

Carr seděl chvíli bez hnutí, jen tak dlouho, aby zdůraznil, jaká důležitost má být přičtena jeho odpovědi, a pak odvětil: „Nebylo to prohlášení, nýbrž pouhý podnět.“

Selby se bezděky začínal chovat jako advokát při křížovém výslechu svědka. „Nu dobrá, předpokládám tedy, že byste panu koronerovi takový podnět nedával, pokud se nevyskytl nějaký důkaz, který ve vaší mysli naznačil zmíněnou možnost.“

Carrova reakce byla přívětivě blahosklonná. „Drahý pane,“ prohlásil, vstal a doprovodil svá slova gestem, sestávajícím z úklony hlavou a máchnutí levou rukou. „Domníval jsem se pouze, že by bylo vhodné, aby vzal koroner tuto možnost v úvahu.“

„A nemůžete ji podepřít žádnými důkazy?“

Carr se usmál. „Ne takovými, které bych vám chtěl sdělit.“ Znovu se posadil.

„Nuže,“ řekl Selby koronerovi, „pokud pan Carr nemá žádné důkazy, které by nám mohl sdělit na podporu takového tvrzení, nevidím důvod ke změně v průběhu vyšetřování.“

„Pokračujte ve výpovědi, slečno Fayeová,“ řekl Perkins. Zdálo se, že jí chvíli trvá uspořádat myšlenky. Potom pokračovala: „Kdybyste mě zabili, tak vám nedokážu říct, kdo řídil. Viděla jsem, jak se po cestě dolů blíží reflektory, a věděla jsem, že to auto zatáčku nevybere. Hned mě napadlo prohlédnout si poznávací značku, a po té jsem se taky dívala. Neviděla jsem, kdo byl v tom autě. Mohl to být muž nebo žena, možná i dva nebo tři lidé. Nevím.“

„Ale poznávací značku jste viděla?“

„Zahlédla jsem ji jen na okamžik. Reflektory mi svítily přímo do očí, ale pak se auto stočilo tak, že bylo přímo před našimi reflektory, a já jsem na vteřinu uviděla poznávací značku, i když jen koutkem oka.

Hned nato došlo ke srážce a ta strana auta, na které jsem seděla, začala sklouzávat po svahu. Potom se auto převrátilo. Nejspíš jsem z něj vypadla. Nevím, co přesně se stalo. Vzpomínám si, že jsem se kutálela po zemi a viděla, jak se auto při pádu dolů po příkrém svahu několikrát otočilo.

Paní Hunterová z něj vypadla asi po druhé otočce. Dítě nevypadlo vůbec. Zůstalo v autě.“

„Kdy jste ztratila vědomí?“ zeptal se koroner.

„Až když jsme byli v půlce cesty do města. Myslím, že to trvalo jen několik minut, ale potom už jsem se cítila celá omámená. Vzali mě k lékaři a ten mě uložil do postele.“

„Ale jste schopná si vybavit, co se stalo po nehodě?“

„Velice dobře.“

„Prosím, povězte nám to.“

„Poté, co mě to vymrštilo z auta, jsem tam seděla a viděla, jak se auto převrací, všelijak naráží a kutálí se, pak jsem viděla vypadnout paní Hunterovou a dívala se, jak se auto řítí dolů, čím dál rychleji. Auto, které do nás narazilo, ujíždělo rychle dolů ze svahu, a pak už tam nebyl žádný hluk než jekot paní Hunterové a kutálení a nárazy auta. Bylo to strašné. Slyšela jsem vždycky jen prudký náraz, pak převracení a zase náraz, potom se vysypalo sklo a všude se kutálely kameny, a pak další třesknutí a křik paní Hunterové. Za chvíli auto sjelo až dolů a přestalo se kutálet. Pak bylo ještě nějakou chvíli slyšet padající kameny a potom veškerý hluk ustával, padaly už jen drobné kamínky a štěrk a nakonec všechno utichlo docela, jen pani Hunterová křičela, a když asi na minutu přestala, rozhostil se všude klid a mír, jen hvězdy nahoře svítily a bylo úplné ticho.

Potom jsem vstala a zjistila, že můžu docela dobře jit. Nebylo tam světlo. Pani Hunterová sténala a plakala, ale začaly jsme sestupovat ze strmého svahu toho kaňonu a každou chvíli jsme se zastavovaly a poslouchaly, zda neuslyšíme dětský pláč nebo nějaký pohyb. Myslely jsme, že dítě možná taky vypadlo. Byla tma a podkluzovaly nám nohy, protože nebylo vidět ani na krok, a musely jsme pořád dávat pozor, abychom to dítě neminuly nebo na ně třeba nešláply, kdyby tam leželo v bezvědomí. Stačilo by to k tomu, aby z toho jeden zešedivěl.“

„A nakonec jste to auto našly?“ zeptal se Perkins.

„Nakonec jsme se dostaly až dolů, ale dítě jsme neslyšely.“ Svědkyně se na chvíli odmlčela a pak řekla prostě: „A když jsme došly k tomu autu, tak jsme taky nic neslyšely…, protože tam nebylo nic, co by se dalo slyšet.“

„Co se stalo potom?“ otázal se koroner.

„Našly jsme to dítě v autě. Musely jsme šátrat, abychom je našly. Paní Hunterová plakala a křičela, skláněla se k své holčičce a říkala jí, že maminka je u ní a že už ji nic neublíží. Pak zaječela: ‚Je mrtvá, je mrtvá!‘

Tam dole byla tma jako v pytli a mohly jsme se orientovat jedině po hmatu. Cítila jsem benzin a měla strach, že se auto vznítí. Z chladiče s bubláním vytékala voda a v motoru to praskalo, jako když příliš rychle chladne. Nakonec se mi podařilo přímět paní Hunterovou k odchodu. Nedovolila mi to dítě nést ani na chvíli. Opravdu nevím, jak vůbec dokázala dostat se zpátky na cestu. Jediné, co jsem mohla dělat, bylo lézt po čtyřech a šátrat rukama před sebou. Šla jsem první a hledala cestu nahoru mezi skalami, a pak, když jsme se přiblížily k nejhořejší části kaňonu, jsme narazily na křoví a musely se jím prodírat.“

„Za jak dlouho jste se vrátily zpět na cestu?“ zeptal se koroner.

„Připadalo mi to jako měsíc,“ řekla tak prostě, že ta odpověď nezněla ani trochu nejapně nebo neuctivě.

„Ale tak dlouho to netrvalo,“ pobídl ji koroner.

„Ne, to samozřejmě ne.“

„Jak dlouho tedy?“

„Možná půl hodiny, možná víc. Moje náramkové hodinky se rozbily na padrť, když mě to vymrštilo z auta ven. Zastavily se dvacet minut před dvanáctou. Musely jsme tam dlouho čekat, než přijelo nějaké auto. Po chvíli jsme uviděly reflektory, jakýsi muž zastavil a vzal nás s sebou. Když jsme s ním jely, začalo se mi dělat nevolno a na chvíli jsem omdlela. Když jsem vystoupila z auta tady v Madison City, ještě pořád se mi točila hlava. Lékař mě uložil do postele a to je všechno, co vím.“

„Děkuj i vám,“ řekl koroner. „Myslím, že jste to vyjádřila velmi jasně a uspokojivě.“

Carr znovu vstal. „Kdyby mi bylo umožněno položit jednu či dvě otázky,“ řekl, „myslím, že bych dokázal přesvědčit koronera, že by mohlo být dobré uposlechnout mého návrhu. Vzhledem k faktům už nechci tuto svědkyni podrobovat dalšímu vypětí, ale pokud by koroner znovu předvolal paní Hunterovou, mohl bych klást otázky jí.“ Koroner znovu pohlédl na Selbyho.

„Nevidím žádný důvod, proč takový postup povolovat,“ prohlásil Selby. „Paní Hunterová si prožila své peklo. Také ona je ve velkém nervovém vypětím. Dříve než dovolíme, aby byla podrobena dalšímu výslechu, pan Carr by měl uvést nějaký logický důkaz na podporu této teorie. Žádné důkazy prozatím nenaznačují, že to nebyla pouhá nehoda. Nenasvědčuje tomu skutečně nic, až na to, že řidič vozidla, ať už to byl kdokoliv, z místa nehody ujel, a provinil se mnohem víc než jen hrubou nedbalostí nebo podnapilosti. Snad kdyby k tomu pan Carr zaujal stanovisko…“

„To pan Carr neudělá,“ přerušil jej Starý Abeceda zvučným soudním hlasem.

„Pak tedy,“ odvětil Selby hlasitěji, „nevidím žádný důvod pro to, abychom paní Hunterovou podrobovali takovému výslechu. Svědectví už podala. Prodělala velmi náročnou zkušenost. Při tom dramatickém popisu nehody, který právě vyslechla, musela znovu prožívat scénu obrovského utrpení. Nevidím důvod, proč ji dále trápit.“

Selby kývl na koronera a pokračoval. „To je samozřejmě pouze můj návrh. Tak to vidím já.“

„Já se na to dívám stejně,“ přitakal Harry Perkins. „Pokud pan Carr něco ví, měl by mi to říct. Pokud ne, nemá smysl rozvíjet fantastické teorie, klást otázky na něco, co není podloženo důkazy a nemůže být do případu vnášeno, dokud tu nějaké důkazy nebudou.“

„Děkuji vám,“ řekl Carr zdvořile. „Byl to z mé strany pouhý návrh. Vynasnažím se, abych upustil od dalších.“

Příslušník městské policie dosvědčil, že nalezl automobil zaregistrovaný na jméno Sadie G. Losstenová. Našel ho asi v osm hodin čtvrtečního rána zaparkovaný na Palm Avenue, jen o kousek dál od místa, kde ji přetíná Central Street. Je to asi dva bloky od Garverova činžovního domu. Potvrdil, že poznávací značka byla odebrána z onoho auta. Všiml si, že levý přední blatník byl těžce pochroumaný a levý pravý reflektor rozbitý, na karosérii celého vozu byly šrámy a škrábance a při zevrubnější prohlídce vyšlo najevo, že někdo manipuloval se zapalováním, ze kterého byly vytaženy dráty a vytvořeno spojem nakrátko pod startérem; posléze svědek našel Sadie G. Losstenovou v Garverově činžovním domě.

Koroner předvolal Sadie Losstenovou. Předstoupila před něj rázným krokem; žena blížící se k padesátce, se širokými, vzpřímenými rameny, mohutnými boky, statnými pažemi, rozložitou hrudí, dvojitou bradou a tvrdýma šedýma očima, v nichž jiskřilo. Svým postojem dávala zarputile najevo, že ji pani Hunterová osobně pronásleduje, a vrhala na matku dítěte hněvivé pohledy po celou tu dobu, kdy odpovídala na koronerovy otázky. S manželem jeli z New Orleansu. Její bratr Ezra Grolley byl nemocný, ale to v tu dobu nevěděla. Měli v úmyslu zůstat u Ezry přes noc, přijeli tam asi v sedm hodin večer, dojeli k Ezrově chalupě a zjistili, že tam nikdo není. Dům byl otevřený, dveře odemčené. Její manžel měl baterku. Nahlédli dovnitř a pak tam asi hodinu čekali. Byli unavení, a když se Ezra neukázal, vrátili se domů. Neměli peněz na rozhazováni, aby auto nechávali v garáži, takže s ním zajeli do boční ulice, kde, jak jim někdo poradil, nebylo parkování omezeno. Její manžel vytáhl klíček ze startéru. Dvířka nebyla zamčená. „Nemělo význam je zamykat,“ vysvětlila. Z okénka na levých předních dveřích byl vylomený kus skla. Kdokoliv tudy mohl protáhnout ruku a otevřít si zevnitř. Beztak to nebylo auto, které by chtěl někdo krást. S manželem povečeřeli a šli spát. Následujícího rána vstali až o půl osmé. Posnídali a asi v osm třicet se vypravili k autu, že pojedou k jejímu bratrovi. V hale činžovního domu na ně čekal policista.

Koroner se jí otázal, zda věděla o tom, že se její bratr Ezra Grolley oženil. Otázka svědkyni zjevně vyvedla z rovnováhy. Zahleděla se upřeně dolů na podlahu a váhala tak dlouho, až se jí koroner příkře zeptal: „Nemůžete na otázku odpovědět?“

„Nemusím,“ odtušila. „Do toho vám nic není. S tímto případem to nemá nic společného.“

„Mám tomu rozumět tak, že svědkyně odmítá odpovědět na otázku?“

„V tuhle chvíli ano. Budu nad tím přemýšlet a možná změním názor. Do toho nikomu nic není a s případem to vůbec nesouvisí. Připadá mi, že dovolujete támhle tomu člověku,“ ukázala na Starého Abecedu, „aby vám nasazoval brouka do hlavy. Já bych myslela, že jestli se chce zapojit do hry, ať nejdřív složí vklad. Jak si může osobovat právo tahat karty, když ani není ve hře?“

Někteří členové poroty se zeširoka usmívali.

„Kdy jste příště uviděla váš automobil poté, co jste jej ve středu večer zaparkovali?“ zeptal se koroner.

„Když mě tam ten policista odvezl a ukázal mi ho… A taky chci vrátit poznávací značku. Bez značky nemůžeme jezdit.“

„Máme ji tu jen jako důkazní materiál,“ odsekl koroner. „Včera jsme vám ji celý den nechali, protože jste říkali, že ji potřebujete.“

„Pochopitelně,“ řekla paní Losstenová nasupeně.

„Čistě pro pořádek,“ vložil se do toho Selby s otázkou, „ona značka, která byla svědkyním ukázána, je poznávací značka z vašeho automobilu, nebo snad ne?“

Než na otázku odpověděla, dlouho si Selbyho zkoumavě prohlížela. Pak řekla stručně: „Ano.“

„Věděl váš bratr, že za ním přijedete na návštěvu?“

„Ne. Každopádně nevěděl, kdy přijedu.“

„Nenapsala jste mu nic v tom smyslu?“

„Ne… a nechápu, co to má společného s tímto slyšením.“

„Možná nemá,“ připustil Perkins. „Jen se snažím, aby nemohlo dojít k omylu.“

„Jak dlouho jste byli v domě vašeho bratra ten večer, kdy jste tam přijeli?“ otázal se Selby.

Z jejích šedých očí zablýsklo nepřátelství. „Řekněte mi, kdo vůbec jste?“

Na otázku jí odpověděl Harry Perkins. „To je pan Selby, okresní prokurátor. Často mi pomáhá při výslechu svědků v rámci soudního vyšetřování, když existuje možnost, že byl spáchán zločin.“

„Jenže tady nebyl spáchán žádný zločin.“

„Neopatrná jízda může být za určitých okolností považována za příčinu zabití,“ podotkl Perkins.

„No dobrá, ale já jsem nejela neopatrně.“

„Ale někdo jel ve vašem autě.“

„To jste neprokázali, ani zdaleka ne.“

„Jak dlouho,“ otázal se Selby, „jste čekali u domu bratra?“

„Asi tak hodinu.“

Ze zadní části místnosti se ozval Carr hlasem, který jako by vyplňoval každý centimetr prostoru: „Zeptejte se jí, jestli hledala závěť, když tam byla.“

Paní Losstenová se vymrštila ze židle. „Vy buďte zticha,“ okřikla ho zuřivým hlasem.

„Pane Carre, koroner vám nemůže dovolit, abyste vyslýchal svědky,“ řekl koroner.

„Jen jsem to chtěl předložit jako návrh okresnímu prokurátorovi,“ vymlouval se Carr.

„Ale my o vaše návrhy nestojíme,“ rozhodl Perkins.

Carr důstojně povstal. „Promiňte mi,“ řekl. „Myslel jsem, že bych vám mohl pomoci tu záležitost vyjasnit.“

„A já bych rád věděl, z jakého titulu tady jste,“ pokračoval Perkins. „Koho zastupujete?“

Carr se usmál. „Jen mě to zajímá jako daňového poplatníka a občana, ale jelikož se zdá, že má přítomnost brání řádnému průběhu řízení, vzdálím se.“ A co nejokázaleji odešel z místnosti.

„Už chápu, o co vám jde,“ řekla paní Losstenová Selbymu. „Nu dobrá, byli jsme tam asi tak hodinu. No a co?“

„Nic,“ řekl Selby. „Jen jsem to chtěl vědět. Pro tuto svědkyni už nemám další otázky.“

„To je vše,“ řekl koroner. „Pane Losstene, teď můžete jako svědek předstoupit vy.“

Terry B. Lossten byl fádní, mírný chlapík s nazrzlým knírem a hlasem sotva tak silným na to, aby dolehl až k uším poroty. Byl zjevně o několik let mladší a o nějakých čtyřicet liber lehčí než manželka. Jeho oči se při každé otázce stočily na paní Losstenovou. Selby neviděl, zda mu dávala znamení, ale seděla tam s bojechtivě narovnanými rameny a hleděla na něj tak upřeně, až to vypadalo, jako by se jej snažila hypnotizovat.

Lossten uvedl, že jeli z New Orleansu na návštěvu za švagrem, přijeli k Ezrově chalupě, zjistili, že je odemčeno a nikdo není doma, byli tam asi hodinu, pak usoudili, že Ezra měl nejspíš další záchvat a asi tak po hodině se zvedli, jeli se najíst do restaurace, pak se vrátili domů a šli spát. Byl si naprosto jistý tím, že on ani jeho manželka z činžáku neodešli od chvíle, kdy se tam vrátili, až do příštího rána, kdy je našel policista a požádal je, aby se šli podívat na jejich automobil.

Na dotaz, zda někdy zaslechl, že by se jeho žena zmínila o nějaké paní Grolleyové nebo o částce, kterou by obdržela v případě bratrovy smrti, Lossten rychle odpověděl, že si nic takového nepamatuje. Pak dodal na vysvětlenou, že Grolley byl příbuzný jeho manželky, on se na její záležitosti nevyptával a ona mu zas nemluvila do jeho, což vyvolalo další pobavený úsměv v obličejích porotců.

Koroner pohlédl na Selbyho, který zavrtěl hlavou. Koroner prohlásil: „To je vše,“ a Lossten, když odcházel, se zeptal slyšitelným šepotem manželky: „Jak mi to šlo, drahá?“

„Strašně,“ odsekla. „Drž hubu.“

Komise přiřkla odpovědnost za smrt dítěte neznámé osobě či neznámým osobám, které v tu dobu jely v automobilu, jehož majitelkou byla Sadie G. Losstenová. Dále shledala, že řidič automobilu jel způsobem zločinně nedbalým nebo přímo s vražedným úmyslem, což by do verdiktu bezpochyby nezahrnuli nebýt příchuti tajemství, kterou se do případu podařilo vnést Starému Abecedovi, aniž by přitom prozradil jedinou z karet, které držel v ruce.

Kapitola 6

V sobotu ráno prohledal Harry Perkins důkladně dům, ale závěť se nenašla.

V obálce, připevněné k zadní straně kalendáře na zdi Grolleyho chatrče, byly nalezeny další dvě vkladní knížky. Byly vystaveny na běžné účty u bank v San Franciscu a Oaklandu a bylo na nich zhruba třicet pět tisíc dolarů.

V sobotu krátce před polednem podala Carolina E. Hunterová žalobu na Sadie G. Losstenovou. V ni uvedla na základě informací a své domněnky tvrzení, že auto, které vlastní a provozuje obžalovaná Sadie G. Losstenová, bylo řízeno natolik nedbale, že způsobilo smrt dcerušky žalující strany Mary Hunterové, za niž žalobkyně žádala odškodné ve výši padesát tisíc dolarů. Jako advokát žalující strany byl uveden A. B. Carr.

Paní Grolleyová o sobě dosud nedala slyšet ani slůvkem. Nechala své dítě na autobusovém nádraží a zmizela bez jediné stopy.

Policii v San Franciscu se podařilo získat výslechem přátel dvě její vcelku dobré fotografie a při prohlídce jejího bytu byly objeveny dvě další. Fotky hned odeslali Brandonovi, který měl už v sobotu o půl druhé plakáty připravené k distribuci. Metropolitní noviny projevily zájem a otiskly fotku nezvěstné ženy pod titulkem ‚ZÁHADNĚ ZMIZELÁ DĚDIČKA PŮL MILIONU‘.

V sobotu v poledne se zavřela soudní budova, Selby, který se už těšil na odpoledne, kdy nebude nikým vyrušován, odpojil telefon a pustil se do úklidu na svém psacím stole, i když si byl vědom toho, že podivné zmizení paní Grolleyové se k němu bude neustále vracet a domáhat se jeho pozornosti.

Nacpal si dýmku, rozložil svazek listin, z nichž hodlal vypracovat stručný výpis, a pustil se do práce.

Koutkem oka zachytil krátké záblesky jasného světla, křepčící v bláznivém rytmu. Když polekaně vzhlédl, světlo bylo pryč. Vrátil se ke knize, ale vzápětí to uviděl znovu. Jakmile vzhlédl, opět to zmizelo a pak se to najednou znovu objevilo: skvrna zářivého světla, trhavě poskakující sem a tam v divokém tanci. Pak mu došlo, co to je. Odstrčil židli a šel k oknu. Na protější straně ulice stála na chodníku vysoká, vkusně oblečená dívka a soustředěně nakláněla zrcátko pudřenky tak, aby odráželo sluneční svit v přerušovaných záblescích do okna Selbyho kanceláře. Ve snaze držet zrcátko přesně v tom správném úhlu byla do té činnosti tak zabraná, že si chvíli nevšimla Selbyho, který stál u otevřeného okna a zubil se na ni.

Selby nadzvedl roletu. „Ahoj, Inez. Co to má být, týden skautských hrátek?“

Usmála se na něj a zaklapla pudřenku. „Ahoj, Dougu. Co říkáš na moje SOS?“

„Šikovná věcička, taková pudřenka.“

„Co takhle sejít dolů a pustit mě dovnitř? Vy okresní ouřadové jste pěkně nafoukaní ptáčci, když o sobotách v poledne zamkne tu svou zatrolenou soudní budovu.“

„Už tam běžím,“ slíbil. „Obejdi to dopředu a já tam hned přijdu.“

Když Selby procházel po chodbě opuštěné soudní budovy, uvědomil si, že už Inez Stapletonovou neviděl několik měsíců.

Předtím, než ho zvolili okresním prokurátorem, se vídali hodně často. Jako dcera Charlese DeWitta Stapletona, majitele kontrolního balíku akcií velkého cukrovaru, byla Inez mezi dívkami, vstupujícími do společnosti jednou z nejoblíbenějších, a Doug Selby, mladý iniciativní právník, který měl před sebou slibnou kariéru, byl ve městě považován za nanejvýš žádoucí partii v kategorii svobodných mládenců.

Potom došlo k tomu, že Sam Roper, předchozí okresní prokurátor, jehož Selby ve volbách porazil, začal nechávat příliš velký prostor organizovaným živlům a zločincům. Okres se dožadoval čistky. Rex Brandon, zastupující zájmy rančerů a chovatelů dobytka, vhodil své sombrero do ringu uchazečů o místo šerifa a přesvědčil Selbyho, aby spolu s ním rozjel kampaň jako kandidát na úřad okresního prokurátora.

Pak dostaly věci rychlý spád. Noví kandidáti se dostali do funkcí. Selby byl náhle zavalen tolika povinnostmi, že přestal mít čas na společenské radovánky. Potom se dostal do potíži bratr Inez Stapletonové, typický synek boháče. Charles DeWitt Stapleton se na Selbyho vytasil se svým mocným politickým vlivem, aby zabránil soudnímu stíhání, jenže v tom svého člověka podcenil.

Když se kouř rozptýlil, Stapletonovi se z Madison City nenápadně odstěhovali. Doug ztratil Inez na dlouhou dobu z očí, ale jednoho dne se vrátila. Studovala práva, složila advokátské zkoušky a vrátila se do Madison City natrvalo, bojovně odhodlána vybudovat si vlastní kariéru.

Smířila se se skutečností, že doba, kdy si Selby mohl nebo chtěl udělat čas na společenské kratochvíle, je nenávratně pryč. Když si Inez Stapletonová uvědomila, že mladý okresní prokurátor získává nový žebříček hodnot a v rámci svých pracovních povinnosti se vídá čím dál více se Sylvii Martinovou a čím dál méně s ní, smířlivě se přizpůsobila novému řádu a vyhledávala Selbyho pouze tehdy, když se s ním při své vlastní praxi dostala do profesionálního kontaktu.

„Ahoj Dougu,“ pozdravila, když odemkl přední dveře soudní budovy. Provokativně na něj pohlédla. „Nebyl by tohle báječný den na zaplavání v příboji?“

„Přestaň,“ zaprosil úpěnlivě. „Panebože, co já bych za to dal, kdybych…“

„To už nemá okresní prokurátor madisonského okresu volno ani o sobotních odpoledních a nedělích? Když tu pořád trčíš, naloží ti tolik práce, že se nezastavíš. Měl bys o víkendech vypadnout.“

„Tak jo, pojďme!“

Inez se zakřenila. „Nemůžu. Taky pracuju, jen jsem chtěla vidět, jestli by ses dal zlákat.“

„Ty ďáblice!“

„Dougu, chci s tebou mluvit víceméně pracovně.“

„No dobrá. Pojď dál.“

Odvedl ji do své kanceláře, a když se posadila, nabídl ji cigaretu a sám si nacpal dýmku.

„Dougu,“ řekla, když na ni pohlédl skrz modrý opar vyfouknutého kouře z dýmky. „Týká se to A. B. Carra.“

„Co je s ním, Inez?“

„Ty ho máš rád, že ano?“

„Nemůžu říct, že bych ho měl rád. Ale je na něm něco, co se mi líbí.“

„Jsi jím fascinován, Dougu?“

„Ani ne. Je chytrý. Je dokonalý herec. Vyzná se v psychologii soudních síní. Všechno, co ten člověk dělá, každý tah, který podnikne, je dramatické a působivé.“

„Víš, jak tu na něj pohlížejí lepší lidé.“

„Tím si nejsem jist,“ řekl Selby.

„Vědí, že je úskočný a vychytralý. Nechtějí s ním mít nic společného.“

Selby zabafal ze své dýmky. „Lidi jsou ovce. Když Carr přišel poprvé sem do okresu, byl proti němu kdekdo zaujatý. Samozřejmě, s tím případem Talemanovy vraždy se mu to málem vymklo z rukou. Musel sebrat všechen svůj um, aby se z toho vymotal. Ten člověk nemá žádné morální zábrany. Nadělal si jmění zastupováním zločinců, ale zná lidskou povahu, je sympatický, přitažlivý, vždycky ochotný k dohodě, má bystrý úsudek o lidech. Ať se ti to líbí nebo ne, Inez, postupně si tu buduje svůj vlastní okruh přátel.“

„K nimž patří i okresní prokurátor?“

Selby se pousmál. „Řeknu ti to upřímně. Nemám k tomu člověku důvěru. Nelíbí se mi nic, čeho je symbolem. A jestli mě něco fascinuje, není to on jako takový, ale jeho mistrovská technika.“

„Ovšem, Dougu, a právě před tím jsem tě chtěla varovat.“

„Před čím?“

„Starej Abeceda tě chce v Madison City politicky znemožnit.“

„Proč to říkáš, Inez?“

„Poněvadž jsem tu a tam zaslechla nějakou poznámku. Chodím totiž mezi lidi, víš. A dělá mi starosti, jaké máš vůči němu pocity.“

„Nejsem si jist, zda víš, jaké mám vůči Carrovi pocity,“ namítl Selby, „poněvadž ani já sám si nejsem jist tím, jaké k němu chovám pocity. Ale neměj obavy. Ten chlap mě nezhypnotizuje.“

„Už to udělal, Dougu.“

„Jak to myslíš?“

„Ten výslech.“

„Co s ním?“

„Podařilo se mu ovládnout situaci. Strhl pozornost na sebe, naházel písek do té vaší právní mašinérie a pak klidně odkráčel.“

„To už udělal kolikrát,“ řekl Selby. „Výslech koronera nebývá nijak zvlášť dramatický. Zato Carr je. Když se mu naskytne taková příležitost, stačí mu jen vstát a něco říct a lidi natahují uši, aby si to poslechli.“

„Ale měli jste ho předvolat na lavici svědků, Dougu, a přimět, aby řekl, co ví.“

„Z toho jsem měl strach,“ připustil Selby. „Myslím, že mu právě o to šlo. Chtěl dostat šanci mluvit.“

„Nu, namluvil toho spoustu.“

„Ne tolik, kolik chtěl.“

„Sám odešel.“

„Ano, ale je moc chytrý na to, aby mluvil tam, kde na sebe nemůže strhnout pozornost posluchačů a přimět je, aby poslouchali se zaujetím všechno, co jim napovídá. Kdyby měl nějakou informaci, dá se předpokládat, že by ji dal koronerovi raději beze svědků. Ba ne, já si nemyslím, že něco věděl. Jednoduše chtěl vštípit do mysli těch lidi podezření.“

„Nu, to se mu podařilo.“

„S tím už se nedá nic dělat.“

„Přišla za mnou paní Losstenová, Dougu,“ oznámila mu.

„Chceš tím říct, že budeš její právní zástupkyní?“

„Ano.“

„Uplatňovat nárok na majetek?“

„To také, a k tomu ji hájit ve věci žaloby, kterou na ni podala paní Hunterová dnes krátce před polednem. Za smrt dcerky žádá odškodné ve výši padesát tisíc dolarů.“

„Byl ten automobil pojištěný?“ otázal se Selby.

„Ne. Na to neměli peníze. Vycházeli jen tak tak. Nemohli si dovolit zaplatit pojistku.“

„Odkud chce Carr vyinkasovat vysouzené peníze v případě, že vyhraje?“

„Z pozůstalosti. Vidíš, co dělá, Dougu? Zastupuje nejen paní Hunterovou, ale také paní Grolleyovou a…“

„Ty víš, že zastupuje paní Grolleyovou?“ podivil se Doug. „Ano. Řekla mi to paní Losstenová.“

„Odkud ta to ví?“

„Nevím. Zdá se, že je velice dobře informovaná. O paní Grolleyové mi toho řekla hodně. Ta holka si vzala Ezru čistě a jenom pro peníze.“

„Měla s ním dítě.“

„To vím. Vzala si ho kvůli penězům a myslela, že když bude mít dítě, dají se zas dohromady. Viděla, že se jí odcizuje.“

„Tak podívej,“ řekl Selby. „Tvoje klientka je ve městě teprve od středy. To všechno se nemohla dozvědět za tu krátkou dobu, co tu je.“

„Myslím, že tak trochu obhlížela terén,“ připustila.

„Inez, chtěla jsi, abych něco udělal?“ řekl Selby příkře.

„Dostaneš se do velice nepříjemného postavení, Dougu, jestli toho gaunerského advokáta neodkážeš do příslušných mezí.“

„Není gaunerský advokát. Je důmyslný. Možná nemá výčitky svědomí, ale svým způsobem je génius.“

„No dobrá, nebudeme se o tom přít. Jen ti říkám, že si na něj musíš dát pozor a mít nad ním vrch, nebo budeš politický odrovnaný.“

„Tak dobře, Inez, varovala jsi mě. A teď mi pověz, co vlastně chceš? Můžu pro tebe něco udělat?“

„Ano, Dougu. Chci, abys našel tu závěť.“

„Závěť Ezry Grolleyho?“

„Ano.“

„Snažili jsme se, Inez. Harry Perkins tam dnes ráno šel a zamkl dům. Takže…“

„Tam ne, ty trdlo.“

„Kde?“

„Má ji Carr.“

„Carr!“ zvolal Selby. „Jo tak, tvá klientka měla větší šanci prohledat jeho věci a…“

„Nebuď naivní, Dougu. Ta závěť byla pochopitelně dávno pryč, když se pani Losstenová dostala ve středu do chalupy Ezry Grolleyho. Carr by se případu paní GroIIeyové neujal, kdyby se nejdřív nepostaral o to, aby se někde nepovalovala nějaká nepříznivá závěť, která by mu podrazila nohy.“

„Podle čeho soudíš, že ji má Carr?“

„Něco ti povím. Carr byl ve čtvrtek ráno viděn poblíž chalupy Ezry Grolleyho. V autě s ním jela nějaká žena; žena, která měla na sobě světle hnědý kostým a růžovou halenku. Ale není důvod domnívat se, že to byla Carrova první návštěva v Grolleyově chalupě.“

„Kde jsi k téhle informaci přišla?“ otázal se Selby. „Pani Losstenovou nemůžeš zastupovat moc dlouho.“

„Ne. Přišla do mé kanceláře asi před hodinou.“

„A tu informaci ti musela dát ona.“

„Dala.“

„Obhlédla si terén opravdu důkladně.“

Inez Stapletonová se zasmála. „Ona sice štěká,“ řekla, „ale její manžel kouše. Vypadá plaše, ale ve skutečnosti si umí prosadit své. Ten má rozumu za dva, i když by to do něj člověk nikdy neřekl. Ona sice rozhoduje, ale on ji dodává fakta, na základě kterých ta rozhodnutí vznikají. Je to zvláštní uspořádání.“

„Na mě působil dojmem zajíce,“ namítl Selby.

„Jenže není. Je lišák.“

„A ty myslíš, že Carr má závěť?“

„Jsem si tím téměř jistá, Dougu. Něco ti důvěrně prozradím. Mám dopis, který Ezra Grolley napsal své sestře necelých třicet dní předtím, než zemřel. Psal, že má potíže se srdcem, mívá často závratě a doktor mu řekl, že má vysoký krevní tlak a nesmí se přepínat a namáhat. V tom dopise jí sděloval, že pokud by se s ním něco stalo, zanechá po sobě závěť, v níž jí odkazuje svůj majetek. Pak se jí nějakou dobu neozval a potom…“

„Máš tušení, kde by mohla být paní Grolleyová?“ zeptal se Selby.

Inez se posměšně ušklíbla. „Měl by ses co nejdřív vypravit za náčelníkem Larkinem a požádat jej, aby tě poučil o životě. Manželka Ezry Grolleyho je držená pod zámkem a je zatraceně dobře, že je tomu tak.“

„Proč?“

„Poněvadž Carr má strach, že bychom ji mohli nechat vypovídat před soudem. Jsou tu některé otázky, které nechce, abychom jí položili. Nejsem si vůbec jistá, Dougu, zda je Ezra Grolley skutečně otcem jejího dítěte… Já vím, že je to házení blátem, ale dřív nebo později to stejně musí vyjít najevo. Tak či onak, celou tuhle patálii zavinil Carr. Chtěl se předem připravit na bitvu o pozůstalost, vzbudit soucit pro to dítě, zviditelnit je před veřejností jako dítě Ezry Grolleyho. A hlavně nechtěl, aby byla paní Grolleyová podrobena křížovému výslechu. To si v tuhle chvíli nemohl dovolit.

Dobře si to promyslel a moc chytře naplánoval. Navedl paní Grolleyovou, aby tam nechala svoje zavazadla, která velice příhodně obsahovala rodný list dítěte a její oddací list, a vám zatelefonovala s tou za vlasy přitaženou historkou, která se prostě nedá zdůvodnit. Je to naprosto absurdní, Dougu. Stydím se za tebe, žes jim na to naletěl. Už jen to pomyšlení, že by ji někdo za bílého dne na ulicích Madison City donutil nastoupit do auta!“

„Zdá se, že toho víš nějak setsakra moc,“ podotkl Selby. „Informaci o tom telefonátu jsem nezveřejnil.“

„Nu, já o tom vím. No a co?“

„Kdo ti to vyzvonil, mohu-li se ptát?“ otázal se Selby. „Dokonce ani v Blesku neuvedli, kdo nám zatelefonoval.“

Zasmála se. „Někde dochází k úniku informací. Nevím to jistě, Dougu, ale myslím, že to mám od…“ Náhle se zarazila. „Zkrátka se to vyneslo a já se to dozvěděla. Zapadá to do toho, co psali v Blesku, jak mi bylo řečeno.“

„Kým?“

„Panem Losstenem. Je to rozený slídil. Nenápadně se k někomu připlete, a i když je zticha, lidi mu ledacos povědí.“

„A ty myslíš, že to všechno spískal Carr?“

„Jsem si tím prakticky jistá, Dougu. Prostřednictvím novin chtěl to dítě představit veřejnosti. A tebe si vybral za kmotra. Dítě je tady. Žena zmizela ze scény. A dokonce ani velký Selby nemůže podrobit křížovému výslechu čtyřměsíční mimino!“

„Jenže pochop to, Inez. Dokud Grolley neumřel, nikdo nic nevěděl. Pro člověka jako je Carr, zvyklý na tučné honoráře, to muselo vypadat jako docela malá rybka.“

„Ale jdi, Dougu. Tady půjde o mnohem větší majetek, než bys myslel. Ezra Grolley byl evidentně moc bohatý pán. A neobávej se, že Carr z toho nedostane svůj podíl. Až se ti naskytne příležitost, zeptej se Carra na Jacksona C. Teela.“

„To je kdo?“ zeptal se Selby.

„Muž, který vypadá jako anděl, a má srdce černé a tvrdé jako plotna od kamen na dříví,“ řekla Inez rozhořčeně. „Ten člověk má na téhle věci velký zájem. Jen se na něj Carra zeptej.“

Selbyho náhle něco napadlo. „Poslyš, Inez, zvážila jsi možnost, že paní Grolleyová svému manželovi o narození dítěte vůbec neřekla?“

„Nemyslím, že to udělala.“

„V tom případě zemřel, aniž by se dozvěděl, že je otcem holčičky?“

„Pokud byl jejím otcem.“

„Ale potom,“ namítl Selby, „bez ohledu na to…“

Selby zaslechl, jak se po chodbě soudní budovy rozléhá zvuk běžících nohou, pak někdo zabušil na dveře jeho kanceláře a Brandonův hlas zavolal: „Dougu! Dougu, jsi tam?“

Selby prošel přes kancelář a otevřel dveře. Rex Brandon se vhrnul do místnosti, ale při pohledu na Inez Stapletonovou se zarazil, roztáhl ústa do širokého úsměvu a smekl sombrero. „Ahoj, Inez.“

„Ahoj, šerife.“

Šerif se obrátil k Selbymu. „Nerad tě vyrušuju, Dougu, ale tohle je důležité. Myslíš, že bys mohl všeho nechat a někam se mnou odjet?“

Inez Stapletonová vstala. „Už jsme skončili, šerife.“

Selby pohlédl šerifovi do očí. „O co jde, Rexi?“

„Něco, na co by ses měl, myslím, podívat,“ odvětil Brandon vyhýbavě.

Inez se na Douga uštěpačně usmála. „Já už jdu.“

„Jdeme dolů,“ řekl Brandon. „Pustíme tě ven.“

Všichni tři prošli dlouhou chodbou soudní budovy, v níž se rozléhal každý zvuk. Šerif Brandon musel být hodně netrpělivý, protože šel neustále o kus vpředu. Čas od času se mezera mezi ním a těmi dvěma ještě prodloužila. Pak se ovládl a zpomalil, ale byl neustále alespoň o krok vpředu.

Brandonovo auto čekalo u dveří soudní budovy se spuštěným motorem, ale šerif Inez nenabídl, že ji sveze, a ona sama zamířila taktně opačným směrem, než kam bylo auto natočeno. „Ahoj, Dougu. Přemýšlej o tom,“ řekla.

„Budu,“ slíbil Selby a nasedl vedle Brandona. Šerif auto rychle rozjel, cestou dolů z kopce nabral solidní rychlost a sirénou se dožadoval přednostního průjezdu přes křižovatku s hlavní ulicí.

„Co se děje?“ zeptal se ho Selby.

„Našli jsme tělo paní Grolleyové,“ oznámil mu Brandon. „Byla zavražděná.“

Kapitola 7

Ve světle šerifova sdělení trvalo Selbyho mysli několik minut, než si přerovnal různé aspekty situace, aby mu vůbec dávaly nějaký smysl. Zatímco si skládal a znovu přeskládával jednotlivé kousky, ručička na šerifově tachometru se třepotavě blížila k pravému rohu ciferníku a siréna se vytrvale a halasně dožadovala práva volné cesty. Automobil svištěl přes křižovatky a bleskovou rychlostí si razil cestu zastavenou dopravou.

„Kde je?“ zeptal se Selby.

„Vzpomínáš si na ten ranč v Glencannonu?“

„Ano. Vede se o něj soudní pře.“

„Mhm. Správcem toho majetku nebo jeho likvidátorem byla jmenována banka. Soud o tom rozhodl minulé pondělí a nařídil, aby udělali soupis majetku včetně veškerého zařízení domu.“

„Pokud vím, už to udělali. Úplný soupis měli ve středu v poledne.“

„Správně,“ přitakal Brandon. „Jenže dnes odpoledne se tam vypravil pokladník, který to měl osobně zkontrolovat. Když tam dojel, našel v ložnici tělo paní Grolleyové. Musela svést strašný zápas. Zdá se, že ji tam odvezli hned poté, co ji dostali do vozu. Pravděpodobně ti telefonovala odtud. Přistihli ji při tom, odtáhli od telefonu a utloukli k smrti.“

„Proč říkáš ‚oni‘?“ zeptal se Selby.

„Copak to sama neříkala do telefonu?“

„Ano. Jen jsem chtěl vědět, jestli tomu nasvědčuji další důkazy.“

„Ještě jsem tam nebyl,“ řekl šerif. „Bankovní pokladník telefonoval k nám do kanceláře a vzal to Bob Terry. Hned tam jel ověřit, jestli to není planý poplach. Nebyl. Telefonoval mi domů a já se ti snažil dovolat do soudní budovy. Vypadalo to, jako bys odpojil telefon, takže jsem myslel, že tě nejspíš najdu zabraného do práce. Co chtěla Inez?“

„Zastupuje Grolleyovu sestru, pani Losstenovou,“ oznámil mu Selby.

„Jo tak.“

„A Starej Abeceda v zastoupení paní Hunterové chce na pani Losstenové soudně vymáhat odškodné padesát tisíc dolarů.“

„Nejspíš si to s ní domluvil hned po výslechu s koronerem,“ usoudil šerif.

„To bych neřekl,“ namítl Selby. „Mluvil jsem s pani Hunterovou ještě před výslechem, a určitě si vzpomínáš, že tam pak opakovala jen to, co už mi řekla. O soudní žalobě se předtím nezmiňovala, ale říkala, že ví z doslechu o tom, že je Carr schopný právník, a když byla na autobusovém nádraží, pani Grolleyová jí řekla, že Carr je její právní zástupce. Poté, co ho viděla v akci, bylo jen přirozené, že ho dnes ráno vyhledala.“

„Losstenovi nemají ani vindru.“

„Ale kdyby se dostali třeba jen k části Grolleyova majetku, tak by měli peníze.“

Brandon se vyřítil z vedlejší ulice na hlavní. „To jsou mi věci,“ zabručel ponuře. „Ten starej lišák! Zastupovat paní Grolleyovou, dítě a k tomu ještě paní Hunterovou. Teda jestli ty sázíš na Starýho Abecedu, já jsem přesně opačnýho názoru.“

Šerif projel zatáčku širokým obloukem a s mohutným řevem motoru. Před nimi se objevila polní cesta mezi řadami dobře pěstěných pomerančovníků. Šlápl na brzdu tak prudce, že se auto dostalo do smyku a zanechalo za sebou mračno zvířeného prachu. Asi po padesáti metrech vjelo do zahrady, ve které stál pásový traktor, pluh a několik kousků zemědělského nářadí.

Na severním konci zahrady byla stodola a cisterna s elektrickým čerpadlem. Ve východním rohu stála ve stínu stromů chata. Pod rozložitým fíkovníkem parkovaly dva automobily a Brandon s autem zajel hned vedle nich, otevřel dvířka a vyskočil ven.

Dusivé mračno prachu, zvířené rychle jedoucím vozem, k nim pozvolna dorazilo a zahalilo je; než došli k přední verandě, Selby se rozkašlal. Okresní prokurátor si nikdy tak docela nezvykl na přítomnost smrti, a když automaticky ustoupil stranou, nechávaje šerifa Brandona rozrazit dveře a vstoupit jako prvního, sevřel ho stísněný pocit.

Obývací pokoj byl hezky zařízený. Nebýt vrstvy jemného prachu, který sem navál vítr z pouště, mohl by si někdo pomyslet, že rodina teprve před chvílí odjela a zavřela dveře, aby tam nevnikalo horko. Totéž platilo o jídelně, avšak Brandon zaslechl hlasy z ložnice, prošel k ní oklikou přes koupelnu a otevřel dveře.

U okna stál pomocný bankovní pokladník a díval se ven. Bob Terry, kterého teprve nedávno povýšili na zástupce šerifa, seděl na posteli a oběma rukama si objímal koleno. Mluvil a kouřil přitom cigaretu. „Kde je, Bobe?“ zeptal se Brandon.

„Ve vedlejším pokoji,“ odpověděl Terry. „Už jsem to tam poprášil kvůli otiskům prstů. Chcete se tam mrknout?“

Terry otázku doprovodil významným posunkem směrem k pomocnému pokladníkovi, který stál dosud otočený zády k nim.

Brandon pohlédl na Selbyho. „Okamžik,“ řekl Selby. „Kdo objevil tělo?“

Pomocný pokladník se pomalu otočil. Selby viděl, že mužův obličej má stále ještě nazelenalý nádech. Vypadal, jako by trpěl nevolností, která měla záhy přerůst do akutního stádia.,Já,“ zamumlal.

„Vás znám,“ řekl Selby. „Pracujete v První národní, že ano?“

„Ano, pane Selby. Jsem Elmer Stoker. Znal jsem vás ještě předtím, než jste se stal okresním prokurátorem. Pak jsem šel na Berkeley. Po promoci jsem dostal místo v jedné bance v Oaklandu a sem mě přeložili asi tak před měsícem. Jsem syn Peta Stokera.“

„Ach ano, Elmer, už mi to došlo. Hned jsem věděl, že už jsem vás někde viděl. Znal jsem se dobře s vaším otcem.“ Podal mu ruku.

Stoker si s ním potřásl pravicí. Konečky prstů měl studené. Selbyho napadlo, že se ten mladý muž možná poprvé setkal na vlastní oči se smrtí. Jeho obličej byl popelavý, s nádechem do zelena. Rty se mu chvěly a Selby při pozdravu cítil, jak se tomu muži třesou ruce.Bylo na něm vidět, že velice trpí, a když na něj Selby pohlédl, řekl na vysvětlenou: „Pan Terry říkal, že nesmím odejít, ale jestli se nepůjdu ven nadýchat čerstvého vzduchu, tak… já…“

Selby se rychle rozhodl. „No dobrá, Stokere. Vyřídíme to krátce. Přijel jste sem zkontrolovat soupis zařízeni?“

„Ano, pane. Chtěl jsem se přesvědčit, zda je na seznamu všechno.“

„V ložnici jste našel tělo?“

„Ano.“

„Dotkl jste se něčeho?“

„Jen klik na dveřích.“

„Jak jste o tom uvědomil šerifovu kancelář?“

„Telefon nebyl odpojený.“

„Víte k tomu ještě něco?“

„Ne, pane.“

Selby pohlédl na Brandona a ten přikývl.

„No dobrá,“ řekl Selby. „Nemluvte nikde o žádných podrobnostech. Budete svědek. Lidi vám budou klást spoustu otázek. Někdo se vás zeptá na něco, čeho jste si náhodou nevšiml. Abyste se nezesměšnil, nebudete chtít přiznat, že nevíte, tak něco plácnete. Později, až si vás nějaký obhájce předvolá na lavici svědků…“

„Rozumím,“ přerušil jej Stoker. „Můžete se spolehnout na mou diskrétnost, pane Selby. A myslím, že nebude nutné… já… víc bych beztak nedokázal snést…“

„Raději už běžte,“ vyzval jej Brandon. Stoker, který vypadal, jako by se jeho potíže měly každou chvíli prudce zhoršit, vyšel rychle z místnosti a přes chodbu ven.

„Hned jsem viděl, jak je na tom,“ podotkl Terry, „jenže jsem si to nechtěl vzít na odpovědnost. Ta ženská je tady.“ Otevřel dveře.

Byla to další ložnice a nesla neklamné známky zuřivého zápasu. Zrcadlo bylo rozbité, kousky skla se vysypaly na desku toaletního stolku a na podlahu. Z postele byla částečně stažená matrace. Jedna židle byla převrácená, další rozštípnutá, koberečky zmuchlané a odstrčené do rohu. Ze zarámovaného obrazu, s kterým někdo zjevně nejprve prudce udeřil a pak jím po někom mrštil, zůstaly jen trosky v rohu pokoje. Sklo z obrazu se vysypalo na podlahu a promísilo s kousky rozbitého zrcadla.

Tělo ženy leželo natažené obličejem dolů. Měla na sobě světle hnědý kostým. Selby viděl límeček růžové halenky a krátké tmavé vlasy s módním zástřihem.

Bob Terry mluvil věcně. „Lebka proražená na temeni. Krvácení z nosních dírek a uší, nevelké množství krve. Museli ji pořádně zmlátit. Všiml jsem si modřin na nohou a pažích. Jednu tvář má zle poraněnou. Vypadá to na řeznou ránu. Myslím, že to udělali dva chlapi. Jeden malej a jeden velkej.“

„Jak to?“ zeptal se Brandon.

„Ten malý,“ soudil Terry, „měl asi tolik síly jako ona. Na tohle,“ máchl zeširoka paží, „nestačila vteřina nebo dvě. Nějakou dobu tady probíhal lítý boj. Jejich síly byly vyrovnané. Přesto ale podlehla téměř okamžitě, když jí někdo zasadil strašnou ránu. Ten malý to udělat nemohl. S tím si dokázala docela slušně poradit. Pak přišel další a praštil ji zezadu.“

„V tom máš nejspíš pravdu,“ řekl Brandon. „Dal jsi vědět Perkinsovi?“

„Ano. Měl by dorazit každou chvílí. Přiveze s sebou policejního lékaře.“

„Našly se nějaké otisky prstů?“

„Sem tam něco. Nechtěl jsem se dotýkat těla ani brát otisky, dokud nedorazí Perkins. Ještě by tu asi mohlo být další vodítko, ty krvavé skvrny.“

„Co je s nimi?“ otázal se Brandon.

„Dá se z nich poznat, jak se to asi stalo,“ řekl Terry. „Tady došlo k prvnímu zranění. Proběhla přes pokoj támhle do rohu. Vidíte ty kapky krve, rozmístěné ve vzdálenosti asi devadesáti centimetrů. V rohu se přidala další rána, po které se rozběhla ke dveřím. Tyhle kapky krve jsou od sebe vzdáleny jen asi půl metru. U dveří jí někdo zasadil strašlivou ránu do týla, po které se už nepohnula.“

„V tom případě musela být při tom zápase hodně dlouho nezraněná,“ usoudil Brandon, prohlížeje si spoušť v ložnici.

„Správně. Než utržila první zranění, nějakou dobu se už bránila. Myslím, že nejdřív došlo k té řezné ráně, patrně při zásahu obrazem. Vypadá to, jako by se někdo rozmáchl a udeřil jím.“

Selby chvíli zkoumal krvavé skvrny a pak se zeptal: „Co způsobuje všechny ty malé výběžky po stranách skvrn, Terry?“

„Ukazují výšku, z níž krev padala. Krev je dost hustá, takže kapky mají tendenci roztříštit se na malé částice v závislosti na výšce, ze které padají.“

„Všiml jsem si, že mají všechny stejný tvar,“ řekl Selby. „Kolem okrajů prostřední krvavé skvrny jsou pravidelně rozmístěné malé stříkance.“

„Správně. Výška, ze které krev padá, rozhoduje o množství stříkanců na okrajích.“

Brandon, rozhlížeje se po pokoji, pomalu přikyvoval. „Já bych se k té teorii dvou chlapů přiklonil. Co ty, Dougu?“

„Zní to rozumně,“ řekl Selby. „Nebo je možné, že to byl jeden muž a jedna žena.“

V tu chvíli dorazil Harry Perkins s doktorem Truemanem, pitevním chirurgem. Zatímco lékař prohlížel tělo, Selby, kterého už tížila dusná atmosféra domu a aura smrti prostupující zavřenou místností, vyšel zadními dveřmi ven a stoupl si do stínu stromů. Ještě tam stál, když na příjezdovou cestu do zahrady vjelo s mohutným rámusem auto a prudce zastavilo. Vystoupila z něj Sylvie Martinova.

„No páni,“ řekl Selby, „ty jsi tu ale rychle!“

„Copak pravidelně nečtu nejčerstvější novinky v Clarionu?“

„Kdo ti dal tip?“

Zasmála se. „Když se šerifovo auto s tebou v něm řítí s jekotem sirény a zcela veřejně přes celé město, nenazvala bych to tip, ale večer rozdávání cen. Naskočila jsem do auta a po cestě se vyptávala, zda jste tudy jeli. Když jste dojeli k výpadovce, měla jsem strach, že už jste mi ufrnkli, ale pak jsem se dívala po odbočkách a uviděla stopy smyku v místě, kde šerif odřel gumu z pneumatik, jak sem zatočil.“

„Jde ti to čím dál líp,“ zubil se Selby.

„Že jo? Tak co se stalo?“

„Tělo paní Grolleyové.“

„Ne, Dougu! Čestné slovo?“

Přikývl.

„Sebevražda?“

Selby zavrtěl hlavou. „Kdybys ji viděla, nemusela by ses ptát. Ale je to ošklivý pohled.“

„Chudák ta malá,“ řekla Sylvie. „To je strašné uvítání do tohoto světa. Ale teď vyklop pravdu! Kdo vám dal tip, abyste ve čtvrtek uháněli na autobusové nádraží?“

„Paní Grolleyová telefonovala. Říkala nám, že je v nebezpečí a musela nechat dítě na nádraží, a požádala mě, abychom tam rychle jeli.“

„Proč jste s tím nevyrukovali dřív, Dougu?“

„Obával jsem se, že pokud je držena v zajetí a ti, kdo ji drží, vědí, komu telefonovala, mohli by ji zabít.“

„Evidentně to věděli,“ řekla Sylvie ponuře. „Ovšemže se to dalo snadno uhodnout už z toho, že jsme tam se šerifem Brandonem pro dítě jeli, ale nechtěl jsem to potvrdit. Ne výslovně.“

Jak mluvil, při chůzi se pomalu vzdaloval od domu směrem k cisterně. „Kam jdeš, Dougu?“

„Napadlo mě, že bych se mohl poohlédnout po stopách, zda by se z nich nedalo poznat něco o tom, jaká auta tady jezdila.“

„To nepůjde, Dougu. Tenhle prach je sypký, a vanul východní vítr.“

Selby ukázal na netěsnící kohoutek po straně cisterny. „Zdá se, že pod tím kohoutkem je mokro, a myslím, že kolem stodoly vede vyjetá stopa.“

„Vypadá to tak,“ připustila a vyšla s ním z chladivého stínu stromu přes rozpálený dvůr k cisterně.

Kapající voda vytvořila malou kaluž o rozloze asi čtverečního metru. Jak přicházeli blíž, uslyšeli syčivý zvuk od netěsného kohoutku, z něhož vytrvale crčela voda. Nějaké auto projelo kolem stodoly a otočilo se tam. Dvě kola, zjevně ta po levé straně, přejela po rozbláceném kousku půdy právě ve chvíli, kdy řidič vůz stočil. Stopy předních kol se daly zřetelně odlišit od stop po zadních kolech.

Selby si pozorně prohlížel stopy. „Nová pneumatika na levém předním kole,“ poznamenal. Najednou se napřímil a zamračeně hleděl na Sylvii Martinovou, aniž by vnímal její přítomnost.

„Copak, Dougu?“ zeptala se.

„Samozřejmě to není nezvratné,“ řekl.

„Jako co, Dougu?“

„To auto,“ vysvětloval, „má na levém předním kole zbrusu novou pneumatiku značky Skidless.“

„Jak to víš?“

„Vidím tam vzorek. Je výrazný… Nejspíš sis nijak zvlášť neprohližela Losstenův automobil?“

„Všimla jsem si pomačkaných blatníků a toho, že někdo neodborně manipuloval se startérem.“

„Dvě zadní pneumatiky,“ řekl Selby, „byly ojeté do hladká. Pravá přední nesla stopy protektorováni, ale levá přední byla zbrusu nová kordová pneumatika značky Skidless.“

Kapitola 8

Sylvie Martinova zírala na otisk pneumatik. „Nechápu, proč to není nezvratné, Dougu,“ řekla.

„Je to očividný důkaz,“ připustil, „ale není nezvratný. Spousta aut má na levém předním kole pneumatiku Skidless, a ani kdyby se dalo s jistotou prokázat, že to byl automobil Losstenů, nemohli bychom dokázat, kdo jej řídil. Je to stejný problém jako v případě té nehody, kdy řidič ujel.“

„Ale kdyby podruhé vytáhli totéž alibi, že jim auto bez jejich vědomí někdo vzal, znělo by to dost chatrně.“

„Každý případ se zakládá na samostatné skutkové podstatě,“ upozornil ji Selby, „ale tohle by se dalo nejlépe vyřešit tím, že bychom je nějak přiměli prohlásit, že auto měli ve svém držení celý čtvrtek od chvíle, kdy jim ho policisté vydali. Musím vymyslet nějakou fintu, aby nás chtěli přesvědčit, že to auto měli.“

„Dokdy policie ve čtvrtek zadržela vůz?“

„Asi do půl jedenácté. Pokud si vzpomínám, auto našli krátce před devátou. Nechali je vyfotit a prohlédnout automechanikem a teprve pak je vrátili paní Losstenové. Těsně před výslechem z něj koroner sundal jednu poznávací značku, aby ji mohl použít jako důkazní materiál, ale v pátek hned po výslechu jim ji vrátil.“

„Dougu, znáte téměř přesně čas, kdy se to stalo, že ano?“

„Ne. Jenom myslím, že víme, kdy se to stalo, ale nemáme rozhodující důkaz. Doufám, že doktor Trueman bude moci stanovit čas, kdy nastala smrt, v dostatečně úzkém rozmezí, abychom se někam doopravdy dostali. Chápeš, telefonovala mi ve čtvrtek těsně před polednem. Pokud zemřela až ve čtvrtek pozdě večer, znamená to, že ji tu nějakou dobu věznili.“

Sylvie se nad tou záležitostí zamyslela. „Ano, vidím, že s tím budou těžkosti. Mohlo to být jakékoliv auto, které mělo na levém předním kole pneumatiku Skidless. Stopa mohla být vyjetá jeden nebo dva dny před vraždou nebo den poté, a i kdyby to bylo Losstenovo auto, musel bys dokázat, kdo je řídil.“

„Přesně tak,“ přitakal Selby. „Auto nemůžeš usvědčit z vraždy. Musíš usvědčit řidiče. Jinými slovy, v tomto případě se bude pracovat s nepřímými důkazy. Žalovaná strana bude mít privilegium pochyb. Pokud se dá nějaký důkaz vysvětlit rozumnou hypotézou, tedy nikoliv na základě pouhé viny, porota vysvětlení musí přijmout.“

„I tak mi připadá, že toho máte na Losstenovy dost na to, abyste je zatkli.“

Selby zavrtěl hlavou. „Zatím budu jen potichu vyčkávat.“

„Co nevidět se přitom pořádně zpotíš, až se tahle novinka rozkřikne. ‚Okresní prokurátor zatajil zprávu o důležitém telefonátu zavražděné ženy‘ Jediný způsob, jak ten požár uhasit, je někoho zatknout a dodat další senzaci.“

Zasmál se, ale jeho smích zněl pochmurně a neradostně. „Běž do domu,“ navrhl. „Podívej se na to tělo, natažené na podlaze, a hned budeš vědět, jak mi je.“

Sylvie zamířila k domu, ale pak se otočila a vrátila se k němu. „Dougu,“ varovala jej, „nebuď příliš konzervativní.“

„Co tím chceš říct?“

„Neodkládej jejich zatčení až na dobu, kdy budeš mít neotřesitelnou jistotu. Jestli myslíš, že jsou vinní, tak je strč za mříže a podrobnosti toho případu si dodělej až potom.“

Jeho přikývnutí bylo pouze mechanickým souhlasem. Uvědomila si, že se v myšlenkách zaobírá otázkou důkazů a její slova sotva vnímá.

„Dougu Selby, poslouchej mě! Něco ti tu vykládám! Nemůžeš být až moc konzervativní. Lidi budou žádat akci. Jsi veřejný činitel. Musíš dát veřejnosti to, co chce. Když máš proti někomu dostatečně dobrý důvod, tak zatýkej. Lidi chtějí akci.“

Selby zastrčil ruce hluboko do kapes kalhot a stál tam s pohledem upřeným na sypký prach, od nějž se odrážely sálavé sluneční paprsky. „Lidi,“ řekl zamyšleně, „se vždycky hlasitě dožadují akce, jenže já nejsem placený za to, abych jim ji dodal.“

„Tak za co tě platí?“

„Za spravedlnost.“

Sylvie Martinova na to chtěla něco říct, ale pak si to rozmyslela, otočila se a šla k domu. Selby přešel opodál do stínu fíkovníku. Na zemi ležel kus suchého kompaktního dřeva. Zvedl ho, vytáhl z kapsy ostrý nožík, posadil se na stupačku auta a zamyšleně ze dřeva vyřezal kulaté, zašpičatělé vřeténko.

O patnáct minut později, když vyšel šerif Brandon z domu, k němu Selby přistoupil. „Rexi,“ nadnesl, „nejspíš tě už taky napadlo, že by jejímu dítěti mohlo hrozit nebezpečí.“

Brandon přikývl.

„Takže ti chci navrhnout, že bys teď zajel k vám a sdělil tu novinku paní Brandonové, ale jemně, abys ji moc nevyděsil.“

Šerif mu skočil do řeči. „Nikdy by mi neodpustila, kdybych s tím čekal tak dlouho. Volal jsem tam před deseti minutami, Dougu, a řek jí, co se stalo.“

„Jak to vzala?“

„Mám starou pětačtyřicítku, kterou jsem nosíval, když jsem objížděl na koni stáda dobytka. Ta moje ženská se s ní naučila střílet tak, že srazí plechovku na padesát metrů, devětkrát z deseti pokusů. Víš, Dougu, pětačtyřicítka umí provrtat pořádnou díru, a potom, co jsem jí řek do telefonu, nebude váhat se stisknutím spouště. Sylvie říkala, žes tu našel nějaké průkazné stopy auta.“ Selby přikývl.

„Ještě pár dalších stébel, co ukazují na Losstenovy, a svážeme z nich pořádnej snop,“ poznamenal Brandon.

„Z toho mám právě obavy,“ namítl Selby. „Když se pracuje s nepřímými důkazy, není opatrnosti nikdy nazbyt.“

„Nenechej se příliš ovlivňovat Inez Stapletonovou, synu,“ řekl Brandon starostlivě. „Je to už nějakej pátek, co jste dobří přátelé, a vím, že se ti líbí, ale…“

Selby rázně zaklapl nožík, zastrčil si jej do kapsy a odhodil ořezaný kus dřeva ke kmeni stromu. Pak najednou kategoricky prohlásil: „Poletím do San Francisca, Rexi.“

„Proč, Dougu? Máš nějakou stopu?“

Zavrtěl hlavou. „Jen to, že toho dost nevíme o téhle ženě.“

Brandon na něj chvíli zkoumavě hleděl a pak stočil řeč na jiné téma. „Našla se její kabelka,“ řekl. „Musela ji hodit za gauč.“

„Co v ní bylo?“

„Nějaké peníze, řidičský průkaz, číslo sociálního zabezpečení, pudřenka, rtěnka, kapesník, dva gumové dudlíky zabalené do celofánu, proužek papíru se zavíracími špendlíky a kousek tužky, kterou ořezal někdo, kdo toho buď moc neví o ořezáváni tužek, nebo měl tupý nůž, anebo obojí.“

„Co říká doktor Trueman o tom, kdy nastala smrt?“

„Ještě to neví jistě, ale rozhodně ne později než ve čtvrtek, a vzhledem k tomu, že jsi s ní v poledne mluvil, se domnívá, že se to muselo stát brzy potom.“

„Ta její kabelka byla za gaučem?“

„Přesně tak.“

„Mohla tam spadnout náhodou?“

„Ne.“

„A kdyby ji chtěli vrahové schovat, tak by si každopádně vybrali jiný úkryt.“

„Přesně tak.“

„V tom případě ji tam musela strčit schválně jako vodítko,“ řekl Selby. „Vodítko k čemu?“

„Nejspíš myslela, že ji odsud někam odvezou, a hodila tam tu kabelku jako stopu. Anebo… poslyš Rexi, o její totožnosti nejsou pochyby, že ne?“

„Absolutně žádné. Má snubní prstýnek. V řidičském průkazu je otisk jejího pravého palce, a fotka sedí.“

„Buď tak hodný a řekni Terrymu, ať porovná otisk jejího palce s tím, co je v řidičáku, Rexi.“

„To už jsem dávno udělal. Sedí. To, že je to Alice Grolleyová, je jasné jak facka.“

„No dobrá, Rexi,“ řekl Selby. „Pokusím se stihnout letadlo do San Francisca s odletem v pět hodin.“

Kapitola 9

Selby shledal, že atmosféra v San Franciscu se ostře liší od vysušeného, takřka pouštního vzduchu v Madison City. Studená mlha, sunoucí se od oceánu, obklopovala pouliční světla zlatou aurou kapiček zavěšených ve vzduchu.

Příkrovem mlhy stoupalo vzhůru řinčivé zvonění kabin lanové dráhy, monotónní kvílení mechanických signálů do mlhy a hluboké dunění píšťal parníků a mísilo se v tlumené změti zvuků pod tlustou bílou peřinou, ležící nad městem.

Činžovní dům byl přitisknutý ke svahu strmého kopce. Selby stiskl tlačítko vedle jmenovky označené jako ‚Správce‘.

Ženě, která otevřela dveře, mohlo být něco přes čtyřicet let a sváděla odvážný boj s přibývajícími roky. Daň času se projevovala jen takřka nepostřehnutelnými příznaky. Příliš štědře nanesená červeň na tvářích, koutky úst záměrně stočené nahoru za pomoci lícních svalů, takže obličej působil dojmem, jako by ztuhl v trvale nasazeném úsměvu. Usmála se na Selbyho s profesionální zdvořilostí. „Chtěl byste jednopokoják, nebo garsonku?“

„Nic z toho,“ řekl Selby., Jsem okresní prokurátor z madisonského okresu. Jsem tu kvůli paní Grolleyová a rád bych…“

„A, to je ta žena, co zmizela.“

„Dnes odpoledne jsme ji našli.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„Kde?“

„V jednom domě. Mrtvou.“

Žena vypadala, že ji ta informace až nepatřičně vylekala. „A to dítě?“ zeptala se.

„Dítě je v pořádku,“ ujistil ji Selby.

„Policie už její byt prohledala.“

„Chci se tam ještě trochu porozhlédnout.“

Žena asi vteřinu nebo dvě váhala a pak řekla: „No dobrá, nechám vás použít univerzální klíč, ale nejdřív prokažte, kdo jste.“

Selby jí předložil doklady, které ženu uspokojily. Dala mu univerzální klíč a k tomu řekla: „Je to v šestém patře vlevo, až úplně vzadu. Byt číslo 619. Až budete odcházet, nezapomeňte mi klíč vrátit.“

Selby vyjel rozhrkaným, chabě osvětleným výtahem nahoru a prošel po tenkém koberci špatně větranou chodbou, lemovanou nehostinnými dveřmi. Konečně se zastavil přede dveřmi, na nichž stálo číslo 619, sotva zřetelné v červenavých paprscích mdlého světla z chodby. Vsunul klič do zámku a otevřel.

Policie tu zjevně vykonala pouze rutinní návštěvu. Nic nenasvědčovalo tomu, že by tam provedli zevrubnou oficiální prohlídku, až na jednu vytaženou zásuvku v psacím stole a otevřené dveře skříně.

Byl to malý byt, obývaný jednou ženou s jedním dítětem. Po celém bytě byly roztroušené známky dětské přítomnosti. Na stole se povaloval gumový pejsek s píšťalkou ve spodní části, vydávající pří stisknuti ostré pískavé štěknuti; dále tu bylo chrastítko, kroužek na prořezávání zoubků a gumový dudlík. Na témže stole ležela čerstvá čísla několika časopisů, kniha z půjčovny a neotevřený baliček cigaret.

Obrázky na zdi, usoudil Selby, musely patřit k vybavení bytu. Byly tu však dvě výjimky. Jednou byla zarámovaná fotografie Ezry Grolleyho a Selby, který si toho muže pamatoval jen jako ošuntělého starého mládence a farmáře, byl překvapen, když viděl, že na něj z fotografie hledí známý obličej zasazený do bílého límečku a čisté kravaty. Na dalším obrázku byla holčička, která si držela paleček a zeširoka se usmívala do kamery bez sebemenších starostí o to, že je nahá jako ve chvíli, kdy přišla na tento svět. Byla to evidentně zvětšenina fotografie pořízené přímo tady v bytě.

Paní Grolleyová se patrně rozhodla cestovat do Madison City velmi náhle.

Proč?

Muselo se stát něco, co ji přimělo k takovému náhlému kroku. Oním logickým důvodem by samozřejmě bylo to, že se dozvěděla o vážném onemocnění manžela. Pravděpodobně by se to dověděla formou telegramu, a jelikož v kabelce žádný telegram nalezen nebyl, docela možná byl někde tady v bytě.

Selby se pustil do důkladné prohlídky.

V krabici od bot na polici v šatníku našel několik hromádek dopisů. Zůstaly tam zjevně nepovšimnuty sanfranciskou policii, která tu na žádost Rexe Brandona provedla prohlídku.

Selby se k dopisům usadil, a když se do nich začetl, přestal vnímat neradostný byt, v němž byl za zavřenými okny uvězněn mrtvý, ne větraný vzduch. Skoro až zapomněl, že hledá důkazy, poněvadž když četl jeden za druhým dopisy adresované ženě, která byla zavražděna, začal se před ním odvíjet úplný a dramatický příběh jejího života.

Byly tam dopisy od Ezry Grolleyho a od matky Alice Grolleyová, adresované nejprve slečně Alici Dollmanové a posléze paní Grolleyové. Všechny byly krátké, ale rázné a směřující rovnou k věci. Žena, která se podepisovala prostě,matka‘, měla nejistou ruku. Stěžovala si na svůj zrak, ale mysl měla jasnou a vnímavou; to, co chtěla, říkala bez obalu. O úředníkovi, o něhož se její dcera zajímala, napsala:

… „Jestli si myslíš, že můžeš být šťastná s tou sklenkou odstředěného mléka, tak to bude rozhodně sňatek z lásky. Nemá tolik peněz, aby ti to stálo zato. Nemůže mít. Jenže si neumím představit, proč jinak by si nějaké děvče chtělo vzít takovou vyzáblinu jako je tenhle, když ne z lásky. Ale mými názory se netrap.“…

Později se do jejich korespondence vplížil tón nejistoty.… „Etika těchhle zatracenejch doktorů spočívá v tom, že ty jim vysolíš prachy za to, aby zjistili, co s tebou je, a jediné, co udělaj oni, je to, že uspokojej vlastní zvědavost. Poví ti jen nějakou ustálenou frázi typu: nemějte obavy. Nevím, co na Ezru Grolleyho říct. Nikdy jsem toho člověka neviděla. Z tvých dopisů zní každopádně nadšení. Jelikož tě tak dobře znám, drahoušku, právě to mi dělá starosti. Jsi až příliš nadšená. Buď se tu myšlenku snažíš namluvit sobě, nebo ji chceš namluvit mně.“…

Dopis byl napsán před nějakými šestnácti měsíci. O šest týdnů později si už pani Dollmanová nedělala iluze, jak co se týkalo jejího zdravotního stavu, tak co do důvodu, proč se její dcera vdávala za Ezru Grolleyho.

… „Teď mě dobře poslouchej, Alice,“ psala jí. „Jako většina praktických ženských neberu manželství až tak romanticky. Ale mám zato, že první manželství by mělo být z lásky. Když to nevyjde, mívají ženy sklon uznat, že hlava může poradit lépe než srdce, ale musí to udělat s rozvahou a pro své vlastní dobro. Jenže to ty neděláš. Ty to děláš kvůli mně. Moje tělo mi sloužilo setsakra dobře po mnoho let, ale teď už ten starej mechanismus zkrátka dosluhuje. Doktoři ho můžou sem tam sdrátovat a sem tam sletovat, ale jestli chceš něco vědět, tak je všechno to řezání beznadějná práce, závod mezi zubatou s kosou a chirurgickým skalpelem. Ta operace, kterou mi chtějí udělat, by mi možná trochu prodloužila život a plavba přes oceán by byla moc zábavná pro ženskou, kterou tolik baví strkat nos do věcí ostatních smrtelníků jako mě, jenže žádná operace už mi nevrátí ztracené mládí. Každá minuta toho zaoceánského výletu by byla zlým snem při pomyšlení na to, že ty jsi ho vykoupila tím, žes prodala sama sebe na oltář manželství. Znám tě dost dobře na to, abych věděla, že ať ti dám jakoukoliv radu, nic se tím nezmění, takže ti raději říkám, že jestli se vdáš, nikdy si od tebe nevezmu jedinej cent navíc kromě těch čtyřiceti dolaru měsíčně, které mi posíláš. Vezmu si jen tolik a ani o jediný cent víc, ani kdyby se ten, koho si vezmeš, topil v penězích.“…

O tři měsíce později přišel další dopis, ve kterém stálo prostě:

… „No dobrá, když se k tomu stavíš takhle, tak na tu operaci půjdu. Myslela jsem, že ti můžu zabránit v tom, aby ses provdala, ale jelikož se mi to nepodařilo, ty jsi ten krok udělala a tvůj manžel je, zdá se, tak šlechetný člověk, můžu si rovnou vzít to, co je mi nabízeno. Mrzíme, co jsem ti napsala o svém pocitu, že to bude manželství pro peníze. Byla jsi jím tak nadšená. Teď už si uvědomuju, jak moc ti na něm záleží a jaký to musí být hodný člověk. Po operaci k vám přijedu na návštěvu.“…

Ale při operaci nastaly komplikace, a než se dostatečně zotavila, aby mohla podniknout plavbu po moři, kterou ji doporučovali lékaři, uvědomila si, že se její dcera přece jen provdala za muže, kterého doopravdy nemiluje, a blížícímu se příchodu dítěte věnuje čím dál větší pozornost než manželovi.

Pak přišla série pohlednic: Havana, Cristobal, Barranquilla, Rio de Janeiro, Montevideo, a potom telegram od kapitána lodi, sdělující Alici, že její matka velmi náhle skonala.

Byly tu dopisy od Ezry Grolleyho. Odměřené a věcné, i když se týkaly těch nejdůvěrnějších domáckých záležitostí. Selby se přistihl, že se potutelně usmívá, když jeho studené prsty držely list papíru popsaný v Madison City a adresovaný paní Grolleyové, v němž stálo:

… „Má drahá Alice: jakožto odpověď na tvé psaní z devatenáctého ti sděluji, že mě velmi zaujala a poněkud znepokojila zpráva o možných následcích našeho manželství. Věřím, že mne budeš průběžně informovat, a v případě, že se bude situace vyvíjet tím směrem, jaký jsi v dopise z devatenáctého naznačila, postarám se o to, aby byla tvoje renta zvýšena o částku bohatě postačující k uhrazení výdajů souvisejících s onou událostí. S upřímným pozdravem Ezra Grolley.“

Selby se tomu hlasitě zasmál, ale vzápětí se zamračil. Alice Grolleyová možná manžela o narození dítěte neinformovala. Možná si jeho postoj k rodinným povinnostem uvědomovala dostatečnou měrou, aby vycítila, že má-li se k němu zachovat co neohleduplněji, bude nejlepší, když se vůbec nedozví o tom, že nabyl určitých společenských a rodinných závazků. Bylo až příliš zřejmé, že Grolley by příchod dcerky nepovažoval za důvod k mimořádné radosti ani díkůvzdání. Evidentně však byl o té možnosti výslovně informován, což samo o sobě mělo právní význam.

Bylo možné, že po takové Grolleyho reakci měla Alice v plánu nějakou dobu vyčkat, pak za manželem zajet i s dítětem a zjistit, zda by v něm dcerka neprobudila nějaký otcovský zájem. Dopis však skýtal neklamný důkaz o tom, že si Ezra Grolley přinejmenším uvědomoval možnost následků svého manželství. To by rozhodně stačilo k tomu, aby byla v zájmu dcery prohlášena za neplatnou jakákoliv závěť, v níž by dcera nebyla brána v potaz. O osobě, která vstoupila do manželského svazku poté, co vyhotovila závěť, se předpokládalo, že závěť zrušila s ohledem na zákonný podíl manželky a dítěte, pokud tyto příslušnou osobu přežijí. Nebo v opačném případě, pokud by zůstavitel vyhotovil následnou závěť a nezaopatřil podle ní své dítě, přičemž by nebylo zřejmé, že takové opomenutí bylo záměrné, byla by taková závěť neplatná vzhledem k podílu, na který by dítě mělo dle zákona nárok.

Starý Abeceda Selbymu řekl, že mu paní Grolleyová svěřila do rukou dopisy, které jí manžel posílal. Proč ale nedala svému právnímu zástupci tyto dopisy?

Selby dopis poskládal, zastrčil jej do kapsy a začal pročítat další korespondenci.

Bylo tam několik dopisů zabývajících se finančními záležitostmi. Stručná obchodní komunikace. Pak tam byl jeden, v němž stálo:

… „Myslím, že sis špatně vyložila můj dopis z desátého ohledně tvé apanáže. Jsem si plně vědom toho, že sis mě vzala proto, abys mohla finančně vypomoci své matce. Dala jsi mi to tenkrát jasně najevo. Také si uvědomuji, jaké jsi vynaložila úsilí, abys mi byla dobrou manželkou. Vtom jsi uspěla. To, že to nefungovalo, bylo důsledkem věcí, které jsi nemohla ovlivnit. Žil jsem příliš dlouho sám. Jakmile jednou mléko zkysne, už se z něj nedá udělat sladké. Jelikož jsi věrně dostála závazkům plynoucím z našeho ujednání, máš nárok na výsady dle původního rozhodnutí.

S upřímným pozdravem E. P. Grolley.“

Selby dopisy svázal do balíčku. Uvědomoval si, že jsou to důkazy, které bude zapotřebí vzít, označit nálepkou, předložit u soudu jako doličné předměty a přečíst je porotě. Ty dopisy mu daly nahlédnout do nitra mrtvé ženy, prozradily mu toho hodně o postoji Ezry Grolleyho, ale neplynulo z nich žádné vodítko, z nějž by se dalo přímo usuzovat na totožnost vrahů. Selby však cítil, že pokud by se paní Losstenová oháněla nějakým dopisem údajně napsaným Ezrou Grolleym, v němž by bylo uvedeno, že je v souladu s jeho poslední vůlí jedinou dědičkou, bylo by nutno takový dopis nanejvýš zevrubně přezkoumat. Napadlo ho také, jaké další dopisy ohledně manželských vztahů by mohl mít Carr, když se zdálo, že dopisy, které právě objevil v bytě paní Grolleyové, zcela pokrývají celou situaci.

Ještě jednou se v bytě rozhlédl, ani ne proto, že by hledal něco konkrétního, spíš aby se toho dozvěděl co nejvíce o povaze mrtvé ženy a nasál do sebe něco z prostředí, v němž žila, doufaje, že možná přijde na něco, co by mu naznačilo směr.

V zásuvce psacího stolu nalezl několik konceptů nedokončeného dopisu, který na jeho problém vrhal zcela nové světlo. Nic ovšem nedokazovalo, zda byl dopis někdy dopsán a odeslán.

Byly tam tři nedokončené koncepty. Ve dvou prvních bylo plno vsuvek a přeškrtaných slov. Jakmile byla první verze upravena tak, aby jí vyhovovala, byla přepsána do druhé verze. Pak byla opatřena vsuvkami a upravena druhá verze a její obsah pečlivě přepsán na třetí list papíru. Ze skutečnosti, že ve třetím dopise nebyly žádné úpravy, bylo možné usuzovat na to, že šlo o konečnou verzi. V rozporu s touto domněnkou však nebylo na dopise žádné oslovení kromě slova ‚Drahá‘, po němž následovala mezera, jako by si pisatelka nebyla tak docela jistá tím, zda má zamýšlenou adresátku oslovit formálně či neformálně. Ve třetím konceptu stálo:

… „Předpokládám, že už touto dobou víte, že se E. vrátil domů do Madison City – ze všech míst právě tam.

Vím, jak moc vám na něm záleží a co přesně cítíte ke mně. Píšu vám proto, abych vás ujistila, že nehodlám rozdmýchávat pohaslý oheň, nemám to v úmyslu, nesnažím se o to, ani po tom netoužím. Je však nutné, abych se vypravila na cestu do Madison City. Jedná se přitom o úplně jinou záležitost, něco, co už déle nemohu odkládat. Tohle píši proto, abyste si mé důvody nevyložila špatně.

Kdysi jsem se domnívala, že mám E. opravdu ráda. Byl to jen bláhový sen osamělé ženy, která si myslela, že věkový rozdíl lze překlenout. Teď už toho vím více a jsem opravdu ráda tomu, že se vrátil. On teď bude žít svým životem, a já mám své dítě. Samozřejmě se s ním uvidím, až budu v Madison City. Kdybych to neudělala, vypadalo by to divně, ale chci, abyste věděla, že jej nebudu nijak povzbuzovat. Po pravdě řečeno si myslím, že si sám uvědomuje, jak se věci mají. V jeho dopisech jsou až směšně nabubřelé fráze. Tolik se bojím, že mi nebudete rozumět. Když tohle píšu, mám obavy, že vůbec nepochopíte mé důvody a budete si myslet, že jedu do Madison City proto, abych se pokusila připravit vás o něco, o čem se domníváte, že má být jednou vaše. Doufám, že si uvědomujete, že bych vám tento dopis nepsala, kdyby tomu tak bylo. Po tom, co odešel poprvé, by mi stačilo jen kývnout prstem a přiběhl by zpátky, a ani dítě by…“

Tady dopis končil a Selby, který ho přečetl se svraštělým obočím, si potichu a dlouze hvízdl.

Zdálo se neuvěřitelné, že by se Ezra Grolley mohl stát jedním vrcholem manželského trojúhelníku. Selby mohl jen stěží pochopit, že se za něj nějaká žena provdala, natož… Pak náhle uviděl celou záležitost v jiném, pochmurnějším světle. Co jestli ten dopis nebyl určený nějaké ženě, která byla do Ezry Grolleyho zamilovaná, nýbrž Ezrově sestře? Paní Losstenová si mohla s Alicí Grolleyovou dopisovat a mít strach, že Alice, mladá a hezká, by se mohla až příliš snadno vetřít zpátky do Ezrovy přízně, přimět toho výstředního samotáře k tomu, aby znovu obnovili manželské soužití, a po jeho smrti shrábnout celý jeho majetek.

Selby zauvažoval, zda by byla Alice Grolleyová natolik velkorysá, kdyby měla tušení, o jakou částku běží. Tenhle dopis byl jako důkaz nanejvýš důležitý. Naznačoval motivaci, vědomost. V tu chvíli si však Selby uvědomil tak náhle, jako by mu někdo uštědřil políček do tváře, jaký právní problém před ním stoji.

Ten dopis nebyl důkazem.

Ani kdyby mohl dokázat, že ho napsala vlastní rukou Alice Grolleyová s úmyslem poslat ho Sadie Losstenové, nemohl by prokázat, že skutečně byl odeslán, ani to, že čtvrtá verze dopisu, obsahující údaje převzaté v upravené formě ze třetího konceptu, byla kdy dopsána, natož že ji Sadie Losstenová obdržela.

Ta by to samozřejmě radikálně popřela.

Selby stál a zíral na dopis. Už se mu několikrát stalo, že pocítil s hořkostí, jak mu zákony svazuji ruce. Věci, které byly zcela zřejmé a jasné jako facka, nemohly být u soudu použity jako důkazy kvůli nějakým hloupým technickým zásadám, despotickým nařízením.

Samozřejmě si uvědomoval, že by nebylo spravedlivé, aby byla paní Losstenová vázána dopisem, o němž nemohl dokázat, zda ho obdržela, avšak okolnosti, za jakých tyto dokumenty našel, naznačovaly, že Alice Grolleyová dopis nejen napsala, ale také odeslala.

Její váháni nad způsobem oslovení adresátky, péče, jakou věnovala vyjádření svých myšlenek, to vše poukazovalo na to, že psala sestře svého manžela, ženě, se kterou se nikdy nesetkala a o niž věděla, že ji nenávidí. Nevěděla si rady, zda ji má oslovit ‚Drahá paní Losstenová‘ nebo ‚Drahá Sadie‘.

Selby horečně prohledával byt ve snaze najít nějakou korespondenci od Sadie Losstenové, z níž by bylo patrné, zda dopis dostala, nějakou potvrzující poznámku, možná i výhrůžku, něco, co by alespoň naznačilo, že jí paní Losstenová napsala a uvedla svou adresu, že Alici Grolleyovou obvinila z toho, že se za Ezru Grolleyho provdala jen kvůli jeho penězům. Nic nenašel.

Když mu konečně došlo, že žádnou další korespondenci nenajde, stoupl si doprostřed místnosti, zastrčil ruce hluboko do kapes převlečníku a mhouřil soustředěním oči.

Uvědomoval si, že před ním vyvstal problém, s jakým se pravidelně střetává každý svědomitý okresní prokurátor. Měl v rukou cenný důkaz, avšak u soudu jej nemohl legálně předložit. Třeba by se našel způsob, jak fakta přizpůsobit tak, aby se ten důkaz stal přípustným?

Jak tam tak stál, upoutaly jeho pozornost různé předměty na stole, naznačující přítomnost malého dítěte v bytě. Když nemůže okamžitě vymyslet nějaký plán, podle nějž by mohl předložit tento nanejvýš cenný důkazní materiál soudu, může alespoň pokračovat v rutinním vyšetřování.

Zhasnul světla a zamkl za sebou dveře bytu, ale univerzální klíč si ponechal. Šel na policejní velitelství, kde se představil a prohlásil: „Chci odborníka na otisky prstů, někoho, kdo by mohl sejmout i málo zřetelné otisky a vyfotografovat je.“

„Jak brzy jej budete chtít?“ zeptal se ho seržant.

„Hned teď.“

„Uvidíme, co se dá dělat. Náš nejlepší člověk pracuje v oddělení pro vyšetřování vražd. Pak tu ještě máme pár…“

„Tohle je případ, který vyžaduje to nejlepší,“ přerušil jej Selby. „Na otisku toho dítěte může hodně záležet.“

„No dobrá, pojďte dál a posaďte se. Zjistím, co pro vás můžu udělat.“

Trvalo téměř tři čtvrtě hodiny, než seržant Selbymu představil Clarka Townera, nervózního třicátnika, který rychle mluvil a rychle se pohyboval. Towner si poslechl, co od něj Selby chce, a řekl prostě: „Nuže, pojďme na to.“

Cestou do bytu vysvětlil, že když mu seržant zavolal, byl právě v temné komoře a vyvolával fotografie málo znatelných otisků v souvislosti s případem vraždy.

Towner byl do své profese zcela zabrán a vykládal o ní Selbymu po celou cestu do bytu, v němž žila Alice Grolleyová. Většina jeho komentářů měla co do činění s případy vražd, a jak hbitě přeskakoval od jednoho k druhému, Selby se přistihl, jak porovnává sporadické zločiny, k nimž docházelo v Madison City, s prostředím města, kde je policie nucena řešit nejen příležitostné zločiny, k nimž dochází v důsledku citové lability, ale musí se také vypořádat s vrstvou profesionálních zločinců, jejichž pravidelnou obživou je připravovat druhé o jejich práva.

Dozvěděl se, že zločiny jsou ve všech velkých městech pravidelnou součástí života. Policie může s přesností předpovědět, kolik bude za rok spácháno vražd, ke kolika případům vloupání dojde za měsíc. Tahle informace ostře kontrastovala s poklidným životem ve venkovském společenství a Selbymu náhle začalo připadat, že je něco zlověstného v těch domech zahalených do mlhy, které jsou namačkány jeden vedle druhého a potměšile na něj hledí z obou stran ulice, domech, které jej uvěznily do úzkého kaňonu městské ulice. Byl rád, když dorazili k cíli.

Selby otevřel dveře bytu univerzálním klíčem, rozsvítil světlo a ukázal na předměty na stole. „Chci otisky dítěte, které se jich dotýkalo,“ řekl.

Towner si posunul klobouk do týla, položil na sedátko židle malou tašku, otevřel ji a vytáhl z ní zvětšovací skla, lahvičky, kartáčky, polštářky na inkoust, papíry a filmy, fotoaparát na pořizování snímků otisků prstů a baterky do blesku. „Budete je mít,“ slíbil.

Pustil se hned do práce a při práci udržoval čile proud konverzace. „Jak jde o věci, které bralo do ručiček malé dítě, je to hračka,“ prohlásil. „Dětské prstíky jsou obvykle ulepené a zanechávají po sobě parádní otisky.“

Selby se začal znovu procházet po bytě. Před toaletním stolkem se náhle zastavil a zamračil se. Na stolku stála lakovaná šperkovnice, o které byl naprosto přesvědčen, že tam před hodinou nebyla. Určitě by si ji prohlédl. Uvědomoval si však, že existuje nepatrná možnost, že ji přehlédl. Natáhl ruku a nadzvedl víko.

Uviděl směs laciné bižuterie a starobylou brož ve tvaru pěticípé hvězdy s perlou v každé špičce hvězdy. Byla tam také obálka určená paní Grolleyové s uvedením adresy bytu. Z poštovního razítka na obálce bylo zřejmé, že dopis byl odeslán před dvěma týdny. Obálku někdo otevřel roztržením po jedné straně tak, jak tomu bylo v případě ostatních obálek v hromádce, kterou si Selby prve vzal.

Selby roztřepal složený dopis. Byl napsán Grolleyho špatně čitelným rukopisem a formulován jeho obvyklým šroubovaným stylem. Stálo v něm:

Drahá Alice,

možná si vzpomínáš, že jsem se ti zmínil o své sestře. Je to má jediná příbuzná. Vzhledem k tomu, co mi řekli lékaři, jsem přirozeně hodně přemýšlel o ní a o našem společném dětství. Napsal jsem jí na její poslední adresu a požádal ji, aby se mi ozvala. V případě, že o to projeví zájem, ji snad přemluvím, aby se mnou strávila dva nebo tři týdny, přičemž by nebydlela v mém domě, ale v nějakém domě v sousedství, který bych jí pronajal. Tak bych mohl mít pravidelnou domácí stravu.

Doktoři tvrdí, že na mém zdravotním stavu se částečně podepsala nepravidelná a nevhodná strava.

V případě, že tahle záležitost dopadne tak, jak doufám, možná vyvstane otázka ohledně mých úmyslů s mým majetkem. Má sestra je mi odjakživa bližší než kdokoliv jiný na tomto světě, a ty si jistě uvědomuješ, že je jen spravedlivé, abych ji řádně zajistil pro případ, že by se se mnou něco stalo. Krevní pouto, trvající po celý život, je mnohem závaznější než pouto manželství, které se rozpadlo. Níže podepsaný si je vcelku jist tím, že tuto záležitost dokážeš vidět ve správné perspektivě a v plně výši uznáš její nárok na dar autora tohoto dopisu.

V pevné víře, že tě tento dopis zastihne v dobrém zdrávi, tě upřímně zdraví

E. P. Grolley

„Jak vám to jde?“ otázal se Selby Townera. „Dobře. Už mám půl tuctu docela zřetelných otisků.“

„Byl bych rád, kdybyste se podíval na tuhle šperkovnici. Poprašte ji a podívejte, co na ní najdete.“

„Hned?“

„Ano, prosím. Je to dost důležité. Nevzpomínám si, že bych ji tady viděl, když jsem tu byl poprvé.“

„Myslíte, že ji sem někdo přinesl?“

„To nevím. Prostě bych to chtěl ověřit.“

Towner posypal krabičku jemným práškem. „Tady je otisk,“ prohlásil. Přiložil nad otisk zvětšovací sklo, prohlédl jej, krátce na Selbyho pohlédl, zavrtěl hlavou a pokračoval ve zkoumání krabice. Poprášil vnitřní stranu a pak ukázal na dopis. „Ten taky?“ zeptal se.

„Prosím.“

Towner dopis posypal tmavě žlutým práškem a pak z něj sfoukl přebytečné Částice. Selby uviděl, že se na obálce objevilo asi půl tuctu malých šmouh. Towner si je prohlédl přes zvětšovací sklo. „Tatáž osoba,“ řekl. „Ukažte, podivám se na vaše ruce. Chci vidět prostředníček na vaši levé ruce a ukazováček a palec na pravé.“

Prohlédl si přes sklíčko bříška Selbyho prstů. „Tohle všechno jsou vaše otisky,“ prohlásil.

„Nějaké další?“ otázal se Selby.

„Žádné.“

„Není to poněkud neobvyklé?“

„Velice.“

Selby šel do kuchyňky, našel provázek a ovázal jej kolem šperkovnice s dopisy. Towner teď fotografoval; fotoaparát měl opřený kousek od gumového pejska a pořizoval snímek jednoho ze zřetelnějších otisků, který hodlal vyvolat.

„Jestli je opravdu potřebujete, můžu je pro vás mít hotové za dvě hodiny,“ slíbil.

„To bych byl opravdu rád. Moc je potřebuji,“ řekl Selby.

Kapitola 10

Byly čtyři hodiny, když Selby dorazil do Madison City, přivážeje s sebou snímky sotva zřetelných otisků prstů dítěte, které vyfotografoval Towner, šperkovnici a dopisy.

Ve vzduchu byly stále ještě patrné stopy pouštního větru. Ochladilo se a lehký, suchý vzduch byl prostoupen lezavým chladem. Krátce po východu slunce však chlad ustoupí a vzápětí ho rychle vystřídá vysušující vítr, který svým prudkým žárem pustoší úrodu a spaluje pokožku.

Selby spal do půl osmé, potom se osprchoval, oholil a zavolal Brandonovi, aby ho stručně informoval o tom, co objevil v San Franciscu.

„Jsem rád, žes tam zajel, Dougu,“ řekl Šerif. „Už jsi snídal?“

„Ještě ne.“

„Co takhle přijít sem?“

„Ne, díky, Rexi. Stavím se na snídani ve městě. Chci jít rovnou do kanceláře. Je pár věcí, které musím prověřit.“

„Terry a já máme asi za půl hodiny poradu. Nechceš se k nám připojit?“

„Přijdu,“ slíbil Selby.

Posnídal v jedné restauraci v centru a odtud zamířil k budově soudu, kde našel Terryho a Brandona v kanceláři šerifa. „Co je nového?“ zeptal se Selby.

„Paní Hunterová identifikovala tělo pani Grolleyové jako ženu, s níž mluvila na autobusovém nádraží. Není o tom pochyb.“

„A co dítě?“ zeptal se Selby. „Podívala se na ně?“

„To ne,“ řekl Brandon. „Dítě jsme našli tam, kde nám řekla, že je. Nemůže být žádná… Tak počkat, synu. Narazil jsi na nějakou stopu?“

„Myslím, že ano,“ připustil Selby. „Možná bude identifikace

toho dítěte důležitější, než jsme až dosud předpokládali.“

Šerif Brandon potichu hvízdl. „Chceš tím říct, že to na nás s tím děckem narafičili?“

„To nevím,“ řekl Selby, vytáhl z kapsy otisky prstů a podal je zástupci šerifa. „Tohle jsou otisky prstů Grolleyova dítěte. Byly sejmuté z gumových hraček, dudlíků a podobně. Mně připadají jen jako tmavé šmouhy, ale Towner, odborník ze San Francisca, tvrdil, že nebudete mít s ověřováním potíže.“

Terry se na ně podíval, vytáhl z kapsy malé zvětšovací sklíčko, pečlivě fotografie prozkoumal a souhlasně přikývl. „Bude to snadné,“ prohlásil.

„No dobrá, proveďme absolutní identifikaci,“ navrhl Selby. „Možná je to důležité; když ne pro ten případ vraždy, tak v souvislosti s jinými věcmi.“

„Sporem o majetek?“ zeptal se Brandon.

Selby přikývl.

Brandon zvedl ruku a poškrábal se ve vlasech na temeni hlavy. „Jenže nemyslíš, synu, že by to pro nás mohlo bejt špatný, plést se do toho, i když nepřímo?“

„Proč?“

„Poněvadž na jedné straně plotu stoji Carr a na druhé Inez Stapletonová, a je pravděpodobné, že ten váš vrah je někde uprostřed. Je to bezvýchodná situace. Jak se začneme shánět po důkazech, které můžou některému z nich dopomoct k majetku, tak tím jednomu či druhému pomáháme, a to bude špatné. Když pomůžeme Carrově klientce, lidi si budou myslet, že je tak chytrej, že nás převezl. Když pomůžeme Inezině klientce, sestře, lidi zas řeknou, že jsme ji spíš měli potrestat za vraždu. Řeknou, že jsi Inez dovolil, aby tě obalamutila, a ke všemu využíváš finance okresu k tomu, abys ji pomohl sehnat takové důkazy, aby měla její klientka prospěch z té vraždy.“

„Já vím,“ připustil Selby. „Je to hrozné dilema a vlastně nemám na vybranou. Tak či onak se můžu spálit. Ale myslím, že je mou povinností zajistit důkazy bez ohledu na to, komu pomůžou nebo uškodí. Našel jsem nějaké dopisy, které ukazují, jaká jsou skutečná fakta, až na to, že zrovna ty nejlepší důkazy nemůžeme předložit porotě. Ale jedním jsem si jist. Ta vražda má souvislost s Grolleyho majetkem.“

„V tom máš možná pravdu,“ přitakal Brandon. „Je ohledně vraždy něco nového?“ zeptal se Selby. „Tohle je všechno, co jsme byli schopni zjistit,“ řekl Brandon. „Doktor Trueman stanovil dobu, kdy nastala smrt, do rozmezí dvaceti čtyř hodin, avšak nejpozději ve čtvrtek krátce po poledni. Takže to vypadá, že ji zabili krátce poté, co ti telefonovala.“

Selby přikývl. „Tak jsem si to hned myslel.“

„Její kabelka byla za gaučem a v ní měla řidičský průkaz a zhruba sto dolarů v hotovosti. To už jsem ti říkal. Musela ji tam hodit, když se nedívali. A teď něco divného, Dougu. Někdo jí ukrad rukavice.“

„Rukavice?“

„Mhm. Když jela do toho domu, měla navlečené rukavice. Ještě pořád je měla, když došlo k té rvačce v ložnici. Někdo ji ty rukavice sundal, až už byla zabitá.“

„Jak víte, že měla rukavice?“ otázal se Selby. Na otázku mu odpověděl Bob Terry. „Protože na žádných předmětech, kterých se bezpochyby dotkla, když běhala po místnosti a snažila se prchnout, nejsou její otisky. Ani na věcech, které zvedla a použila jako zbraně. To znamená, že musela mít bez jakýchkoliv pochybností rukavice a někdo jí je stáhl poté, co ji zabili. Tak či onak by ty rukavice měla. Jenže nikde nejsou.“

„Jaké další otisky jste našli?“ zeptal se Selby. „Žádné,“ řekl Terry. „Totiž žádné, které by nebylo možné identifikovat jako takové, které tam ponechali předchozí obyvatelé domu a lidé z banky. Z čehož plyne, že vrahové měli rukavice, a to znamená, že to byla předem promyšlená vražda.“

„Rukavice paní Grolleyové nebyly v její kabelce?“

„Ne.“

„Proč jí je po smrti stáhli?“

„Já si to představuju takhle, Dougu,“ řekl šerif Brandon. „Zásnubní prstýnek neměla, ale měla snubní prsten, který měl na vnitřní straně vyryté inciály ‚E.G. Alici‘ a datum ,23. července‘. Myslím, že se vrahové chtěli postarat o to, aby tělo nebylo pokud možno co nejdelší dobu identifikováno. Ten snubní prstýnek byl přímým vodítkem. Když tu ženu zabili, chtěli ji prstýnek stáhnout. Víš, jak to dopadne, když se natahuješ po levé ruce člověka, který je k tobě otočen obličejem. V devíti případech z deseti popadneš místo levé ruky pravou.“ Selby přikývl.

„No a to je všechno,“ pokračoval Brandon. „Stáhli jí nejdřív pravou rukavici, pak si uvědomili, že mají nesprávnou ruku, tak stáhli levou rukavici a pak ten člověk nejspíš zastrčil rukavice do kapsy.“

Selby vylovil z kapsy dýmku. „Pak se přihodilo něco, co je poděsilo,“ řekl. „Jak jsi na to přišel?“

„Jestli ji sundali rukavice proto, že jí chtěli stáhnout snubní prstýnek, a ten snubní prstýnek ji nestáhli, dá přece rozum, že jim něco zabránilo v tom, aby to udělali.“

„Správně.“

„Možná někdo přijel k domu,“ řekl Selby. „Tak mě napadá, jestli tam někdy ve čtvrtek odpoledne nezajel Elmer Stoker.“

„To můžeme zjistit setsakra snadno,“ řekl Terry a zvedl telefon, aby vytočil Stokerovo čislo. Když měl Stokera na drátě, vysvětlil mu, co od něj chce.

Selby viděl, jak se obličej šerifova zástupce spokojeně rozzářil. „Můžete tu dobu stanovit přesně?“ zeptal se, pak byl několik vteřin zticha a potom dodal: „Elmere, to by mohl být velice důležitý důkaz. Nikomu o tom neříkejte. Raději si ta fakta v duchu pečlivě projděte, abyste si byl jist, že nemohlo dojít k nějakému omylu. Ještě se vám ozveme.“

Terry zavěsil. „To jste měl tedy správnou předtuchu, pane Selby. Teď můžeme stanovit dobu, kdy došlo k vraždě, s přesností na vteřinu.“

„Co jsi zjistil?“

„Stoker tam ve čtvrtek odpoledne byl. Šel se s jedním úředníkem jménem Sharpe někam naobědvat. Dojedli asi dvacet minut po dvanácté. Elmer si uvědomil, že mu ještě zbývá třicet pět minut, než se bude muset vrátit do banky. Celé dopoledne prý přemýšlel nad tím, že jestli má být za tu nemovitost zodpovědný, měl by něco udělat s tím čerpadlem. Bylo zapojené, takže stačilo, aby někdo pustil kohoutek, voda by přetekla z nádrže a mohla by natropit velkou škodu. Navrhl Sharpovi, aby tam zajeli čerpadlo zkontrolovat. Jeli tam a zjistili, že je tam automatické zařízení, které čerpadlo zastaví, jakmile je nádrž plná, a zase ho pustí, když je nádrž asi ze dvou třetin prázdná. Moc se mu ulevilo. On a Sharpe museli být v jednu zpátky v bance, takže naskočili do auta, otočili se a jeli rychle zpátky.“

„Jak dlouho se tam zdrželi?“

„Ne víc jak dvě až tři minuty.“

„Všimli si tam nějakého jiného auta?“

„Ne, ale Stoker říkal, že si všiml čerstvých stop na příjezdové cestě, ale v tu chvíli si o tom nic nemyslel.“

„Neví, jestli ty stopy vedly dvěma směry nebo jen jedním.“

„Ne, toho si nevšiml. Předpokládal, že auto vjelo tam a zase zpátky. Nejspíš už o tom přemýšlel. Jakmile jsem tu otázku položil, hned věděl, co chci. Říkal, že se Sharpeho na ty stopy ptal, ale ten si jich nevšiml. S tímhle svědectvím jsme zas o něco blíž při stanovení doby, kdy ji zavraždili.“

„V kolik hodin se vrátili do banky?“ zeptal se Selby. „Pět minut před jednou. Což znamená, že cesta jim zabrala deset až dvanáct minut. Dvacet minut před jednou hodinou tedy museli být vrahové v domě. Navíc to muselo být těsně poté, co spáchali vraždu. Právě jí stahovali rukavice, když zaslechli, jak Stokerovo auto zatáčí na příjezdovou cestu. Umíš si představit, jaká je zachvátila panika.“

„To ovšem není přímý důkaz,“ namítl Selby.

„Možná to nestačí na přesvědčení poroty,“ řekl Brandon, „ale ukazuje nám to, na jaké časové rozmezí se máme zaměřit. Zavraždili ji krátce potom, co ti telefonovala, Dougu.“

„Ještě je tam dost dlouhá pauza. Ten hovor jsem měl asi v jedenáct čtyřicet. Muselo to být tak hodinu předtím, než tam Stoker jel.“

„Možná je napadlo stáhnout jí rukavice až nějakou dobu po vraždě,“ řekl Brandon. „Možná patnáct, dvacet minut, nebo i půl hodiny.“

„Nu, ty rukavice jsou pro nás dobrá stopa. Co o nich říká paní Hunterová?“

„Zapomněl jsem se ji na to vyptat podrobněji,“ řekl Brandon. ‚Jen říkala, že paní Grolleyová měla světle hnědý kostýmek a hnědé rukavice. Myslím že ta druhá svědkyně, ta žena, co jela do Albuquerque, říkala totéž, ne?“

„Myslím, že ano. Takže se teď soustředíme na nalezení těch rukavic. Jestli je paní Grolleyová nechala jednou nebo dvakrát vyčistit, najdeme na nich značku z čistírny. Tím budeme moci prokázat, že opravdu patřily ji. Když najdeme rukavice, je dost pravděpodobné, že spolu s nimi najdeme taky vraha.“

„A začneme se každého ptát, kde byl ve čtvrtek v době mezi jedenáct čtyřicet a jednou hodinou odpoledne. To pomůže.“

Sylvie Martinova Selbymu zavolala právě ve chvíli, kdy okresní prokurátor odcházel ze šerifovy kanceláře. „Ahoj, Dougu,“ řekla. „Už jsi slyšel poslední novinku?“

„Jaká to je?“

„Hledači pokladů kopou kolem Grolleyho chalupy. Jela jsem tam nasát atmosféru pro nějaký článeček o lidském zájmu a našla díry. A taky něco jiného. Myslím, že bys to měl vidět tak, jak jsem to našla.“

„Co je to, Sylvie?“

„Raději bych ti to neříkala takto po telefonu, ale je to něco důležitého.“

„Brandon a já tam hned budeme,“ řekl Selby.

Zavěsil a oznámil šerifovi: „Sylvie Martinova je u Grolleyho chalupy. Něco našla.“

Brandon se natáhl pro sombrero. „Ty zůstaň tady, Bobe. Pravděpodobně se tam dlouho nezdržíme. Pojďme k mému autu, Dougu.“

Sylvie Martinova na ně čekala před nenatřenou chýši a oba muži zákona hleděli užasle na díry, které se jakoby kouzlem objevily na dvoře kolem domu. Některé z nich byly i metr hluboké.

„Museli kopat celou noc,“ podotkla Sylvie. Šerif se zamračil. „Z toho koukají trable. Ale chatrče se nedotkli, že ne, Sylvie?“

„Pojďte sem a podívejte se sami,“ odvětila zlověstně. „Ale dveře jsou zamčené.“

„Byly zamčené. Už nejsou.“

Petlice, na které byl připevněn visací zámek, byla ze dveří vypáčena. Dveře byly pootevřené a vnitřek chýše vypadal v porovnání se svěžím ranním sluníčkem tmavě a ponuře. „Dejte si dobrý pozor, až půjdete dovnitř,“ nabádala je Sylvie. Šerif překročil zvýšený práh a vzápětí se s užaslým výkřikem zastavil. Celá podlaha byla vytrhána. Prkna byla naházena na jednu hromadu, aby někomu nepřekážela při práci. V ložnici, kde prve stála postel, zela velká jáma hluboká asi metr a o průměru bezmála půl metru, vyhloubená opatrně v udusané hlíně.

„Dobře si to prohlédněte,“ navrhla Sylvie.

Brandon klesl na kolena a nahlédl do díry. „Safra, už to tak vypadá, že tu opravdu něco našli.“

Selby, který mu hleděl přes rameno, viděl, jak šerif sáhl do prohlubně a vytáhl kus zteřelé pytloviny, kterou byla jáma po stranách vystlána. „Co to je?“ zeptal se Selby.

„Juta,“ řekl šerif. „Ta díra je vystlaná jutovými pytli. Zdá se, že už to tam bylo hezky dlouho. Látka je celá ztrouchnivělá. Někdo ji napěchoval po stranách jámy, ale ty jutové pytle jsou nějaké světlé…“

„Všimněte si, že uvnitř chýše není žádná hlína,“ upozornila je Sylvie Martinova.

„Což znamená, že tu díru nevykopali včera v noci?“ řekl Brandon tázavě.

„Částečně. V té díře muselo být něco jiného než hlína.“

„Vypadá to, jako by někdo dostal tip a rychle toho využil,“ uvažoval Brandon.

Selbyho to mimořádně sklíčilo. „Mělo mě to napadnout, Rexi. Měli jsme to tu pořádně pročesat, nebo sem postavit hlídku. Kolik myslíš, že tady našli?“

„Není to tvoje vina,“ uklidňoval ho Brandon. „Spíš moje. A taky za to může Harry Perkins. Ten to měl převzít a udělat řádnou prohlídku. Kruci, v té díře muselo být celé jmění soudě podle toho, jak je velká.“

„Třeba si tady schovával tvrdou měnu, zlato nebo stříbro,“ přemítal Selby.

„Možné to je,“ přitakal Brandon, vytahuje napůl ztrouchnivělé kusy pytloviny. „Tohle je na každej pád pořádně staré. Hele, copak je to?“

Něco bílého kontrastovalo s tmavým vnitřkem jámy. Šerif tam sáhl a vytáhl to ven.

Byl to list kancelářského papíru, poskládaný do dlouhého, úzkého obdélníku. Papír byl zvenku navlhlý a byly na něm žluté skvrny.

„Koukněme se, co to je,“ řekl Brandon a vytáhl z kapsy brýle na čtení. Rozložil dokument, zběžně si jej prohlédl a podal Selbymu. „Koukni se, Dougu,“ řekl. „Je to závěť.“

„Přečti to nahlas, Dougu,“ hlesla Sylvie Martinova bez dechu.

Selby si dokument natočil tak, aby světlo dopadalo na povrch papíru v příznivém úhlu. „Je to všechno napsané jeho rukopisem,“ oznámil. „Nebo to tak aspoň vypadá. Párkrát jsem teď jeho rukopis viděl a tohle vypadá nefalšovaně. Bylo to sepsáno inkoustovým perem. Je tam datum čtrnáctého prosince devatenáct set třicet pět a stojí tam:

,Já, Ezra P. Grolley, při zdravé mysli a jasném vědomi, jsem shromáždil jisté množství majetku, a jelikož jsem žil dost dlouho na to, abych pochopil marnost peněžních statků, odkazuji tímto veškerý majetek, který budu mít v době své smrti, své milovaně sestře Sadie G. Losstenové z New Orleansu v Lousianě, manželce Terryho B. Losstena. Na důkaz toto stvrzuji svým podpisem dne čtrnáctého prosince roku devatenáct set třicet pět‘.“

Selby závěť poskládal. „Nu, tu jsme zrovna hledali, že ano,“ podotkl kousavě.

„Je tam podpis?“

„Ano. Ezra P. Grolley.“

„Žádní svědkové?“ zeptal se Brandon.

„Ne. Svědkové nejsou zapotřebí u závěti, kterou napsal zůstavitel vlastní rukou, pokud ji řádně podepsal a opatřil datem.“

„A předpokládám,“ dodal šerif Brandon s pohledem upřeným do díry v zemi, „že Sadie G. Losstenová bude tvrdit, že v důsledku naší nedbalosti při zajištění majetku zesnulého si osoby, které se sem vloupaly, odnesly sto tisíc dolarů.“

„Za tohle dostaneme pořadně vyhubováno,“ připustil Selby, zastrkuje závěť do vnitřní kapsy. „A řek bych, že teď musíme fofrem za Harry Perkinsem všechno mu vyklopit.“

„Necháme to tu hlídat?“ zeptal se Brandon.

„Nemá smysl zamykat stáj, když je kůň ukradený, ale raději řekneme Bobovi Terrymu, ať se tu porozhlédne po otiscích prstů a zkusí zjistit, kdo to tady rozkopal a vytrhal podlahu.“

Když se Selby vrátil do kanceláře, našel na svém stole hlášení Boba Terry ho o otiscích dětských prstíků. Nedalo se o tom pochybovat. Otisky, které přivezl ze San Francisca, se shodovaly s otisky svěřenkyně paní Brandonové.

„Takže to přece jen je Grolleyovo dítě,“ zamumlal si Selby sám pro sebe.

Kapitola 11

Pondělní ráno zastihlo Selbyho v kanceláři Sydneyho Bella Stona, grafologa, který přezkoumával pravost dokumentů.

Stone měl odtažitý vzhled vědeckého pracovníka. Bylo mu kolem pětapadesáti a měl prošedivělé krátce zastřižené vlasy, ježatý knírek a upřený pohled šedých očí. Vzal si dokumenty, které mu Selby dal, a zeptal se: „Co o nich chcete vědět?“

„Jsou pravé nebo falešné?“

„Máte nějaké pravé podpisy jako východisko pro srovnání?“

„Ano.“

„Ukažte mi je.“

Selby mu podal několik ověřených exemplářů podpisů Ezry P. Grolleyho, převzatých ze zdrojů, které stačili se Sylvií Martinovou objevit předchozího večera.

Stone si je vzal, zběžně na ně pohlédl a hodil je do zásuvky.

„Neporovnáte je?“ zeptal se Selby.

„Ano.“

„Mám na mysli teď.“

„Ne.“

„Proč?“

„Nebylo by to k ničemu. Já nejsem ten typ odborníka, který se na podpis mrkne a hned prohlásí, že je to slušná podoba nebo neobratný padělek, jak se to v kterém případě hodí, anebo že podpis vypadá jako pravý. Podle mého názoru nemá tohle všechno ani tu nejmenší cenu. Názor člověka nestojí za nic, pokud nemůže obstát před porotou. Porotce nezajímá, když jim někdo říká, co si myslí, pokud nevědí, na základě čeho si to myslí. Mezi znalci písma za něco stojí jedině ti, kteří všechno zredukují na vědecké důkazy.“

„Máte na mysli sklon písma a to všechno?“ chtěl vědět Selby.

„To je jen velice malá část.“

„Mohl byste na tom začít pracovat hned? Dejme tomu na té závěti?“

„Nejspíš ano. Můžete jít se mnou do laboratoře, když vydržíte být zticha,“ řekl Stone.

„Pokusím se o to,“ slíbil Selby s úsměvem.

„Mluvit budu já,“ dodal Stone, odváděje Selbyho do laboratoře. „Vy budete poslouchat. Většina lidí mě zasypává otázkami. To nemám rád.“

Rozložil závěť na skleněný stolek, rozsvítil světlomet a pustil se do práce. Při práci trousil na vysvětlenou stručné poznámky: „Při tomhle světle jsou barvy vidět jako za denního světla… Podívejme se na vodotisk na papíře. Položíme si to na tohle matové sklo se silným osvětlením zespodu, rozsvítíme a… tady máme průsvitku… ‚Courthouse Bond‘. Támhle je katalog, ve kterém je uvedeno, kdy byla ta která značka papíru uvedena na trh… No dobrá, najdeme si Courthouse Bond. Jestliže je na téhle závěti datum z roku devatenáct set třicet pět a papír Courthouse Bond se na trhu objevil až později, budeme vědět rovnou, že datum na závěti bylo zfalšováno. To obvykle znamená, že jde o padělek… Takže si to ověříme.“

Otevřel knihu, palcem prolistoval řadu strojem psaných stránek a pak řekl: „Ne. Courthouse Bond je na trhu od roku devatenáct set dvacet dva. No dobrá, to by šlo.“

Zavřel knihu a vrátil se k pracovnímu stolu. „Tak, a teď se podíváme na fyzickou charakteristiku,“ prohlásil. „Například se chceme nejdřív dozvědět něco o inkoustu. Nejběžnější je duběnkový inkoust. Když se inkoustu dotkneme čtyřprocentním hydroxidem sodného roztoku a ten se zbarví do tmavě červeného odstínu, je to duběnka, a když dohněda, je to kampešková čerň.“ Znalec se pilně sklonil k dokumentu a vzápětí prohlásil: „Je to duběnka. Takže teď otestujeme barvu. Použijeme kolorimetr a zjistíme přesně odstín.“

„Proč barvu?“ otázal se Selby.

Znalec vzhlédl od mikroskopu a vrhl na něj hněvivý pohled. „Duběnkový inkoust mění okysličováním barvu. Trvá asi tak dva roky, než se barva ustálí. Aby měl inkoust tmavou barvu, lahodící zraku i v době, kdy se okysličuje, přidávají do něj výrobci barvivo. V průběhu oxidace nastává cyklus postupné proměny barvy.“

„Takže jestli je tenhle starší než dva roky, jak se v našem případě jeví, barva inkoustu by se už ustálila. Je to tak?“ otázal se Selby.

Stone přikývl, začal zvedat různé kotoučky barevného skla a na okraj papíru si psal číselné poznámky. Pak si je zkoumavě prohlížel a upravil si světlo. Selby viděl, jak se mu svraštilo čelo.

„Copak?“ zeptal se.

„Zatím vám to nedokážu říct. Podívejme se na ten dopis, co v něm píše, že odkazuje veškerý svůj majetek sestře.“

Selby mu podal dopis. Stone si ho prohlížel pod kolorimetrem. Znovu si dělal poznámky a pak se otočil tváří k okresnímu prokurátorovi. „Poruším zvyklost,“ sdělil mu, „poněvadž si myslím, že ten důkaz je dostatečně přesvědčivý.“

„Co jste zjistil?“ vyptával se Selby.

„Než vám na to s konečnou platností odpovím, chci tuhle závěť vložit na dvacet čtyři hodin do speciální oxidační nádoby; ale pokud se zásadně nemýlím, inkoust na té závěti je starý méně než čtyřicet osm hodin.“

„Méně než čtyřicet osm hodin!“ vykřikl Selby. „Pane na nebi, podle fyzického vzhledu toho papíruje přece…“

„To je mi úplně fuk,“ odsekl Stone. „Existují doslova desítky způsobů, jak to zaonačit, aby se na papíře vytvořily tyhle zvláštní skvrny. Ale myslím, že se sám přesvědčíte, že tenhle inkoust bude v příštích dvaceti čtyřech hodinách velice rychle měnit barvu při procesu speciálně koncentrovaného okysličování, jemuž jej vystavím. Kdyby byl inkoust na papír aplikován v roce devatenáct set třicet pět, nezměnil by barvu ani trochu.“

„A ten dopis?“ otázal se Selby.

„O dopise vám dám vědět zítra.“

Selby vstal. „Ještě vám musím říct, že tohle je velmi důvěrná záležitost. Nechci, aby kdokoliv věděl o tom, že tady ty dokumenty máte, ani jaké jsou vaše závěry.“

„Přirozeně. Chcete, abych vám zatelefonoval?“

„Ano.“

„Pokusím se vám tedy zavolat nejpozději o půl třetí v úterý odpoledne.“

Selby si s ním potřásl rukou a jel zpátky do Madison City, v duchu se probíraje různými důsledky té situace. Jedno začínalo být jisté. Bylo jeho povinností podrobit teď pani Losstenovou přísnému výslechu.

Ze své kanceláře zavolal Inez Stapletonové, a když ji měl u telefonu, řekl jí: „Inez, chci, aby sis promluvila se svými klienty, Losstenovými.“

„Dougu, ty se šerifem jste na špatné stopě. Proč ji hned obviňujete z nejrůznějších věci jen proto, že je sestra Ezry Grolleyho? Jestli se chcete dozvědět fakta, zajděte si za Carrovým klientem a zjistěte, co provedl s tou závětí, kterou ukradl.“

„Carrův klient?“ podivil se Selby. „Jaký klient? Jedna jeho klientka už to má za sebou a tou druhou je pani Hunterová.“

„Blbost a velký nesmysl. Carrovým klientem je ve skutečnosti Jackson C. Teel.“

„To je podruhé, co se o Teelovi zmiňuješ. Kdo to je a co má s tím vším společného?“

„Jestli chceš znát pravdu, tak Carrovi řekni, ať toho svého pana Teela přivede do tvé kanceláře, a uvidíš, co se stane.“

„Budu nad tím přemýšlet,“ slíbil Selby. „Ale zatím chci mluvit s manžely Losstenovými.“

Inez Stapletonová chvíli váhala. „No, víš, Dougu… jsi teď u sebe v kanceláři?“

„Ano.“

„Dobrá, hned tam přijdu.“

„Přiveď s sebou Losstenovy.“

„Budu tam za chvilku, Dougu.“

Ale Inez byla sama, když ji Selbyho sekretářka uvedla.

„Kde jsou Losstenovi?“ zeptal se Selby.

„Počkej minutku, Dougu,“ řekla. „Hned ti to všechno povím.“

Selby na ni hrozivě upíral zrak. „No prosím,“ vyzval ji. „Pusť se do toho a mluv k věci.“

Inez se posadila do křesílka naproti Selbyho psacímu stolu, sundala si rukavice a rozložila si je přes koleno nohy, přehozené přes druhou nohu. Vyhnula se pohledu jeho očí a Selby si všiml, že se jí maličko třesou ruce. „Nuže?“ zeptal se.

Tentokrát mu pohlédla do očí. „Dougu, u tohohle případu ze sebe děláš vyloženě blázna. Někdo tě nechává tančit tak, jak sám píská, dělá si z tebe svůj nástroj. Řekla jsem ti, že nemáš riskovat a zahrávat si s A. B. Carrem, a ty jdeš a přesně tohle uděláš.“ Vychrlila to ze sebe jedním dechem, jako by už o tom proslovu nějakou dobu přemýšlela a obávala se chvíle, kdy ho bude muset pronést, takže když na věc přišlo, vyklopila to ze sebe co nejrychleji ve snaze mít to za sebou.

„Co to má společného s tím, že chci vyslechnout tvé klienty, Inez?“ namítl.

„Má to s tím společného všechno. Byla podána občanská žaloba ohledně odškodného. Bude tu spor o Grolleyho majetek. Carr ti moc chytře přichystal návnadu, a tys mu na ni skočil. Nenechám své klienty odpovídat na spoustu otázek, jejichž účelem nebude objasnit vraždu paní Grolleyové, ale jednoduše dát Carrovi hromadu munice, kterou může využít ve svých občanských žalobách.“

„Máš na mysli, že mi nedovolíš je vyslechnout?“

Inez Stapletonová udělala krátkou přestávku, a než se znovu spolehla na svůj hlas, polkla. Pak řekla: „Dougu, já… mám tě moc ráda. Znám tě už léta. Bývali jsme – ehm, hodně blízcí přátelé. Obdivuju tě. Jenže co máš tuhle práci, jsou pro tebe práce a povinnosti přednější než cokoliv jiného na světě. Možná máš pravdu. Ale já se teď zaštítím svou prací a svými povinnostmi na vysvětlení toho, co se chystám udělat.“

„Co to bude?“

Inez vstala. „Své klienty od tebe budu držet dál tak dlouho, dokud nepřijdeš k rozumu. Nedovolím, aby si z tebe A. B. Car udělal loutku, a když to bude nutné, můžeš má slova v tomto smyslu citovat.“

„Předpokládám, že víš, co to znamená?“ otázal se Selby.

„Ovšemže vím. Znamená to, že Carr se právě teď snaží najít paní Losstenovou a doručit ji obsílku, aby z ni vyrazil místopřísežné prohlášení ještě před soudním stáním. Jako když si jen tak vyjde na ryby. Zkouší, co uloví.“

„Ještě něco?“ zeptal se Selby.

„Ano. Ty a šerif Brandon jste jeli do Grolleyho chalupy. Vzali jste na sebe povinnost zamknout ji a být za ni zodpovědní. Mé klientce jste nechtěli vydat klíče, i když je přirozeně, logicky a v souladu se zákonem osobou, které měl být dům svěřen do opatrování. Je jedinou žijící příbuznou Ezry Grolleyho. Postarala by se o ten dům tak, že by se tam nikdo nedostal. Jenže ty se šerifem jste se toho ujali sami, aby do toho nemohla zasahovat A jak to dopadlo?“ pokračovala rozhořčeně čím dál silnějším hlasem. „Já ti povím, jak to dopadlo. Lidé, kteří umějí myslet o trochu rychleji a s trochu větším předstihem než úřední činitelé tohoto okresu, si tam zašli a našli pod postelí schované velké jmění v bankovkách a bylo každopádně logické, že to místo je pro hledáni jako stvořené. Peníze si odnesli a ty už nikdy nezjistíš, kdo je má. A dovol, abych ti řekla ještě něco, Dougu Selby. A. B. Carr je slizký úhoř. Otáčí si tě kolem prstu. Je to mazaný darebák a ty to víš. Jel do té chatrče a ukradl Grolleyho závěť. To je první krok v jeho kampani. Tím druhým bude něco, na co mu naletíš jak vosa na bonbón.“

„Co to bude?“

„Nastrojí zfalšovanou závěť ve prospěch mé klientky na nějaké místo, kde ji najdeš. Ty se hned zfanfrníš, odvezeš ji ke grafologovi, který ji prohlásí za padělek, a ty z toho okamžitě vyvodíš závěr, že ji padělala Sadie Losstenová. Přesně tak, jak si to Carr přeje. Ba ne, Dougu, dokud neuvidíš věci ve správném světle, postarám se o to, abys z mých klientů nemohl tahat informace, které pomůžou A. B. Carrovi.“

Selby vstal, postavil se k oknu a hleděl ven na dvůr soudní budovy.

Inez k němu rychle přistoupila a položila třesoucí se ruku na jeho paži. „Dougu, copak to nevidíš? Copak to, prosím tě, nevidíš?“

Selby se otočil, zvedl telefon a řekl spojovatelce: „Chci A. B. Carra. Sežeňte mi ho.“

O chvíli později, když uslyšel ze sluchátka Carrův hlas, řekl: „U telefonu Selby. Chci, abyste se do hodiny dostavil se svým klientem ke mně do kanceláře. Stihnete to do té doby?“

„S mým klientem?“ otázal se Carr. „Máte na mysli paní Hunterovou?“

„Ne. S klientem, který má zájem o Grolleyho majetek.“

„Takže s paní Grolleyovou! Ale ta je přece mrtvá.“

„Mám na mysli toho, co stojí v pozadí téhle taškařice. Jmenuje se Jackson Teel.“

Následovala chvíle ticha.

„Nuže?“ zeptal se Selby.

„No dobrá, budeme tam,“ řekl Carr a zavěsil. Inez Stapletonové se třpytily oči. „Ach Dougu, jsem tak ráda… víš o tom, že Teel si dnes dopoledne podal žádost, aby mu bylo svěřeno do poručnictví Grolleyovo dítě a jeho majetek? Ohánějí se závětí paní Grolleyové ve prospěch Teela, který má být poručníkem její dcery v případě, že by se s ní něco stalo.“

Selby se ponuře usmál. „Jestli Jackson Teel něco ví, zjistím, co to je. Já tuhle vraždu vyšetřuju. Nenechám neobrácený ani jeden kámen.“

„Já vím, že ne, Dougu.“

„A co se tebe týká,“ pokračoval Selby“ jak jsi sama tak příhodně podotkla, tohle je oficiální návštěva. Jsi právnička, zastupující své klienty, a já jsem taky právník, který zastupuje své klienty. Mými klienty jsou členové tohoto společenství. Buď sem tu svou paní Losstenovou do páté hodiny dnes odpoledne přivedeš, nebo rozhlásím, že ji hledám, ty ji schováváš a odmítáš ji vydat.“

„Ale proč…“

„Sama sis o to řekla, a taky to dostaneš.“

„Ale vždyť ti povídám, že se skrývá, aby od ní Carr nemohl získat místopřísežné prohlášení.“

„A taky chci Terryho Losstena,“ dodal Selby.

Rty se jí třásly rozhořčením. „Dougu, tohle je od tebe veliká umíněnost a… bláznovství.“ Náhle se otočila a vyšla z kanceláře ven, s bradou vztyčenou a rameny napřímenými a Selby věděl, že pláče.

Kapitola 12

A. B. Carr uvedl Jacksona Teela do Selbyho kanceláře přesně ve stanovenou dobu. Představil oba muže s notnou dávkou okázalosti. Zpod uhlazené zdvořilosti v jeho chováni však prosvítaly známky trpkosti, jako by si uvědomoval, že Selby od někoho dostal tip ohledně Teelova postavení, ale tápe přitom v mlze. Carr mu svým chováním dával jasně najevo nejen to, že z právního hlediska je jeho situace nenapadnutelná, ale také že bude Selbymu dovoleno zajít při vyšetřování jen po určitou mez.

Jackson Teel byl tlouštík kypící zdravím, jemuž tloušťka propůjčovala pevný a žoviální vzhled. Až na skryté záblesky v hlubinách jeho očí vypadal jako typický exemplář muže, kterému se dobře daří, těší se dobrému zdraví a dopřává si dobrého jídla. Kolem očí se mu dělaly vrásky od smíchu. Na rtech měl ze zvyku nasazen lehký úsměv. Prošedivělé vlasy, přirozeně zvlněné, se mu nad čelem stáčely dozadu. V ruce s čerstvě provedenou manikúrou držel doutník, z něhož se do kanceláře linula delikátní vůně.

„Nuže, tady jsme,“ spustil Carr. „Můj klient má…“

Teel ho zvednutím ruky zarazil. „To stačí, Carre. Jste můj právní poradce. Když budu chtít vědět cokoliv o právu, tak se vás zeptám. Pan Selby je okresní prokurátor. Poslal pro mě, protože mi chce klást otázky, a…“ obrátil se s rozmáchlým gestem na Selbyho, „… tady jsem, hochu, k vašim službám. Řeknu vám všechno, co chcete vědět. Já nemám tajemství. Žádná.“

Carr ho přerušil opatrnou poznámkou: „Jsou tu jistá soukromá hlediska vašeho podnikání, Teele, která…“

„Která panu Selbymu bez váhání sdělím,“ skočil mu Teel do řeči. „Je mi dobře známo, že pan Selby má pověst bezúhonného muže. Vím, že mne nezradí. Ať mu řeknu cokoliv, zůstane to jen mezi námi. Snaží se objasnit záhadnou vraždu, a u všech hromů, já se mu vynasnažím pomoci!“

Teel na svého právního poradce energicky zavrtěl hlavou a šťastně se usmál na Selbyho.

Selby věděl, že je to promyšlená taktika, pečlivě nazkoušené představení, které se patrně zrodilo ve vynalézavé Carrově mysli a mělo dodat rozhovoru správné pozadí, ale přistihl se, že v něm to umělecké provedení vyvolalo úsměv.

„Jaký máte zájem na tomto případě?“ zeptal se Teela.

„Na jakém případě?“

„Grolleyho případě.“

„Snad nemáte na mysli tu vraždu?“

„Ne, majetek.“

Carr se předklonil a vytáhl si doutník z úst. Teel mu dal posunkem najevo, že má být zticha. „Zachovejte klid, starý brachu,“ řekl. „Povím to panu Selbymu a celou situaci mu objasním. Není důvod, proč bych neměl.“

„Na stranu druhou,“ namítl Carr spěšně, „není důvod, proč byste měl.“

„Ale ano, je,“ odporoval Teel. „Selby by mi tu otázku nepoložil, kdyby si nemyslel, že mu pomůže vyřešit záhadu té vraždy.“

„Jenže tohle nemá s vraždou nic společného,“ podotkl Carr.

„Tohle divadýlko na mě působí mocným dojmem, pánové,“ řekl Selby tiše, „ale snad bychom si mohli ušetřit čas a přejít k věci.“

Pohlédli na něj a třpyt z Teelových očí na okamžik zmizel, avšak téměř vzápětí se tam vrátil. „Prokrindapána, máte recht. Přestaňme kolem toho trdlovat. Sázíte někdy na koníčky, Selby?“

„Ne.“

„Hrajete poker?“

„Příležitostně.“

„Vyhráváte rád?“

„Copak rád nevyhrává každý?“

„Nu,“ řekl Teel“ já myslím, že je to přímo v lidské povaze. V rozličných stupních. A u mě je to vášeň, posedlost. Rád riskuju a chci vyhrávat. Prohru nenávidím. Když prohraju, tak se dokážu usmívat, to zas ano, ale jen protože vím, že je to součást hry, a když v té hazardní hře budu pokračovat, možná příště vyhraju. Kdybych si hned myslel, že svou ztrátu nemůžu získat zpátky tím, že zdvojnásobím sázku, byl bych mizerný hráč.“

„Tyhle věci by se okresnímu prokurátorovi neměly říkat,“ namítl Carr.

„Ale je to pravda a jsem tu proto, abych mluvil pravdu. Já sám říkám, že člověk má vyložit karty na stůl, když je k tomu vyzván. Nuže, pojďme k věci. Selby, mám rád hazardní hry a rád vyhrávám. Vsadil jsem na pani Grolleyovou. Chtěl jsem vyhrát, a proto jsem se pojistil proti každé eventualitě, která by mohla nastat.“

„Jak jste na ni vsadil?“ zeptal se Selby.

„Půjčil jsem jí peníze a souhlasil s tím, že budu hájit její zájmy.“

„Při čem?“

„Při zařizování řádného majetkového vyrovnání s jejím manželem.“

„Ale její manžel byl ochoten platit, ne?“

„Ne tolik, kolik jsem považoval za přiměřené.“

„Kolik to bylo?“

Teel se potutelně usmál. „Víte, pane Selby, teď se mě ptáte na něco, na co můžu odpovědět jen takto: Měl jsem jen jednu představu.“

„Jakou?“

„Nejvyšší částku, jakou se mi z Ezry Grolleyho podaří vymáčknout,“ připustil Teel s odzbrojujícím úsměvem. „Ano, pane Selby, tak jsem zkrátka stavěný. Snažím se ze všeho vytřískat co nejvíc. Když vyhrávám, rád inkasuju.“

„Říkáte, že jste se pojistil?“ připomněl mu Selby.

„Přesně tak. Než někomu vyplatím peníze, vždycky se snažím chránit se před čímkoliv, co by se mohlo stát. V tomto případě mě nejvíc znepokojovala ta možnost, že zatímco budu usilovat o nějaké vyrovnání, paní Grolleyová se zamiluje. Proti tomu jsem se pojistil jejím souhlasem s tím, že nebude pokračovat v rozvodovém řízení tak dlouho, dokud to neschválím. Pochopitelně nevěděla, co tím sleduju, ale ženská se zkrátka nemůže provdat, dokud je manželkou někoho jiného.“ A Teelova tlustá bránice se rozechvěla dunivou ozvěnou potutelného smíchu.

Carr vypadal poněkud znepokojen. Zamračeně hleděl na špičku svého doutníku, ale jeho rty zůstaly pevně stisknuty.

„Pokračujte,“ vyzval ho Selby.

„Přirozeně mě také napadlo, že Grolley by mohl umřít dřív, než od něj to vyrovnání dostaneme. Říkal jsem si: ‚No, nebylo by opravdu zlé, kdybych do toho vrazil spoustu peněz a zrovna ve chvíli, když by bylo majetkové vyrovnání na dosah ruky, by to s GroUeym zničehonic seklo!‘ Pro paní Grolleyovou by to bylo samozřejmě terno, jenže já bych byl v háji. Takže jsem se proti tomu pojistil.“

„Jak?“ zeptal se Selby.

„Převedla na mě část svého očekávaného dědictví. Napsala závěť v můj prospěch, v níž mi odkázala částku stejně vysokou jako ta, kterou by dostala její dcera, přičemž mne současně jmenovala poručníkem své dcery s lhůtou třiceti dní po smrti jejího manžela.“

„Jinými slovy,“ řekl Selby, „kdyby dcera dostala polovinu Grolleyová majetku, vy jste měl podle závěti paní Grolleyové dostat tu druhou?“

„Správně. Připomínám, že tak tomu mělo být pro případ, že by paní Grolleyová zemřela dřív, než by došlo k vyrovnání. Myslela, že díky takové závěti budu mít zájem nadále chránit zájmy jejího dítěte, což také budu.

V případě, že by Grolley zemřel dřív, než dojde k vyrovnání, paní Grolleyová mi měla dát polovinu svého podílu na majetku. Už chápete? Kdyby její manžel zemřel a ona ho přežila, měl jsem dostat jednu čtvrtinu majetku na základě teorie, že jednu polovinu by dostalo dítě a tu druhou ona. Já bych dostal půlku z její poloviny, tedy jednu čtvrtinu.“

„A kdyby zemřela do třiceti dnů, tak byste dostal celý její podíl?“ otázal se Selby.

Teel zářil. „Tak je to, hochu. Přesně takhle. Takhle si to Jackson C. Teel pojistil“

„Nu, to máte pěkný podíl,“ řekl Selby.

„To tedy mám,“ připustil Teel a pak významně dodal: „Tak jsem si to naplánoval,“ a propukl v bouřlivý smích.

„Věděl jste, že na smrti paní Grolleyové vyděláte.“

„Správně,“ souhlasil Teel ochotně. „Nemá smysl hádat se o jednoduché počty. Já ji nezabil, ale ať už to udělal kdokoliv, nasypal mi tím peníze do kapsy, tedy rozdíl mezi čtvrtinou a polovinou toho, co po sobě Grolley zanechal.“

„Co když Grolley sepsal závěť, v níž manželku a dítě vydědil?“ nadnesl Selby.

„To bych měl smůlu,“ řekl Teel, „ale nemyslete si, že bych se jen tak snadno vzdal. Hnal bych to ke všem soudům v zemi, a když se Jackson C. Teel o něco pere, tak je to bitva jak řemen. Neper se, dokud nemusíš, to je moje motto, ale když už se pereš, tak to dotáhni až do konce. Ukaž jim, co umíš. Odvážnému štěstí přeje. Když začínáš odpadat, tak se zas rychle seber a nepřestávej.“

Selby se náhle obrátil ke Carrovi. „Hledal jste v Grolleyho domě závěť, Carre?“

Bylo zřejmé, že ho ta rychlá otázka poněkud zaskočila. Byl natolik zabrán do role, kterou hrál, že mu chvíli trvalo, než pochopil plný dopad Selbyho otázky. „Nejsem si jist, zda rozumím tomu, kam míříte, Selby.“

„Byl jste viděn v blízkosti Grolleyovy chalupy se ženou, která na sobě měla světle hnědý kostým a růžovou halenku. Měla s sebou dítě.“

„Kdy?“ otázal se Carr.

„Ve čtvrtek ráno.“

Carrovo mračení bylo jen podvědomým reflexem člověka, který se snaží co nejvíce soustředit. „Ach ano,“ řekl a jeho obličej se rozjasnil. „Už vím, co máte na mysli. Ve čtvrtek ráno jsem se s pani Grolleyovou krátce viděl. Dozvěděl jsem se, že její manžel je v nemocnici. Nepovažovali jsme za vhodné jej navštívit, dokud se trochu více nezotaví. Vysvětlil jsem ji však, že co se jejího manžela týče, bude si muset trochu poopravit názor. Znala jej jako muže, který byl vždycky čistě a dobře oblečený. Odvezl jsem ji tam, co Grolley bydlel, aby tu chatrč viděla.“

„Ale dál jste nešli?“ zeptal se Selby.

„Ne,“ popřel to Carr rychle. „Dál jsme nešli.“

„Víte něco o závěti?“

„Ne. Myslím, že žádnou nezanechal. Jsem si prakticky jist.“

„Z čeho prameni vaše jistota?“

„Z dopisů, které Grolley napsal manželce.“

„Mám za to, že jste říkal, že ty dopisy máte.“

„Správně. Přinesl jsem je s sebou. Myslel jsem, že byste se na ně možná rád podíval.“

Carr otevřel aktovku a hodil na Selbyho stůl svazek dopisů. Selby rozvázal provázek a spatřil na obálce povědomé písmo Ezry Grolleyho s obráceným sklonem. Jeden po druhém dopisy otevřel a přečetl.

Byl to bezpochyby cenný důkazní materiál. Svým afektovaným a neosobním způsobem vyjadřování v nich Grolley připouštěl, že byl velmi špatným manželem, který svou manželku ke všemu opustil, a jelikož nese veškerou vinu on, má v úmyslu vyplácet jí finanční příspěvek ve výši devadesáti dolarů měsíčně, částku, která se tomu skrblickému samotáři patrně jevila jako královská.

V dalším dopise, datovaném asi o jedenáct měsíců dříve, stálo, že Grolley nemá žádné příbuzné, na nichž by mu záleželo, že sice má někde nějakou sestru, ale už o ni celá léta nic neslyšel a vlastně si nikdy nebyli blízcí, takže nevidí důvod, proč by jí měl něco zanechávat. Zamýšlel odkázat veškerý svůj majetek manželce, pokud ovšem, jak obezřele dodal, se nestane něco, co by ho přimělo změnit názor.

Dále ji ujistil, že nejde o nijak zvlášť rozsáhlý majetek, ale byla by to docela slušná rezerva. Vysvětloval jí, že vydělávat na králících je těžké vzhledem k tomu, jak je drahé jejich krmení.

Selby se musel usmát způsobu, jakým se Grolley snažil krýt ve strachu, že se tou zmínkou o finančním zajištění manželky v případě svého skonu prozradí.

„Nuže?“ otázal se Carr, když Selby skončil s čtením dopisů.

„Velmi zajímavé,“ řekl Selby.

„Zajisté chápete, že ty dopisy budou důkazním materiálem v případě, že dojde k soudnímu sporu ohledně majetku.“

„Přirozeně:“

„Ukázal jsem vám je čistě proto, abych vám pomohl při vyšetřování zločinu. Považuji tyto důkazy za přísně tajné. Byl bych nerad, kdybyste to někomu prozradil.“

„Chápu.“

„Patrně budete chtít vědět, jak jsem se dozvěděl o tom, že se jedná o dostatečně vysoký majetek, aby mi to stálo za námahu, pane Selby,“ ozval se Teel.

„Přesně tak. Právě jsem se na to chtěl zeptat,“ řekl Selby.

„Tím jsem si byl jist. Nuže, je to zajímavý příběh. Když nějaký spořitelní účet leží nějakou dobu ladem, převede se do opatrování státu. V té souvislosti je nutno dodržet jisté byrokratické postupy, a já jsem neustále ve střehu, abych toho úředního šimla osedlal a svezl se na něm. Jakmile zmerčím nějaký neaktivní vklad, začnu hned pilně pátrat a účelem tohoto pátrání, Selby, je zjištění toho, co by z toho mohlo kápnout pro starýho Jacksona C. Teela. Co se týče obchodních záležitosti, nejsem žádnej filantrop.“

„Není tak černý, jak sám sebe líčí, Selby,“ vložil se do toho Carr. „Už ho nějakou dobu znám. Je to jeden z nejdobročinnějších lidí, o jakých vím.“

„Ach ano, dobročinnost,“ opáčil Teel. „To je jiná věc. Mám soucit s ubožáky. Rád přispívám na prospěšné účely. Mám-li být upřímný, pane Selby, přestane mi na penězích záležet, jakmile je dostanu. Hraju hazardní hry pro zábavu a vzrušení. A tím se vysvětluje to o tom děvčátku, Selby. Rád bych dohlédl na to, aby dostala šanci, a to je filantropie. Její matka věděla, jak to cítím. Proto mi svěřila dohled nad vykonáním své závětí.“

„Tu závěť jsme dali soudně potvrdit,“ řekl Carr, „a také podávám žádost o vydání poručnických listin na nezletilou osobu a její majetek.“

Selby na Teela zvědavě pohlédl. „Zřejmě si myslíte, že není nic špatného na tom, aby byla nějaká holčička vychovávána ve vašem životním stylu, Teele.“

„O to se nebojte,“ ohradil se Teel. „Mně sice báječně vyhovuje, ale pro děvče by to bylo špatné. Kdepak, pane. To děvčátko bude znát strýčka Jacksona jen jako výstředního investora. Bude chodit do nejlepších škol, jaké si lze za peníze koupit. Nikdy se nedozví, v jakém oboru podnikám.“

„A co když na to její vlastní peníze nebudou stačit?“

„Pak bude Jackson C. Teel téhle malé berušce dávat svoje peníze. K čemu jsou peníze, když s nimi nemůžete něco udělat?“

Selby to zkusil jinak. „Máte konkrétní představu o přesné výši Grolleyová majetku?“ zeptal se.

Teelův obličej okamžitě ztuhl do strnulého výrazu. Bylo to, jako by hrál poker a právě se setkal s čistou sekvencí. „Ne,“ prohlásil a Selby měl zřetelný pocit, že lhal.

„Neberte to jako urážku, ale rád bych věděl, co jste dělal ve čtvrtek, dejme tomu mezi jedenáctou a druhou hodinou,“ řekl Selby.

Carr se předklonil, jako by se chystal vznést protest. Teel mu dal mávnutím ruky pokyn, aby byl zticha. „Ve čtvrtek,“ mumlal, „mezi jedenáctou a… ach ano, to jsem se nechával fotit.“

„Kde?“

„Ve Wingatově ateliéru.“

„Jak jste tam byl dlouho?“

Teel se potichu zasmál. „Od jedenácti až do půl páté. Nejspíš znáte starýho Wingata. Když je někdo ochoten mu sedět, tak se může přetrhnout. Říkal, že mám dokonalej obličej pro portrétní fotografii, a vzal mě s sebou do temné komory, kde vyvolal negativy a pak je vysušil, myslím, že v alkoholu. Potom z nich pořídil snímky, jenže s nimi nebyl spokojený, a přiměl mě k tomu, abychom to všechno ještě jednou zopakovali. Přitom se rozpovídal, vytáhl asi půlku své sbírky a pustil se do ukazování. Je upovídanej až běda, ale zajímavej chlápek. A umělec.“

„Byl jste tam celou tu dobu?“

„Přesně tak. Byli jsme domluvení na jedenáctou, a já dorazil na chlup přesně. Neměl jsem nic jiného na práci, tak jsem tam vydržel sedět. Hádám je to tím, že člověk je ješitnej tvor. Dělá mi dobře, když je můj obličej potrétovaný nejlíp, jak to jde; nebo spíš nejlichotivěji, řekněme. Wingate na své negativy píše datum. Vzpomene si na to.“

Telefon se ostře rozdrnčel. Selby zvedl sluchátko a paní Brandonová se jej zeptala: „Dougu, nevíte, kde je můj manžel?“

„Ne. Proč? Stalo se něco?“

„Ano.“

„V kanceláři jste to určitě zkoušela, co?“

„Ano. Když odcházel, říkal jim prý, že jde za vámi.“

„V tom případě se mi určitě ozve. Co mu mám vyřídit?“

„Řekněte mu, že ho chci co nejdřív vidět. Vás oba.“

„Něco se děje?“

„Ano.“

„Můžete mi to říct po telefonu?“

„Ne. Ať mi zavolá, prosím vás, jakmile k vám dorazí.“

Selby zavěsil. Teel s Carrem na sebe krátce pohlédli. „Nu, pane Selby, máte toho hodně,“ prohlásil Teel. „Myslím, že jsem vám pomoh, jak nejlíp jsem mohl. Když se mě budete chtít kdykoliv na cokoliv zeptat, tak mi brnkněte.“

Selby byl natolik znepokojen tónem v hlase pani Brandonové a přál si udělat si v té věci jasno, že vstal. „Děkuji vám,“ řekl.

Oba muži si s ním potřásli rukou, Teel bodře a srdečně, Carr vážně a důstojně. U dveří se Teel otočil. „Cokoliv budete chtít, dejte mi vědět,“ řekl. „Carra se neptejte, to je tajnůstkář. Zeptejte se mě. Já vykládám karty na stůl.“

Carrovi se podařilo udržet rezervovaný výraz, přičemž se zdálo, že si té skutečnosti není ani v nejmenším vědom. Vypadalo to, jako by tím dával najevo nesouhlas sjednáním svého klienta, a Selby, který dobře věděl, že si ten výstup pečlivě nazkoušeli, aby na něj zapůsobili právě tímto dojmem, sledoval jejich odchod očima, které se tomu zřetelně usmívaly.

Kapitola 13

Jakmile odešli, Selby začal shánět po telefonu Brandona. Právě žádal spojovatelku o třetí číslo, když Brandon sám vešel do kanceláře.

„Zavolej hned své ženě, Rexi,“ řekl mu Selby. Šerif na něj úkosem pohlédl. „Něco se stalo?“

„Myslím, že ano.“

„Jede sem Otto Larkin, Dougu. Potřebuju s tebou minutku mluvit, než nás někdo vyruší.“

„Myslím, že paní Brandonová volala v naléhavé věci,“ namítl Selby a ukázal na telefon.

Brandon zvedl sluchátko a řekl spojovatelce v soudní budově: „Tady je šerif Brandon. Spojte mě k nám domů, buďte tak hodná.“ Zatímco čekal s uchem přitisknutým ke sluchátku a jednou rukou zakrýval mluvítko, vysvětloval Selbymu: „Larkin má dojem, že před ním něco tajíme. Já na to, že se nic takovýho neděje. Jede sem, abysme ho uvedli do obrazu. Řek jsem mu, že mu povíme všechna fakta, co známe.“

„Tenhle zločin se ho netýká. Nebyl spáchán na území města,“ namítl Selby.

„Já vím, ale on má za to, že zločinci se zdržuji na území města, a jestli paní Grolleyovou donutili nastoupit do auta poblíž autobusového nádraží, tak to spadá do jeho pravomoci. Proti tomu se nedá nic namítat, Dougu.“

„To ne,“ připustil Selby, „ale ty přece víš, co chce. Bude z nás tahat rozumy a pak je vyklevetí tam, kde nadělají nejvíc škody.“

„Já vím, ale…“ Brandon se odmlčel a sundal ruku z mluvítka telefonu. „Haló? Ano, to je Rex. Co se děje?“ Chvíli poslouchal a pak se příkře otázal: „Kdy?“ Po chvíli mlčení prohlásil: „Doug a já se teď máme sejít s Otto Larkinem, ale jen co budeme hotoví…“ Odmlčel se, když se od venkovních dveří do Selbyho soukromé kanceláře ozvalo zaklepání.

Selby odstrčil židli a prohlásil popuzeně: „To nemůže jít přes předkancelář a dát se ohlásit. Kdepak Larkin.“

„Už je za dveřmi,“ řekl Brandon do telefonu. „Budu to muset chvíli odložit, než se ho zbavíme. Ale hned jak s tím budeme hotoví, tak tam s Dougem přijedeme.“

Položil sluchátko zpátky do vidlice právě ve chvíli, kdy Selby otevřel dveře důležitě se tvářícímu náčelníkovi policie.

„Ahoj, Dougu. Před chvílí jsem mluvil s Rexem a řek jsem mu, že mám dojem, jako byste přede mnou něco tajili.“

„Pojďte dál,“ vyzval ho Selby. „Posaďte se. Z čeho jste ten dojem získal?“

„Neinformujete mě průběžně o tom, jak se to vyvíjí. Vrah je koneckonců tady v Madison City. Jestli ho chcete dostat, hoši, musíme všichni spolupracovat.“

„To zní rozumně,“ souhlasil Selby a přešel zpátky k otočnému křesílku za stolem.

„Ale moc jste mi toho nedali, na čem bych moh pracovat.“

„Sami toho nemáme moc k práci.“

„Jak je to s tou spoustou peněz, co z té chatrče někdo odnes?“

„Nevím. Někdo se tam v sobotu v noci vypravil a převrátil to tam vzhůru nohama, dokonce vytrhal podlahu. Je tam díra v zemi pod úrovní podlahy, zhruba v místě, kde stála postel.“

„Tu díru jsem viděl,“ přerušil jej Larkin. „Byla vyložená jutovými pytli. Vypadá to, jako by tam byly pytle s mincemi.“

„Možná, že byly,“ připustil Selby.

„Co ještě jste našli?“ zeptal se Larkin.

„Závěť,“ řekl Selby.

Larkin se vsedě napřímil. „Chcete říct, že Ezra Grolley zanechal závěť, která byla nalezená v té díře?“

„Přesně tak.“

„Kde je teď?“

„Teď ji tady nemám, ale očekávám, že ji budu mít zítra ráno.“

„Co v ní stálo?“

„Jednoduše to, že odkazuje všechen svůj majetek sestře. Závěť je opatřena datem devatenáct set třicet pět.“

„Co o tom víte?“ zeptal se Larkin, šátraje nemotorně v kapse po cigaretách. „Spálil jsem si pravou ruku a mám ošklivej puchejř,“ vysvětloval. „Zrovna tam, kde to nejvíc bolí, když se snažím používat prsty.“

Selby k němu přistrčil vlhčící skříňku na doutníky. „Nate, zkuste jeden z těchhle.“

Larkin se natáhl pro doutník, podíval se na značku, uštípl konec a znovu se usadil v křesle, přičemž všechno nasvědčovalo tomu, že jeho návštěva neskončí, ani když doutník dohoří.

„Carr mi ukázal nějakou korespondenci,“ informoval jej Selby, „dopisy, které napsal Ezra Grolley manželce. Není v nich nic, co by nám mohlo posloužit jako vodítko.“

„Jak je to s tím, že o dítěti nic nevěděl?“ vyptával se Larkin.

„Tím si nejsem jist,“ řekl Selby. „Myslím, že si byl vědom možnosti, že to manželství bude mít následky. Řekl bych, že to byl opravdu zatvrzelý starý mládenec. Mám za to, že paní Grolleyová se domnívala, že bude mnohem lepší počkat, dokud nebude schopná cestovat, a teprve potom Grolleymu dcerku ukázat.“

„To je setsakra dobrej postřeh,“ zamumlal Larkin skrz kouř z doutníku.

„Musíme mít na paměti, že Grolley byl moc divný patron,“ dodal Selby. „Jaké máte další stopy?“

„To je asi tak všechno,“ řekl Selby, „kromě toho, že dokážeme stanovit dobu vraždy dost přesně na čtvrtek mezi jedenáct čtyřicet a dvanáct padesát.“

„To je dobře,“ usoudil Larkin.“Aspoň něco, z čeho můžeme vyjít. Co v tu dobu dělala paní Losstenová?“

„To nevím,“ řekl Selby. „Nemůžu ji nikde zastihnout.“

, Jak to?“

„Evidentně se skrývá.“

Larkinovi se zablýsklo v očích. „A vy dopustíte, aby jí to jen tak prošlo?“

„Pokud vím, skrývá se proto, aby jí nemohla být doručena soudní obsílka,“ pokračoval Selby. „Její právní zástupkyně má pocit, že A. B. Carr ji chce dostat na lavici svědků a tam si ji podat tak, že nebude vědět, čí je, aniž by měla zdání o tom, co má Carr v plánu.“

„Její zástupkyní je Inez Stapletonová?“

„Ano.“

„Pochopil jste tu informaci správně?“ zeptal se Larkin.

„Ano.“

„A máte ji od Inez?“ Selby chvíli váhal a pak přikývl.

„Vyslechli jste ještě někoho?“ zeptal se náčelník.

„Jacksona Teela,“ řekl Selby. „To je člověk, který založil paní Grolleyovou.“

„Co ten dělal?“

„Nechal se fotit ve Wingatově ateliéru. Ještě jsme to neověřovali, ale zní to neprůstřelně.“

„Jak to víte, když jste to neověřovali?“

„Protože je to něco, co se dá zkontrolovat. Jestli to začneme prověřovat a nebude to sedět, Teel bude v prekérní situaci. Pokud to sedí, bude mít absolutní alibi.“

„Kde je teď ta závěť?“

„Zatím se prověřují důkazy.“

„Jaké důkazy?“

„Otisky prstů, zčásti.“

„Máte snahu zjistit, jestli je pravá nebo ne?“

„Správně. Má ji Stone, grafolog.“

„No jo,“ řekl Larkin. „Já se pak motám dokolečka v kruzích, když nevím, co se děje. Máte mě informovat, hoši.“

„Jestli chcete něco dělat,“ navrhl Selby, „tak si vezměte na paškál paní Losstenovou a jejího manžela, zjistěte, kde jsou, a přivezte je sem.“

„Říkáte přivézt?“

„Jistě.“

Policejní náčelník vyskočil na nohy. „Tak jo,“ prohlásil, „tohle je aspoň něco, do čeho se můžu zakousnout. Najdu je a přivezu sem, ano?“

„Pochopitelně nechceme příliš hartusit, dokud si nebudeme jistější tím, co děláme.“

„Jak je to s těmi vyjetými stopami u domu, kde byla spáchána vražda?“ zeptal se Larkin. „Prý se shoduji se stopami Losstenovic auta.“

„Losstenovo auto má na levé přední straně pneumatiku Skidless. Z výpovědi pani Losstenové u výslechu vyplývá, že poté, co auto našli ve čtvrtek ráno, bylo neustále v jejím držení s výjimkou té doby, co ho měla policie. Policisté s ním byli hotovi v jedenáct. Chci ji přimět k tomu, aby to řekla ještě jednou.“

„To je docela slušný případ nepřímých důkazů,“ řekl Larkin.

„Vzbuzuje to podezřeni,“ připustil Selby.

„Co víc ještě chcete?“

„Důkaz.“

„Důkaz získáte tak, že si sem naženete podezřelé živly a pořádně si je podáte.“

„Na tom něco je,“ souhlasil Selby, „ale než to uděláte, je dobré vědět toho o nich co nejvíc a mít jejich historky pod kontrolou.“

„No, já nevím. O tomhle případu si už lidi začínají klást otázky. Když vidí, že do kanceláře okresního prokurátora pořád někdo chodí, mají pocit, že se s tím něco dělá. A lidem od novin to taky vyhovuje. Jsou rádi, když mají o čem psát. Jak vypadala paní Nováková, když čekala na výslech, a takové ty věci.“

„Když to nepomůže vyřešit případ, tak to z dlouhodobého hlediska nikam nevede,“ namítl Selby. „Ale teď už to musíme zkrátit, Larkine, i když strašně neradi. Na Rexe a na mě čeká někdo, kdo s námi chce mluvit.“

Larkin se ztěžka zvedl ze židle. „Tak jo, pustím se do práce,“ slíbil s nenucenou srdečností. Když kráčel důležitě ke dveřím, byli všichni zticha. „Samozřejmě,“ vzpomněl si Selby, když Larkin otevřel dveře, „tohle všechno je přísně důvěrné.“

„No ovšem,“ souhlasil Larkin, vyšel na chodbu a zavřel za sebou dveře. Brandon pohlédl na Selbyho. „Teď na nás udělá nějakej podraz. Jsi až moc šlechetný, Dougu.“

„Nechtěl jsi, abych mu řekl fakta?“

„Jenže tys vyložil karty na stůl. Nezatajil jsi mu vůbec nic.“

„A cos čekal, že udělám? Přece jsem mu nemohl lhát.“

„Kdyby to bylo na mně,“ řekl Brandon a zamyšleně se poškrábal na zátylku, „tak bych to bral velkou oklikou.“

„Co chtěla paní Brandonová?“ zeptal se Selby.

Šerif vstal ze židle a pohlédl ke dveřím kanceláře. „Musíme za ní zajet. Ale než odejdeme, chci počkat, až Larkin vyjde ze soudní budovy. Jinak začne hned větřit, kde je zakopaný pes.“

„O jakého zakopaného psa tu jde?“ zeptal se Selby.

„Carr se chová nějak moc divně. V životě jsem neslyšel tu moji ženskou tak rozčilenou. Obávám se, že se musíme pustit rychle do práce.“

„Co budeme dělat?“ otázal se Selby.

„Nejspíš si pořádně posvítíme na závěť paní Grolleyové. Jinak to nevidím.“

„Proč?“

„Paní Grolleyová jmenovala toho chlápka, Teela, poručníkem své dcerky.“

„A paní Brandonové se to nelíbí?“ zeptal se Selby se širokým úsměvem.

„Pojď se mnou, Dougu Selby, a uvidíš sám, co si o tom mysli.“

Kapitola 14

Paní Brandonová jim šla naproti ke dveřím. „Pojďte oba dál. Chci vám něco ukázat,“ řekla.

Odvedla je přes obývací pokoj a jídelnu do kuchyně, kde leželo dítě v proutěném koši. Na kuchyňském stole ležel složený právní doklad. „Podívejte se na tohle,“ řekla a podala papír Selbymu.

Brandon Četl Selbymu přes rameno.

„To je výzva, paní Brandonová,“ řekl Selby. „Nařizují vám, abyste se dostavila a uvedla důvod, proč nemá být Jackson C. Teel jmenován poručníkem nezletilé Ruth Winifred Grolleyové a správcem jejího majetku v souladu se žádostí o vydání poručnických listin, jejíž kopie je přiložena… Všimněte si, že Teel ve své žádosti o udělení poručnictví vychází z toho, že ho jako poručníka jmenuje matka dítěte ve své závěti.“

„Kdo je Teel?“ otázala se paní Brandonová.

„Právě jsem s ním mluvil,“ řekl Selby.

„Tak kdo to je?“

„Člověk, který se spřátelil s paní Grolleyovou. Financoval kroky, které chtěla podniknout proti svému manželovi nebo byl připraven je financovat. Zařídil, aby byl Carr jejím právním zástupcem.“

„Přesně jak jsem si myslela,“ řekla pani Brandonová s pohrdavým úsměškem. „Jeden z Carrových nohsledů, všechno stejná banda. A teď mě poslouchejte, Dougu Selby, a ty taky, Rexi Brandone. Nenamáhejte se citovat mi nějaký zákony. Na zákony vám kašlu. Tohle je slaďounká holčička a A. B. Carr ani žádnej z jeho společníků nejsou osoby způsobilé k tomu, aby s ní měli cokoliv do činění. Tahle maličká zdědila slušné jmění. Když je bude opatrně spravovat někdo, kdo bude mít ve svém srdci její zájmy, tak jí to vystačí na vzdělání a ještě zbude na pěkné věno, takže kolem ní budou kluci kroužit jako mouchy kolem sklenice od medu. Jenže jestli ty peníze svěříte tomu mazanému darebákovi a hazardérovi, nebude z nich mít vůbec nic.“

„Tak se hned nerozčiluj, maminko,“ chlácholil ji Brandon. „Soudy na tyhle věci dohlížejí. Poručník musí vystavit dluhopis a založit účet…“

„Tu to máš!“ okřikla jej. „Už zas se oháníš zákony. Starej Abeceda si najde tucet způsobů, jak zákony obejít.“

„Nemůže,“ namítl Brandon. „Soudce na to dohlédne.“

„Houby s octem. Rozfofruje ty peníze přímo soudci před očima. Šoupne ji k nějaké chůvě a vyúčtuje si mastnou sumičku, jenže ta malá nedostane víc než to nejlevnější jídlo a péči. Bude si strhávat poručnickou odměnu, a když dojde na nějakou soudní při, Starej Abeceda se toho ujme za tolik a tolik procent… A navíc nechci, aby vyrůstala v téhle atmosféře. To si ji raději nechám sama, než bych ji nechala jít k takovým lidem.“

„Ale maminko, ty si ji nemůžeš nechat,“ podotkl Brandon. „Nejsi její příbuzná. Nemáš na ni žádnej nárok.“

„Jen si nemysli, že nemám,“ obořila se na něj hněvivě. „Mám ji u sebe, nebo snad ne?“

„Jen ji hlídáš.“

„To si piš, že ji pohlídám!“

Brandon se otočil k Selbymu, žádaje o morální podporu. „Tady Doug ti může říct, že jsou na to zákony. Paní Grolleyová napsala závěť pro případ, že by se s ní něco stalo…“

„Tu závěť napsala proto, že jí to Teel nakukal,“ odsekla paní Brandonová. „Podívejte, Dougu Selby, vy jste právník. Tak něco fofrem vyšpekulujte a postarejte se, aby soudce rozuměl okolnostem. Dohlídněte na to, aby jim ta závěť neprošla. Já prostě nedopustím, aby byl tenhle Teel jmenovanej poručníkem, a bašta fidli.“

„Jenže nejsme v situaci, kdy bychom tu závěť mohli zpochybnit,“ namítl Selby. „Jsme…“

„Nechci slyšet žádné výmluvy, Dougu Selby. Už jsem s váma oběma zakusila spoustu dřiny, a tohle je poprvé, co jsem se ozvala. Ale jestli nenajdete nějakej způsob, jak tomu gaunerskýmu advokátovi a jeho bandě zabránit v tom, aby se zmocnili té malé, tak si radši rovnou sbalte fidlátka a řekněte daňovejm poplatníkům, že na tuhle práci holt nestačíte. Já jdu uvařit večeři a vy tady povečeříte, Dougu Selby. A teď, chlapi, zmizte z kuchyně a jděte někam vymyslet, co s tím uděláte. Je mi fuk, co to bude, ale jedno si zapamatujte. Tohle děcko tady zůstane tak dlouho, dokud nenajdu nějakou důvěryhodnou osobu, která by si ji mohla vzít. A nejspíš ji rovnou vychovám sama.“

„Mám dojem, že už můžeme jít,“ podotkl šerif k Selbymu.

Selby zamířil ven z kuchyně.

Brandon se v půlce cesty ke dveřím otočil. „Poslyš, maminko, nemůžeš ji tu nechat napořád. Hodně jsi k ní přilnula, já vím, ale bude s ní spousta práce a…“

„Na práci zapomeň,“ skočila mu paní Brandonová do řeči, „a taky si nemysli, že mi to vymluvíš, Rexi Brandone. Jestli si zdravá a statná ženská jako já nemůže vzít jedno děcko na vychování, aniž by se kvůli tomu zbořil svět, tak je někde něco v nepořádku. Božínku, moje máma nás vychovala osm a ještě při tom vařila pro pár nádeníků a stihla spoustu dalších věcí. A to tenkrát nebyly žádné pračky a elektrika, vysavače a žehličky. Když ženské pracovaly, tak to byla práce. O čem to mluvíš, že se o tohle dítě nemůžu postarat! A teď oba mazejte. Začněte přemejšlet nad tím, co s tím uděláte, a to ostatní nechte na mně.“

Brandon a Selby vyšli na chladivou, vínem porostlou verandu. Šerif si vytáhl z kapsy plátěný pytlík na tabák. Selby sáhl pro svou dýmku.

„Připadám si jako malý kluk, který hodil míček do okna,“ poznamenal Selby.

Oba muži škrtli sirkami a připálili si.

„No jo, Dougu,“ řekl šerif, „to teda nevím, jak to uděláš.“

Selby zamyšleně bafal z dýmky. „Nedá se s tím nic dělat. Matka měla právo jmenovat v závěti poručníka. Samozřejmě bychom se mohli pokusit Teelovi dokázat, že se na poručníka malého dítěte nijak zvlášť nehodí, ale bude to fuška.“

„Možná bude, ale už to máme,“ oddechl si Brandon.

„Jenže ve funkci okresního prokurátora to dost dobře nemůžu udělat,“ namítl Selby.

„No jo, ale jestli to neuděláš, Dougu, tak já ve funkci hlavy téhle rodiny už tady nemám co pohledávat.“

„Pošleme telegram policejnímu oddělení v San Franciscu a uvidíme, co nám o Teelovi zjistí. Možná se tam na něco přijde.“

„Máš nějaké další plány?“ zeptal se šerif. „Ještě ne.“

„Bezva, synu, už víme, co podniknout.“

Prokurátor se spokojeně usmál. „To tedy víme,“ přitakal.

Zatímco muži seděli na verandě a kouřili, zazvonil telefon. Brandon zvedl sluchátko a po chvíli řekl: „To je pro tebe, Dougu. Meziměstskej hovor.“

Selby si od něj sluchátko vzal. Volal mu Sydney Bell Stone. „Jen jsem vám chtěl dát vědět, pane Selby, že ta závěť je padělek,“ prohlásil.

„Jste si tím jist?“

„Absolutně. Za pomoci kolorimetru jsem přesně změřil barevné změny inkoustu. Umístil jsem ten dokument do speciálně zkonstruované nádoby, v níž existují podmínky pro urychlení procesu okysličováni inkoustu. Zaznamenáváním změn jsem dospěl k závěru, že dokument je starý necelý týden.“

„A co ten dopis?“

„Ten dopis je také padělek. Obojí je práce profesionálního padělatele.“

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Selby.

„Mám na mysli, že když přijdeme na to, že je nějaký rodinný dokument jako závěť podvrh, máme obvykle co do činění s řadovým amatérem, který si připadá poškozený, protože jeho příbuzný nezanechal takovou závěť, jakou si přál. Proto se uchýlí k padělání jakožto pokusu o nápravu situace. Takový padělatel nemá předchozí zkušenosti, a je tedy málo zručný.

Avšak toto je jiný případ. Myslím, že jde o práci velice chytrého odborníka. Nebýt skutečnosti, že patrně neudržel krok s moderními vědeckými metodami zjišťování, ta závěť mohla být prohlášena za pravou. Tohle zdůrazňuji, poněvadž jestli tomu dobře rozumím, vás zajímá trestní aspekt toho případu, nikoliv to, kdo majetek zdědí.“

„Svým způsobem je to pravda,“ řekl Selby. „Předpokládám, že ty dokumenty přivezete do Madison City. Mám tu ještě jednu závěť a chtěl bych, abyste ji pečlivě zkontroloval.“

„Kdepak je?“

„V kanceláři okresního tajemníka,“ řekl Selby. „Závěť Alice Grolleyové. Jakmile jsou ve hře padělky, raději to musíme důkladně prošetřit.“

„Budu tam zítra ráno v deset hodin,“ slíbil Stone, „a ty dokumenty přinesu s sebou.“

Selby zavěsil, vrátil se na verandu, informoval o rozhovoru Brandona a pak několik minut jen tak seděl a potichu kouřil svou oblíbenou dýmku.

Nakonec se napřímil. „Pojďme zavolat na policii v SanFranciscu, Rexi. Rád bych se dozvěděl, jestli neměl Teel v minulosti nějaký záznam v souvislosti s padělky.“

„Proč by padělal závěť ve prospěch někoho jiného?“ zeptal se Brandon.

„Protože by to byl poslední umělecký dotek. Kdyby se Carrovi podařilo dostat Grolleyho sestru před soud kvůli závěti, a mohl dokázat, že je padělaná, lidi by k ní ztratili veškeré sympatie. V duchu by si ji zařadili mezi vyložené podvodníky. Pro Carrova klienta by to pak byla hračka.“

Brandon se poškrábal na hlavě. „To máš pravdu,“ usoudil. „Nejspíš bude lepší, když ještě před večeři požádáme sanfranciskou policii, ať hned začne prověřovat Teelovy záznamy.“

Kapitola 15

Sylvie Martinova se stavila v Selbyho kanceláři necelých deset minut poté, co se dotelefonoval na sanfranciskou policii. „Dougu,“ zeptala se, „kolik jsi toho vybreptal Otto Larkinovi?“

„Moc ne,“ řekl Selby. „Proč?“

„Podráží ti nohy.“

„To není nic nového.“

„Tentokrát to dělá ve velkém měřítku. Nemyslíš, že by tě mohl předběhnout a vyřešit tu vraždu sám?“

„Pokud ano, tak je lepší než já,“ řekl Selby. „Dougu, ty ses o Losstenovy přestal zajímat?“

„Ne. Proč by?“

„Po městě se povídá, že je to tak.“

„Proč bych to dělal?“

Odvrátila oči a řekla: „Já věděla, že to není pravda. Dougu, kolik je proti nim důkazů?“

„To nevím. Jsou tu nějaké nepřímé důkazy a zdá se, že jejich automobil sehrál v tom případě až moc nápadnou roli.“

„Zkontrolovali jste pneumatiky?“

„Ano. Je vysoce pravděpodobně, že to auto bylo na ranči v Glencannonu.“

„A od čtvrtečního poledne bylo v držení Losstenů?“

„Správně. Alespoň to vyplývá z jejich svědectví.“

„To ti ještě nestačí?“

„Ne samo o sobě.“

„Proč?“

„Kvůli spoustě věcí, Sylvie.“

„Takže si myslíš, že je do toho případu zapletené nějaké jiné auto s pneumatikou Skidless?“

„Třeba, ale je tu ještě jedna možnost, která nebyla evidentně zvážena s dostatečnou péčí. Co když večer před únosem paní Grolleyové probíhaly nějaké předběžné přípravy? Anebo předpokládejme, že se Starej Abeceda u výslechu s koronerem jen tak nepředváděl, když vznesl to obvinění: ‚Dejme tomu, že se osoba, která auto řídila, pokoušela zabít paní Grolleyovou a srazila paní Hunterovou a její dítě omylem‘. Nevím, jestli sis toho všimla, ale ty dvě ženy jsou si hodně podobné. Kromě rozdílné pleti mají zhruba stejnou výšku, věk i postavu.“

Sylvie zavrtěla hlavou. „Tohle nemůžeš dělat, Dougu.“

„Co nemůžu dělat?“

„Pohrávat si s domněnkou A. B. Carra, pokud se nedá podložit zcela konkrétním důkazem.“

„Proč?“

„Ale jdi, copak to nevidíš? Lidi si povídají, že jsi ještě paní Losstenovou nezatkl jen kvůli… z důvodu osobního přátelství.“

„Kvůli Inez Stapletonové?“ zeptal se Selby.

Sylvie Martinova rychle přikývla. „Poslyš, raději mluvme o něčem jiném. Nejsem připravená o tom případu mluvit. Nevím toho o něm dost. Chtěla jsem ti jen říct, že ti Larkin podráží nohy. Blesk vyjde každou chvílí. Chtěla jsem být s tebou, až se objeví na ulicích.“

„A získat munici, abys mohla zítra oplatit střelbu v Clarionu.“

Přikývla.

Selby ji popleskal po rameni. „Ty jsi tedy dobrá. Obvykle se vynoříš, až když si začneš myslet, že jde do tuhého. Tentokrát toho nevíš ani polovinu.“

„Co se děje, Dougu?“

„Pani Brandonová nám dala ultimátum. Máme se postarat o to, aby Teel nebyl jmenován poručníkem Grolleyova dítěte.“

„Hned mě napadlo, že by se to mohlo stát,“ řekla Sylvie. „Je to samozřejmě v pořádku, ale nesmí to vypadat, že se při tom snažíte využit své funkce. Však víš, že Carr je chytrák, když dojde na řešení takové situace.“

„Jako bych to nevěděl,“ řekl Selby stojící u okna, jimž hleděl dolů na ulici. Carr je… Á, támhle jde kamelot s Bleskem, Sylvie. Uvidíme, co se tam píše.“

Sylvie otevřela kabelku a zapálila si cigaretu. „Samozřejmě je možné, že je to jen planý poplach, ale nějak si to nemyslím.“

Před chvílí mi volal Sydney Bell Stone,“ řekl Selby. „Informoval mě o té závěti. Je to padělek.“

„Je si tím naprosto jist?“

„Ano. Může dokázat, že byla napsána nejdéle před dvěma

týdny.“

„Pověděl jsi to Larkinovi?“

„Ne, ale řekl jsem mu, že jsem dal závěť Stonovi na ověření.“

„Tos neměl dělat.“

„Proč?“

„Nemohl zatelefonovat Stonovi, říct, že je policejní náčelník, a dozvědět se fakta?“

„Možná ano, ale říct jsem mu to musel.“

Sylvie se nervózně zasmála. „Podezřívám ho z nejrúznějších věcí. Každopádně se ti snaží dostat na kobylku.“

„Ale kdybych mu to neřekl, tak by tvrdil, že před ním zatajuji informace.“

„Tak je před ním zatajuj,“ řekla trpce. „To je jediný způsob, jak s ním vyjít. Ať si najde vlastní stopy.“

„Koneckonců, Sylvie, tady nehrajeme nějakou hru. Snažíme se uplatnit zákony.“

Chystala se na to něco říct, ale pak si to rozmyslela. Chvíli potichu kouřili a vzápětí uslyšeli kroky z chodby, když do škvíry pod Selbyho dveřmi někdo zastrčil noviny. Selby tam šel a zvedl je.

Přes celou první stránku se táhl titulek sdělující tuto novinku:.NÁČELNÍK LARKIN UTAHUJE SÍŤ KOLEM VRAHA‘.

Selby a Sylvie Martinova se usadili bok po boku na okraj prokurátorova stolu a přečetli si zprávu, jejíž úvodní odstavce byly dobře promyšleny tak, aby poukázaly na důležitost náčelníka policie a zatlačily do pozadí Selbyho a Brandona.

„Zatímco okresní činitelé, zběhlí mnohem více v budování politických plotů než ve skutečné policejní práci, tápali a marně se pokoušeli rozmotat zašmodrchané klubko událostí vedoucích k vraždě manželky Ezry Grolleyho, Otto Larkin, zdatný policejní náčelník města Madison City, si potichu hleděl svého.

Okresní činitelé nemají tušení, kde a jak hledat nové důkazy, a s těmi několika drobečky důkazů, které jim spadly do klína, jsou beznadějně zmateni onou mimořádně zvláštní sérii události, které vyvrcholily vraždou pani Grolleyové. Larkin, jenž má na svém kontě léta zkušenosti v kriminálních záležitostech, však věděl, kdy a kam se dívat, aby odhalil nové důkazy.

Když naši okresní činitelé nalezli závěť v jámě, vyhloubené pod podlahou Grolleyovy chalupy, Larkin dospěl okamžitě k závěru, že závěť je padělek. Dnes odpoledne mluvil po telefonu se Sydneym Bellem Stonem, slavným grafologem, který často ověřuje pravost dokumentů v případech, kdy o nich vyvstanou pochybnosti. Náčelník Stonovi navrhl, že by bylo vhodné zjistit stáří inkoustu. Odborník sdělil náčelníku Larkinovi výsledek této zkoušky. Závěť opatřená letopočtem devatenáct set třicet pět, podle níž má veškerý majetek připadnout Sadie G. Losstenové, byla ve skutečnosti napsána nanejvýš před dvěma týdny. Jde tudíž o padělek. Při výslechu zaměřeném na okolnosti smrti dítěte pani Hunterové v případě autohavárie, jejíž viník ujel z místa nehody, poukazoval A. B. Carr, který je zběhlým znalcem v oblasti trestního práva, na možnou souvislost se zmizením pani Grolleyové. Okresní činitelé však tuto jeho poznámku přezíravě odmítli. Larkin pracoval na základě této teorie ještě dříve, než ji Carr nadnesl.

Pilně a ve vší tichosti vyslýchal celé dny svědky, kladl otázky a objížděl restaurace s celonočním provozem ve snaze zjistit, zda si někdo nevšiml auta s poznávací značkou státu Louisiana, zaparkovaného poblíž jeho podniku.

Jeho úsilí bylo nakonec odměněno. Larkin objevil důkaz, poukazující na nanejvýš překvapivou souvislost mezi případem tragické autonehody a smrtí paní Grolleyové. John B. Train, žijící už mnoho let v New Orleansu, si náhodou povšiml auta s poznávací značkou státu Louisiana.

Train, který pracuje jako vrátný v jednom společenském klubu, se před návratem domů z práce zastavil na sendvič a šálek kávy v restaurantu Okay. Dobu své návštěvy stanovil přibližně na jednu hodinu po půlnoci ve čtvrtek ráno. Nemohou být pochyby o tom, že automobil, který viděl, byl právě ten, o němž manželé Losstenovi tak zarputile tvrdí, že jim byl ukraden. Mimo jiné si povšiml, že levý přední blatník byl pomačkán, jako by mělo auto před nedávnem nehodu. Všiml si také rozbitého trojúhelníkového okénka na levých zadních dvířkách. Když mu byl ukázán automobil Losstenů, prohlásil, že je to beze vší pochybnosti totéž auto.

A nyní přijde překvapivý fakt, že ono auto zastavilo před telefonní budkou, vystoupila z něj mladá žena a vešla do kabiny.

Tou ženou byla pani Grolleyová.

Train si jí dobře všiml a zaznamenal, že měla na sobě světle hnědé sako a sukni. U krku byl vidět límeček růžové halenky. Co však jeho pozornost upoutalo mimořádně, byl fakt, že žena nesla dítě, které usilovně plakalo. Train si pomyslel, že je dost neobvyklé, aby byla v tu noční hodinu nějaká žena venku s tak malým dítětem, a usoudil, že dítě je nemocné a matka pravděpodobně telefonuje lékaři.

Potom celou záležitost pustil z hlavy a nedával si ji do souvislosti s případem autonehody, jejíž viník ujel, dokud mu Larkin nezačal klást otázky v rámci horlivého a trpělivého vyšetřování.

Larkin nechal Losstenův automobil okamžitě podrobit mnohem zevrubnější prohlídce, než byla ta, jakou provedli okresní činitelé. V přihrádce na přístrojové desce našel vzadu zastrčené světle hnědé rukavice. Larkin zaregistroval, že pani Losstenová nosí obvykle tmavé šaty a černé rukavice. Při prohlídce světle hnědých rukavic byla objevena značka čistírny v San Franciscu, kde bylo při dalším pátrání potvrzeno, že rukavice patřily manželce Ezry Grolleyho, známé v San Franciscu jako Alice Grolleyová. Značka uvnitř rukavic je kódovaná a v čistírně podle ní poznají, kterému zákazníkovi příslušný kus oděvu patří.

Je odůvodněné předpokládat, že pani Grolleyová si myslela, že někam jede s ‚přáteli‘, a že v tu dobu došlo k pokusu zabít ji. Zřejmě se jí podařilo uprchnout, ale jen na čas. Nastoupila pak do jiného auta a osoba, která řídila automobil Losstenů, se pustila omylem do pronásledování auta paní Hunterové, poněvadž v autě zahlédla ženu a dítě?

Larkin ve vší tichosti požádal o otisky prstů Terryho Losstena. Takto se dozvěděl, že Lossten byl v minulosti usvědčen z padělání a odseděl si pětiletý trest vjedné káznici na východním pobřeží. Tím, že svůj dluh společnosti splatil, by se samozřejmě celý incident uzavřel, nebýt této nové události.

Blesk nevznáší žádné specifické obvinění. Uvádíme pouze fakta odhalená náčelníkem Larkinem. Šerif a okresní prokurátor by už měli vědět, jak s těmito fakty naložit. Blesk se domnívá, že naši čtenáři už vědí, co vlastně tito mužové chtějí. Jisté je, že pokud nebude podniknuto nějaké drastické opatření, budou značně opodstatněné poznámky, které se v současné době šiří šeptem ulicemi našeho města. Poznámky v tom smyslu, že je sice někdy snadné zaujmout postoj nesmlouvavé počestnosti ve věci obchodní a podnikatelské korupce, avšak jsou tu ještě další, méně nápadná měřítka, která se také počítají a všechny samozvané obhájce spravedlnosti usvědčují z nedostatku schopností.

Zbývá nám jen doufat, že okresní činitelé si vezmou ponaučení z náčelníka Larkina a jeho nesobecké oddanosti svým povinnostem a nepodlehnou malicherné řevnivosti, která by jim zabránila využít zkušeností nanejvýš schopného náčelníka policie v Madison City.

Vzhledem k tomu, jaká vodítka může Blesk předat do rukou šerifa a okresního prokurátora, lze zajisté předpokládat, že by mělo již brzy dojít k zatýkání a usvědčení by se tentokrát mělo obejít bez mohutného bušení bubnů a slavnostních fanfár, které až dosud provázelo rutinní dořešení obyčejných případů v okresních úřadovnách.“

Oči Sylvie Martinové planuly hněvem. „Ze všech špinavých, mrzkých a podvodných triků,“ prohlásila“ je tenhle ten nejubožejší. Předpokládám, že jakmile se od tebe dozvěděl o té závěti, zavolal tomu grafologovi, řekl mu, že s tebou na tom případě spolupracuje, a vytáhl z něj všechny podrobnosti.“

„Nejspíš ano,“ řekl Selby.

„Nejhorší je,“ pokračovala Sylvie Martinova, „že jestli je pravda to o tom Trainovi, nemůžeme s tím vůbec nic dělat ani na to říct. Víš stejně dobře jako já, Dougu Selby, že Larkin po tom svědectví nešel a neodhalil ho. Bylo mu naservírováno na stříbrném podnose. Train sám Larkina vyhledal a řekl mu, že to auto viděl, a Larkin, místo aby ti to sdělil, nechal si to pro sebe.“

Selby vypadal, jako by ji ani neslyšel. Jeho čelo se nakrabatilo vráskami a hleděl trudnomyslně na koberec, bafaje zamyšleně z dýmky.

„Je to špinavý a zákeřný politický podraz, Dougu. Nemůžeš s tím něco udělat?“

„Mám nápad, Sylvie, ale jestli ho mám provést, musím podstoupit něco strašného.“

„Jak to myslíš?“

„Musím jet na ranč v Glencannonu a provést rekonstrukci toho, co se stalo, když byla paní Grolleyová zavražděna. Abych to mohl udělat, budu muset sledovat každý krok, který pani Grolleyová udělala, podle stopy vyznačené kapkami krve na podlaze. Nebude to nic příjemného, zvlášť proto, že se budu muset stavit na jatkách, vyptat si půl litru čerstvé krve, vzít kapátko a udělat pár experimentů.“

„Jsi něčemu na stopě?“ zeptala se.

Přikývl.

„Čemu?“

„Na to, abych ti to řekl, bude dost času, až uvidím, jestli to funguje. A teď ti ještě povím, co bych si přál od tebe, Sylvie. Chci, abys dala do novin dvě věci a dobře je od sebe oddělila.“

„Které to jsou?“

„Tak za prvé, v rozhovoru se mnou ses dozvěděla, že dosud nebyl shromážděn celý Grolleyho majetek, že měl u sebe zhruba deset dní před smrtí poměrně velkou částku v hotovosti, která dosud nebyla nalezena.“

„Co je to druhé?“

„Někde v jiné části novin se zmiň o lidské stránce Grolleyho povahy, o tom, jak byl pracovitý, podle sousedů vstával hned za rozbřesku, a že jej krátce před jeho smrtí jeden ze sousedů dokonce viděl, jak obrývá stromy v severozápadním rohu svého ranče za světla lucerny. Viděl světlo, které vrhala lucerna, slyšel, jak kousky štěrku škrábou o čepel rýče, a myslel, že se někdo snaží ukrást vodu na zavlažování. Šel ven a došel tak daleko, že viděl, že to byl Grolley, který pilně přerýval hlínu kolem stromů.“

Sylvii Martinové se zatřpytilo v očích. „Chceš říct, že nalíčíš past, Dougu, a pak si počkáš, kdo do toho rohu zahrady půjde kopat?“

Selby přikývl.

„Ale není to až moc zřejmé? Primitivní?“

„Chci, aby to bylo primitivní,“ namítl Selby. „Chamtivost nezná mezí.“

V chatě v Glencannonu sice nebyl odpojený telefon, ale elektřina nešla, takže si Selby musel na práci svítit baterkou, kterou mu držela Sylvie Martinova.

Ponořil půllitrovou nádobu s krvi do teplé vody, aby ji udržel při správné teplotě, a pustil se do experimentů s lékařským kapátkem. První kapku vypustil asi půl metru od podlahy.

„Vidíš, co se stane,“ řekl. „Malé postranní stříkance jsou sotva postřehnutelné. Výšku, z níž kapky pouštím, teď budu postupně zvyšovat tak dlouho, až budou mít skvrny zhruba stejný tvar jako ty původní kapky krve.“

Sylvie přihlížela, jak postupně zvedal kapátko, až bylo v úrovni jeho hlavy.

„Teď je to asi tak stejné, Dougu,“ řekla.

Selby přikývl.

„Ale nechápu, co se tím snažíš dokázat. Je přece jisté, že krev pochází ze zranění na její hlavě.“

„Chtěl jsem si tím být jist, to je vše,“ řekl Selby nepřítomně. Když přecházel místnost, uvážlivě vymáčkl posledních několik kapek z kapátka. Pak si poslední kapky bedlivě prohlédl.

V koupelně vylil zbytek krve a vymyl nádobu. Sylvie Martinova, která jej pozorovala, náhle řekla: „Dougu, nenaleť jim na ten nesmysl s pod vrženou závětí. To Carr stopil původní závěť a nastrčil tam padělek.“

„O té závěti neví nic ani jeden právník. Ani Carr, ani Inez Stapletonová.“

„Jak to myslíš?“

„Podle našeho dědického zákona platí, že když se muž ožení poté, co napíše závěť, je taková závěť s ohledem na manželku považována za neplatnou, a když se po napsáni závěti narodí dítě, je závěť neplatná s ohledem na dítě.“

„Takže v tom vlastně není žádný rozdíl, jestli je ta závěť padělaná nebo ne.“

„Ne co se majetku týká.“

„Myslíš, že to právní zástupci obou stran věděli?“

„Měli by. Pojďme.“

Sylvie zůstala zticha. Ani Selby toho víc nenamluvil po celou tu dobu, než dojeli před redakci Clarionu. Pak jí připomněl: „Nezapomeň dát do novin ty dvě věci, Sylvie, o těch dalších penězích a že kopal v sadu.“

Položila mu ruku na rameno. „Neměj obavy. Nezapomenu. A pamatuj si, že ať se stane cokoliv, já sázím na tebe.“

Před domem, kde bydlel, našel Selby Inez Stapletonovou, sedící v zaparkovaném automobilu. Evidentně tam už nějakou dobu čekala.

„Musela jsem tě vidět, Dougu,“ řekla. „Kvůli tomu odhalení v Blesku?“

„Ano. Myslím, že je to ta nejpodlejší a nejohavnější věc, jakou jsem kdy v životě četla. A co víc, je to urážka mých klientů.“

„Budeš s tím něco dělat?“

„Nejsem si jistá tím, jestli můžu, Dougu. Zrovna si čtu zákon o nactiutrhání.“

Když se k němu otočila, bylo ve světle z přístrojové desky jejího auta vidět, že má v obličeji výrazné vrásky od starostí. „Já nevím, Dougu. Povím ti to všechno. Poslala jsem je pryč, abychom se vyhnuli předvolání od Abecedy. Řekla jsem jim, aby jeli nahoru tou horskou zkratkou do zájezdního hostince v Santa Rosalita a ubytovali se tam pod svými vlastními jmény, aby nemohl nikdo tvrdit, že uprchli ve strachu před obviněním ze zločinu. Jenže oni tam nejsou, Dougu. Vůbec tam nejeli.“

„Já tě varoval, co se může stát, Inez,“ připomněl jí Selby.

„To vím.“

„Otto Larkin je hledá. Jestli je dopadne, tak je zatkne a pak mi ten případ hodí do klína. Ty jsi nadělala spoustu řečí o tom, jak bych se mohl znemožnit, jestli se nepřestanu chovat přátelsky ke Carrovi. Jenže víš, co teď říkají lidi?“

„Že je nestíháš kvůli mně?“

„Ano.“

„Dougu, to je mi líto.“

„Už se stalo,“ řekl. „Nemá cenu se nad tím rozčilovat. Věděla jsi, že vezli v autě paní Grolleyovou?“

„Ne. To je pro mě novinka. Tvrdili, že šli rovnou spát a někdo jim ukradl auto.“

„Možná je to pravda.“

„Připadám si jako hrozný mizera.“

„Nemusíš. Jsi právní zástupkyně a konáš svou povinnost pro své klienty. Já jsem taky právní zástupce a konám svou povinnost zase pro klienty své.“

„To má být vyhlášení války?“ zeptala se.

Selby se zašklebil. „Ne, prohlášení nezávislosti.“

Zasmála se tomu rychlým nervózním smíchem, ale vypadalo to, jako by jí uvízl v hrdle. „Jen jsem chtěla, abys to věděl,“ řekla a nastartovala. „Nemohla bych spát s myšlenkou, že máš pocit, že jsem tě podvedla.“

„Nemám,“ ujistil ji. „Vím svoje.“

Usmála se, ale její vrásky to ještě prohloubilo. „Dobrou noc, Dougu. Budu za své klienty i tak bojovat“

„Ale nejdřív si je najdi,“ zasmál se Selby. „Dobrou noc, Inez.“

Stál a díval se, jak se s autem otáčí, pak viděl červenou záři jejich zadních světel mizet v dálce a šel nahoru spát.

Kapitola 16

Sydney Bell Stone si zřídil improvizovanou laboratoř v kanceláři tajemníka soudní budovy. Ofotografoval závěť pani Grolleyové a vyhnul se otázkám, které mu kladli zástupci tisku. Když byl hotový, šel se omluvit do Selbyho kanceláře.

„Obávám se, že jsem se včera chytil do pasti. Když mi ten člověk zavolal, říkal, že je náčelník policie a prý s vámi mluvil. Měl jsem zato, že o našem rozhovoru ví všechno.“

„To je v pořádku. Nedělejte si s tím hlavu. Co si myslíte o té druhé závěti?“

„To zatím nedokážu říct.“

„Jak dlouho bude trvat, než dojdete k definitivnímu závěru?“

„Asi tak týden.“

„Snažte se, aby to bylo co nejdřív.“

„Budu. Prý jste našli kabelku pani Grolleyové.“

„Ano, to je pravda.“

„Bylo v ní plnicí pero?“

„Ano.“

„Mít to pero by mi pomohlo,“ řekl Stone.

„Poznal byste, zda jím byla napsána závěť pani Grolleyové?“

„Myslím, že ano.“

„Nebylo by to až tak samozřejmé,“ upozornil jej Selby. „Lidé, s kterými máme co do činění, jsou dost chytří, aby nato mysleli.“

Odvedl však odborníka do kanceláře šerifa, vytáhl z Brandonova sejfu plnící pero a nechal Stona odebrat vzorek inkoustu a pořídit fotografii špičky s ukázkou toho, jak píše. Byl to den hektického úsilí a malých výsledků. Od sanfranciské policie přišel telegram, že Teel je přesně to, zač se vydává: pravidelný návštěvník dostihových drah, hazardní hráč, peněžní spekulant a podnikavý člověk, který uzavírá nejrůznější výhodné obchody, avšak až dosud je znám jako osoba, která nepřekračuje meze zákona.

Otto Larkin se osobnímu setkání se Selbym vyhýbal, ale měl tu slušnost, že se pokusil o dosti vlažnou omluvu po telefonu. Mluvil s jedním reportérem z Blesku a ten to všechno nafoukl, vysvětloval. Noviny se snažily projevit mu podporu. Co se týkalo dalších důkazů o autě a rukavicích, Larkin měl v úmyslu to šerifovi a okresnímu prokurátorovi sdělit. „Jenže jste mě vykázal z kanceláře dřív, než jsem se k tomu vůbec dostal,“ pokračoval úlisně. „Vzpomínáte, jak jste říkal, že na vás čekají nějací důležití lidé. Myslel jsem, že vám to řeknu později.“

Selby potichu poslouchal. Pak řekl: „Já to opravdu oceňuju, Larkine,“ a zavěsil, přemýšleje o tom, že otevřené nepřátelství je mnohem lepší než pokrytecké přátelství.

Vítr z pouště vanul téměř do dvou hodin odpoledne a pak náhle ustal. Před západem slunce změnil vítr směr a lidé s nadějí upírali pohled na chomáčky pomalu se sunoucích oblaků, které každou hodinou znatelně tmavly.

První známky stmívání zastihly Selbyho na postranní cestě vedoucí kolem severozápadního rohu Grolleyova pozemku. Při vybíráni místa na avokádovém stromě, který by vyhovoval jeho úmyslům, si vypomohl lehkými podpěrami ze zadního prostoru svého automobilu, několika kousky překližky a klubkem tenkého provázku. Než se setmělo natolik, že už se nedalo pracovat, měl hotové sice primitivní, ale docela pohodlné sedátko upevněné k větvím stromu. Když dokončoval poslední úpravy, připojila se k němu Sylvie Martinova a Selby ji tam nechal hlídat, zatímco přemisťoval jejich auta do bezpečné vzdálenosti. Pak se k ní vrátil a přinesl dvě výkonné baterky. Už samo prostředí je nabádalo k mlčení, když pozorovali, jak černé stíny noci halí do tmy všechny předměty na zemi, ponechávajíce pouze siluety větví na pozadí chabého světla ze zatažené oblohy. Mezi okraji mraků zahlédli tu a tam na chvíli hvězdu.

O něco později už nebylo vidět žádné hvězdy. Lehounký vánek čechral listy a staral se tak o doprovod k tichým nočním zvukům. Mračna klesla níž, až se na spodní vrstvě oblaků objevil odraz světel z města Madison City jako nějaký načervenalý nádech. Minuty, zpočátku vyplněné napětím, se protáhly na hodiny nepohodli ve stísněném prostoru. Kolem nich projel kodrcavě automobil, od jehož světel se linuly dlouhé pruhy jasného osvětleni, a pak všechno znovu utichlo.

„Myslíš, že bychom to mohli risknout a zapálit si, Dougu?“ zašeptala Sylvie.

„Beztak to vypadá, že jsme tady zbytečně,“ zabručel a vytáhl z kapsy dýmku. „Byl jsem si jistý, že to… Počkat… Nehýbej se, Sylvie.“

Po zemi pod nimi se mihotavě sunulo slabé světlo a vzápětí zhaslo.

Zaslechli, jak někdo klopýtá po nerovném povrchu, a pak znovu spatřili světlo, tentokrát velmi blízko. Když se předklonili a nahlédli dolů, viděli nejasný obrys mužské postavy, jejíž silueta se rýsovala na pozadí rozptýleného světla vrhaného elektrickou svítilnou, ovázanou nadvakrát složeným kapesníkem.

Paprsek baterky byl nasměrován na zem a pohyboval se v rychlých pátravých polokruzích, až se konečně zastavil v místě, kde Selby nastražil svou past tak, že trochu nakypřil půdu,

I když jen tolik, aby to bylo zřetelné podle změny v jejím odstínu. Muž dole začal téměř okamžitě kopat.

Selby a Sylvie Martinova se báli pohnout, aby muže nevyplašilo nějaké vrznutí jejich improvizované plošiny. Poslouchali zvuky rýče, zakusujícího se do úrodné hlinitopisčité půdy pod stromem, a rychlý chraplavý dech muže pod nimi.

Po chvíli se zastavil, aby si odpočinul. Zaslechli šustěni celofánu z krabičky cigaret. Následovalo škrtnutí sirky, a když se hlavička vzňala, spatřili obličej Terryho B. Losstena, jehož rysy byly ostře patrné ve světle sirky, kterou držel v prstech a chránil přivřenou dlaní.

„Sviť mi baterkou, až tam skočím, Sylvie,“ zašeptal Selby. Lossten se na chvíli zastavil, jako by jeho uši zachytily nezřetelný, slabý šepot. Pak se znovu pustil do kopání. Selby sklouzl z okraje plošiny, chvíli se ještě přidržoval rukama a pak s žuchnutím dopadl na zem.

Oslnivé světlo z baterky mžikem prořízlo tmu nad Selbyho hlavou, dopadlo na překvapeného Losstena a osvítilo jej s ostrou zřetelností.

Drobný mužík instinktivně zvedl zrak a oslepující paprsek jej udeřil přímo do obličeje. Cigareta mu spadla na zem. Než se vzpamatoval natolik, aby vymrštil paži a chránil si oči, řekl Selby: „Myslím, že bychom si měli promluvit, Losstene.“

Otočil se po hlase. Sevřel rukama násadu rýče a zvedl jej jako zbraň, přidržuje ocelovou čepel nastavenou k úderu. „Raději to nezkoušejte,“ varoval ho Selby. Zatímco Lossten nerozhodně stál, ozvala se klidným hlasem Sylvie Martinova. „Odhoďte ten rýč, nebo střelím.“

Účinek se dostavil okamžitě. Lossten odhodil rýč. Jeho ruce vylétly do vzduchu. „O co jde?“ zeptal se.

„Co tady děláte?“ řekl Selby.

„Kopu.“

„Proč?“

„To je moje věc.“

„Obávám se, že vás budu muset vzít do vazby.“

„Proč?“

„Abych vás přiměl odpovídat na otázky.“

Lossten, stále ještě oslepen paprskem světla, v jehož nemilosrdném světle si připadal jako na pranýři, řekl: „Už to mám. Vy jste okresní prokurátor.“

„Správně.“

„Až na to, že na mě nic nemáte. Tohle je majetek mé manželky. Mám právo kopat si tu, jak se mi zachce. Jestli tu na mě budete hartusit, můžu vás odsud vyhodit.“

„To je nápad,“ řekl Selby.

Pak se Lossten zeptal s obavou v hlase: „Kdo je to tam nahoře?“ a ukázal na plošinu na stromě, odkud na něj Sylvie svítila baterkou.

„Ale, nějací lidé,“ odtušil Selby. „Náhodou u sebe nemáte zbraň, co, Losstene?“

„Kdepak. Já u sebe bouchačku nenosím.“

„Nejspíš jste toho názoru, že pero je účinnější než meč.“

„No jistě, jen tak dál. Pusťte se do mě. Jen proto, že jsem byl na čas v chládku pro zfalšování písemnosti, tak si hned kdejakej venkovskej balík myslí, že mi může přišít cokoliv.“

„Otočte se,“ vyzval jej Selby. „Držte ruce nad hlavou. To o té bouchačce si ověřím.“

Lossten ho poslechl vcelku ochotně. Selby si jej opatrně prohlížel, přistoupil k němu a přejel rukama po obrysech mužova oblečení. Když žádnou zbraň nenašel, řekl: „Sedněte si, Losstene. Promluvíme si.“ Pak zavolal na Sylvii: „Hoď mi baterku a tu, co máš, zhasni.“

Sylvie jej poslechla a Selby, který teď držel v ruce velkou pětičlánkovou baterku, Losstenovi přikázal: „Posaďte se támhle, dál od rýče a zády opřený o strom. Tak, to už je lepší. Vy totiž nejste ta ryba, co jsem čekal, že se chytí na háček, který jsem přichystal.“

„Ne?“

„Ne. Čekal jsem někoho jiného.“

„Nu, byla to docela dobrá léčka,“ řekl Lossten. „Ani mě nenapadlo, že by za tím něco mohlo vězet, dokud jsem vás neuslyšel dopadnout na zem. Naletěl jsem proto, že to bylo v novinách na dvou místech.“

„Jestli se přiznáte, že jste tu závěť zfalšoval, vy a já bychom spolu mohli vycházet mnohem lépe,“ navrhl Selby.

„Strčit mi hlavu do oprátky, co?“

„Dříve nebo později vám to budeme moci dokázat.“

„Jen to zkuste.“

„Mám zájem vyřešit vraždu, Losstene, ne plést se do sporů kolem závěti.“

„To říkáte vy.“

„Kde jste byl ve čtvrtek mezi půl dvanáctou dopoledne a jednou hodinou odpoledne?“

„Nevím.“

„Četl jste noviny?“

„Ano.“

„Určitě si uvědomujete, jak důležité je tohle vědět.“

„Možná to je důležité, ale já nevím, kde jsem byl.“

„Jel jste někam autem?“

„Možná ano. Měli jsme je celé čtvrteční odpoledne.“

„Byl někdo s vámi?“

„Na to bych si už nevzpomněl. Teď ne.“

„Kde se s manželkou zdržujete?“

„Poslyšte, Selby,“ řekl Lossten. „Vy jste správnej chlap. Nejste jako ten velkej babral, policejní náčelník. S váma bych spolupracoval docela rád. Jenže zrovna teď proti nám stojí jeden vychytralej advokát, co se snaží obrat nás o to, co nám patří. Jestli se do toho začnete plést, tak nám to nijak neusnadníte.“

„Udělám vám férový návrh, Losstene,“ prohlásil Selby.

„Jaký?“

„Jděte do kanceláře Inez Stapletonové, vaší právní zástupkyně. Zůstaňte tam tak dlouho, dokud pro vás nepošlu, a pak vyhlásíme odročení čehokoliv jiného.“

Lossten si vytáhl z kapsy další cigaretu. Selby si nacpal tabák do dýmky a nahoře na plošince vzplála sirka, když Sylvie Martinova zmírnila své nervové vypětí vítanou cigaretou.

„Proč ta štědrost?“ otázal se Lossten.

„Protože mám spadeno na jiný cíl.“

„Jak víte, že nevezmu roha?“

„Nevím.“

„Je to pro vás velké riziko.“

„Kdepak, Losstene, pro mě ne. Pro vás.“

„Jak to myslíte?“

„Říkám vám v přítomnosti svědků, že vás chci vyslechnout. Dále vám sděluji, že vás můžu odvézt a strčit pod zámek. To udělat nechci. Chci se s vámi čestně dohodnout. Nechci vám klást otázky ohledně vraždy, pokud u toho nebude vaše právní zástupkyně. Když mi dáte slovo, že pojedete do její kanceláře a počkáte tam na mě, spokojím se s tím a nechám vás jít.“

„Se slovem bývalého trestance?“

„Přesně tak. Jestli utečete, Losstene, moc daleko se nedostanete, a už jen za ten útěk si sám uvážete provaz kolem krku.“

„Platí. Mám vyrazit hned?“

„Vyrazte hned.“

„Teď v kanceláři nebude.“

„Můžete jí zavolat a říct jí, aby tam přišla.“

„Jak dlouho tam mám čekat?“

„Do dvou hodin ráno, pokud se vám neozvu dřív.“

„To je dlouhá doba.“

„V base to nebude o nic kratší.“

„Jsme dohodnutí,“ prohlásil Lossten. Vstal, sebral si rýč a rozsvítil baterku. Světlo, procházející přes složený kapesník, bylo tlumené a rozptýlené. Bylo to podivné osvětlení a stromy v něm vypadaly jako nepřirozené černé přízraky, Číhající v ponurých řadách.

„Tak já teda jdu,“ oznámil Lossten.

„Asi byste neměl chuť mi prozradit, jak se vám podařilo získat informace o tom, co se děje v Madison City,“ nadnesl Selby.

„Občas se vmísím mezi lidi. Umím dobře poslouchat“

„Věděl jste o tom, že Grolley byl ženatý a jeho manželka jela do Madison City?“

Lossten se na chvíli zastavil a opřel se o rýč. „Jsem v pořádné bryndě,“ řekl. „Snaží se udělat ze Sadie a ze mě pitomce. Kdysi jsem uměl padělat kdeco, byl jsem fakt dobrej. Ale odkroutil jsem si to v lapáku a měl zase čistej štít. Tak čistej, jakej vám můžou dát, když vás propustěj z lochu. Jenže s tím mým záznamem stačí trocha důkazů a můžou mi přišít třeba vraždu. Takové věci jsem viděl kolikrát. Když jsem si dnes večer přečet noviny, hned mě napadlo, že je tady pár pětek, co beztak patří nám. Tak jsem pro ně přišel. A to je všechno. Tu holku jsem neoddělal a neudělala to ani Sadie. Jenže ten advokát se to na nás chystá hodit, a vy toho na nás máte dost, abyste to na nás narafičil, kdybyste byl křivák. Ale myslím, že jste slušňas. Jsem ochotnej s váma spolupracovat. Ale jediný, co máte, je moje slovo. Tak co, pořád ta nabídka platí, nebo mě šoupnete do chládku?“

„Ta nabídka stále platí.“

Lossten si sebral rýč. „Uvidíme se později,“ prohlásil a vydal se těžkým krokem na odchod mezi stromy.

Selby tam stál a čekal tak dlouho, dokud Losstenovy kroky nedozněly a vytratil se i ten poslední náznak podivné skvrny světla, prodírajícího se z jeho zahalené baterky.

„Co teď budeme dělat?“ zeptala se Sylvie a sklouzla ze stromu.

Selby hleděl zamyšleně na díru, kterou vykopal Lossten. „Uděláme čelem vzad.“

„Tohle nebylo to, co jsi čekal?“

„Ne, ale jsem si jistý, že jsem měl pravdu.“

„Co jsi čekal, že najdeš?“

„Ta díra v chalupě tam nebyla dlouho,“ odvětil Selby.

„Nemyslíš si, že ji vykopal Ezra Grolley?“

„Ne.“

„Proč si to myslíš?“

„Kusy pytloviny v té díře nebyly plesnivé, a to by byly, kdyby se rozložily ve vlhké hlíně. Ten pytel nebyl tmavý, ale hodně vybledlý. Zkrátka a dobře, ta pytlovina nezetlela v hlíně, ale na sluníčku.“

„Ale nebyla navlhlá?“

„Ano, někdo ji navlhčil, než ji napěchoval kolem okrajů díry.“

„A neudělal to Lossten?“

„Ano, myslím, že to udělal, aby měl autentické prostředí pro závěť poté, co tu díru našel. Šel do té chalupy najít místo, kam by závěť nastrčil. Zjistil, že tam někdo kopal, a když objevil díru, tak té situace využil k tomu, aby tam nacpal pytlovinu a dospod narafičil závěť. Já mu na to naletěl, poněvadž jsem chtěl dopadnout člověka, který opravdu vykopal tu díru.“

„Kdo to byl, Dougu, Abeceda?“ zeptala se Sylvie.

Selby zavrtěl hlavou. „Carr by se nedotkl rýče ani za nic.“

„Tak kdo tedy?“

„Otto Larkin v mé kanceláři šátral po cigaretách,“ řekl Selby. „Všiml jsem si, že má na pravé ruce puchýř.“

„Dougu!“ zvolala. „Ty myslíš…“ Přikývl.

„Ach Dougu, kdybychom ho tak mohli chytnout. Nemůžeme se vrátit na strom?“

„Ne. Baterky by nás už beztak prozradily. A kromě toho mám nápad. Něco jsem přehlédl.“

„Ale dejme tomu, že to byl Larkin. Dejme tomu, že Lossten nepůjde do kanceláře Inez Stapletonové. Co když tu Larkin někde čeká a dopadne Losstena?“

„Na to jsem pomyslel až potom, co jsem nechal Losstena odejit, a v tu chvíli jsem si uvědomil, co by to znamenalo. To bych byl vyřízený. Pojď, Sylvie, půjdeme rovnou do kanceláře Inez Stapletonové a ověříme si, jestli tam Lossten čeká.“

Ale kancelář Inez Stapletonové byla ponořená do tmy a ticha. Po Losstenovi tam nebyla ani stopa. Selby vytočil z hotelové haly Inezino číslo do bytu, a když ji měl u telefonu, řekl: „Tady je Doug, Inez. Co se stalo s Losstenem?“

„Už jsem ti to řekla, Dougu. Nevím.“

„Nezatelefonoval ti před chvíli a nepožádal tě, abys přišla do kanceláře?“

„Ne, neozval se mi.“

„Ani paní Losstenová?“

„Ne. Co se stalo, Dougu?“

„Nic,“ řekl Selby. „Jen jsem to chtěl zkontrolovat. Kdyby se ti ozval, dej mi vědět, prosím tě.“

Zavěsila otočil se k Sylvii, v jejímž obličeji se zračilo zděšeni.

„Co se stalo, Dougu? Kde je?“

„Hádal bych, že ho má Otto Larkin,“ řekl Selby.

Náhle vykročil a postavil se k oknu hotelové haly. Pak se k ní znovu otočil. „Nejspíš jsem si měl uvědomit,“ řekl pomalu, „že zákony o důkazech představují závěry, k nimž lidstvo dospělo po staletích zkušeností. Pokud některé důkazy nemohou být podle zákona proti člověku použity, je tomu tak skutečně proto, že léta zkušenosti prokázala, že se jedná o důkazy, na které se nedá spoléhat.“

„Jak to myslíš?“

Jeho smích byl nervózní a zněl trochu omluvně. „Myslím to tak, že jsem se tak horlivě snažil obejít zákony o důkazech, jen abych mohl u soudu předložit dopis, o kterém jsem si nepřestával myslet… Pojď, Sylvie, jedeme. Promluvíme si s naším bankovním úředníkem, Elmerem Stokerem.“

Kapitola 17

Když zazvonil zvonek, Elmer šel otevřít, rozsvítil světlo na verandě a vykoukl ven. Pak otevřel přední dveře, a jakmile je poznal, prohlásil nervózně a s přemrštěnou srdečností: „Á, zdravím vás, pane Selby. Jak se máte, slečno Martinova? Jen račte dál, prosím. Rodiče šli do kina. Už jste s tou vraždou na něco přišli?“

„Myslím, že ano,“ řekl Selby, a než pokračoval, počkal si, až budou usazeni v obývacím pokoji. Pak si Stokera velice rozvážně prohlédl. „Už je vám lépe, než když jsem vás viděl poprvé,“ zkonstatoval.

Elmer Stoker si rozpačitě poposedl a chystal se něco říct, ale pak si to rozmyslel a odvrátil zrak.

„Elmere,“ řekl Selby s pohledem upřeným na mladého muže, „když jste tu vraždu objevil, pořádně to s vámi otřáslo, co?“

„To bych řekl, že ano. Strašně se mi příčilo pomyšlení, že vypadám jako padavka, ale bylo to poprvé, co jsem něco takového viděl. Pro vás je to nejspíš stará vesta, ale mě to úplně vykolejilo. Nemohl jsem v té místnosti zůstat už ani minutu…“

Selby jeho mnohomluvné vysvětlení zarazil. „Elmere, vy jste ji znal, že je to tak?“

Z obličeje mladého muže vyprchala všechna barva. Rty se mu chvěly.

„Raději mi povězte pravdu,“ vyzval jej Selby. Stoker mu pohlédl do očí. „Ano, znal jsem ji.“

„Jak dlouho jste se s ní znal?“

„Seznámil jsem se s ní asi před třemi měsíci, hned potom, co se vrátila do práce. Poté, co se jí narodilo dítě.“

„Vyprávějte mi o tom, Elmere.“

„Moc toho na vyprávění není. Víte, strašně se mi líbila. Takže jsem se do ní… zamiloval.“

„Pokračujte. Povězte nám všechno.“

„Byl jsem tenkrát zasnoubený s jinou dívkou a – no víte, pane Selby, to je vlastně všechno. Potkal jsem Alici a během dvou týdnů jsem byl zamilovaný až po uši.“

„Nebyla starší než vy?“

„Ano, já vím, ale nebyl to velký věkový rozdíl. Byla tak slušná a charakterní, a já… zkrátka jsem se do ní zahleděl, to je vše.“

„A co to děvče, s kterým jste byl zasnoubený?“

„Margaret. Chtěla… víte, pane Selby, raději bych o tom nemluvil. Byl jsem tak trochu pošetilý a ona si vzala do hlavy, že se vezmeme…, no, byl to hrozný zmatek, chápete.“

„Jak jste to nakonec vyřešil?“

„Požádal jsem v bance o přeložení. Věděli, že mi rodiče žijí v Madison City, a měli zato, že chci jít sem. Tak mě sem přeložili. Alice mi oznámila, že se za mě nemůže provdat. Nebyla ani rozvedená, i když se s manželem rozešla. Řekla mi, abych šest měsíců počkal, a pak se uvidí, co k sobě budeme cítit. Myslím, že jí na mně hodně záleželo, ale…, takže tak to bylo.“

„Věděl jste, že má přijet do Madison City?“

„Ne, přísahám, že jsem to nevěděl.“

„Neměli jste se v tom domě setkat?“

„To opravdu ne. Když jsem vešel do té ložnice a uviděl tělo na podlaze a v jakém stavu ten pokoj je, věděl jsem, že tam došlo k vraždě a že musím zatelefonovat šerifovi. Zavolal jsem mu hned a pak se tam vrátil. Nemyslím, že by to bylo z nějaké morbidní zvědavosti, ale nemohl jsem od toho odtrhnout oči. A pak jsem ji poznal.“

„Proč jste nám to tenkrát neřekl?“

„Kdybych měl dalších deset minut, než dorazil zástupce šerifa, tak bych to udělal. Ale zachvátila mě panika. Měl jsem strach. Bál jsem se, že do toho budu zapletený, a bylo mi špatně, byl jsem fyzicky úplně na dně. Nedokázal jsem přemýšlet. Mohl jsem sotva mluvit.“

„Když jste se s ní seznámil, pracoval jste tehdy v bance v Oaklandu?“

„Ano, pane.“

„Kdo byla ta dívka, s kterou jste byl zasnoubený?“

„Nemohli bychom ji z toho prostě vynechat, pane Selby? Strašně nerad bych ji do toho zatahoval…“

„Ne. Už jste toho zatajil až moc. Kdo to je?“

„Margaret Edwardsová.“

„Bydlí v Oaklandu?“

„Ne, v San Franciscu.“

„Dopisujete si s ní?“

„Ano, ovšem.“

„Viděl jste ji v poslední době?“

„Ne.“

„Kde je teď?“

„V San Franciscu, Hillcrest Apartments.“

„A psal jste Alici Grolleyové?“

„Jednou nebo dvakrát, ano. Jen stručné vzkazy. Nebylo v nich nic osobního. Měl jsem pocit, že jí to tak vyhovuje. Já… nevěděl jsem, co mám dělat, pane Selby.“

Rty mladého muže se třásly.

Selby náhle odstrčil židli a vstal. „Chci si od vás zatelefonovat,“ řekl. Vytočil číslo šerifa Brandona, a když se mu Brandon ozval, řekl: „Rexi, myslím, že se v tom případu vraždy blížíme k závěru. Chci, abyste to Grolleyovo dítě schovali někde, kde na ně nikdo neuvidí. Dejte ji na nějaké bezpečné místo mimo dům. Nemáte pokoj nad garáží? Tak řekni paní Brandonové, ať ji tam odnese, zamkne dveře a postará se, aby to dítě bylo zticha. Ať v tom pokoji nerozsvěcí světla. Nikdo nesmí vědět, že tam je. Vůbec nikdo.“

Brandonovi chvíli trvalo, než si tu situaci srovnal v hlavě. Pak řekl: „No dobrá, Dougu. Udělám to hned.“

„Budu tam asi za deset minut,“ dodal Selby. „Někam tu malou ukliďte a pak se nehni z místa, dokud tam nedorazím.“

Když Brandon zavěsil, Selby vytočil číslo do bytu A. B. Carra. Carr zvedl sluchátko téměř okamžitě.

„U telefonu Selby, Carre,“ řekl okresní prokurátor, usekávaje slova, jako by byl rozčilením celý pryč. „Někdo se pokusil zavraždit Grolleyovo dítě… Ne, podrobnosti neznám. Dítě se potácí mezi životem a smrti. Šerif Brandon útočníka vyrušil… Tohle vyvolá u veřejnosti pořádný rozruch. Zjišťuju narychlo nějaká fakta. Žádám vás, abyste mi zjistil, kde je Teel – nebo kde byl před dvaceti minutami – a dal mi vědět. Můžete mi zavolat k Brandonům.“

„Nemusím vám volat,“ namítl Carr. „Teel je tady a byl tady už před hodinou.“

„Kde je vaše další klientka, paní Hunterová?“

„Co ta s tím má společného?“

„Ptám se čistě pro kontrolu, to je vše.“

„Budu to muset zjistit a dám vám vědět,“ řekl Carr po krátké odmlce.

„Udělejte to, prosím vás,“ řekl Selby.

„Ale proč by chtěl někdo zavraždit to dítě?“

„Proč chtěl někdo zavraždit jeho matku?“

„Ale zabití toho dítěte nepřinese nikomu prospěch,“ namítl Carr. „I kdyby tu malou zabili, její majetek by už nepatřil do Grolleyová vlastnictví.“

„Dejme tomu, že matka neměla žádné dědice?“

„V tom případě byste si měli posvítit na Losstenovy. A paní Grolleyová přece zanechala závěť, jak víte.“

„Losstenovy se snažím prověřit.“

„Dejte na mou radu a prověřte je důkladně,“ nabádal jej Carr.

„Prověřím,“ odpověděl Selby a zavěsil.

Pak se vrátil do obývacího pokoje. „Chci, abyste tu zůstal,“ řekl Stokerovi. „Ještě vám zavolám. Nechoďte spát. Počkejte na můj telefonát.“

Dal pokyn Sylvii Martinové. „Pojďme, Sylvie.“

Noc začínala být dusná. Zdálo se, že mračna se usadila přímo nad městem, visela tam namačkána k horám a způsobovala, že vzduch byl nejen hustý, ale i vlhký, což skýtalo požehnanou úlevu.

Selby jel rychle k šerifovu domu, prudce stočil auto na příjezdovou cestu, sešlápl brzdy a prořítil se dveřmi snad ještě dřív, než auto úplně zastavilo. Brandon na něj čekal u dveří verandy, obrostlé vinnou révou.

„Co tě to popadlo, Dougu?“

„Rychle, Rexi, musíme rozsvítit světla. Kde jsou vypínače? Chci, aby byl celý barák zalitý světlem. Odklidila pani Brandonová tu malou?“

Šerif pokynul směrem ke čtvercové budově garáže, nad kterou předchozí majitel postavil pokoj pro služebnictvo. „Je támhle nahoře,“ řekl. „Ale nadělala kolem toho děsnej kravál, synu. Říkala, že jestli neumíme vyřešit případ bez toho, aby bylo nutný tahat malý děti z teplý postele a rušit jejich zdravej spánek, tak se máme poučit z toho, jak to dělá Otto Larkin. Ale vysvětlil jsem jí, že je to jen taková finta, abychom zabránili Teelovi stát se poručníkem, a to ji uklidnilo.“

„Už se tak trochu vyznáš v diplomacii, co?“ zasmál se tomu Selby.

„Kdepak,“ popřel to Brandon vehementně. „Jsem zkrátka ženáč. Po dvaceti třiceti letech se to na člověku projeví.“

Obešli dům a rozsvítili světla. Sylvie Martinova přecházela rychlými kroky po spodním patře. Brandon a okresní prokurátor vyšli po schodech do horního podlaží. „Máš čas mi říct, o co vůbec běží?“ zeptal se Brandon, když zase scházeli dolů.

„Nastražil jsem past,“ řekl Selby. „Chytil se do ní Lossten. Pustil jsem ho na svobodu, když mi slíbil, že se se mnou sejde v kanceláři Inez Stapletonové, ale obávám se, že ho sebral Larkin ještě dřív, než se tam dostal. Umíš si představit, co by to znamenalo.“

Brandon se to chystal okomentovat, ale nakonec se ovládl a nabral dvakrát zhluboka dech. Pak řekl tiše: „Proč jsi to udělal, synu?“

„Co?“

„Pustil jej, když už jsi ho jednou měl.“

„Poněvadž jsem myslel, že půjde do kanceláře Inez Stapletonové.“

„Bylo to riskantní.“

„Bylo,“ připustil Selby, „a prohrál jsem. Rád bych sem dostal ještě pár dalších aut, Rexi. Brnkni do kanceláře a řekni Bobovi Terrymu, ať sem nažene pár pomocníků. Chci, aby se kolem baráku motala spousta lidí, aby tu bylo rušno. Nechej rolety vytažené a choď kolem oken tam a zase zpátky. Pořád přecházej z jedné místnosti do druhé a mluv.“

„Ještě něco?“ zeptal se Brandon.

„Ne. To už stačí.“

„Snad bys mi mohl říct, jakou past chceš nastražit tentokrát.“

„Nejspíš na to nebudu mít čas, Rexi, ale v kostce jde o tohle. Na ostatní už přijdeš sám. Teel měl to své alibi tak pohotově po ruce, že to nemohla být náhoda. Pečlivě mu je vymyslel někdo jiný, kdo moc dobře věděl, co dělá. Ten někdo jiný byl Starý Abeceda. Ze všech alibi, co jich na světě je, má Teel jedno z nejlepších.“

„Máš na mysli, že to udělal schválně?“ otázal se šerif.

„Já myslím, že to tak muselo být, a z toho plyne jen jedna věc. Věděl přesně, na kdy to alibi bude potřebovat, jinými slovy, pro jaké časové rozmezí. A je tu ještě jedna věc. Vzpomínáš si, že paní Grolleyová na tom ranči v Glencannonu nezanechala žádné otisky prstů, ale její rukavice se našly v přihrádce Losstenová automobilu. Losstenovo auto bylo identifikováno jako to, které vytlačilo ze svahu automobil pani Hunterové. Jenže tu něco nehraje, Rexi. Margaret Fayeová nám v lavici svědků vyprávěla jednu z nejdramatičtějších a nejdojemnějších historek, jaké jsem kdy slyšel – pamatuješ si její svědectví při koronerově výslechu – ale nezměnila přitom ani jednou výraz v obličeji, nehnula brvou. Není to typ ženské, o které by se dalo říct, že je nápaditá. Je praktická, sobecká a vyrovnaná. Promiň, Rexi, ale vteřiny jsou až příliš vzácné. Na další vysvětlování už nemám čas. Zařiď, aby sem ti chlapi rychle přijeli. Ať jsou pořád v pohybu, jak jsem říkal, a pokračujte v tom tak dlouho, dokud se vám neozvu. Strašně nerad po tobě chci, abys to hrál naslepo, Rexi, ale…“

„Safra, synu, na to zapomeň,“ odbyl to Brandon, zvedl telefon a zavolal do své kanceláře. Selby vystřelil ze zadních dveří a zmizel ve tmě.

Kapitola 18

Když Selby čekal přikrčený ve tmě asi patnáct metrů od zadní stěny garáže za domem šerifa Brandona, začaly padat první lehounké kapky deště. Zpočátku to bylo jen o málo víc než pouhý mlžný opar, který člověk ucítil teprve ve chvíli, když mu jej dech větru přivál na pokožku. Kapky se však postupně zvětšovaly, až bylo nakonec slyšet, jak propadávají mezi listy a dopadají s pleskáním na tašky garážové střechy.

Dům byl velký, rozlehlý a staromódni a z každého okna se linul proud světla. Za ozářenými okny přecházely postavy, zabrané do tajemných rozhovorů, a dodávaly místu vzhled pochmurné půlnoční aktivity.

Selby cítil, jak mu vlhkost prosakuje oděvem. Když se podíval na světélkující ciferník svých náramkových hodinek, zmocnila se ho podivná nevolnost, jako by něco, co se podle zákonů logiky muselo stát, odmítalo přijít. Bylo to, jako by jindy spolehlivá kalkulačka zničehonic tvrdošíjně dodávala sérii špatných odpovědí na jednoduché sčítací zadání.

Potom, když už začal podléhat pochybnostem, zaslechl ze tmy zašustění. O chvíli později se mihla jakási rozmazaná tmavá postava mezi ním a osvětleným prostorem, kam na zadní dvůr dopadalo světlo, linoucí se z jednoho okna.

Postava vešla kradmo do temného pruhu v osvětleném prostoru mezi dvěma sousedními okny a blížila se rychle k domu, vyhýbajíc se světlu.

Selby vyklouzl z úkrytu a po špičkách se potichu přikradl za postavu, zahalenou v plášti s límcem vyhrnutým kolem krku.

Selby vykročil ze tmy. „Možná bych vám mohl říct to, co chcete vědět, paní Hunterová.“

Tlumeně vykřikla a chvíli to vypadalo, že se chystá rychle prchnout, ale pak z ní všechen vzdor vyprchal a propukla v hysterický pláč. „Řekněte mi to, řekněte,“ vzlykala.

„O vašem dítěti?“

„Ano, ano. Co je s ní?“

„Provedla jste něco moc nebezpečného, paní Hunterová, moc odvážnou věc. Vy jste…“

„Ale co je s mým děťátkem? Na tom teď nezáleží, co jsem provedla. Už to déle nevydržím. Prožívala jsem hotové peklo. Kde je moje holčička? Povězte mi, je v bezpečí?“

„Ano. Chtěla byste ji vidět?“

„Ach ano! Ano, prosím vás!“

Selby ji uchopil za paži. „Půjdeme dovnitř,“ řekl.

Šerif Brandon na ně překvapeně hleděl, když tam stáli ve dveřích a mhouřili oči před světlem v pokoji, paní Hunterová s obličejem strhaným a napjatým, Selby vážný a triumfálně držící paní Hunterovou za rozechvělou paži.

„Předpokládám, že teď už nám to povíte,“ prohlásil.

„Řeknu vám cokoliv…, všechno, ale musím vidět své dítě!“

„To víte, že ji uvidíte, pani Hunterová, za pár minut, ale bude lépe, když nám nejdřív povíte pár věcí.“

Slova se z ní valila jako povodeň. „Jsem ze San Francisca. Pani Grolleyová si mě najala na hlídáni své holčičky. Naše dětí byly zhruba stejně staré. Tím to měla levnější, poněvadž já jsem potřebovala nějakou práci, kterou bych mohla dělat, a být přitom se svým dítětem. Když s Teelem naplánovali ten výlet do Madison City, řekli mi, že mám jet s nimi, ale já jinak nedala, než že musím vzít svoje dítě s sebou. Bože můj, to ode mě bylo bláznovství! Kdy ji můžu vidět?“

„Povězte nám toho ještě trochu víc,“ pobídl ji Selby jemně.

„A tak jsme vyrazili do Madison City. Pan Teel rozhodl, že od sanfranciské dálnice to vezmeme zkratkou. Nebylo tam uvedené, že je to hodně špatná horská silnice. Jela jsem v autě s paní Grolleyovou. Její dítě bylo vzadu. Mé dítě cestovalo s Teelem vzadu v jeho autě.“

„Proč jste neměla své dítě v autě u sebe?“ zeptal se Selby.

„Odpoledne jsem jela s panem Teelem a mé dítě bylo se mnou. Když se pak setmělo, pani Grolleyová se tak trochu bála jet sama, tak jsem jela s ní. Mé dítě spalo, proto jsem je nechala ve voze s Teelem.“

„Pokračujte,“ vyzval ji Selby. „Co se stalo?“

„Sjížděli jsme z toho horského svahu. Byla to špatná cesta a paní Grolleyová to na horských cestách moc dobře neuměla. Navíc nechtěla zhasnout světla uvnitř v autě.“

„Teel jel za vámi?“

„Ano. Zničehonic se vzadu za námi objevilo auto a jelo velice rychle. Řídila je nějaká žena…“

„Margaret Fayová?“ přerušil ji Selby.

„Ano. Jak to víte?“

„Na tom nesejde. Povězte nám, co se stalo.“

„No, víte, ještě nikdy jsem neviděla žádnou ženskou tak vzteklou. Všimla jsem si, že měla obličej úplně bílý a zkroucený zlostí. V zatáčce vjela rychle vedle nás a křičela na nás jakési nadávky. Nejdřív jsem si myslela, že mluví se mnou. Pak jsem se otočila k paní Grolleyové a chtěla jsem jí říct, že ta ženská musí být blázen, ale jakmile jsem uviděla paní Grolleyové do obličeje, věděla jsem, že je tomu jinak.“

„A potom?“ vyptával se Selby.

„Ocitli jsme se v hodně prudké zatáčce. Paní Grolleyová byla tak rozrušená, že auto stěží ovládala, a pak jsem ucítila náraz do levého blatníku. Ta ženská do nás vrazila kousek od předního kola. Udělala to schválně. A co bylo dál, už víte. Paní Grolleyová ztratila nad vozem vládu. Mě to vyhodilo z auta ven. Ji ne.“

„A potom?“

„Upadla jsem do bezvědomí. Dál si vybavuju až to, že jsem byla v Teelově autě, on ujížděl k Madison City, a když viděl, že jsem při vědomí, začal na mě mluvit. Říkal, že došlo ke strašné nehodě, pří níž byla paní Grolleyová a její dítě usmrceni, že on byl dost blízko na to, aby všechno viděl, takže šlápl na plyn a to druhé auto dojel. Ta žena prý na paní Grolleyovou žárlila a schválně do ni vrazila, aby sjela z cesty.“

„A pak vám navrhl, že když budete zticha a necháte jej, aby ty děti na čas zaměnil, tak se postará o to, aby se vám to vyplatilo?“

„Tenkrát ještě ne. Přišel s tím až později, když jsme dojeli do města a on zastavil, aby si zatelefonoval.“

„Telefonoval Carrovi, svému právnímu poradci?“

„Nevím, komu. Vím jen, že komusi volal. Mluvil s ním po telefonu dost dlouho. Pak se vrátil a řekl mi, co mám dělat.“

„Co to bylo?“

„Měla jsem jet do San Francisca a sundat poznávací značku z mého auta, aby ji mohl dát na auto paní Grolleyové. A mé dítě mělo být zaměněno za dítě paní Grolleyové. Samozřejmě jsem nechtěla, ale on pořád zdůrazňoval, jak moc to pro mě bude znamenat a jak by mé dítě mohlo mít všechno, co bude potřebovat.“

„Věděla jste něco o Grolleyově sestře?“

„Teel mi něco pověděl. Říkal, že ji do toho bude muset zatáhnout, aby musela zaujmout obranné postavení. Přesně tak to formuloval. Říkal něco o tom, že si půjčíme jejich auto, abychom tu scénu vylepšili.“

„Jak to, že věděl všechno o ní a o tom, kde najde její auto?“

„Nechal ji deset dní sledovat jednou detektivní kanceláři,“ vysvětlovala paní Hunterová. „Jeden muž jel za nimi celou cestu z Louisiany. To jsem zjistila až později.“

„A kdy jste přišla na to, že Margaret Fayová je ta, která řídila to druhé auto?“

„Těsně před výslechem. Řekli mi, abych nedávala najevo, že jsem ji poznala. Tou dobou jsem v tom vězela tak hluboko, že už jsem to musela dohrát až do konce.“

„Den po nehodě jste jela do San Francisca?“

„Ano. Poslali mě tam pro poznávací značku.“

„A Carr přikázal Margaret Fayové, co má říkat?“

„Nejspíš ano. Nevím.“

„Potom převezli tělo paní Grolleyové do té chaty?“

„Ano. Myslím, že na to použili auto paní Losstenové. Chtěli ji do toho zatáhnout.“

„Setkala jste se někdy s panem Carrem?“

„Ano. Jela jsem s ním do domu pana Grolleyho ráno po té nehodě.“

„Šel dovnitř?“

„Ano.“

„A vy?“

„Já ne.“

„Mluvila jste s panem Carrem o tom, co máte dělat?“

„S ním ne. Pan Teel mi řekl, že s ním nemám mluvit o tom, co se děje, jen tam s ním jet. Myslela jsem, že kdyby někdo viděl pana Carra, jak jde do toho domu, měla jsem vypadat jako paní Grolleyová, ale nikdo mi to přesně neřekl.“

„Takže na tom autobusovém nádraží jste se pak zdržela jen tak dlouho, abyste tam nechala své dítě?“

„Správně. Potom mě odvezli do domu v Glencannon a pan Teel měl pro mě nějaké nové šaty. Svlékla jsem své oblečení a dala ho panu Teelovi, on šel do ložnice a navlékl je na mrtvé tělo paní Grolleyové. Byla tam ještě nějaká žena. Nevím, kdo to byl. Myslím, že to byla Margaret Fayová, ale odpřisáhnout bych to nemohla. Domnívám se, že ji pan Teel v tom kopci dojel a řekl ji, že bude usvědčena z vraždy, jestli s ním nebude spolupracovat…“

„Tomu nerozumím,“ ozval se Brandon.

Selby se k němu rychle otočil. „Hned to pochopíš,“ slíbil. „Ještě jednu věc, paní Hunterová. Byla jste to vy, kdo mi zatelefonoval a předstíral, že je paní Grolleyová?“

Utrápeně přikývla.

Zvonek na dveřích se rozdrnčel. Brandon pohlédl tázavě na Selbyho.

„Jistě,“ řekl okresní prokurátor. „Pojďme se podívat, kdopak to je. Už jsi někoho poslal pro pani Brandonovou, aby přinesla dítě?“

„Ano.“

Brandon otevřel dveře. Na prahu stál Carr. Venku teď pršelo; bylo to jemné, vytrvalé mrholení a na krempě advokátova klobouku stála voda. Jeho plášť do deště se zaleskl, když na něj dopadlo světlo.

Carrova osobnost byla dominantní jako vždycky a jeho úsměv měl takřka magnetickou sílu. Byl tu proto, aby čelil zdrcující porážce a pokusil se zachránit, co se dá, pouhou duchapřítomností své vychytralé mysli, ale ve svém vystupování si udržel obvyklý klid a vyrovnanost. Nehrbil se ani nevzdoroval, jen tam stál a jeho postava se rýsovala na pozadí pleskajícího deště, stékajícího po střeše verandy.

„Dobrý večer,“ pozdravil, „nebo spíš dobré ráno. Přišel jsem jen na chvíli, abych se podíval… Á, tady jste, má drahá!“

„Musela jsem přijít,“ řekla pani Hunterová prostě.

„Ano,“ řekl Carr, „neměl jsem vám to říkat. Hned mě napadlo, že sem určitě půjdete, když jsem nad tím začal přemýšlet.“ Očima, ostrýma jako břitva, si prohlédl Selbyho obličej, pak se zadíval na Brandona a stočil pohled zpátky k pani Hunterové. „Co jste jim řekla?“ zeptal se.

„Pravdu,“ odvětila.

„Měl jste to docela chytře vymyšleno, Carre. Rychlá práce. Kdyby paní Grolleyová a její dítě Ezru Grolleyho přežili, přišli by si na docela slušné jmění. Kdyby zemřeli dřív než on, připadl by majetek jeho sestře.“

„Velmi zajímavé,“ řekl Carr s úsměvem. „Patrně víte, že nemohu připustit, že bych měl nejmenší ponětí, o čem to mluvíte.“

„A tak jste se rozhodl všechny přesvědčit o tom, že paní Grolleyová zemřela až po manželovi,“ pokračoval Selby „Vypůjčil jste si Losstenův automobil, předně abyste je do toho případu zatáhl, a také proto, abyste odvezl tělo do chaty v Glencannonu, odstranil je z dohledu, nezbudete mít připravenu scénu. Ezra Grolley umíral, takže jste věděl, že nebudete muset čekat dlouho.“

„Milý mladý muži,“ opáčil Carr. „Jsem si vcelku jist, že ať už byla pani Hunterová jakkoliv ochotná ucházet se o vaši úřední přízeň, nic takového vám neřekla. Čerpáte ze své bujné fantazie. A i kdyby vám něco tohoto druhu přece jen řekla, je teď nervózní a zmatená. Po duševní stránce není v odpovědném stavu. Není-liž pravda, má drahá?“

Zavrtěla hlavou. „Já už v tom nejedu, pane Carre. Nemůžu. Moje dcera nebude mít peníze, ale bude mít něco jiného. Čistý štít. Do toho všeho mě dostal Teel a postrkoval mě pořád dál, ale už jsem si to promyslela. Dál nejdu.“

Carr zamlaskal jazykem o patro úst. „Měla byste vyhledat lékaře. Musíte být ve velmi vážném stavu.“

„Obávám, se, Carre, že tentokrát jste do toho zabředl tak, že už se z toho ne vy kroutíte. Máme až příliš mnoho usvědčujícího materiálu.“

Carr nadzvedl jemně klenutá obočí. „Já že jsem do něčeho zabředl? Božínku, Selby, neříkejte mi, že je tahle hysterie nakažlivá. Vždycky jsem měl vysoké mínění o vaši inteligenci, tak si to teď nepokazte. Nevím, co vám ta ženská navykládala, ale když si sečtu dvě a dvě dohromady, zdá se mi, že pan Teel, můj klient, možná zašel při svém nevinném podvůdku trochu příliš daleko. Ale i tak se zapotíte, až budete hledat nějaký konkrétní zločin, z něhož byste ho usvědčili. Co se mě samotného týče – ale no tak, buďte rozumný. Bez ohledu na to, co můj klient udělal či neudělal, vás ujišťuji, že jsem o tom nevěděl absolutně vůbec nic. Věřím tomu, že se vám tato žena upřímně dozná k tomu, že se mnou neměla vůbec co do činění kromě toho, že si mě najala, abych podal žalobu proti pani Losstenové.“

„Ve čtvrtek ráno jsem s vámi jela do domu pana Grolleyho,“ zaprotestovala pani Hunterová.

„A byl to rozkošný výlet,“ souhlasil Carr s úsměvem.

„Bylo to až později, když jste si převlékla šaty a dala ty své Teelovi, který je navlékl na tělo pani Grolleyové?“ zeptal se Selby kategoricky.

„To že udělal?“ otázal se Carr, jako by to pro něj byla zcela nová informace, která v něm vzbudila zvědavost a zájem, ale v jeho mysli to nevyvolalo žádné obavy.

„Přece víte, že jste řekl Teelovi, co mě má přimět udělat,“ vybuchla paní Hunterová.

Carr zavrtěl smutně hlavou. „Taková pošetilá představa! Pan Teel vám poví, že se naprosto mýlíte.“

„A taky jste mu řekl, ať mi poradí, že mám paní Losstenovou žalovat.“

„Má milá mladá ženo,“ ohradil se Carr a v jeho hlase zazněl tón zděšené nevěřícnosti. „Chcete snad říct, že máte pocit, jako bych vás naváděl k podání falešné žaloby? Já žasnu.“ Vrtěl smutně hlavou. „Obávám se, že je to ještě horší, než jsem si myslel. Právě jsem se vám chystal sdělit, pane Selby, že hodlám upustit od zastupování Teela. Avšak nyní, když bylo do této záležitosti vtaženo moje jméno, musím pana Teela ospravedlnit, abych sám sebe očistil od křivdy.

Mohu vás ujistit, že Teel možná podlehl popudu, jímž byla jeho impulzivní štědrost a přirozená láska k pěknému dítěti, ale neprovinil se žádným trestným činem. Absolutně žádným, pane prokurátore. Pročtěte si trestní zákoník a uvidíte, že mám pravdu.“

„Na to se podíváme,“ řekl Selby pochmurně.

„Musíte uznat, že pokud se ty okolnosti obratně předloží, sympatie poroty budou na straně toho muže a této mladé matky.“

„To je na tom právě nebezpečné,“ připustil Selby.

Carr se cynicky usmál. „A mohu vás ujistit, že Teelův případ bude obratně předložen. S tím můžete počítat, Selby.“

„To by tedy měl být, protože já teď obviním Margaret Edwardsovou, která se představila jako Margaret Fayová, stopující číšnice, z vraždy prvního stupně. A Teela budu stíhat za to, že mařil stíhání těžkého zločinu. Paní Hunterové poskytnu imunitu, aby mohla svědčit proti svým spoluviníkům.“

Carr pokrčil rameny. „Možná usvědčíte slečnu Fayovou ze zabití v důsledku trestné nedbalosti při řízení jejího auta,“ prohlásil. „Teela možná usvědčíte z maření vyšetřováni při stíháni těžkého zločinu. Avšak že bych si tím byl jist, to nemůžu říct. Porotci jsou tak nepředvídatelní a vrtošiví. Ale nikdy se vám nepodaří usvědčit je z vraždy prvního stupně.“

„Možná se o to ani nebudu snažit,“ řekl Selby. „Možná budu usilovat jen o druhý stupeň nebo první stupeň bez trestu smrti.“

Carr se tvářil zamyšleně. „Mí klienti by vám mohli nabídnout doznání viny, když se nebudete pokoušet usvědčit je ze zločinů, které nespáchali.“

„Vy byste je nechal doznat vinu, abyste zachránil svou kůži?“ otázal se Selby.

Carr znovu zamlaskal jazykem o patro úst „Vy jste tak náchylný k dělání ukvapených závěrů, pane prokurátore.“

„Jednoho krásného dne si ty své prsty spálíte a pořádně,“ vyhrkl Rex Brandon.

Carr si vytáhl z kapsy doutník, pečlivě uštípl jeho konec, škrtl sirkou a přidržel ji ke špičce doutníku. Pak se díval, jak sirka hoří, ale těsně než dohořela k jeho prstům, rázně ji sfoukl a odhodil zuhelnatělé dřívko do popelníku.

Když to udělal, významně se na šerifa Brandona podíval a rozesmál se.

Kapitola 19

Vytrvale pršelo jemným, promokavým deštěm, který se téměř okamžitě vsakoval do vyprahlé půdy. Z jihovýchodu foukal osvěžující vítr.

Selby a Sylvie Martinova jeli k městské věznici. Stěrače na předním skle Selbyho auta se s monotónním cvakáním přesunovaly sem a tam a čistily na skle polokruhovou výseč.

„Jak jsi to věděl, Dougu?“ zeptala se Sylvie Martinova a bylo znát, že ji stojí značné úsilí neříci to hlasem, z kterého by byl patrný triumf.

Zasmál se. „Já to nevěděl! Jen jsem je podezříval! Fakt, že měl Teel tak pohotové alibi, že pani Grolleyová nezanechala žádné otisky prstů, byla to celá řada věcí, které se mi nezdály. Margaret Fayová nám vyprávěla dojemný, dramatický příběh o tom, co se stalo a jak se to stalo. Člověk úplně viděl, jak se mu to odvíjí před očima. Byl to příběh, při němž všichni v místnosti zadržovali dech. Až na to, že není ten typ, který obvykle vypráví příběhy tímto způsobem. Řekla by: ‚Jeli jsme v tom autě a paní Grolleyová přestala vůz ovládat. Vymrštilo mě to ven a auto se muselo skutálet až dospod kaňonu i s dítětem.‘

Takový příběh by samozřejmě nebyl tak přesvědčivý. Proto jí Carr sepsal, co má říkat, aby to znělo přesvědčivě. Ale zapomněli jí nasadit do obličeje patřičný výraz. Žena dostatečně vnímavá na to, aby viděla a zapamatovala si všechny dramatické podrobnosti, by je také dramaticky vyprávěla.“

„Ale jestli jí Carr řekl přesně, co má říkat, připravil ji a…“

„To právě neudělal,“ namítl Selby. „Kdyby ji Carr viděl při generálce, tak by to všechno napravil. Jenže ten se držel v povzdálí. Sepsal tu historku a dal ji Teelovi. To Teel ji s ní nazkoušel. Carr byl moc chytrý na to, aby těm ženským důvěřoval. Kontakt s nimi zajišťoval jenom Teel.“

„Jaké jsi měl další stopy?“ zeptala se.

„Spoustu věcí, hlavně ty kapky krve. Všimla sis, jaký tvar měly ty stříkance?“

„Ano, to jsi mi ukázal.“

„Ukázal jsem ti, že dopadly na zem asi tak z výšky něčí hlavy. Padaly v pravidelných intervalech, ale byly rozmístěné rovnoměrně. Kdyby byly od paní Grolleyové a kdyby se bránila a zápasila, takhle by nevypadaly. Když kape krev z člověka, který se pohybuje, třeba i pomalou chůzi, tahle tekutina je natolik hustá, že je kapka při pádu strhávána hybnou silou dopředu, rozdělí se a vytvoří se druhá kapka ve směru pohybu.

Mé pokusy to prokázaly, ale ještě jsem si to zkontroloval. V Grossově knize o metodách kriminálního vyšetřování je na tohle téma obšírné pojednání s grafickým znázorněním toho, jak se kapky krve za příslušných okolností chovají. A ještě další věc. Vzpomeň si, že když jsme našli zavazadlo paní Grolleyové na autobusovém nádraží vedle dítěte, objevili jsme strojem psané instrukce ohledně krmení toho děvčátka a další péče o ni. Žádná matka by je tam neměla tak příhodně uloženy, pokud by přímo nepočítala s možností, že se dítě dostane do rukou cizích lidí. Možná by měla nějaké poznámky nebo rozpis krmeni od lékaře, ale úplný soupis instrukci napsaný na stroji… Ba ne, všechno ukazovalo na jednu a stejnou věc, jakmile jsem začal mít podezření, o kterou věc se jedná.

To podezření jsem pojal tenkrát, když jsem si zajel do San Francisca, ačkoliv jsem ještě netušil, co přesně se stalo, ale zvažoval jsem možnosti, i když má podezření teprve dozrávala a postupně nabírala konečný tvar. Ale nechal jsem sejmout otisky prstů z hraček v bytě paní Grolleyové. Carr to pochopitelně předvídal. Postaral se, aby tam byly hračky dítěte paní Hunterové.

Když jsem si to později znovu probíral, uvědomil jsem si, že ty hračky tam byly vystavené až moc nápadně. Matka by většinu těch hraček vzala s sebou. Potom jsem si vzpomněl, že ta svědkyně, co viděla ženu, která zanechala dítě na autobusovém nádraží, paní Purdyová, cestující do Albuquerque, tvrdila, že to byla blondýnka, oblečená ve světle hnědém kostýmku. Pani Grolleyová byla brunetka, ale jelikož popis toho oblečení přesně odpovídal, zpočátku jsem si význam té nesrovnalosti neuvědomil.

V San Franciscu jsem našel dopis, který paní Grolleyová napsala nějaké ženě. Zmiňovala se v něm o tom, že pojede do Madison City a že se samozřejmě bude vidět s ‚E‘. Pochopitelně jsem předpokládal, že tím myslí Ezru a že to psala pani Losstenové, hlavně proto, že se zmiňovala o věkovém rozdílu a o tom, že dopisy od E. jsou nabubřelé a povšechné. To jen dokazuje, jak snadno se člověk ocitne v pasti, když začne vyšetřovat důkazy pod vlivem předběžného úsudku. Už to, jak v dopise uváděla, že tam musí jet v jiné záležitosti nesouvisející s osobou, označovanou jako E., mě mělo upozornit na to, že jsem na špatné stopě, ale neupozornilo. Jímá mě hrůza, když pomyslím, jak by to dopadlo, kdybych se té teorie držel a pracoval na ni dál, předstoupil před soud a pokusil se usvědčit pani Losstenovou z vraždy. Kdybych ten dopis mohl zařadit mezi důkazní materiály, byl by to pro porotu takřka nezvratný důkaz a byla by odsouzena nevinná žena.“

Dojeli k městské věznici a vyšli nahoru po betonovém chodníčku se skloněnými hlavami, chráníce se před deštěm, který přerostl v prudký liják.

Selby stiskl noční zvonek a klíčník je vpustil dál. Otto Larkin právě telefonoval. V jeho obličeji se objevil samolibý úsměv. „Á, dobrý večer, Selby,“ pozdravil a řekl do telefonu: „Počkejte okamžik.“ Pak zakryl sluchátko dlaní. „Dnes večer vám to ujelo, co?“ podotkl a ze škodolibého triumfu v jeho hlase bylo patrné, že ani nepovažuje za nutné ponechávat si masku oficiální přetvářky.

Sylvie Martinova neodolala a vyvedla ho z omylu. „Jestli se tak hloupě usmíváte proto, že zrovna telefonujete do Blesku, jak jste vy sám chytrý a jak si Doug Selby nechal vyklouznout vězně mezi prsty, tak rovnou zavěste a zapomeňte na to.“ Zlomyslně na něj pohlédla. „Přišli jsme vám totiž říct, že vražda paní Grolleyové je vyřešená.“

Náčelník si prohlížel klidnou sebedůvěru v jejích očích a vystupování a jeho samolibý výraz se začal vytrácet. Téměř mechanicky odtáhl sluchátko od ucha. Zavěsil ho do vidlice a odstrčil telefon.

„Cože!“ hlesl.

Ve chvíli, kdy Selby schlíplému náčelníkovi sdělil v hrubých obrysech poslední vývoj událostí, dorazila Inez Stapletonová. Šla rovnou k Selbymu.

„Dougu, právě jsem slyšela, co se všechno stalo. Volal mi šerif Brandon.“

„Tak to ti blahopřeju,“ řekl Selby protahovanou výslovností. „Tví klienti získají dědictví, bez ohledu na skutečnost, že se pokusili zmocnit se jej s pomocí padělané závěti.“

„Dostanou jen půlku, Dougu,“ opravila jej. „Carr zareagoval rychle a hned odpoledne se za mnou stavil. Navrhl, abychom se přestali hádat, nebo se celý majetek promrhá a padne na odměny právním poradcům, takže by bylo lepší rozdělit všechno na dvě poloviny. Měl už sestavenou smlouvu, podle níž se dědictví rozdělí půl na půl bez ohledu na to, kdo má jaký právní nárok, přičemž polovinu dostane paní Losstenová a druhou polovinu dítě.“

„Popsal to dítě jako Grolleyovo dítě?“ zeptal se Selby.

Inez polil ruměnec. „Ne, to ne. Hned mě napadlo, že je to trochu divné, ale pak už jsem se tím nezabývala, Dougu. Ten chlap je mizera.“

„Jak je popsal?“

„Jako dítě, o které jakožto dcerku Ezra Grolleyho hodlal pečovat Jackson Teel a mít je oficiálně svěřeno do své péči v souladu se svěřenskými dokumenty, o jejichž vydáni požádal; dítě, o které se v současné době stará manželka pana Rexe Brandona.“

Selby se zašklebil.

„A v té smlouvě byla ještě klauzule,“ pokračovala rozzlobeně, „že obě strany uzavírají tuto dohodu zcela obeznámeny se všemi okolnostmi a po poradě s kvalifikovanými právními poradci, tudíž se nemohou odvolávat na tvrzeni, že byli podvedeni a učinili tak pod nátlakem nebo nepřípustným vlivem.“

„Tví klienti to podepsali?“

„Evidentně ano. Napsala jsem Carrovi prohlášení, že s tou dohodou souhlasím, pokud mým klientům vyhovuje, a dala jsem mu svolení, aby jim ji předal. Nevěděla jsem, kde jsou. Opravdu ne, Dougu. Někde se ukrývali. Ale Starý Abeceda je musel sledovat. O dvě hodiny později mi zatelefonoval, že je dohoda podepsána.“

„Ale Doug přece přistihl Losstena při kopáni v Grolleyově sadu,“ namítla Sylvie Martinova. „Proč by to dělal, jestli tu dohodu podepsali?“

Selby pokrčil rameny. „Kdyby tam cokoliv našel, nebylo by to zahrnuto v soupise jako část majetku. Nechal by si to všechno.“

Inez Stapletonová přikývla. „Mohl to dokonce zatajit před manželkou. Od Carra to byl mrzký podvod, podstrčit nám takové vyrovnáni. Dám to k soudu.“

Selby se zasmál. „To budeš mít o zábavu postaráno. Když budeš tvrdit, že vás oklamal, Carr se vytasí s tou padělanou závětí. Tví klienti se nemůžou dožadovat pomoci soudu a zrušení té dohody, pokud nemůžou předstoupit před soud s čistýma rukama. Na tu padělanou závěť nezapomínej! A na to, že Lossten jel do San Francisca a nastrčil ten padělaný dopis do šperkovnice! Jak se do toho bytu vůbec dostal? Vloupat se do bytu je pro něj nejspíš hračka. Tví klienti jsou vpravdě moc slušní lidé. Ba ne, Inez, tenhle hrnec je stejně ukoptěný jako ten druhý.“

„Ale já to nevěděla, Dougu. Bylo mi z toho nanic, když jsem se dozvěděla o těch padělcích. Já… řekla jsem jim, že už je nebudu zastupovat, a potom Carr vyrukoval s tím svým návrhem, že se dohodneme.“

„Ten starý lišák,“ konstatoval Selby. Pak se otočil k Larkinovi. „Nu, náčelníku, zítra bude velký den, takže vám přeju dobrou noc.“

„Já mu dobrou noc nepřeju,“ ozvala se Inez Stapletonová. „Přijela jsem hlavně proto, že žádám, aby byl Terry B. Lossten propuštěn z vazby. Nemáte absolutně žádné právo jej zatknout za tu vraždu, Otto Larkine, což, předpokládám, už touhle dobou víte.“

„Jenže,“ namítl Larkin v zuřivé snaze bránit svou pozici, „byly tu nepřímé důkazy, které…“

„Drobky!“

„Vyveďte z cely Terryho Losstena,“ poručil klíčníkovi Larkin, v obličeji celý rudý.

„Ale nejdřív odcházím já,“ řekl Selby. „Chci se konečně pořádně vyspat.“

„A já musím napsat článek,“ oznámila Sylvie Martinova.

Když jim klíčník otevíral dveře věznice, Inez Stapletonová položila Dougovi ruku na rameno. „Díky, Dougu. Jsi skvělý!“

Klíčník otevřel dveře dokořán. Sylvie Martinova a Doug Selby vykoukli do hustého lijáku, valícího se z nebe, a pak pohlédli jeden na druhého.

Selby se najednou rozesmál a otočil se zpátky k Inez.

„Co je ti k smíchu?“ chtěla vědět.

„Inez, co jsi říkala o tom znemožňování tuhle v mé kancekáři?“

„Jsem ráda, Dougu,“ řekla prostě.

„Pojď, Dougu proběhneme to,“ řekla Sylvie.

Doug si stáhl klobouk nízko do čela. „Připravit, pozor, teď!“ Běželi sprintem po chodníku k autu. Inez Stapletonová se za nimi chvíli zadumaně dívala, a potom se dveře věznice rázně zavřely.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai