Okresní prokurátor využívá šance

Erle Stanley Gardner

(1976)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Okresní prokurátor využívá šance (Velký risk) (D. A. Takes a Chance). Detektivka, v níž hlavní postavou je Doug Selby, okresní prokurátor v Kalifornii, který řeší případy v ovzduší západoamerického maloměsta, ovládaného politikou a politikařením prominentů okresního formátu.Povídka vyšla jako samostatná kniha, ale pod jiným názvem.

ERLE STANLEY GARDNER

Okresní prokurátor využívá šance

Kapitola 1

Když Doris Kaneová dorazila do Madison City, nebylo ještě ani čtvrt na osm. Celou noc řídila a její oči unavené sledováním silnice proto zprvu nezaznamenaly, že se město chystá k návratu do dob Divokého západu, do časů svého mládí.

Občané po ulicích nosili na hlavách dvou-až pětigalonové širáky a většinou si nechávali růst kníry nebo bradky. Tu a tam se někdo vyšňořil nábojnicovým pásem, na němž se pohupovala pouzdra na pistole.

Nad hlavní třídou se zplihle plácal transparent, zavěšený od okna k oknu mezi dvěma kancelářskými budovami, a hlásal velkým červeným písmem: SLAVNOSTI DIVOKÉHO ZÁPADU – 1. AŽ 5. LISTOPAD.

Doris Kaneová vrhla pohled na náramkové hodinky a usoudila, že na návštěvu dcery je teď hodina naprosto nevhodná. Paulin zvyk ráno dlouho vyspávat se samozřejmě mohl v manželství změnit, ale paní Kaneová se neodhodlala pokoušet štěstí. Záleželo jí na tom, aby její návštěva vypadala jako čistě náhodná – něco jako „zrovna tudy projíždím“ nebo tak. A Paulin muž, Jim Melvin, by vpád tchyně hned v prvních dvou měsících manželství mohl těžce nést.

Paní Kaneová zabočila se svým stejšnem k chodníku před kavárnou Sova, nad níž světelný nápis oznamoval: U NÁS NENÍ NIKDY ZAVŘENO.

V tak časnou ranní hodinu nebyla skoro žádná potíž najít místo k zaparkování. Doris pečlivě zamkla vůz, vešla do restaurace a zamířila k boxům v zadní části místnosti. Pak si to rozmyslela a rozhodla se pro družnější, zpola obsazený jídelní pult.

Teprve když se usadila na vysoké stoličce, došlo jí, do jaké míry se Madison City vystrojilo pro nadcházející oslavy. Podle zevnějšků soudě, mohla se ocitnout rovnou uprostřed hollywoodského souboru, který zrovna natáčí nějakou příhodu ze života Buffala Billa.

Kam jí oko padlo, byl všude samý knír, plnovous, kovbojský klobouk, křiklavá barevná košile a vůbec tu vládlo jaksi nevázané ovzduší.

Obsluhoval mladý muž.

Paní Kaneová se zahleděla na jeho knír a kovbojskou košili.

Mládenec se usmál. „Vy nejste zdejší?“

Přiznala se, že není.

„Město slaví narozeniny,“ vysvětloval mladík. „Devadesáté výročí založení. Tenkrát tu byla divočina, nic než dobytek a doly. Spolupracují všichni. Každý si musí nechat růst knír nebo bíbr a až do konce oslav nosit kovbojský úbor. Koná se tu velká fiesta – kryté vozy s doprovodem kovbojů na koních a všechno možné. Budete si přát něco k jídlu?“

Teď, když už nemusela řídit, si najednou uvědomila, jak je utahaná. Usmála se. „Moře kávy,“ odpověděla, „a šunku s vejci. Tu kávu hned.“

Pro hrstku mužů, kteří snídali v kavárně Sova, půl osmé byla zřejmě významná hodina. Jeden po druhém platili, pospíchali z lokálu a v sedm třicet jedna zbyla u pultu jedna jediná osoba, Doris Kaneová.

Připadalo jí, že nastala vhodná doba pro jednu či dvě nenápadné, opatrné otázky.

„Vy už jste tu dlouho?“ zeptala se mladého muže za pultem.

„Narodil jsem se tu,“ odpověděl mladík. „Odkroutil jsem si nějaký čas na vojně a pak rovnou zpátky do našeho starého dobrého městečka. Je tu hezky. Dřív jsem si vždycky myslel, že tu chcíp pes, ale teď se mi tu líbí…“

„Zdá se, že je to moc pěkné malé město. Mám dojem, že je tu sídlo okresu?“

„Přesně tak. Soud je zrovna tamhle na kopci. Chutná vám ta káva? Mám vám ještě nalít?“

„Dám si ještě šálek, díky.“

Když jí přes pult přistrčil znovu naplněný šálek kávy, zeptala se mimochodem: „Neznáte náhodou Jamese L. Melvina?“

„Melvin,“ zamyslel se, „Melvin – ano, Jim Melvin.“

„Znáte ho?“

„Jasně. Už ho znám hezky dlouho. Někdy tady jídá. Zrovna pracuje na nějakém obchodě s městskou radou, jde o jakési zařízení pro parkoviště. Říkal mi, že to má zákonem chráněné.“

„To je správné,“ podotkla a z pohledu muže za pultem poznala, že od ní ještě něco čeká.

Nervózně se zasmála a dodala: „Je to můj zeť.“

„Aha. Mám dojem, že se oženil teprve nedávno, že?“

„Ano.“

„Dobrý chlap. Nedávno se nějak zamotal do místní politiky, ale o tom vy zřejmě všechno víte.“

„To si nejsem tak úplně jistá.“

„Doug Selby, náš okresní prokurátor, byl náramně populární. Vzdal se úřadu, aby se mohl přihlásit do armády a jít do války. Když se vrátil, chlapík, který jeho místo obsadil, nechtěl odstoupit, ale veřejné mínění ho nakonec donutilo, aby šel. Lidé dokonce zahájili odvolací řízení. Teď je Doug Selby na prokuratuře zpátky. Byla to ošklivá rvačka – dokud se to táhlo.“

„Aha. A Jim byl pro pana Selbyho?“

„Ne, držel palce druhé straně.“

„Dneska ráno tu nebyl?“

„Ne. Nestravuje se tu pravidelně. Přicházívá občas tak kolem deváté nebo desáté na šálek kávy nebo něco zakousnout. Obyčejně někoho přivede, aby si pohovořili o obchodech. Počítám, že jste se sem přijela podívat na naši velkou fiestu, že?“

Zasmála se. „Nikoli, jen tak projíždím. Bylo ještě trochu moc brzo, než abych se vřítila na návštěvu k mladým.“

„K mladým,“ opáčil mládenec a přejel ji oceňujícím pohledem. „To se vám povedlo. Nejste o nic starší než on!“

Doris cítila, jak se začervenala potěšením. Mladý muž to se svou poklonou nepochybně myslel úplně vážně. Samozřejmě, Paule bylo právě devatenáct a ona sama, Doris, oslavila své devětatřicáté narozeniny – zrovna před třemi dny. Ale roky si jaksi zvykly ubíhat rychle. Pomyšlení, že se Paula provdala, byl pro ni vždycky šok. Před takovými čtyřmi pěti roky byla ještě neohrabaný žabec, samá noha samá ruka. A teď je vdaná. Prostě k neuvěření.

Paní Kaneová zaplatila a vrátila se k svému vozu. Pořád ještě bylo za deset minut osm. V duchu si stanovila devět jako tu nejčasnější hodinu, kdy se může odvážit dceru zavolat, ale nechtělo se jí takhle tady sedět u chodníku a klímat za volantem stejšnu. A koneckonců je docela pravděpodobné, že jako žena mladého obchodníka Paula už vstala a chystá snídani.

Paní Kaneová se vrátila do restaurace a zeptala se:

„Mohla bych si od vás zavolat?“

„Poslužte si.“

Listovala v telefonním seznamu, až našla: Melvin, James L., 1641 Hillcrest Drive.

Vhodila minci, vytočila číslo, chvilku čekala a poslouchala vytrvalý vyzváněcí tón. Nikdo nešel k telefonu.

Jakmile si Doris Kaneová uvědomila, že nikdo nezvedne sluchátko ihned, musela v sobě potlačit provinilou touhu zavěsit a odejít z restaurace, ale nehodila flintu do žita, dokud nebylo úplně jasné, že k přístroji nikdo nepřijde. Pak položila sluchátko. Mechanismus telefonního automatu zacvakal a v mušličce na mince se s harašením objevil její niklák.

Obrátila se na příjemného mladého muže za pultem a zeptala se: „Jak se dostanu na Hillcrest Drive?“

„ Jeďte dolů po bulváru až k prvním světlům, tam zahněte vlevo a jeďte nahoru do kopce, po čtyřech blocích se zase dejte vlevo a pokračujte pořád toutéž ulicí rovnou přes kopec. Dívejte se po uliční tabulce s nápisem Hillcrest. Je to jedna z postranních ulic, odbočující – řekněme – asi tak deset nebo dvanáct bloků od místa, kde podruhé zahnete doleva.“

„Děkuji vám,“ poděkovala a odhodlaně vyšla, nastoupila do vozu a nastartovala.

Hillcrest Drive našla bez obtíží. Číslo 1641 se velice podobalo domu, jaký si v duchu malovala jako domov své dcery. Dům byl postaven na svahu, průčelí bylo přízemní a odvrácená část dvouposchoďová. Pro příjezd do garáže byl pozemek příliš příkrý, garáž byla proto umístěna za domem a vjíždělo se do ní z úzké uličky rovnoběžné s hlavní ulicí. K zadním domovním dveřím vedla prudce stoupající cestička, kterou místy vystřídaly betonové schody. Jisté nevýhody takového umístění na svahu naprosto vyvážila nádherná vyhlídka ze všech oken v domě.

Ještě níž dole se terén ostře lomil do měkce se vinoucího údolí, pokropeného temně zelenými skvrnami pomerančovníků. Vůně pomerančových květů provázela Doris Kaneovou celé ráno a znovu a znovu v ní budila ten šok nad tím, jak se Paula zčistajasna vrhla do manželství. Byl to otřes, který matku zastihl úplně nepřipravenou.

Doris zaparkovala před domem, přešla malé vycementované prostranství před krytým vchodem a zazvonila.

V sousedství na jihu stál dům, na sever byla nezastavěná parcela. Po hranicích pozemku se táhl vysoký živý plot a přední části domu do určité míry dodával soukromí, vzhledem k příkrému svahu nezajištoval ovšem vůbec žádné soukromí zadnímu traktu.

Ve chvíli, kdy Doris Kaneová podruhé stiskla tlačítko zvonku, všimla si něčeho, co ji znepokojilo. V koutě malého krytého vstupu ležela hromada ještě složených novin, vnější stránky výtisků v dosahu ranního slunce už začínaly žloutnout.

Doris se zamračila. Určitě…

Všimla si, že pod dveřmi vykukuje růžek papíru. Otevřela rám se síťkou proti hmyzu a vytáhla papír za růžek.

Bylo na něm naškrábáno toto sděleni:

Nemá cenu, abych dodával mléko, pokaždé zkysne na prahu. Až se vrátíte a budete chtít donášku obnovit, zavolejte.

Mlékař

Na jednom ze sloupů, nesoucích stříšku před vchodem, visela schránka na dopisy. Doris Kaneová zjistila, že není zamčená. Stiskla knoflík po straně a přední plechová stěna se nadzvedla.

Vevnitř ležel jen jeden dopis.

Na obálce stála strojem psaná adresa: James L. Melvin, 1641 Hillcrest Drive, Madison City. V levém horním rohu byla vyražená hlavička: Alfonse Baker Carr, právní zástupce, 962 Monadnock Buildings, Los Angeles.

Dopis byl orazítkován před dvěma dny v Los Angeles. Zřejmě byl vhozen do schránky někdy včera. Byl to tenký dopis, jako by obsahoval jen malý aršík papíru, například krátké sdělení o obnosu dlužném za prokázané služby. Obálka křehce šustila a byla na pohmat z tuhého bankovního papíru.

Doris Kaneová ji několik vteřin držela v ruce a pak ji váhavě vložila zpátky do schránky. Přitom zaslechla zvuk, jako když kov škrábne o kov, a začala schránku prohlížet, aby zjistila, co ten zvuk způsobilo. Na dně ležel klíč od domu.

Doris se klíče nesměle zmocnila, otočila se ke dveřím, ale pak zaváhala.

Jak tu stála ve-vchodu, zaslechla v sousedním domě zvuky jakési činnosti. Její chřípí rozpoznalo vůni opékané slaniny a čerstvé kávy.

Paní Kaneová opět chvíli váhala a vážila celou situaci. Paula byla v pravém smyslu slova nanejvýš citlivá individualistka Některé ostré hrany její osobnosti snad téměř nepozorovaně obrousil život. Neoprávněné použití klíče, který Doris Kaneová držela v ruce, by však právě teď mohla pokládat za neodpustitelné „čmuchání“.

Doris Kaneová byla stále ještě poměrně mladá. Byla přitažlivá. Měla spoustu obdivovatelů. Mezi ní a Paulou trvalo jisté křehké nenucené spříznění, naprosto jiné, než je staromódní poměr matky a dcery. Jako host by byla v jejím domě určitě srdečně vítána, ale s konečnou platností by to byl zůstal Paulin dům.

Doris věděla, že klíče použije, bude-li muset, ale než ho použije, chtěla ještě trochu zkusit, co se dá dělat.

Stále ještě s klíčem v ruce šla zpátky na chodník, přešla k sousednímu domu a zazvonila.

Dveře otevřela žena hodně víc než středního věku, s ostrým pohledem, tenkými rty, vystupujícími lícními kostmi a s jakousi ptačí hbitostí v pohybech.

„Dobré jitro,“ pozdravila a pichlavýma očima přejela paní Kaneovou od hlavy k patě. „Máte něco na prodej?“

V jejím hlasu znělo skryté nepřátelství, přichystané řízně odmítnout a zabouchnout dveře.

Doris Kaneová nasadila srdečný úsměv. „Pokouším se něco dozvědět o panu a paní Melvinových z vedlejšího domu. Zdá se, že odjeli. Nemohla byste mi náhodou říci, jak dlouho jsou pryč, případně kam…“

„To bych docela určitě nemohla,“ vyštěkla žena.

Paní Kaneová zkusila svůj co nejvíc odzbrojující úsměv.

„ Vzhledem k tomu, že to jsou vaši sousedi, myslela jsem, že třeba…“

„Sousedi!“ zasupěla žena. „Bydlí vedle, tím to končí. Sousedi! To jsou mi pěkný sousedi!“

„Pak ovšem,“ začala Doris Kaneová, „já…“

Ale žena strhla vedení konverzace na sebe. „Když to teda chcete vědět, není to ten druh sousedů, jaké tady u nás chceme mít. Tohle je spořádané město. Takový řádění jste jakživ neviděla. Mejdany do třech hodin do rána, ožralé ženské a pak – teda ať si vykládá kdo chce co chce, já stejně říkám, že to byla rána z pistole. Pcha! Sousedi, to teda jo! Co po nich chcete?“

„Kdy to asi bylo?“ zeptala se Doris a měla pocit, že se jí kůže v obličeji napíná těsně přes lícní kosti jako pergamen.

„Co kdy bylo?“

„Ten večírek.“

„Večírky,“ odsekla žena. „Spousta mejdanů.“

„A ten výstřel z pistole?“

„To bylo někdy minulý týden – řekla bych tak před deseti dny. Ale jestli něco prodáváte, tak není pro vás k ničemu dobré chodit sem takhle brzy ráno. Jakživ nevstávají dřív než tak v devět nebo deset, i když jsou doma, a to nejsou!“

„Jsem… jejich rodinná přítelkyně a chtěla…“

„Dobrá, neměla jsem vám to všechno vysypat. Stejně, mám nějakou práci. Sbohem!“

Dveře se zabouchly.

Teď se Doris Kaneová rozhodla. Vrátila se k sousednímu domu, rozhodným pohybem strčila klíč do zámku a otočila. Odsunula západku, otevřela dveře a vstoupila.

V horním podlaží byly ložnice. Široké schodiště se zábradlím z tepaného železa vedlo rozmáchlou křivkou z haly dolů do velikého obývacího pokoje.

„Haló, Jime! Haló, Paulo!“ zavolala Doris a po chvilce dodala: „Je někdo doma?“

Prázdnota domu pohltila její hlas a jen zdůraznila jeho rozechvění.

Doris Kaneová odhodlaně kráčela po schodech dolů. Vypínač zaplavil obývací pokoj tím zvláštním chorobným osvětlením, které vypadá tak beznadějně uměle ve srovnání se svěžím, jiskrným slunečním světlem venku. Záclony stažené přes okna prakticky úplně bránily vstupu denního světla; elektrické osvětlení však odhalilo rozlehlou, pohodlnou místnost s mohutným krbem při východní straně, a francouzským oknem, které se otvíralo na široký balkón obrácený směrem na západ. Dveře v severní straně vedly na schodiště, sestupující do dalších pokojů v ještě nižším podlaží.

Na jižní straně ležela jídelna a dále za ní kuchyň.

Obývací pokoj svědčil o družné zábavě. Všude byly porůznu rozestavené skleničky, popelníky a nedopalky cigaret a v nevětraném vzduchu se vznášel kyselý pach uzavřené místnosti a vyvolával typické ovzduší rána po flámu.

Na stole v obývacím pokoji stála nádoba na kostky ledu Doris zvedla poklop a nahlédla do ní. Byla asi do třetiny plná vody. Kostky ledu, které v ní byly, roztály a voda už měla pokojovou teplotu.

Doris prošla jídelnou a vstoupila do kuchyně. Panovala tu úzkostlivá čistota a v dřezu nebylo žádné neumyté nádobí.

Doris otevřela ledničku, podívala se dovnitř, přešla do spíže, otevřela schránku na chleba a sáhla si na jeden celý bochník a jednu půlku, které v ní byly. Chléb byl tvrdý a okoralý. Vrátila se ke kuchyňskému stolu a přejela prstem jeden roh. V jemném usazeném prachu nechal prst na stole velmi zřetelnou stopu.

Odešla zpátky do obývacího pokoje, zatáhla za šňůru a stáhla těžké závěsy, které zakrývaly okna. Jasné denní světlo vniklo dovnitř a odhalilo množství prachu, který se jako jemný povlak usadil na všem v místnosti.

Doris zhasla a rychle vyběhla po schodech do ložnic. První z nich byla očividně ložnice pánů domu. Stály tu dvě postele, toaletní stolky, Pauliny potřeby na jednom a Jimovy na druhém. V postelích zřejmě nikdo nespal. Spěšná prohlídka vestavěných skříní nasvědčovala, že obleky a šaty byly na svém místě. Pokud Paula odcestovala, vzala si s sebou podle všeho velmi málo věcí. Stěží plánovala nějakou větší cestu.

Doris prošla koupelnou a dostala se do přilehlé ložnice. Také tady byla postel pečlivě ustlaná. Byl to docela jasně hostinský pokoj pro návštěvu některého člena rodiny a byl neustále udržován v pohotovosti.

Další ložnice byla veliká a byla patrně určená pro hosta, který by členem rodiny nebyl. Měla vlastní koupelnu a… Doris si uvědomila, že stojí strnulá hrůzou a v uších jí stále ještě zní ozvěna lehkého výkřiku, který jí bezděčně unikl.

Postel byla plná jakýchsi tmavých rudohnědých skvrn; sedlý škraloup vypadal tak zlověstně, že Doris okamžitě poznala, co to je.

Konečně se jí do nohou vrátily síly, nahnula se nad postel a ohmatala suché zatvrdlé místo na pokrývce.

Na podlaze nebyla ani kapka krve, v koupelně však naopak ležela celá hromada zakrvácených ručníků.

Muselo dojít k nějaké nehodě. Někdo musel docela zřejmě ztratit spoustu krve. Ručníky byly použity, aby krev nekapala na podlahu, ale poraněná osoba ležela na posteli, možná když čekala na lékaře a…

Paní Kaneové se v duchu neustále ozývala zlověstná slova sousedky: „Ať si vykládá, kdo chce, co chce – já říkám, že to byla rána z pistole.“

Doris Kaneová rychle opustila ložnici a předním vchodem vyšla do zářivého slunného jitra, do vůně pomerančových květů, ptačího zpěvu, dětského smíchu, který sem zazníval ze dvora domu o půl bloku níž v ulici.

Zabouchla za sebou dveře, až západka zámku s cvaknutím zaskočila. Otevřela schránku na dopisy, uložila klíč pod dopis od Alfonse Bakera Carra. Zaklapla schránku, rychlými, nervózními kroky došla k svému vozu, nastartovala a odjela.

V hlavě jí vířila zmatená vřava. Zastřelil Jim někoho? Spustila nějaká střelná zbraň nešťastnou náhodou? Skrývá se Paula před spravedlností? Nebo byla obětí? Paule nebylo podobné, že by mlčela. Ta by neuprchla, byla z lidí, kteří věcem dovedou čelit tváří v tvář. Nikdy nebyla jiná. Nikdy se před ničím neschovávala.

Doris řídila velký stejšn celou pokroucenou délkou Hillcrest Drive téměř bez cíle, až posléze dojela k slepému konci – na prostranství pro otáčení aut, kde se před jejím vozem vztyčil strmý sráz vrcholku kopce.

Obrátila stejšn, zahnula zpátky na cestu a sledovala vlnité oblouky zpět až na hlavní třídu Madison City.

Přípravy na fiestu byly ještě nápadnější než předtím – muži v přiléhavých svetrech kovbojského střihu klopýtali po ulici, bylo jasné, že mnozí nebyli zvyklí na boty s vysokými podpatky, které měli na nohou. Obzvlášť bily do očí obrovské, pětigalonové klobouky, pestrobarevné šátky na krk, kníry, licousy a sem tam nějaký ten plnovous. Výkladní skříně byly plné kovbojských širáků za $ 2,98, jasně modrých, zlatých a červených nákrčníků a „lidového“ druhu kovbojských bot.

Všude vládlo veselí, určitá nenucenost, ochota postát, prohlížet a posuzovat jeden druhého, utahovat si z knírů a celé té kovbojské nádhery.

Madison City se připravovalo na hlavní oslavu.

Doris Kaneové to všechno připadalo jako krutý výsměch.

Při pohledu na rozhoupaná pouzdra na pistole jí jen v duchu s novou naléhavostí vyvstala představa zaschlých, rezavě hnědých skvrn na ložním prádle v jednom pokoji v Paulině domě.

Kapitola 2

Okresní prokurátor Doug Selby náhodou zahlédl v zrcadle ve své úřadovně v budově soudu vlastní obraz a s určitou dávkou pochybností začal zkoumat své vzezření.

Madison City se cele oddalo oslavám a dozorčí výbor nešetřil ani bratra. Občané, kteří se nedokázali přizpůsobit rázu a duchu celého podniku, byli postrkem odvedeni a museli se podrobit různým kázeňským opatřením.

Okresním hodnostářům byla z ohleduplnosti povolena výjimka, nemuseli to se svou kovbojskou výstrojí hnát do krajnosti. Jako ústupek hlasu lidu si však Selby uvázal na krk červený nákrčník s nápadným vzorkem a na věšáku vedle zrcadla visel kovbojský širák.

Právě se obracel k svému psacímu stolu, když se ozvalo ledabylé zaklepání, dveře kanceláře se pootevřely a dovnitř tázavě strčila hlavu jeho sekretářka. „Mohl byste si udělat chvilku čas,“ optala se, „a zaskočit na minutku dolů do kanceláře k šerifovi Brandonovi, nebo by vám bylo milejší, kdyby přišel on sem? Říká, že je u něho nějaká ženská, nějaká paní Kaneová, a vykládá mu jakousi historii, která se mu nezdá.“

„Máte ho na drátě?“ zeptal se Selby.

Přikývla.

Selby zvedl sluchátko: „Haló, Rexi.“

Šerif Rex Brandon se ozval: „Nechci tě otravovat, Dougu, ale mám tu něco, co se mi nechce líbit. Jak je to se zákonem o vstupu do domu bez příkazu k domovní prohlídce?“

„Je to v nejlepším pořádku, můžeš-li získat souhlas majitele. A v nejlepším nepořádku, když nemůžeš.“

„Tam není nikdo doma.“

„Pak bude líp, když si vyžádáš povolení.“

„Máš minutku čas, Dougu?“

„ Samozřejmě.“

„Jdu tam k tobě.“

„Přivedeš s sebou tu paní?“

„Ne. Přijdu sám.“

Šerif Brandon, asi o dvacet pět let starší než Doug Selby, byl prošedivělý honák dobytka. Hlava mu prokvétala, ale zrak měl bystrý a ostražitý. Jeho pokojné, nenucené pohyby naznačovaly, že má svaly jako houžev. Na počest fiesty měl na sobě kovbojský oblek, avšak na něm vůbec nevypadal jako kostým, ale jako jediný skutečně vhodný oděv pro muže, jako je on.

Selby mu otevřel dveře své soukromé úřadovny, Brandon vstoupil a sedl si na kraj Selbyho psacího stolu.

„Jde o Melvina, Dougu,“ řekl šerif.

Selby se nastražil. „A co je s ním, Rexi?“

„Ta paní v mé kanceláři je Melvinova tchyně. Je úplně vynervovaná. Její dcera Paula nechala plavat její narozeniny, aniž jí napsala nebo zatelegrafovala.“

Selby se ušklíbl.

„A asi před týdnem,“ pokračoval vážně Brandon, „možná ještě trochu dřív, paní Kaneová, to jest matka Pauly Melvinové, své dceři poslala psaní a prosila ji o informaci stran nějaké knihy receptů, které si opisovala. Žádala ji, aby odpověděla leteckou poštou. Na dopis nedostala žádnou odpověď. A když pak k narozeninám nepřišla ani řádka, rozhodla se, že sem zajede a na vlastní oči se přesvědčí, co se děje.“

„Ještě něco?“ optal se Selby.

„Ještě hodně, Dougu. Šla k nim. Doma nikdo. V domovním vstupu hromada novin a mlékař přerušil donášku mléka. Vedle v domě jí sousedka pověděla, že už tam nikdo není asi tak deset dní a že poslední večírek, který tam pořádali, náhle skončil po tom, kdy sousedi zaslechli výstřel z pistole. Paní Kaneová se podívala do schránky na dopisy, zda tam není její psaní, a našla tam dopis od Alfonse Bakera Carra a klíč od domu. Šla dovnitř. Nikdo nebyl doma. Vypadalo to, jako by dům opustili právě uprostřed večírku. V jedné ložnici v nejhořejším poschodí a ve vedlejší koupelně bylo všude plno krvavých skvrn. Myslí, že její dcera byla zabita.“

„Máš dojem, že je to léčka, Rexi?“ otázal se okresní prokurátor.

„Ať se propadnu, jestli to vím. Dougu. To je právě to, z čeho nejsem moudrý.“

„Kdyby na nás naši odpůrci chystali boudu, Rexi,“ uvažoval Selby, „přesně takhle nějak by na to šli. Vstoupíme do Melvinova domu. Melvin nás tam nachytá. Bude si stěžovat, že jsme svým vstupem svévolně porušili jeho práva, a bude se z toho snažit politicky vytřískat odvetu. Na druhé straně – opatříme-li si soudní příkaz k domovní prohlídce, bude tvrdit, že jsme si na něho zasedli a poškozujeme jeho pověst čímž zabíjíme jeho obchodní jednání ve věci toho vynálezu pro parkoviště.“

Brandon nic neříkal, ale jeho mlčení bylo jaksi naléhavé. „Kdy tam v tom domě byla?“ zeptal se Selby. „Dnes dopoledne někdy kolem deváté, mám za to, že ještě o něco dřív.“

„A co dělala až do teď?“

„Zřejmě si kousala nehty a smažila se ve vlastní štávě. Jak ji tak poslouchám, jde jí o víc než nám. Jestli dělá zbytečnou paniku, její dcera jí to jaktěživ neodpustí.“

„Víš co, já se na ni mrknu, Rexi,“ řekl Selby. „To se rozumí, musí to být zrovna Jim Melvin. To si její holka nemohla vzít někoho jiného?“

Prošli dlouhou chodbou. Brandon rázně otevřel dveře své kanceláře a oslovil Doris Kaneovou: „To je pan Selby, náš okresní prokurátor.“

Selby vzal představení na vědomí a pravil: „Zrovna jsem se Brandona ptal, jak se stalo, že mezi časem, kdy jste objevila tak znepokojivé skutečnosti, a dobou, kdy jste je ohlásila šerifovi, uplynul tak dlouhý interval.“

„Kdybyste dceru znal, pane Selby,“ odpověděla, „pak byste mě chápal. Mýlím-li se – tedy, je-li Paula v pořádku – nebo kdyby snad Jim měl mít nějaké potíže… Já prostě nevím, co si počít.“

„A nechcete počkat, až se věci vystříbří?“

„To nemohu. Čekala jsem už tolik, kolik jen je v lidských silách.“

„Říkáte, že ve schránce na dopisy bylo psaní od Alfonse Bakera Carra?“ zeptal se Selby.

„Ano. Vy ho znáte?“

„A jak!“ zabručel Brandon. „Bydlí tady.“

Překvapeně na ně pohlédla. „Nemá kancelář v Los Angeles?“

„Kancelář má v Los Angeles,“ vysvětlil šerif Brandon, „ale on sám si tu před několika léty koupil vilu a přestěhoval se sem. Tvrdí, že se snaží odejít na odpočinek, ale že mu to jeho klienti nechtějí dovolit. U Carra nikdy nevíte, na čem jste.“

„Je to obhájce ve věcech trestních?“

„Tak jest. A zná všechny možné triky. Byla doba, kdy všichni podvraťáci v Los Angeles říkali, že způsob, jak se dostat z průšvihu, je jednoduchý jako A-Be-Ceda.“

„Tím naráželi na A. B. Carra?“

„Jasně.“

„To bych ráda věděla, co asi mohl psát Jimovi.“

„Říkáte, že to byl tenký dopis?“

„Ano. Připadalo mi, jako by v obálce byl jen velmi malý lístek papíru. Mohl to být třeba účet.“

Selby si ji mezi řečí zkoumavě prohlížel. Pak se obrátil k Brandonovi a lehce pokynul hlavou na znamení, že věří, že paní Kaneová je v pořádku.

„Výborně, Rexi, podíváme se na to.“

„A co příkaz?“ otázal se Brandon.

Selby pohlédl na paní Kaneovou. „Potřebovali bychom místopřísežné prohlášení a…“

„Oh, prosím vás, pane Selby, nechtějte to po mně.“

„Chápu, v jaké je situaci,“ prohodil Selby k Brandonovi.

„Klíč je ve schránce na dopisy,“ odpověděl Brandon.

Paní Kaneová s nadějí hleděla z jednoho na druhého.

Selby rozhodl. „Myslím, že to vyjde nastejno, Rexi. Jdeme na věc.“

Kapitola 3

Paní Kaneová otevřela schránku na dopisy a krátce vykřikla.

„Co se děje?“ zeptal se Selby.

„Ten dopis. Není tu.“

„A klíč tam je?“

„Ano.“

„A to psaní od Carra tam není?“

„Ne.“

„Počkejte chvilku,“ řekl Selby. „Než vejdeme dovnitř, dobře se přesvědčíme, že nikdo není doma.“

Brandon třikrát stiskl tlačítko zvonku, pak minutu počkal a znovu třikrát zazvonil.

Od chvíle, kdy šerif poprvé zmáčkl zvonek, uplynuly skoro tři minuty. Selby pokynul paní Kaneové. „To bychom měli“ oslovil ji, „chcete-li převzít odpovědnost za otevření domu a za to, že nás pozvete dál, vejděme.“

„Právě tu odpovědnost na sebe brát nechci.“

Selby hbitě vzal klíč ze schránky, strčil jej do zámku a otevřel dveře.

„Myslím, že si nejdřív prohlédnem obývací pokoj,“ navrhl. „Nerad bych šel slídit po ložnicích, kdyby se pak mělo ukázat že v obývacím pokoji někdo je a na zazvonění nepřišel otevřít z takového nebo makového důvodu. Je-li někdo doma, bude na vás, abyste prolomila ledy a začala s vysvětlováním. Potom už to s šerifem převezmeme.“

Přikývla a pustila se jako první dolů po širokých schodech. Na posledním stupni se zarazila. „Ale, to je divné.“

„Copak?“

„Koukněte se,“ řekla.

Západními okny proudilo dovnitř sluneční světlo. Pokoj byl jako klícka, zameteno, prach utřený, popelníky prázdné. Žádné roztroušené sklenice nikde na stolech nestály.

„Takhle jste to tu dnes ráno nenechala?“ optal se Brandon.

„Zcela určitě ne. Někdo tu musel být a všechno uklidit.“

„Obávám se, že jsme sem neoprávněně vnikli, paní Kaneová,“ konstatoval poněkud mrzutě Brandon. „Mám za to, že zjistíte, že se vaše dcera vrátila. Pravděpodobně si zase odskočila, ale třeba jen na minutku či dvě.“

„Oh, doufejme!“ odpověděla paní Kaneová. Brandon se najednou cítil nesvůj: „Pojďme, vypadneme odtud.“ Začali vystupovat po schodech. „Když už jsme se dostali tak daleko,“ navrhl najednou Selby, „můžeme se klidně mrknout i do ložnice. Říkáte, že jedna ze sousedek tvrdí, že odtud zaslechla výstřel z pistole?“

Paní Kaneová se nervózně zasmála: „Přesně něco takového ta ženská povídala. Nějaký – nějaké auto možná vystřelilo do výfuku…“

„Přesto,“ řekl Selby, „podívejme se do té ložnice. Který pokoj to byl?“

Ukázala na dveře.

Selby kráčel po chodbě s Rexem Brandonem v patách. Paní Kaneová zůstala zpátky a s obavou hleděla na vchod do domu.

„Myslím,“ doporučovala, „že bychom si měli hodně pospíšit. Nevím kdy – tedy, kdy by někdo mohl přijít.“

Brandon otevřel dveře do ložnice, vrhl dovnitř rychlý pohled a pak se obrátil k paní Kaneové. „Tvrdíte, že na posteli byla krev?“

„Ano.“

„Tak se tam koukněte.“

Podívala se a on uslyšel, jak popadla dech.

„A říkáte, že v koupelně byly zakrvácené ručníky?“

„Ano.“

„Podíváme se.“

Koupelna byla jako ze škatulky, zářila čistotou svých běloskvoucích kachlíčků. Trojice se rozhlédla a zamířila zpět chodbou k domovním dveřím.

„Hádám, že to stačí,“ prohlásil Brandon zatrpkle.

„To – to patrně stačí – ať už je to, jak chce. Nevím, jak vám mám poděkovat. Nemohla bych – tedy, chci říci – pánové, vy přirozeně nebudete…“

Selby jí mlčky otevřel domovní dveře.

„Klíč do schránky na dopisy,“ připomněl mu Brandon.

Selby přikývl.

Paní Kaneová se užuž chystala překročit práh, ale vtom ji Brandon strhl zpátky a zabouchl dveře.

„Co se děje?“ zeptal se Selby.

Šerif se zachmuřenou tváří odpověděl: „Je to léčka. Spadla klec.“

„Jim Melvin?“ otázal se Selby.

„Ne. Starý A.B.C.“

„Co to má znamenat?“ chtěla vědět paní Kaneová.

„Netvařte se jako neviňátko,“ odsekl Brandon.

Selby byl milosrdnější. „Ona je jen návnada, Rexi. Viděl vás?“

„To se ví, že ji viděl, a zastavil se svým vozem zrovna před domem.“

„Dobrá, nemůžeme tu stát a čekat, až zazvoní. Pojď, Rexi. Musíme tomu čelit tváří v tvář. Dáme mu to horký…“

Otevřel dveře.

Brandon vzal paní Kaneovou za loket, rázně ji provedl vchodem a těsně za ní prošel sám. Selby následoval hned za ním a přibouchl za sebou dveře.

Zámek s cvaknutím zaskočil.

„Podívejte se na něj,“ vrčel Brandon, „vystrojený jako ke značkování dobytka. Takový šejdíř! A má na sobě poctivé honácké šaty! To je podívaná!“

Alfonse Baker Carr stál před svým otevřeným vozem se stahovací střechou a zamyšleně si prohlížel dům. Najednou zamířil ke skupince. Uhlazeným pohybem smekl pětigalonový klobouk krášlící jeho hlavu. „Dobré odpoledne,“ pronesl sytým zvučným hlasem a obraceje se k Doris Kaneové, pokračoval: „Nemohla byste mi laskavě říci, zda je pan Melvin doma?“

„Pochybuji, že by byl,“ vpadl Brandon.

Carr sebou úplně znatelně trhl překvapením. „Ale, ale,“ řekl „to je šerif Brandon!“

„Kdo jste myslel, že to je?“

„Neměl jsem ani potuchy,“ odpověděl Carr a v hlase se mu ozval zájem. „Stál jsem proti slunci a rozeznal jsem jen ženu se dvěma muži – a tohle je major Selby, náš okresní prokurátor. Jak se máte, Selby?“

„ Výborně,“ stroze opáčil Selby. „Připravil jste si nějaký projev, tak ven s ním.“

Carr na něho překvapeně pohlédl. „Obávám se, že vám nerozumím.“

„ Výborně, ať je po vašem,“ souhlasil Selby.

„Smím se zeptat na důvod této návštěvy?“ vyptával se klidně Carr, aniž věnoval pozornost skryté vyzývavosti Selbyho posledního prohlášení.

„Jaké návštěvy?“

„Zřejmě jste navštívili paní Melvinovou, když, jak pravíte, pan Melvin není doma.“

Selby se zasmál. „Obávám se, doktore, že usuzujete špatně.“

„Opravdu?“

„No tak spusťte,“ zavrčel Brandon. „Předveďte svůj výstup, Carre.“

„Ani paní Melvinová není doma,“ dodal Selby.

Na Carrově obličeji se objevil výraz zdvořilé nedůvěry. „Smím se tedy dotázat…“

„Dovolte,“ přerušil ho Selby, „paní Kaneová, to je pan Carr. Pan Carr je obhájce, který našemu městu prokázal tu čest, že mezi nás přišel žít, když zanechal své právnické praxe a uchýlil se na odpočinek.“

„Prokázal tu čest našemu městu,“ sarkasticky, bojechtivě opakoval jako ozvěna Brandon.

Carr se usmál. „Těší mě, paní Kaneová, jsem velmi rád, že vás poznávám. Obávám se, že se můj mladý přítel, okresní prokurátor, vyjádřil – řekněme, poněkud optimisticky. Nejenže naše město dosud nejeví žádné známky, že by bylo poctěno, ale i můj odchod na odpočinek je čistě akademický. Zjišťuji, že moji klienti projevují snahu táhnout se za mnou až sem, do mého venkovského domu, který bych rád pokládal za své útočiště.“

„Jsem matka Pauly Melvinové.“

„Opravdu?“ V Carrově hlase zazněl náhle probuzený zájem.

Byl to vysoký, celkem štíhlý muž s obličejem hluboce rozrytým vráskami. V jeho šedých, přimhouřených očích kmital neurčitý nádech posměchu a v koutcích úst jako by mu tu a tam zahrál jízlivý úsměv. Snadno by však mohl být pokládán za nějakého slavného shakespearovského herce. Každým svým pohybem projevoval pečlivě nastudovaný půvab. Měl výmluvné ruce s dlouhými prsty a zvučný hlas, svědčící o promyšlené péči a dlouhém cvičení. Vystupoval naprosto sebejistě, což Brandona vždycky hrozně dráždilo.

Jednou Selbymu dopáleně prohlásil: „Přijdeš na to, že A. B. Carr vykrádá kurník, nachytáš ho, jak zrovna cucá vejce, a on udělá takovou tu jeho malou poklonu, naklepne špičku jednoho vejce, elegantně ti je nabídne a prohlásí: „Okuste, Selby, uvidíte, jsou velice chutná.“ A udělá to takovým způsobem, že ti to bude připadat jako ta nejpřirozenější věc na světě. A když si nedáš bacha, zjistíš najednou, že s tím starým podrazníkem hřaduješ na bidýlku a cucáš s ním vejce.“

„Vy se znáte s mou dcerou?“ zeptala se Doris Kaneová.

„Dcerou?“ odrazil otázku Carr se svou obvyklou jistotou. „Promiňte mi tu otřepanou poznámku, ale musím říci, že stěží vypadáte na tolik roků, abyste mohla mít vdanou dceru.“

„Děkuji,“ odpověděla. „Znáte tedy Paulu?“

„Setkal jsem se s ní,“ osvětloval Carr. „Velmi přitažlivá mladá žena, živá, pohotová; veskrze moderní mladá dáma a právě proto nesmírně okouzlující. Víte, čas od času mě přepadne pocit, že si dost nedokážem uvědomit, jak pozoruhodný pokrok ti mladí za poslední generaci nebo dvě udělali. My…“

„O. K.,“ přerušil ho Bradon, „když to má být kyselý, ať je to jako ocet – už jsme si v tomhletom namočili nohy a tak se teď budem brouzdat. Chtěli bychom vám položit pár otázek, Carre. Nechme řečí o starých zlatých časech.“

Carr mu zdvořile hleděl do očí. „Mohu pro vás něco udělat, šerife? Samozřejmě víte, že se na mne kdykoliv můžete obrátit a…“

„Kdy jste naposled viděl Jima Melvina?“

„Nuže, to bych vám s určitostí říci nemohl, šerife.“

„Nedávno?“

„Tedy, tady opět,“ vážil slova Carr tak vážným a důstojným způsobem, že sebemenší možnost, že by se pouze snažil získat čas, byla očividně úplně vyloučená, „záleží na tom, co si kdo představuje pod pojmem nedávno. Je možné…“

„Viděl jste ho někdy během posledních dvou dní?“

„Ne. Nemyslím, že bych ho byl viděl.“

„V posledním týdnu?“

„Počkejte, počkejte, nechte mě přemýšlet. Nejsem si docela jist, zda tuhle otázku mohu zodpovědět jen tak spatra, šerife. Je zcela pravděpodobné, že jsem ho viděl, ale nechtěl bych něco takového jednoznačně tvrdit, dokud nemám možnost trochu si osvěžit pamět. A teď, co znamenají vaše dotazy?“

Brandon se jeho otázce vyhnul. „A co paní Melvinovou? Tu jste během posledních dvou dní viděl?“

„Ne. Nemyslím.“

„Minulý týden?“

„Řekl bych, že časový odstup bude v obou případech stejný.“

„Jinými slovy, když jste naposled viděl pana Melvina, viděl jste také paní Melvinovou.“

„Byli spolu. Ano.“

„Kde?“

„Zde.“

„V kterou denní dobu?“

„Večer.“

Brandon pátravě pohlédl na Selbyho. „Kdy jste tu byl, jak pozdě?“ zeptal se.

„Zúčastnil jsem se tu malé přátelské schůzky.“

„Výborně,“ vmísil se Selby, „dostáváme se k tomu, oč nám jde. Jak to bylo s tím výstřelem?“

„S výstřelem?“ opáčil Carr se zdviženým obočím.

„Výstřel z pistole,“ klidně prohlásil Selby s převahou člověka, který si je svými fakty naprosto jist.

Carr na okamžik budil dojem, jako by bylo možné vyvést ho z míry. Rychle odvrátil zrak od svých tří společníků a pohlédl na svůj vůz, jako by si přál, aby ho byl raději neopustil a jel dál svou cestou.

„Ten výstřel z pistole,“ naléhal Selby. „No tak, no tak, doktore. Přece víte, zda jste slyšel nebo neslyšel výstřel.“

Carr se na něho zpříma podíval. Mezitím již opět zcela nabyl své obvyklé vyrovnanosti. „Ne,“ prohlásil, „žádný výstřel z pistole zde nezazněl.“ Pak se vážně usmál a dodal: „Ozval se odtud hluk podobný zvuku odpálení pistole.“

„A co to bylo?“ zeptal se Selby.

„Vylétla zátka ze šampaňského.“

„Nesmysl,“ vyhrkl Brandon. „Chcete tvrdit, že by si sousedi spletli bouchnutí špuntu ze šampaňského…“

„Sousedé?“ protáhl Carr. „Ale, ale, to je skutečně zajímavé. Ne, šerife, jsem si skoro úplně jist, že by zátka ze šampaňského sotva mohla bouchnout tak hlasitě, aby… ačkoliv vlastně počkejte chvilku. Třeba se mýlím. Koneckonců vylétne-li v jídelně zátka ze šampaňského, může to případně v oknech ložnice tamhletoho domu zaznít… Mám za to, že tam bydlí ti sousedé, o nichž jste se zmínil. Nechme si to projít hlavou, pánové, určitá možnost, že by přecitlivělí lidé, nervózní lidé, vyrušení ze spánku, mohli bouchnutí zátky od šampaňského pokládat za zvuk výstřelu z pistole, tu docela zřejmě vyvstává.“

„Ale vy jste žádný výstřel z pistole neslyšel?“

„Ne.“

„Víte to jistě?“

„Ano.“

Brandon ukázal na schránku na dopisy. „Napsal jste Jimu Melvinovi dopis. O co šlo?“

„Dopis?“ zeptal se Carr.

„Dopis,“ potvrdil Brandon. „Tak co, co v něm bylo?“

Carr očividně zaváhal a pak řekl: „Ah, ano. Mám za to, že mezi mou kanceláří a Jimem Melvinem byla nějaká korespondence.“

„Čeho se týkala?“

„Obávám se, že v této věci vám nemohu sloužit, šerife. Myslím, že je to věc, o níž bych se nerad šířil. Mohu vás však ujistit, že s nějakým výstřelem z pistole nemá nic společného Pokládal byste tu věc nepochybně za zcela bezvýznamnou obchodní záležitost… A nyní mě laskavě omluvte. Nezdá se že by Melvin byl doma, a proto pojedu dál. Vzdor tomu že se pokouším být na odpočinku, mám dnes odpoledne naneštěstí spoustu práce. Velmi mě těší, že jsem vás poznal, paní Kaneová.“

Carr se otočil k autu, stojícímu u okraje chodníku.

„Momentíček,“ zarazil ho důrazně Brandon.

„Ano?“ řekl tázavě Carr, zastavil se a jen zpola se obrátil.

Selby na šerifa téměř nepostřehnutelně zavrtěl hlavou.

„Tedy, copak sem dnes odpoledne přivedlo vás?“ zeptal se Brandon.

„Chtěl jsem navštívit pana Melvina.“

„Zřejmě v nějaké důležité záležitosti?“

„Můj čas je cenný,“ významně prohlásil Carr. „Sotva bych jím plýtval na něco naprosto bezvýznamného.“

„Pokoušel jste se ho dovolat?“

„Nechme toho, pánové,“ usmál se Carr. „Přišel jsem k němu na návštěvu. V soukromé záležitosti, v jisté věci, kterou nemohu prozradit, aniž poškodím zájmy klienta. Přinejmenším dokud se nedozvím, jaký je důvod vaší návštěvy.“

Carr tázavě čekal.

„Prošetřujeme výstřel z pistole,“ sdělil mu Selby.

„Skutečně! A to jste si pro pouhé třesknutí zátky od šampaňského dali práci se získáváním příkazu k domovní prohlídce?“

„Nebyla to zátka od šampaňského a neměli jsme povolení,“ prohlásil Brandon.

Carr významně pozvedl obočí. „Bez povolení? A přitom jste si, pánové, dozajista celý dům mého klienta pečlivě prohlédli.“

„Máte v úmyslu,“ bojechtivě se zeptal Brandon, „něco s tím dělat?“

Carr se zasmál. „Můj milý šerife! Něco s něčím dělat nebo nedělat není moje věc. Dostávám od svých klientů pokyny co si v té či oné záležitosti přejí, a já se snažím…“

„Avšak,“ vpadl mu do řeči Selby, „v době, kdy zvuk zátky, která vylétla z láhve sektu, byl omylem pokládán za výstřel, jste tu vy byl, Carre…“

„Ale, ale, pane kolego, vyletělo tu více zátek z lahví šampaňského. Rozhodně jsem tu nebyl.… počkejte chvilku… myslím, že jsem už možná přišel na to, kam míříte, ale o té věci nemohu volně hovořit.“

„Chcete tím říci, že tu k výstřelu došlo?“

„Proboha ne! Chci pouze říci, že tu bylo cosi, o čem nemohu volně hovořit, avšak myslím, že vás mohu ujistit, pánové, že z tohoto domu žádný zvuk výstřelu nezazněl. Sousedé se naprosto jistě mýlí, tvrdí-li, že slyšeli střelnou ránu vypálenou někde v tomto domě.“

„Povězte nám tedy, co víte o jakékoliv střelné ráně nebo vůbec neobvyklém zvuku, který…“

„Ale, ale, šerife, vždyť už jsem vám vysvětlil, že nemohu – je to otázka zachování profesionálního tajemství, chápete? A teď mě laskavě omluvte, už jsem se skutečně značně opozdil na jistou schůzku.“ Udělal další hlubokou poklonu, nasedl do vozu, nastartoval a odjel.

„Tak ho vidíš, to je celý on,“ prohlásil Brandon. „Pokoušet se z toho chlapa něco dostat je jako trhat zuby slepici, ale začínám si myslet, že tohle nebyla jenom na nás nastražená past. Tak se mi zdá, že Carr má nahnáno.“

„Poprvé v životě jsem viděl Carra zmateného,“ pronesl Selby skoro zamyšleně. „Úplně s ním otřáslo, když jsem se ho na ten výstřel z pistole přímo zeptal. O. K., Rexi, teď víme, že se tu konal večírek. K něčemu při něm došlo. Vypátrejme, kdo se ho zúčastnil, kdy byl přerušen, zda někdo slyšel výstřel. Promluvme si se sousedy a pokusme se zjistit, kdo šel dovnitř a celý dům uklidil. A teď, paní Kaneová, mám za to, že klíč od domu můžeme klidně vrátit zpátky na dno schránky na dopisy. Hodláme zahájit úplné a důkladné vyšetřování celé té záležitosti. Jak znám Carra, řekl bych, že zatím není žádný důvod k znepokojení, ale něco tu docela určitě neklape. Chtěli bychom si pohovořit s vaší dcerou, hned jak ji najdete, a tuším, že se Carr postará, abyste ji našla hodně brzy.“

„Mám si se sousedy promluvit hned?“ zeptal se Brandon.

„Teď hned ne,“ odpověděl Selby. „Je nás tu trochu moc velký zástup. Mohl by ses možná něco dozvědět, když se vrátíš sám, úředně jako šerif, a s těmi lidmi od vedle si promluvíš. Trochu je lituj, že jako nemohou klidně spát a tak. Určitě získáš víc informací než dnes ráno paní Kaneová.“

Kapitola 4

Ten večer, krátce po sedmé hodině, v bytě Douga Selbyho pronikavě zazvonil telefon.

Selby zvedl sluchátko a uslyšel šerifův hlas.

„Jsi to ty, Dougu?“

„ Správně.“

„Mohl bys na minutku zajet k soudu?“

„Jistě.“

„Můžeš-li, přijď rovnou do mé úřadovny, Dougu. Máme tu něco zajímavého. Nejsem z toho moudrý. Počkám na tebe v přední kanceláři. V mé soukromé kanceláři sedí jeden chlapík, ale rád bych s tebou promluvil, ještě než se s ním setkáš.“

Selby sedl do vozu, jel k soudní budově a v přední místnosti šerifovy úřadovny našel čekajícího Brandona.

Dva zástupci šerifa, které Brandon určil pro noční službu, seděli u telefonu ve vzdálenějším koutě kanceláře a kývli mu na pozdrav, když přistoupil ke stolu, za nímž Brandon seděl.

Šerif vstal, vzal Selbyho pod paží a odvedl ho k oknu, z něhož byla vyhlídka na rudé, zelené a fialové neónové reklamy obchodů dole v Madison City a na světelnou zář v místech, kde stálo divadlo Palace.

„Pamatuješ se na Miltona Granbyho, Dougu?“

Selby se usmál. „Na toho, co se v životě proslavil jedině tím, že je švagrem Morrise Sheldona, starosty města Las Alidas?“

„Na toho.“

„A co s ním má být?“

„Právě ten čeká tam u mě,“ odpověděl Brandon a kývl směrem ke své soukromé kanceláři. „Chtěl bych, abys s ním promluvil.“

„Určitě se zase ohání svým švagrem,“ poznamenal Selby. „Rád bych věděl, co by si počal, kdyby neměl sestru.“

„Jed bych na to vzít nemohl,“ vysvětloval Brandon, „ale což jestli bloumáme pořád dokola v tomtéž známém zrcadlovém bludišti, na něž vždycky narazíme, kdykoliv máme co dělat se starým A. B. Carrem?“

„Jinými slovy, nevěříš povídačce, kterou ti Granby vykládal?“ otázal se Selby.

„Snad jí věřím,“ zamyšleně pokračoval Brandon, „ale nevyznám se v ní. Chtěl bych, abys ji vyslechl sám.“

Selby si nacpal svou zakouřenou lulku briérku, rozškrtl zápalku a do plamínku řekl: „O. K., jdeme na to.“

Brandon otevřel dveře své soukromé kanceláře a prohlásil: „Byl bych rád, kdybyste Dougu Selbymu vypravoval všechno, co jste pověděl mně, Granby.“

Granby, štíhlý, drobný muž s poloplešatou lebkou a kůží těsně vypjatou přes vyčnělé lícní kosti, vyskočil ze svého křesla a začal pumpovat Selbyho pravicí. „Jak se vám daří, pane Selby? To je skvělé, že vás zase máme zpátky mezi sebou.“

„Jsem rád, že tu jsem,“ odpověděl Selby.

„Posaďte se, Granby,“ vyzval ho Brandon. „Chtěl bych, abyste Selbymu pověděl příhodu, kterou jste vypravoval mně. Chci, abyste mu ji vyložil svými vlastními slovy. Začněte pěkně od začátku a rovnou pokračujte a projděte to celé.“

Granby se pohodlně uvelebil ve svém křesle a zřejmě ho těšilo, že je zdrojem důležitých informací.

„Teda,“ začal, „možná že je vám známo, že u nás v Las Alidas je v proudu jednání o nových parkingmetrech. Jim Melvin zastupuje nový druh zařízení pro parkoviště, která se mnohem víc vyplatí a mají o polovinu vyšší výnos než všechna ostatní, protože jakási fotobuňka druhému vozu zabrání, aby využil nespotřebovanou parkovací dobu předešlého vozu, který parkoval třeba jen patnáct nebo dvacet minut.“

Brandon povzbudivě přikývl.

„No, a já jsem se s Jimem Melvinem seznámil a několikrát jsem s ním mluvil. Nikdy na mě neměl moc času, až se domákl, že jsem švagr Morrise Sheldona. A potom si mě fakticky začal předcházet.“

„Z toho většinu můžem vynechat,“ řekl Brandon. „Základní rysy jste nám vykreslil. Teď vypravujte o tom večírku v Melvinově domě tady v Madison City.“

„Teda, Melvin chtěl, abych k nim zašel. Vykládal, že pořádá takovou menší sešlost, čistě něco jako seznamovací večírek. Ale byl to úplný odvaz! Sezval si lidi, na které chtěl udělat dojem – všeho druhu. Lidi odtud a nějaké lidi z Los Angeles a nějaké z Las Alidas.“

„A starý A. B. Carr tam byl?“

„Byl.“

„Tak dál, co bylo pak?“

„ Dobrá, bylo tam moře šampaňského a jiného pitiva, prostě co kdo chtěl.“

„Vypravujte o tom výstřelu,“ napověděl Brandon.

„No, mám dojem, že někdy tak v jednu nebo ve dvě hodiny ráno, přesný čas nevím, jsem zaslechl ránu z pistole.“ Granby se významně odmlčel a pohlížel ze šerifa na okresního prokurátora, jako by byl pyšný na tak dramatické vyvrcholení svého vypravování.

„Dál,“ vyzval ho stručně Brandon.

Granby se zjevnou samolibostí pokračoval. „Jeden z chlápků, s nimiž jsem se bavil, povídal, že to jen vedle v kuchyni vylítl špunt ze šampaňského, a jiný tvrdil, že nějakému náklaďáku vystřelil výfuk, ale já řekl, že to byl výstřel a že mi nikdo z nich nic nenamluví.“

„Pokračujte.“

„No a mejdan šel dál svou cestou jako obvykle, až asi za hodinu nebo tak nějak za mnou přišel Jim Melvin a zeptal se, jestli bych v něčem dovedl držet jazyk za zuby. Potom mě žádal, abych mu pomohl. Povídal, že by možná potřeboval ještě někoho, rozhlédl se, padl mu do oka starý pan Carr, požádal ho o pomoc a pak nás odvedl po schodech nahoru.“

Brandon vrhl pohled na Selbyho a prohodil ke Granbymu: „O. K., Granby, jen dál.“

„No tak jsme šli nahoru do jedné z ložnic a tam na posteli ležel nějaký muž. Kolem paže měl ovázaný zakrvácený ručník zkroucený do smyčky. Postel byla samá krev a koupelna jakbysmet. Ten chlápek povídal, že byl na večírku a že přebral. Šel ven na čerstvý vzduch, aby trochu vystřízlivěl, uviděl garáž, sešel k ní a vtom se mu udělalo pěkně zle. Bylo mu, jako by už byl na konci svých sil, a připadalo mu, že se musí sesypat.

Vešel do garáže, otevřel dvířka auta, které tam stálo, a jak tak hmatal po vozu, když lezl dovnitř, náhodou zmáčkl knoflík od přihrádky na rukavice. Dvířka odskočila a uvnitř ležela pistole – osmatřicítka.

Ten chlápek vykládal, že tu pistoli vzal a chvilku si s ní hrál. Došlo mu, že přitom, jak je pod párou, je to nebezpečná hračička, a pokoušel se ji dát zpátky, a vtom ho ta věc nějak – bůhvíjak – střelila do paže. Říkal, že sám dobře neví, jak k tomu došlo.

Tím zraněním okamžitě vystřízlivěl. Vrátil se do domu a snažil se dostat do koupelny, umýt si krev. Ošklivě krvácel. Zkroutil si z kapesníku smyčku, vyvrávoral z koupelny, dopotácel se k posteli, klesl na ni a okamžitě usnul. Ve spánku se mu smyčka uvolnila a ztratil spoustu krve.“

„A co se dělo dál?“ ptal se Selby s živým zájmem v očích i ve hlase.

„Teda, Melvin povídal, že by celou tu věc rád ututlal. Za prvé nechtěl, aby se někdo dozvěděl, že měl v autě pistoli, protože nemá zbrojní pas, a měl strach, aby z toho nebyl průšvih. Za druhé nechtěl, aby vešlo ve známost, že se na večírku v jeho domě někdo postřelil. Noviny by z toho mohly udělat rvačku a uveřejnit seznam hostů. Byla by do toho zapletená spousta prominentů a takové ty věci.“

„Co říkali, že chtějí dělat?“ zeptal se Brandon. „Teda, ten chlápek povídal, že už je mu dobře, že ta smyčka krvácení zastavila, že je úplně střízlivý, že nasedne do svého vozu a pojede domů a že ho hrozně mrzí, co se stalo.“

„A co vy na to?“

„Pomohli jsme mu po zadních schodech dolů, zadním vchodem ven a doprovodili jsme ho až do uličky dole mezi domy, kde parkoval. Tvrdil, že levou ruku nemusí při řízení vůbec používat a že se cítí úplně schopný dojet domů v pořádku.“

„Kdo byl ten člověk?“

„Teda, teď jste mě převezl. Za těchhle okolností jsem přirozeně nemohl chtít, abychom si byli představeni. Nikdo mi jeho jméno neřekl a…“

„Během večírku vás nikdo nepředstavil?“ zeptal se Selby. „Abych vám pravdu řekl, pane Selby, já si dokonce ani nevzpomínám, že bych ho byl na té slezině vůbec zahlídl. Byla tam spousta lidí, hromadu jsem jich viděl poprvé v životě. Zdejší samozřejmě znám.“

„A proč Jim Melvin požádal o pomoc zrovna vás?“

„To se ptáte moc. To vám nepovím. Třeba si myslel, že ten chlápek je na tom hůř, než doopravdy byl. Zkrátka nachomýtl jsem se k tomu a šel jsem s tím chlapíkem dolů k jeho vozu.“

„Co to bylo za vůz?“

„To je taky takové – nemohu říci. Tmavý sedan a vypadal na nový model, ale prostě jsem tomu nevěnoval pozornost. Mám dojem, že to byla nějaká lacinější značka.“

„A čísla jste si samozřejmě nevšiml?“

„Ne.“

Selby vrhl pohled na Brandona. „Tak to je celé, Dougu, to je to jeho vypravování,“ řekl šerif.

„Pamatujete se, kde byl v době, kdy zazněl výstřel, Jim Melvin?“ zeptal se Selby.

„Pamatuji,“ odpověděl Granby. „Když se ozvala rána, stál jsem náhodou zrovna vedle něho. Melvin se právě vyjádřil, že to vedle vyletěla zátka ze šampaňského.“

„A co Carr?“ dotazoval se Selby. „Nevíte náhodou, kde ten byl?“

„Jasně,“ přikývl Granby, „Carr tam byl s námi. Ten zas řekl, že vystřelil výfuk nějakému náklaďáku, který sjíždí z prudkého svahu. Pustil se do vysvětlování, jak k tomu dochází. Něco, jako že když je moc chudá směs či co. Už si přesně nevzpomínám, co to povídal.“

„Ale víte, že tam oba dva, Carr i Melvin, byli, když zazněla střelná rána?“

„Přesně tak.“

„O. K.,“ prohlásil Selby. „To asi bude všechno.“

Zdálo se, že Granby se jaksi nemá k odchodu. Postavení důležitého svědka mu zřejmě dělalo dobře. „Snad by bylo možné, abych vám o tom chlápkovi zjistil něco víc,“ nabídl. „Mohl bych se poptat u ostatních.“

„Ne, díky. To si vyšetříme sami,“ odmítl Brandon.

„Dobrá, kdybych pro vás mohl cokoliv udělat, jen mi dejte vědět.“

„A co Morris Sheldon? Byl tam?“

Granby se důležitě vypjal. „Ne,“ řekl, „rodinu jsem na večírku zastupoval já sám. Pozván ovšem byl, ale – totiž, tak nějak – tedy, v zastoupení Morrise – to jest, jaksi – však víte.“

„V pořádku,“ řekl Brandon. „Nikomu nevykládejte, že jste u nás byl nebo že jsme vás v této věci vyslýchali. To je všecko – a děkujeme za spolupráci, Granby.“

Jakmile Granby zmizel, vytáhl Brandon z kapsy balíček cigaretových papírků, vylovil plátěný pytlík na tabák, udělal z jednoho papírku malý žlábek a začal do něho sypat chrastící vlákénka vonné směsi.

„Tady to máš,“ promluvil konečně, „pořád ta samá patálie, kdykoliv zkřížíme stopu starému A. B. Carrovi.“

„Co si z toho vybereš?“ zeptal se Selby.

„Tedy, za prvé,“ uvažoval Brandon, „když ten muž odjel se svým vozem, nemohl být moc těžce raněn. Ať už to byl, kdo chtěl.“

Selby přikývl.

„A Melvin sešel dolů,“ pokračoval Brandon, „a sehnal Granbyho a Carra, aby mu pomohli dostat toho chlapíka z baráku, jenže on žádnou pomoc nepotřeboval. A teď, kdyby se Melvin skutečně pokoušel celou věc ututlat, proč by k čertu šel shánět dva svědky zrovna v okamžiku, kdy ten chlap už byl na odchodu?“

Selby škrtl sirkou o spodek stolu, přidržel ji k lulce, která mu zatím vyhasla, a několik vteřin zamyšleně bafal.

„Tak co?“ zabručel Brandon. „O co kráčí, Dougu? Tváříš se, jako by tě něco napadalo.“

„Mám nápad,“ připustil Selby, „ale nic víc, čistě jenom nápad. Jak to, že dům byl najednou uklizený?“

„Na to už jsem přišel,“ odpověděl Brandon. „Jednou týdně tam dochází na úklid černoška. Je-li paní Melvinová mimo dům, nechává jí klíč ve schránce na dopisy. Děvče klíč vyzvedne a otevře si. Po ukončení práce odejde. Domovní dveře mají zaskakovací zámek.

Minulý týden jí paní Melvinová zavolala, že nemá chodit. Tenhle týden se jí možná opět pokoušela volat, ta dívka neví, byla na návštěvě u přátel v Los Angeles. Vrátila se dnes ráno a šla rovnou k Melvinovým. Našla klíč, otevřela si. Měla s sebou svůj kufřík, v domě se převlékla a dala se do práce. V ložnici našla zakrvácené ložní prádlo a v koupelně ručníky. Řekla si, že jí do toho nic není. Uklidila, vyměnila prostěradla, polštáře povlékla čistými povlaky, přehodila přes postel čisté pokrývky a přehoz.“

„A co udělala s těmi zakrvácenými krámy?“ otázal se Selby.

„Vzala si je domů. Obstarává pro paní Melvinovou nejen úklid, ale i praní. Má takovou starou káru a tak do ní všechno prostě nacpala, odvezla domů a hned se pustila do prádla. Působí naprosto spolehlivým dojmem.“

Selby se zamračil. „Paní Melvinová jí minulý týden telefonovala, že nemá chodit?“

„Tak jest.“

Chvíli oba mlčky kouřili, konečně Selby prohodil: „To je opravdu podivné.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Jeden muž z noční služby pootevřel a oznámil: „Šerife, je tu nějaký člověk jménem Parlin a chtěl by s vámi mluvit. Dal mi navštívenku.“

„Teď nemám čas, Dicku,“ snažil se ho odbýt Brandon „mám práci, budeš se ho muset zeptat sám…“

„Je to něco s Jimem Melvinem,“ nenechal ho domluvit zástupce šerifa. „Podle navštívenky je ten Parlin…“

„Ukaž, my se na ni mrknem,“ přerušil ho Brandon.

Vzal od náměstka vizitku a podržel ji tak, aby na ni Selby viděl. Byla to drahá, rytá navštívenka a stálo na ní: HUDSON L. PARLIN, PODNIKATEL, RODNEY BUILDING, LOS ANGELES.

„Jak vypadá?“ zeptal se Selby.

„Tak pětapadesátník, mohutný, naditý chlap, brunátný v obličeji a s namanikúrovanými nehty. Celý se vyfikl do kovbojského.“

„Nech ho pár minut čekat a pak nám ho sem pošli,“ nařídil Brandon. „Nechci, aby se zdálo, že jsem na něho celý žhavý, ale nenech ho odejít.“

Náměstek zavřel dveře. Chvilku tiše pokuřovali. Pak Selby promluvil: „Granby na mě dělal dojem, jako by přímo pukal touhou spustit stavidla své výmluvnosti, Rexi.“

Brandon mrzutě přikývl. „Nejhorší je, když máme co dělat s takovými kecaly. Rozžvaní všechno po celém městě. Je tak zatraceně zvyklý všude se vecpat, protože…“

Dveře se otevřely a zástupce šerifa ohlásil: „Pan Hudson Parlin.“

Návštěvník stanul na prahu, ocelově šedé oči pod huňatým obočím bleskově odhadly oba muže. Potom se chladně usmál s odměřenou srdečností, která nicméně ukazovala ochotu jednat přátelsky, a to ochotu ze strany muže spíše zvyklého, že ostatní vycházejí vst.íc jemu, než aby on vycházel vstříc jim.

„ Pojďte dál,“ oslovil ho Brandon. „Přál jste si s námi mluvit? Já jsem šerif Brandon. Tohle je pan Selby, okresní prokurátor.“

„Těší mě, že vás poznávám, pánové. Rád bych si s vámi pohovořil ohledně Jamese L. Melvina.“

„To už nám sdělil můj zástupce,“ odpověděl Brandon. „Posaďte se, udělejte si pohodlí a povězte nám, co máte na srdci.“

Parlin vzpřímeně usedl, jeho strnulá záda zdůrazňovala, že jeho návštěva je zcela formální, a byla ve zvláštním protikladu s šerifovou výzvou: „Udělejte si pohodlí!“

„Pánové,“ oznámil Parlin stroze, „jsem podnikatel a obchodník.“

„Výborně,“ řekl Brandon. „Pokračujte a mluvte obchodně.“

„Zabývám se financováním vynálezů. Před časem se ke mně dostavil vynálezce parkovacích hodin. Potřeboval, aby ho někdo financoval. Měl ve svých záležitostech menší zmatek. Provedl jsem předběžný průzkum a usoudil jsem, že jeho nesnáze do značné míry zavinila jeho neschopnost prodat. Nebudu se pouštět do podrobností, ale nakonec jsem celý vynález se vším všudy koupil.“

„To je ten obchod, jímž se zabývá Jim Melvin?“ zeptal se šerif.

„Správně. Vynález má obchodní značku Karpay, sám jsem to zařízení tak nazval. Pověřil jsem své patentové právníky přezkoumáním celé věci po stránce patentového zajištění a zařídil všechno, aby mohla být zahájena výroba přístroje ve velkém. Pak jsem se pustil do práce.“

„A jak se k tomu dostal Jim Melvin?“

„Jima Melvina jsem zaměstnal za plat a provizi. Podaří-li se mu dosáhnout určitého objemu odbytu, obdrží právo výhradního prodeje.“

„Na jak velkou oblast se ujednání vztahuje?“

„Na jižní okresy Kalifornie a celou Arizonu.“

„Podařilo se vám už uzavřít nějaký obchod v Arizoně?“

„V současné době toto teritorium spí. Zaměřujeme se na dvě města v tomto kraji a na jedno na severu Kalifornie, náhodou mimo Melvinovu oblast.“

„Chtěl jste s námi mluvit stran Melvina?“ optal se Brandon.

„Tak jest.“

„V jaké věci?“

„Při tomhle obchodu se snažím nebýt úzkoprsý, šerife. Beru v úvahu, že zde platí jistý rys ostré konkurence a že v celé situaci začnou hrát roli i určité vlivy politické. To nese s sebou nutnost společenských styků, je třeba pořádat společenská setkání, zvát. Snažím se je udržet v rozumných mezích – pokud jde o náklady. A trvám na zachování rozumných mezí, i pokud jde o styl zábavy.“

„Jinými slovy – chcete nám říci, že jste večírek u Jima Melvina před týdnem nebo deseti dny financoval vy?“

„To je správné jen částečně. Chci vám také říci, že jsem jej neschvaloval. Melvin mi sdělil, že hodlá uspořádat různé druhy zábav a společenských příležitostí a já mu dal své O. K., pokud jde o vydání.“

„A o co tedy jde?“

„Dozvěděl jsem se, že ten večírek prošetřujete.“

„Kdopak vám to říkal?“

„Raději si to nechám pro sebe. V takhle malém městě musí nakonec vaše vyšetřování vejít ve známost. Budete asi souhlasit, šerife, že není nic přirozenějšího, než že značná část účastníků večírku zpanikaří a začnou mě volat a domáhat se, aby jejich jméno zůstalo mimo obrazovku. Zajisté chápete, jak nežádoucí publicita může vzejít ze situace tohoto druhu.“

„Jestliže si přejete zabránit nežádoucí publicitě,“ odpověděl zdvořile Brandon, „bylo by nejlépe, kdybyste veškerá fakta svěřil do mých rukou. Pak budu moci rozhodnout.“

„Vy ještě fakta neznáte?“

„Z čeho usuzujete, že znám?“

„Slyšel jsem nadšenou chválu vašich schopností a vím, že jste provedl určité šetření.“

„Jaká fakta máte na mysli?“

„Jaký máte pro své vyšetřování důvod?“ opáčil Parlin.

„Jim Melvin je vaším zaměstnancem?“ uhnul otázce Brandon.

„Svým způsobem ano. Je obchodním zástupcem pro zmíněnou oblast za fixní plat a prodejní provizi.“

„Kde je Melvin?“

Parlin zaváhal.

„Chci s ním mluvit,“ pokračoval Brandon.

„Musíte mi rozumět, šerife,“ prohlásil Parlin. „Jsem obchodník, chladnokrevný byznysmen, ziskuchtivý – chcete-li, jsem však poctivý, čestný a slušný člověk. Žádné divoké mejdany neschvaluji.“

„Tenhle jste ovšem zaplatil, že?“

„Nenapadlo mě, že se tak vyvine. Ostatně stále ještě si nemyslím, že to byla divoká zábava.“

„Chci si o tom promluvit s Jimem Melvinem.“

„Nemám nic proti tomu, abyste s ním mluvil. Mám námitky – tedy, samozřejmě, o námitkách se nedá mluvit, protože nejsem oprávněn cokoliv namítat – nesouhlasím s výslechy různých hostů. Když se nad tím jen chvilku zamyslíte, bude vám jasné, jak neblahý vliv by to mohlo mít na celý stav věcí zde.“

„Byl jste na tom večírku?“

„Ne, pane, nebyl. A neváhám vám tu prohlásit, šerife, že kdybych tam býval byl, byl bych nechal lihoviny zamknout a o půlnoci bylo po večírku. Dostavilo se méně hostů, než se čekalo, a to znamenalo větší spotřebu alkoholu na hlavu. Melvin se zřejmě natolik zaměřil na to, aby se každý dobře bavil, až zapomněl uvážit, že při podobných příležitostech rozvaha je ten nejdůležitější faktor.“

Brandon opakoval: „Chci mluvit s Melvinem.“

„Mám tedy za to, že z vaší strany mohu spoléhat na určitou shovívavost k ostatním hostům, až se s vámi Melvin spojí. Snad ani nemusím zdůrazňovat, že mnozí z nich mají značný politický vliv. Byl bych rád, kdybych mohl ujistit některé z těch mužů, kteří mi telefonují, že k vám nebudou předvoláni a že nedojde k žádné nepatřičné publicitě v tisku. Mohu počítat s vaší spoluprací?“

„Vyřiďte těm lidem,“ odpověděl Brandon, „že vedu vyšetřování. Hodlám vyšetřovat tak dlouho, dokud nezjistím, co chci vědět.“

Parlinův ocelový zrak se střetl s šerifovým pohledem. „Vy sám jste také veřejný činitel, víte, šerife, vás se politika také týká,“ řekl klidně.

„Byl jsem zvolen, abych konal svou práci. Chci se vynasnažit dělat ji.“

„Přesně tak,“ souhlasil Parlin, „byl jste zvolen, abyste konal práci.“

Brandon se podíval na Selbyho a nepatrně pokynul směrem ke dveřím přední kanceláře.

„Omluvte mě na minutku,“ požádal, „chtěl bych o tom vyměnit pár slov se Selbym. Zůstaňte klidně sedět, jak sedíte pane Parline.“

Brandon otevřel dveře a Selby ho následoval do přední kanceláře.

„To je na těch zatracených politicích to nejhorší,“ prohlásil šerif vztekle. „Zvolí tě, abys něco dělal, a v okamžiku, kdy to dělat začneš a zamotá se do toho něco, na čem jim záleží dají se z plna hrdla do hulákání a chtějí po tobě, abys zradil co máš chránit podle své přísahy, jen proto, abys chránil nějakého zatraceného politika. Je ti vhod, když si postavím hlavu?“

Selby se rozesmál: „Doufám, že jsi mě nevytáhl ven, jen aby ses přesvědčil, jestli ti budu přihrávat, Rexi.“

„Půjdu-li politicky přes palubu, nechci tě s sebou stáhnout ke dnu.“

Selby jen kývl směrem k zavřeným dveřím Brandonovy místnosti. „Jen ho setři, Rexi.“

Po návratu do své kanceláře prohlásil šerif: „Jsou dvě cesty, jak se dostat k faktům – tvrdá cesta a snadná cesta. Ta snadná by byla přimět Jamese L. Melvina, aby mi je pověděl. Dnes večer tu budu do desíti.“

„A než se sem dostane,“ pravil vlídně Parlin, „to znamená, než zjistím, kde je, pokládám za zaručené, že nedojde k žádným dalším…“

„Za zaručené nemůžete pokládat vůbec nic,“ odsekl Brandon.

Parlin prudce odstrčil židli. „Dnes v noci v půl dvanácté mám být v Los Angeles. Jsou to dvě hodiny jízdy. Než půjdu na smluvenou schůzku, musím se převléci z tohohle bizarního oblečení, které módní diktát vaší obchodní komory ukládá nosit každému, kdo chce obchodovat v Madison City.

Zbyde mi čas tak na dva tři telefonické rozhovory, a to bude asi tak všechno. Jestliže Jima Melvina seženu, požádám ho, aby tu v deset byl. Nic neslibuji. Dobrou noc.“

„Zde kráčí muž, který není zvyklý, aby s ním někdo mával,“ podotkl Selby, sotva se za Parlinem zavřely dveře. Brandon se sehnul a zvedl z podlahy pouzdro na brýle. „Hele, kdepak se to tu vzalo?“ zeptal se. Otevřel a zavřel pouzdro a řekl: „Docela obyčejný tmavohnědý futrál na brejle. Žádné jméno optika tu vytlačené není. Tedy, pročpak tu asi někdo ztratil pouzdro, Dougu?“

„Nevzpomeneš si, zda sem Granby přišel s brýlemi na nose?“ vyhrkl Selby.

„Ne. Proč?“

„Je v těch papírech něco, co by se týkalo Granbyho?“ ukázal Selby na hromadu spisů na šerifově psacím stole.

„Vůbec nic,“ odpověděl Brandon.

„Anebo něco, co má co dělat s Melvinem?“

Brandon rychle a rozhodně zakroutil hlavou.

„To by ovšem Granby nemohl vědět, dokud by se nepodíval,“ zdůraznil Selby. „Mohl to pouzdro ztratit někdo jiný?“

„Než Granby přišel, rozhodně na podlaze neleželo. To vím docela určitě,“ prohlásil Brandon.

Selby se zamyslel. „Vím, že když jsem se s ním setkal, brýle měl.“

„Spousta mužů v jeho věku se bez brejlí obejde, dokud nemusí na něco koukat docela zblízka,“ připomněl Brandon, „ale jak si je jednou nasadí, jsou s to na ně zapomenout a chvilku si je nechat na nose. Nevím, má-li to nějaký zvláštní význam – kromě toho, že se mi nelíbí představa, jak mi tu čmuchá po kanceláři. Ten otrava je trochu vlezlý.“

„Co kdybychom si pouzdro nechali a nic neříkali?“ navrhl Selby. „Až zjisti, že je tu zapomněl, dostane panický strach, že si ho vezmeš na paškál pro slídění ve tvých papírech.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Brandon a strčil pouzdro na brýle do kapsy kabátu. „Necháme ho trochu smažit ve vlastní štávě. Co si myslíš o jeho povídačce?“

„Je v ní několik nesrovnalostí. Nikdo neviděl zranění, ale jenom zakrvácený ručník, který měl ten muž ovinutý kolem paže. Nikdo neví, kdo to byl. Granby tvrdí, že ho na večírku nezahlédl. A teď – dejme tomu, že k výstřelu z pistole došlo. Připusíme, že starý A. B. Carr věděl, že ten výstřel bude třeba vysvětlit. Předpokládejme, že do postele nastrčil nějakého svého nohsleda s krvavým ručníkem a pak…“

„Jenže Carr o tom všem nic nevěděl. Melvin ho zavolal, teprve když už měl Granbyho.“

„Přesně tak!“ zvolal s úsměvem Selby. „A když si tohle necháš projít hlavou, Rexi, dojde ti, že jde-li o pečlivě naplánovanou věc, přesně takhle by to nastrojil starý A. B. Carr.

Granby byl jediný člověk, který mohl oběma – Melvinovi i Carrovi – dosvědčit, kde se zdržovali, když zazněl výstřel.“

„Bože dobrý, Dougu!“ Brandon se ve svém křesle vztyčil jako pravítko. „Ty myslíš, že…“

„Zbytečně moc nemysleme, Rexi, dokud nemáme víc faktů,“ vpadl mu do řeči Selby. „Já jen dovozuji, kdyby ten muž byl nastrčená figura s krvavým ručníkem kolem paže, byl by to typický Carrův trik.“

„Ať se propadnu, kdyby nebyl,“ souhlasil šerif.

Kapitola 5

Doris Kaneová se ubytovala v chatičce v motelu při hlavní výpadovce z Madison City na východ, a přemáhajíc spánek, čekala na zprávy z šerifovy úřadovny. Námaha z celonoční jízdy a pohodlné křeslo ji však zvolna ukolébaly do stavu polobdělého mátožného odpočinku. Útržky snů se jí začaly mísit se skutečností, až nakonec nebyla s to svými spánkem otupenými smysly rozlišit skutečné a neskutečné. Paula byla zavražděná… Paula zabila Jima… Paula a Jim byli…

Náhle se vzpřímila v křesle, zvuk u dveří ji vzkřísil k okamžité bdělosti. V měsíčním světle se matně rýsovaly obrysy nejasné postavy. Po rámu se sítí proti hmyzu a po klice u dveří šmátraly prsty.

Potlačila přání vykřiknout… a pak tu mužskou postavu poznala.

Rozběhla se ke dveřím, otevřela a pocítila, jak ji objaly uklidňující paže. Jeho svaly jí dodávaly pocit síly, jeho nakažlivý smích, polibek na tváři, vůně tabáku – to vše bylo tak nádherně skutečné, že se všechny její obavy rozplynuly v radosti, že ho vidí, a v jeho zřejmé radosti, že on vidí ji. Skoro ještě dřív, než ji pustil z náručí, začala ho zasypávat otázkami. „Jime, propánakrále! Jak jsi mě našel? Kde je Paula? Jak…“

„No tak – počkej chvilku,“ přerušil ji se smíchem. „Pěkně popořádku. Našel jsem tě, protože mi o tobě pověděl šerif Brandon. Doporučil mi, že by bylo nejlepší, kdybych sem zajel a vyzvedl si tě.“

Vzpomněla si, jakou roli sehrála při zahájení vyšetřování, a bodlo ji u srdce. „Jime, strašně mě to mrzí, šla jsem tam k tomu domu, a…“

Najednou pochopila, že Jim nic neví.

Šerif mu asi sdělil jen to nejnutnější – ale kolik? Cosi v jeho tváři a jeho celé chování jí říkaly, že Brandon mu toho moc nepověděl.

„Já vím,“ prohlásil Jim se smíchem, „našla jsi kupu novin, vzkaz od mlékaře a utíkala jsi k ouřadům, aby zjistily, jestli se něco nestalo. Tím začalo vyšetřování. Možná že to je jen dobře. Jednou to přijít muselo. Všeteční sousedi dělali všechno možné, aby nám ztrpčili život. Abys věděla, Doris, asi tak před deseti dny u nás byla slezina a jeden host se nalil až po žábry. Šel se ven nadýchat trochu vzduchu, domotal se do garáže, otevřel dveře mého vozu, šmátral v přihrádce pro rukavice a našel pistoli, kterou jsem si den předtím vzal večer s sebou, když jsem vezl celý balík peněz.“

„Co se mu stalo?“ vyrazila zděšeně. Konejšivě se usmál a jeho ruka ji stejně konejšivě poklepávala na rameno. „Nic vážného. Prostřelil si kulkou tepnu v paži. Ale hned se sebral, zastavil krváceni, vystřízlivěl a odjel domů.“

„Kdo to byl, Jime?“

„Nikdo, koho znáš. Nikdo, koho bych sám pořádně znal. Pozval se sám, jeden z těch, co vždycky hned zavětří, když se domáknou, že je někde k mání pití zadarmo. Typický jeden kamarád jednoho kamaráda. Pokoušel jsem se rozpomenout, jak se jmenuje, ale nedokážu si vybavit jeho jméno, kdyby mě zabili. Vzpomínám si, že jsem ho u nás doma zahlédl, jak se nalévá, jako by chtěl uhasit požár. Nikdo mi toho chlapa jaksepatří nepředstavil, i když jméno jsem zaslechl – myslím něco jako Merton nebo Martin, tak nějak – křestní jméno jsem neslyšel vůbec. Byl z Hollywoodu. Dařilo se mu vypadat tak nějak důležitě. Ale to vůbec nic neznamená. Oni všichni dokážou vypadat tak nějak důležitě. To je jejich chlebíček.“

„Ale Jime, ten člověk byl opravdu poraněn výstřelem?“

„Jen to zranění na paži.“

„A sám se postřelil?“

„Jistě. Typická ukázka opilecké pitomosti. Ať už je to jak chce, nejde o nic, nad čím by si bylo třeba lámat hlavu. Už jsem se o tom všem navykládal úřadům tolik, až mi celá ta věc leze z krku. Každopádně, Doris, jsme rádi, že jsme tě našli. Víš, musel jsem náhle odejet do Las Alidas. Velice bohaté město v tomhle okrese. Představoval jsem si, že to bude jen na několik dní, ale jednání, které tam vedu, se vleče a věř mi to nebo nevěř – pořád tam ještě jsme. Naštěstí se nám povedlo sehnat dům, kam můžeme zvát lidi. Vedu takový druh jednání, že by hotel vůbec nepřipadal v úvahu. Panečku, ty ale skvěle vypadáš!“

Doris se úlevou rozesmála. Všechno bylo nakonec tak prosté a Jim byl tak opravdovský.

„Volal jsem Paule,“ pokračoval. „Čert ví, kam se poděl telegram, který jsme ti posílali k narozeninám. Musel se někam zaběhnout… No nic, honem, sbal si svoje věci. Máme tam v Las Alidas spoustu místa. Barák, co v něm bydlíme, je úplná stodola.“

Její nepříliš důrazné námitky, že ji nečekali a že může zůstat v hotelu nebo motelu, Jim odbyl a se smíchem ji hnal do balení. A tak již za několik minut nakládal zavazadla do jejího stejšnu.

„Jeď za mnou,“ vyzval ji. „Nemusíš mít strach, že se ztratíš, budu dávat pozor ve zpětném zrcátku. Kdybys náhodou z nějakého důvodu chtěla zastavit, prostě zablikej světlomety. Vzhůru! Paula už je celá žhavá, aby tě viděla. Stýskalo se jí po tobě. A já jsem celý žhavý, abys nám upekla jeden ze svých proslavených koláčů. Slib mi, že nám ho uděláš.“

„Tak dobře,“ zasmála se, „upeču vám dva.“

„Platí. Pojď. Jede se.“

Otevřel jí dvířka, počkal, až nastartovala, a pak přešel k svému vlastnímu vozu.

Doba, než Jim zmírnil tempo v prvních výběžcích Las Alidas, připadala unavené Doris nekonečná. Projeli obchodní částí města, zastavili na červenou a ocitli se ve vznešené vilové čtvrti. Jim jí dal znamení rozsvěcováním a zhasínáním brzdových světel. Zahnula doleva za ním a uprostřed bloku na jeho pokyn sjela na příjezdovou cestu a zajela s vozem do garáže.

Vypnula zapalování a světla a v tom okamžiku ji přepadla reakce. Měla pocit, že prostě nesebere dost síly, aby stanula tváří v tvář Paule. Šerif zřejmě Jimovi nesdělil všechno a Jim by se do žádných pátravých otázek nepouštěl. Avšak s Paulou je to jiné. V celé situaci byl nebezpečným činitelem ten advokát, který ji viděl, jak se vynořila z jejich domu. Doris si říkala, že toho muže nějak musí najít a umlčet.

Byla tak unavená, že si jen s obtížemi dokázala vybavit jeho jméno – A. B. Carr. Musí si je zapamatovat.

Jim jí pomohl s necesérem a kufříkem, zavřel garáž a svůj vůz nechal stát na příjezdové cestě.

„Jime, jsem úplně oddělaná,“ oslovila ho.

„Aby také ne,“ odpověděl chlácholivě. „Všechno povídání si necháme na zítra. Čistě jen zavoláme ahoj na Paulu a všechny řeči zatím necháme plavat.“

Při své únavě si jen napůl uvědomila, že v jeho hlase zazněl jakýsi tón úlevy, byla však příliš utahaná, než aby se nad tím pozastavila a pokoušela se uhodnout, proč je vlastně rád.

Paula ji očekávala, a ačkoliv se Doris Kaneová setkání se svou dcerou strachovala, poznala najednou, že se není čeho bát. Paula byla víc v obraně a méně jistá sama sebou, než ji Doris Kaneová viděla kdy předtím.

Vypadala obdivuhodně dobře. Vyzařoval z ní nový druh dospělosti. Dříve vždy svým postojem okázale dávala najevo, že ji nic nepřivede z rovnováhy, ale tu a tam bylo zřejmé, že jen hraje. Teď, jak se zdálo, s radostí přijala novou odpovědnost, kterou jí ukládalo manželství.

Nastalo zdravení a objímání a pak okamžik polorozpačitého mlčení, které Jim přerušil slovy: „Doris je úplně oddělaná. Celou noc řídila a dnes si za celý den ani nezdřímla. Chce jít do hajan. Můžete si popovídat ráno.“

„Zavedeme ji nahoru do toho pokoje s okny na východ, Jime,“ souhlasila Paula.

Jim sebral necesér a kufřík, zamířil ke schodům, ale pak se zarazil. Obrátil se a vrhl tázavý pohled na svou ženu.

„Máme ještě jednoho hosta, maminko,“ spustila rychle Paula. „Roztomilou dívku, ráno se s ní seznámíš. Budete mít společnou koupelnu. Až půjdeš po schodech, snaž se nedělat zbytečný hluk a v koupelně se pohybuj pokud možno tiše. Ona má velmi špatný spánek.“

Doris Kaneová bezmyšlenkovitě přikývla. Teprve až už byla v půlce schodiště, zčistajasna jí připadlo, že Paulina slova zněla jaksi podezřele stroze. Mluvila-li její dcera takhle překotně a tvářila-li se tak přesvědčivě, pak… no, dobrá, do rána to počká.

Doris vystoupila po schodech, spatřila pohostinnou bělost měkké postele a uvědomila si, že Paula je v bezpečí, ať už je v nepořádku, co chce.

Protáhla se, zívla a oslovila svého zetě: „Moc ti děkuji Jime, byl jsi hrozně hodný.“

Usmál se na ni rozpačitým, chlapeckým úsměvem.

A vlivem opožděné odezvy na Paulina slova se pak zeptala: „Co je na tom vašem hostu divného, Jime?“

Úsměv na tváři mu pohasl. „Je úplně v pořádku. Koukni Doris, celou noc jsi řídila, jsi unavená. Bude líp, když si vlezeš do postele a…“

„Ano, samozřejmě,“ přerušila ho. „Dobrou noc, Jime.“

„… brou noc.“

Doris se pomalu svlékala, kdesi v pozadí vědomí jí číhala neurčitá obava. S tou návštěvou v Melvinových domě rozhodně a zcela jistě nebylo všechno v pořádku. Styl, jímž o ní mluvila Paula, to, jak oči Jima Melvina při její zmínce o hostu pojednou ztvrdly…

Doris ulehla, avšak únavu, která ji zavalila předtím večer, vystřídal nervózní nepokoj. Napjatě ležela, tělesně a duševně zmožná, a přece nervózně nastražená, a hlavou se jí donekonečna honily události celého dne.

Skoro hodinu se tak převalovala a obracela v posteli, a právě když už se dostatečně uvolnila a měla pocit, že by se jí mohlo podařit usnout, zaslechla, jak se vedle v koupelně kdosi pohybuje. Potom se pohnula klika. Dveře jejího pokoje se tiše pootevřely. Proužek světla se pomalu šířil a pak se zastavil, jak někdo dveře držel otevřené asi tak na tři čtyři palce.

Doris Kaneová se prudce posadila na posteli. Potlačila pocit strachu, který se v ní náhle zdvihl.

„Kdo je to?“

„Ach, promiňte. Já vás vzbudila, že?“

„Kdo je, prosím?“

Ženský hlas odpověděl: „Jsem Eva Dawsonová. Vím o vás všechno. Vy jste Doris Kaneová, matka Pauly Melvinové. Já – nemohla jsem usnout nervozitou. Slyšela jsem, jak se převracíte v posteli, a měla jsem pocit, že třeba…“

„Pokoušela jsem se usnout,“ přerušila ji pevně Doris.

Dveře se ještě víc otevřely.

„Mohla bych si s vámi chvilku povídat? Opravdu jen minutku nebo dvě. Čestné slovo, nezůstanu tu déle než pět minut.“

Eva Dawsonoyá vstoupila do ložnice, přitahujíc si nadýchané negližé. Očividně tak zoufale toužila po lidské společnosti, až byla ochotná riskovat nebezpečí, že ji Doris stroze odmrští.

Světlo z koupelny z jedné strany osvětlilo dívčiny rysy ve svatozáři plavých vlasů a Doris na okamžik zahlédla její tvář. Byla hezká plně rozkvetlou krásou. Tak bystrý posuzovatel lidských povah, jako byla Doris Kaneová, dokázal si udělat bleskurychlý úsudek.

Přistoupila k posteli paní Kaneové a posadila se na okraj.

„Jsem tady zapikolovaná a nikdo sem za mnou nesmí chodit,“ oznámila. „S Melvinovými nemám nic společného. Jen tu tak tvrdnu ve svém pokoji a přemýšlím, přemýšlím, přemýšlím. A chvilkami mi připadá, že zcvokovatím.“

„Vy nečtete?“

„Já nerada čtu. Potřebuji lidi. Chci, aby se něco dělo. Byla jsem moc nemocná. Jednu dobu si asi mysleli, že se z toho nevylížu.“

„Řekla bych, že byste za takových okolností četbě mohla přijít na chuť.“

„Nemám čtení ráda a už se je mít ráda nenaučím. Jako Paulina matka o mně zřejmě všecko víte. Načasovala jste svou návštěvu tak, že vás museli do všeho zasvětit. Držejí mě tu hrozně přís. dův. taj. – ticho po pěšině – a už jsem z toho příšerně otrávená.“

Doris cítila, jak jí tuhne krev v žilách. Tato mladá dívka je držená v domě její dcery a její přítomnost je hrozně přís. dův. taj.

„Znáte se s Paulou dlouho?“ zeptala se.

„Proboha, ne. Seznámila jsem se s nimi zrovna ten večer – tedy, ten večer, co se to stalo. Chovají se sice úplně báječně, ale přece jen to není to, jako když kolem sebe máte své vlastní lidi.“

Paní Kaneová přikývla.

„To se rozumí,“ pokračovala Eva Dawsonová, „patříte do rodiny a tak si nemusím dělat násilí, vám nemusím nic líčit do detailu. Můžu si dát lego.“

„Byla jste nemocná?“ otázala se Doris Kaneová.

Dívka se výsměšně ušklíbla. „Přede mnou nemusíte nic kulatit. Třeba byste ráda viděla, co mi bylo.“

Eva Dawsonová zvedla ruku a odhrnula si negliže. Před zděšenými zraky Doris Kaneové se objevila zlá, zarudlá okrouhlá jizva v dívčině pravém boku. Ani v polosvětle, které do místnosti pronikalo z osvětlené koupelny, nebylo možné se mýlit, o jaké zranění jde.

„Vy… někdo vás postřelil?“ slyšela Doris svá vlastní slova

Ewa Dawsonová ji potutelně pozorovala. „Jasan,“ řekla. „A co jiného jste čekala? Proč myslíte, že najali tenhle barák? Chcete snad tvrdit, že vám nenalili čistého vína?“

„Nic jsem nevěděla.“

„Heleďte se, nefilmujete na mě něco? Vy to nevíte?“

„Podrobnosti mi zatím nepověděli. Mám za to, že s tím chtěli počkat do rána.“

Naběhlou, rudou stopu v mase opět spěšně zakrylo negližé.

Eva Dawsonová se prudce zvedla. „Tak se mi zdá,“ prohlásila, „že jsem si zase pustila pusu na špacír. Neprozradíte mě?“

Doris Kaneová se usmála.

„Vypadáte jako správný parťák,“ usoudilo děvče. „Já myslela, že o mně všechno víte a že by bylo prima poklábosit si s někým, kdo ví, co život obnáší, aby mi mohl poradit, co mám dělat. Dnes v noci se musím rozhodnout. Vaše dcera je prostě ještě kapánek mladá a tak trochu – no, ještě se moc ve světě nerozkoukala. Hm, tak jsem to vlastně nemyslela. Chtěla jsem říci, že bych se radši dostala do společnosti nějaké starší ženy, s níž bych si mohla otevřeně pohovořit. Zapomeňte na to celé, ano?“

Paní Kaneová shledala, že neurčitě kývá.

„Myslím, že za tohle bych si to vypila,“ dodala Eva Dawsonová. „Ale stejně, za týden odtud budu pryč. Potřebuji se teď jedině trochu zmátořit. Připadá mi, že už jsem jednu chvíli měla na kahánku.“

Doris Kaneová se zeptala: „Chcete říci, že jste pobývala tady v tomhle domě, že jste byla v kritickém stavu po tom postřelení a že ani nezavolali lékaře?“

„Jasně, zavolali doktora,“ vysvětlovala Eva Dawsonová. „Kdybych byla natáhla brka, byl by to pro ně všecky pěkný průšvih a pořádný problém. Ach ne, něco takového nemohli risknout. Sázím se, že ke mně chodil ten nejlepší doktor, jaký se dá penězi zaplatit, ale nevím, kdo to byl, a nikdy se to nedozvím. Na to můžete vzít putýnku jedu. Nebyl to nikdo z tohohle zapadákova. To si pište. Jednou jsem se pokusila kouknout z okna, abych si omrkla číslo jeho vozu, ale nachytali mě při tom a jiná příležitost už se mi pak nikdy nenaskytla. O to už se postarali. Jeje, ti si dali práci, aby mě z toho dostali, ale to je také to jediné, oč jim kráčelo. Poslyšte, já moc mluvím, že?“

„Mám dojem, že právě o to vám šlo, vymluvit se.“

Evu Dawsonovou sdílnost náhle opustila „Myslím,“ pronesla trpce, „že toho vždycky moc napovídám. Mrzí mě, že jsem vás zdržela od spánku. Stane se vám někdy, že noc co noc nemůžete zamhouřit oko?“

Doris Kaneová zakroutila hlavou.

„Nepřejte si to, je to hrozný pocit. Dostala jsem nějaké prášky pro spaní, abych je brala, když musím. Zařekla jsem se, že se budu snažit bez nich obejít. Nechci si na něco vypěstovat návyk. Jsem dnes večer celá nervózní. Jsem ustrašená jako zajíc. Mám se do hodiny rozhodnout. Jen kdybych věděla, co by bylo nejlepší – a potom si vezmu pořádnou dávku léku pro spaní.“

„Nepřežeňte to,“ varovala ji Doris Kaneová.

Odpověděl jí lehký smích, smích, v němž jako by zazníval lehký výsměch. „Jen žádný strach. Jsem teď zrovna moc na koni na to, abych se vygumovala – jen bych ráda trochu víc věděla, jakou kartu mám vynést.“ Potom se dveře zavřely a za okamžik světlo v koupelně zhaslo.

Doris Kaneová několik minut napjatě ležela a přemýšlela. Pak se její soustředění vlivem únavy začalo vytrácet. Obavy se rozplývaly v malátnosti. Oči se jí chvějivě zavřely, otevřely a opět zavřely a už se neotevřely. Začala dýchat pravidelným a rytmickým dechem.

Kapitola 6

Doris připadalo, že spala jen malou chvíli, když ji znovu probudil zvuk otvíraných dveří do koupelny. Všechny její spánkem omámené smysly až do nejzažších konečků nervů rozhořčeně protestovaly proti opětovnému vyrušení ze spánku. Ta blondýnka ještě nepoznala, že nic nejde jako po másle, a cesty života, které zprvu vypadají jako pohodlná, dobře dlážděná silnice, vinoucí se po mírném úbočí, neodvratně vyústí do prudkých zatáček. Teď si už dovolovala trochu moc. Paní Kaneová se nadzvedla na jednom lokti a ospalým hlasem řekla: „Zalezte si zpátky do postele a už mě dnes v noci neobtěžujte.“

Jako v mlhách zaznamenala v osvětleném obdélníku dveří do koupelny nehybný obrys – tmavá hřmotná postava okamžik zamyšleně stála a pak rychle zmizela. Zaslechla, jak se dveře koupelny velmi rozhodně zavřely, a kovové cvaknutí západky jí poskytlo uspávající pocit bezpečí; a Doris Kaneová, jako by potřebovala jen to, upadla do hlubokého, klidného spánku, do něhož se nakonec jako ostře nabroušený nůž zařízl výkřik čiré hrůzy.

Doris Kaneová zamžikala a otevřela oči. Východním oknem se do ložnice lilo teplé a pokojné slunce a kreslilo na podlaze krajkový vzorek záclony.

Z místnosti na druhé straně koupelny se k ní rychle blížily běžící kroky. Byla to Paula, ta tak vykřikla, Paula, která teď prudce rozrazila koupelnové dveře a s bledou tváří a celá roztřesená stanula na prahu.

Paní Kaneová hmátla po županu v nohách postele. „Paulo, co se děje?“

Paula se pokusila o odpověď, právě však u ní nastala nervová reakce. První slova, která dívčiny rozechvělé rty vyrazily, byly jen nesrozumitelné zvuky.

Paní Kaneová si přitáhla župan kolem sebe, vklouzla nohama do pantofli a přiskočila k dceři. Převládl v ní všechen její mateřský pud.

Ale vtom už se Paula opanovala. Byla opět vyvážená a klidná jako obvykle, alespoň na pohled. Pokojným hlasem, jako by oznamovala, že snídaně je na stole, řekla: „Zdá se, že Eva Dawsonová v noci zemřela.“

Paní Kaneová šla za svou dcerou do ložnice na druhé straně koupelny.

Světlovlasá dívka ležela napříč postele jako groteskní hromádka bezvládného masa. Vlasy žluté jako len padaly proudem přes okraj postele a připomínaly zlatá stébla obilí třpytící se ve slunci.

Z levé strany hrudi jí čněla střenka velkého nože na maso, němý svědek všeho, co se stalo. Doris na ni hleděla hrůzou rozšířenýma očima. Uvědomila si, že v duchu žasne – pro všechno na světě, jak mohlo tak malé tělo způsobit tak velikou rudou kaluž na posteli, na podlaze a na koberci.

Druhé dveře vedly na chodbu, před nimi ležel na podlaze z tvrdého dřeva podnos a rozházené trosky snídaně – míchaná vejce, topinky, rozbitý šálek na kávu a talířek.

Za takových okolností mozek zaznamenává nejbezvýznamnější maličkosti, a Doris si všimla, že z kávy rozlité po zemi ještě stoupá pára.

„Zrovna jsem jí nesla snídani,“ poznamenala Paula na vysvětlenou.

Paní Kaneová pevně prohlásila: „Dobrá, Paulo. My dvě teď odtud musíme vypadnout a postarat se, aby sem nahoru nikdo jiný nepřišel. Kde je Jim?“

„Šel do práce.“

„Jsme v domě samy?“

„Ano.“

„Půjdeme dolů a okamžitě zatelefonujeme na policii.“

„Mami, já…“

„ Copak?“

„Myslím, že by Jim nechtěl, abych… to víš, policie…“

„Tak se mi zdá, že jsi Jimovy teorie o nevoláni policie poslouchala trochu moc, Paulo,“ odpověděla klidně paní Kaneová. „Pověz mi laskavě, kde je telefon, chci zavolat šerifa.“

Paula rezignovaně souhlasila: „Ano, asi to jinak nepůjde. Jen kdybych věděla, kde bych sehnala Jima… Jdu zavolat sama.“ Paní Kaneová rozhodně prohlásila: „Zavolej šerifa Brandona, ví už, kdo jsi.“

„Jak to, že ví, kdo jsem?“

„Včera jsem s ním o tobě mluvila. Potřebovala jsem od něho pomoc – když jsem tě hledala – při dotazech v nemocnicích, když jsem si ověřovala, zda někde nedošlo k autonehodě a,..“

„Dotazy v nemocnicích!“ přerušila ji Paula. „Proč jsi proboha nepřijela rovnou sem?“

„Ze zcela prostého důvodu,“ vysvětlovala vlídně paní Kaneová, „protože jsem neměla ani ponětí, kde jste.“

„Chceš říci – copak jsi nedostala můj dopis?“

„Nevím o tobě nic už přes dva týdny.“

Obě ženy chvilku stály a hleděly jedna na druhou. Paní Kaneová s klidnou jistotou, že už mezi sebou a svou dcerou nepřipustí žádné vytáčky. Výraz v Paulině obličeji ukazoval že se najednou vyzná v jakési nové situaci. Nevzrušeně lhostejně a s onou chladnou převahou, kterou paní Kaneová v poslední době pocitovala jako hráz mezi sebou a dcerou konečně řekla: „Dobrá, mami. Jdi se obléci a já jdu telefonovat. Šerif… jak jsi říkala, že se jmenuje?“

„Brandon. Rex Brandon, miláčku.“

„Zavolám ho. Díky, mami. Obleč se a přijď dolů. Můžeš se umýt v druhé koupelně, vedle naší ložnice. Budou se tam povalovat Jimovy holicí potřeby, ale nějaké místo tam určitě najdeš. Jdu volat.“

Doris Kaneová se oblékla a přešla do velké koupelny, do níž se vcházelo z ložnice pánů domu. Slyšela, jak Paula telefonuje. Při čištění zubů si najednou uvědomila, že slyší Paulin hlas během několika minut volat víckrát. Paula se pravděpodobně pokoušela sehnat Jima.

Kapitola 7

Šerifova siréna zastavila dopravu v ulici a Doug Selby se vzepřel o opěradlo proti odstředivé síle, jak se velký služební vůz Smýkl kolem rohu soudní budovy.

Brandon řekl: „Napadlo mě, Dougu, že by ses třeba rád svezl se mnou. Připadá mi, že jde o pokračování toho, co jsme tu měli včera.“

„O co jde?“ zeptal se Selby.

Několik vteřin Brandon neodpovídal, soustředěně vedl vůz dopravním ruchem Madison City. Pak vyrazil z nejpřeplněnější čtvrti a trochu si oddechl.

„Za prvé,“ pokračoval, „volala mě paní Melvinová. Chvilku jsem nevěděl, kam ji zařadit, ale pak mi řekla, že se jmenuje Paula Melvinová a že se mnou včera mluvila její matka.“

Selby kývl.

„Paula Melvinová působila zcela klidným a vyrovnaným dojmem. Oznámila, že u ní bydlela jedna známá a že tato známá byla podle všeho probodena. Domnívala se, že bych měl ihned přijet. Ta známá je mrtvá.“

„Jiného nic?“

„To bylo asi tak všechno. Nařídil jsem jí, aby tam, než přijdeme, žádného nepouštěla a dohlédla, aby se v pokoji, kde leží její tělo, nikdo ničeho nedotýkal.

Volal jsem k tobě do bytu, ale nikdo nebral telefon. Napadlo mě, že asi budeš v kavárně Palace. Zavolal jsem tam a dozvěděl jsem se, že už jsi po snídani a zrovna jsi odešel. Řekl jsem si, že zřejmě směřuješ k soudu, a požádal jsem v ústředně, aby mi dali vědět, hned jak dorazíš.

Měl jsem pocit, že na nějaké té minutě zvlášť nesejde, seděl jsem u aparátu a čekal. Rozhodl jsem se, že ti dám deset minut. Kdyby ses za tu dobu neobjevil, byl bych odjel bez tebe.

Jak jsem tak čekal, opět zazvonil telefon. Tentokrát se ozvala paní Kaneová. Zdá se, že je to opravdu prima ženská.“

„Co chtěla?“ otázal se Selby.

„Říkala, že podle jejího názoru bych měl vědět, že ta žena, co dnes v noci zemřela, byla nervózní a ustrašená a bydlela s Jimem a Paulou Melvinových v domě zřejmě proto, aby se uzdravila ze střelného zranění.“

„ Střelného poranění!“ vykřikl Selby.

„Přesně tak,“ ponuře potvrdil Brandon.

„Tedy, ta paní Kaneová je eso!“ prohlásil Selby. „Věděla její dcera, že tě volá?“

„Její dcera přitom zřejmě stála hned vedle,“ odpověděl Brandon. „Zaslechl jsem, jak matce cosi povídá. Znělo to, jako že má vztek.“

„To si dovedu představit,“ ušklíbl se Selby. „Rexi, řekl bych, že to byl ten výstřel z pistole, co slyšeli sousedi. Chlapík, kterého tam našli ležet v posteli se zakrváceným ručníkem kolem paže, byl zřejmě strašák. Starý A. B. C. si ho tam dovlékl, aby mohl vysvětlit tu střelbu.“

„To bych mu tedy přišil s radostí,“ podotkl Brandon.

„A kdo by ne? Jenže je na beton, že za sebou zamete své stopy tak důkladně, že se nám to nepoštěstí. Ovšem jak se teď věci vyvinuly a vzhledem k faktu, že v tom lítá Melvin, budeme mu moci připravit pár nepříjemných minut. O co že ten starý lišák zametá své stopy právě teď?“

„Někdy, jako například zrovna teď, bych se rád ztrojnásobil nebo zečtyřnásobil,“ zatoužil Brandon. „Chtěl bych být na čtyřech nebo pěti místech najednou. A jedno z nich je u Carra doma, v pokoji, kde snídává. Ale musíme být jaksepatří jistí že na téhle smrti nepřehledném ani tečku nad i. Byla probodnutá nožem na maso.“

„Vyrozuměl jsi koronera?“

„Ano, zastihl jsem Harryho Perkinse osobně. Řekl jsem mu ač tam přijde. V Las Alidas je jeden místní fotograf, který nám už v několika předcházejících případech odvedl opravdu slušnou práci, sjednal jsem s ním, že přijde a udělá pár snímků, hned jak budem hotoví… Hasí si to za námi nějaký vůz, Dougu.“

Selby se otočil v sedadle a podíval se zadním okénkem. „Tak mi připadá, že je to tisk, Rexi. Vypadá to na Sylvii Martinovou za volantem redakčního vozu Clarionu. Kdopak jí asi dal hlášku, koho tipuješ?“

Brandon se na něho jaksi ostýchavě úkosem podíval, ušklíbl se a okázale se podivil. „Kdopak to jen mohl být?“ Velký služební vůz polykal míle mezi Madison City a Las Alidas. Vjeli do města, pneumatiky zakvílely, jak šerif ostře zahnul kolem rohu, projel starou obytnou třídou stíněnou stromořadím mohutných pepřovníků a zastavil.

„Tady je to,“ oznámil. „A heleme se, tamhle stojí Jim Melvin. Zdá se, že se jim ho povedlo sehnat docela dobře.“

„Haló, Melvine,“ zahalekal Brandon. „Copak tu máme za potíže?“

„Čekal jsem tu na vás,“ vážně pronesl Melvin. „Potíž tu je, to ano, ale ještě není tak velká, jak ji chcete nafouknout vy, mládenci. A za daných okolností tedy předpokládám, že bude pořádně veliká,“ dodal trpce.

„Neječte, dokud vás nikdo nepraštil,“ zarazil ho Brandon. „Co se stalo?“

„Dnes v noci nějaká žena spáchala v mém domě sebevraždu. Probodla se. Trpěla už delší dobu trudnomyslností.“

„Neprobodl ji někdo?“

„Ovšemže ne. Nikdo, kdo by ji mohl probodnout, tu nebyl.“

„Byl jste tu vy, či snad ne?“

Melvinova tvář se zachmuřila. „Mohl jsem čekat, že se to ze všech sil budete snažit rozmáznout, ale nemyslete si, že na mě ušijete nějakou boudu…“

„Jen se nepotento,“ vpadl mu do řeči Brandon. „Byl jste tu, nebo nebyl?“

„Byl. Spal jsem. Byla zde také moje žena a tchyně.“

„Kdo byla ta zabitá?“

„Návštěva. Nikdo ji nezabil, spáchala sebevraždu.“

„Jak se jmenovala?“

„Eva Dawsonová.“

„Jak dlouho u vás bydlela?“ zeptal se Brandon.

„Asi tak deset dní.“

„Od té doby, co jste odjel z Madison City?“

„Ano.“

„Někdo z vašich přátel?“

„No ano, samozřejmě.“

„Znali jste se už dlouho, než se k vám nastěhovala?“

„Myslím, že byste se raději měl podívat na ten pokoj,“ snažil se otázku zamluvit Melvin. „Nechali jsme všechno tak…“

„Znali jste se spolu už dlouho předtím, než se k vám nastěhovala?“ opakoval neústupně Brandon.

„Ani ne.“

„Jak dlouho?“

„Já – nemohu přesně udat, jak dlouho.“

„Déle než jeden den?“

„Možná že ne,“ připustil mrzutě Melvin.

„Dobrá,“ prohlásil Brandon. „Jen se pokuste něco zatajit a bude to pro vás tím horší. Jdem si to prohlédnout.“

Vstoupili do domu.

„Tudy, rovně.“ ukazoval Melvin.

„Jen ještě minutku, než půjdeme nahoru,“ zarazil ho Brandon. „Řekněte nám o té ženě ještě trochu víc. Jak k tomu došlo, že se u vás ubytovala?“

„Ona – měla úraz.“

„Co to bylo za úraz?“

„Podrobnosti neznám. Měl jsem dojem, že šlo o dopravní nehodu.“

„Jak k ní došlo?“

„Nevím.“

„Jak to, že nevíte?“

„Nikdy jsem se jí na to neptal a ona mi o tom nikdy nic neřekla.“

Brandon natáhl ruku a chytil Melvina za klopy saka. Smýkl jeho velikou postavou dokola a praštil s ní o zeď. „Tak tedy já vám teď něco povím, mládenče,“ řekl. „Tady jde o vraždu. Hodláme ji vyšetřit. Prošetříme důkladně všechny souvislosti. Jestli máte co říci, bude líp, když spustíte honem.“

Melvin začal: „Já – tedy, abych vám pravdu řekl, došlo k tomu – tedy – já ani nevím, jak k tomu došlo. Byl jsem požádán, abych se té ženy ujal…“

„Kdo vás požádal?“

„Jeden známý.“

„Kdo to byl?“

„Jeho jméno bych si radši nechal pro sebe.“

„Bude líp, když si je nenecháte.“

„To je úplně soukromá záležitost. S touhle sebevraždou nemá co dělat.“

„Jak to víte, že nemá?“

„Jsem si jist, že nemá.“

„Kdo ji zabil?“

„Říkám vám, že se zabila sama.“

„Dejme tomu, že ne, potom – kdo ji zabil?“

„Nevím.“

„Jak tedy víte, že s tím tamta druhá záležitost nemá co dělat?“

„Já… myslím, že nemá.“

„Výborně,“ prohlásil Brandon. „Od toho jsem tady já, abych myslel. Vy jste tu, abyste mluvil. Kdopak vás požádal, abyste se té ženy ujal?“

„Jeden známý.“

„Jestli budete takhle mluvit dál, octnete se ještě dnes večer v okresní věznici,“ varoval ho Brandon. „Kdo vám řekl, abyste se té ženy ujal a postaral se o ni?“

Melvin šerifovi uhnul pohledem, sevřel rty a jenom zakroutil hiavou.

„Co kdybych se to pokusil uhodnout? Byl to advokát jménem Alfonse Baker Carr?“

Melvinem to očividně otřáslo.

„Všechno, co jsem chtěl říci, jsem už řekl.“

Brandon ho netrpělivě odstrčil stranou a pravil: „Dobře, chlapečku. Dostal jsi příležitost. Zvoral sis ji. Odteďka si vás budeme držet na tři kroky od těla. Už vám neslevíme ani ň. Jasno?“

„Já také nic nečekám,“ odpověděl Melvin. „Bylo mi řečeno, že vaše kancelář na mě má políčeno od té doby, kdy jsem se ve věci toho odvolacího řízení postavil na tu stranu, na kterou jsem se postavil. Varovali mě, abych si dával na sebe pozor.“

„Kecy,“ vyštěkl na něho Brandon. „Ohlásíte nám násilnou smrt. Položím vám obvyklé otázky o mrtvole a vy odmítáte odpověď. To podle vás znamená, že vás pronásleduji.“

„Tahle historie může úplně zmařit všechny mé naděje na úspěšné zakončení obchodního jednáni, které tady v Las Alidas vedu,“ prohlásil Melvin.

Šerif nasadil sarkastický tón: „Tedy, to je ale strašné! Světe, zboř se!“

„A mám za to, že až zmaří, budete vy štěstím celý pryč,“ dokončil trpce Melvin.

„Co se mého úřadu týče, Melvine,“ nevzrušeně se do toho vložil Selby, „bude s vámi nakládáno jako s každým jiným občanem. Nicméně by bylo lépe, kdybyste si to rozmyslel a pověděl nám něco víc, jak došlo k tomu, že se ta žena ubytovala ve vašem domě, nechcete-li se octnout a odpovídat na otázky před porotou. A teď nás zaveďte nahoru, abychom si prohlédli mrtvolu.“

V polovině schodů zaslechli okresní úředníci zuřivé zvonění domovního zvonku. Paula Melvinová otevřela a hned nato se ozval hlas Sylvie Martinové, který rázně pronesl: „Mám velmi důležitý vzkaz pro šerifa. Dovedla byste mě ihned k němu, prosím?“

„Okamžik,“ odpověděla Paula, „je nahoře.“

Na schodech za sebou slyšeli prudký cupot Sylviiných nohou.

Brandon se obrátil k Selbymu a usmál se.

„Nazdar,“ řekla Sylvia.

„Co je to za důležitý vzkaz?“ zeptal se stroze šerif.

Obdařila ho jedním ze svých zářivých úsměvů. „Důležitý vzkaz je, že Clarion potřebuje důvěrné informace o tomto případu.“

V Brandonovč odpovědi se mísila otcovská shovívavost osobní náklonost k děvčeti, jemuž držel palec, s uznalostí okresního funkcionáře k novinám, které mu poskytovaly plamennou podporu po celé trvání volební vřavy a špinavé politické kampaně.

„Koukněte, Sylvie, dál než ke dveřím ložnice vás pustit nemůžu. Smíte tam stát a dívat se dovnitř, ale vstoupit do místnosti nesmíte. Ruku na to?“

„Ruku na to!“

Vyšli po schodech do předního pokoje. Brandon otevřel dveře.

Po podlaze byly ještě rozházené trosky snídaně, tak jak Paule Melvinové vypadla z rukou. Tělo leželo na posteli, přesně jak je objevila.

Selby zaslechl, jak Sylvia prudce vzdechla: „Bože můj, ale vždyť ona byla krásná!“

„Všechna okna jsou pečlivě zavřená, všimni si Rexi,“ polohlasně připomenul šerifovi Selby. „A co má být?“ zeptal se Brandon.

„V tak mírném podnebí jako tady,“ vysvětloval Selby, „a zvlášť brzy na podzim si člověk před spaním otevře alespoň jedno okno. Skutečnost, že jsou všechna okna zavřená, by mohla mít určitý význam.“

„A dnes v noci také bylo pěkně teplo,“ dodal zamyšleně Brandon.

„Povšimněte si, že tu není ani sebemenší stopa po nějakém zápase,“ upozorňoval Melvin. „Spala v posteli, nebo se pokoušela spát, pak ji přepadl nával trudnomyslnosti, vstala a spáchala sebevraždu a padla zpátky přes postel.“

„Neobvyklý úhel pro nůž,“ podotkl Brandon. „Mohla to tak snadno udělat, uchopila-li nůž oběma rukama.“

„A kde ten nůž vzala?“

„To nevím. Ještě jsem ho ani pořádně neviděl. Mohla si ho vzít dole… Možná že si ho koupila… Nevím.“

„Díval jste se dole, jestli vám některý nůž nechybí?“

„Ještě ne.“

„Dougu,“ ozvala se Sylvia Martinova, „mohla bych se jít dovnitř na něco podívat? Jenom na vteřinku.“

„Raději ne,“ zakřikl ji Brandon.

„Mám dojem, že bych vám možná mohla pomoci.“

„O co vám jde?“

„Chtěla bych si prohlédnout obličej té dívky.“

„Tak pojďte a podívejte se,“ souhlasil Brandon. „Zůstaňte stát přesně uprostřed pokoje. Ničeho se nedotýkejte.“

Sylvia Martinova přistoupila po špičkách k mrtvole.

„Říká vám něco?“ zeptal se šerif. „Znáte ji?“

„Nejde o to, abych ji poznala,“ pravila Sylvia, „ale všimněte si laskavě, že je nalíčená.“

„No a?“ otázal se Brandon.

„Nechápete?“ podivila se Sylvia. „Žena, která se ukládá ke spánku, na sobě nikdy nenechá všechny tyhlety šminky. Je napudrovaná, má na tvářích růž, nabarvené rty a rtěnka není rozmazaná. Vidíte, chtěla vypadat co nejlíp. To znamená, že buď čekala nějakou návštěvu, pravděpodobně mužskou, anebo že se – no, že si to udělala sama a – tedy, víte, už jsem se s něčím podobným setkala dřív. Ženy, které páchají sebevraždu, se chtějí udělat co možná nejhezčí, nejpřitažlivější. Je to poslední marnivé gesto vůči tělu, které ničí.“

„Svinský způsob sebevraždy,“ podotkl Selby. „Ženy obvykle sáhnou po jedu. Muži se zas spíše střílejí. Ještě něčeho jste si všimla, Sylvie?“

„Čistě jen toho mejkapu,“ odpověděla. „Samozřejmě kdybych se tu trochu porozhlédla, možná že bych…“

„Minutku ještě zůstaňte tam, kde jste,“ zarazil ji Brandon.

Sehnul se a prsty jemně poodhalil negližé, které mrtvá dívka měla na sobě.

Objevila se zřetelně viditelná jizva po kulce.

„Někdo ji postřelil?“ vykřikla Sylvia.

„Pravděpodobně asi tak před deseti dny,“ odhadoval Brandon.

„Mezitím se jí to docela pěkně zahojilo.“

„To je jizva z té dopravní nehody,“ prohlásil Melvin.

„Podivuhodně okrouhlé zranění.“

„Něco se jí tam zabodlo, tím způsobem k takové rance dojít mohlo.“

„Velice úhledné, čisté bodnutí. Úplně jako od projektilu,“ odtušil Brandon.

Melvin mlčel.

„Vypravovala vím, jak se jí to stalo?“ zeptal se ho Selby.

„Ne,“ odsekl Melvin.

Před domem zastavilo nějaké auto.

„To bude Harry Perkins, koroner,“ řekl Brandon.

„Sylvie bude líp, když vypadnete za dveře.“

Sylvia poslušně vyklusala na chodbu a Melvin šel dolů, aby koronerovi otevřel.

„A teď už tu na nic ani nesáhnu, Dougu,“ oznámil Brandon. „Jeden z mých zástupců je frajer na otisky prstů a hodnocení fotek. Než se dotkneme těla nebo s něčím začneme hýbat, nechám to tu napřed všechno vyfotografovat. A teď pojďme všichni pryč.“

Kapitola 8

Brandon a Selby stáli u úpatí schodiště zabráni do polohlasného rozhovoru. „V tom, co se stalo na večírku, jsi měl pravdu,“ řekl Brandon. „Ten chlap se zraněnou rukou byl prostě podtrh.“

„Vzpomeň si, Rexi,“ připomínal Selby, „jak nám paní Kaneová vypravovala, že v Melvinově schránce na dopisy bylo psaní od A. B. Carra.“

Brandon přikývl. „Jistě. Byl to Carrův účet. Jim Melvin byl v průšvihu kvůli té střílečce. Pořád ještě přesně nevíme, jak proběhla. Dozvědět se to dá možná fušku, ale Melvin najal A. B. Carra, aby ho z toho vysekal. Carr mu poradil, co má dělat, a potom mu poslal účet. Melvin Carrovi pošle šek a…“

„Jen bych rád věděl,“ přerušil ho Selby, „jestli to náhodou nebylo naopak. Říkám si, zda třeba Carr nenajal Melvina.“

„Jak to myslíš, Dougu?“

„V dopise, který Carr Melvinovi poslal, mohl být šek.“

Brandon pozvedl obočí.

„Co tě přivádí na tenhle nápad, Dougu?“

„To je jasné, jako že jedna a jedna jsou dvě, Rexi,“ vysvětloval Selby. „To Dawsonovic děvče muselo být postřeleno na mejdanu, který Melvin pořádal asi tak před deseti dny. Carr to okamžitě začal žehlit. K tomu patřilo i sehnat útulek, kde by to děvče mohlo zůstat, a s tím zase souvisela nutnost najít v Las Alidas dům, kde by o ni bylo postaráno.

Tohle všechno představuje spoustu práce a spoustu styků a vlivu. Připadá mi, že osoba, která tohle všechno zvládne, musí být někdo. A že by se tohle označení hodilo na Jima Melvina, to se mi nezdá.

Tudíž – není-li on ten člověk, jemuž jsou tyto služby prokazovány, musí být člověk, který je takovým nebo onakým způsobem placen. A jen proto se tak hrozně bojí odpovídat na otázky.“

„Může být, dobrá,“ odpověděl Brandon, „Carr ovšem nikdy nepřipustí, abychom se dozvěděli, co v dopise bylo.“

„A co kdybychom si rychle objeli obě dvě banky, které tu v Las Alidas jsou,“ navrhl Selby. „Jim Melvin včera mohl zajet do svého domu v Madison City a vyzvednout dopis ze své schránky. Byl-li v něm šek, mohl ho předložit k inkasu tady. Udělal-li to, mohli bychom získat určitý důkaz, který by nám pomohl celou motanici rozmotat.“

„Teď jsi na to kápl,“ souhlasil Brandon s náhlým vzrušením. „To stojí za pokus. A musíme zajet do města a vyrozumět zdejší policii. Kdybychom to neudělali a ukázalo by se, že je to vražda, vrhly by se na nás všechny noviny v okrese. Harry Perkins do té místnosti nikoho nepustí, dokud nebudou sejmuty všechny otisky prstů. Vím, že je na něho spoleh.“

„Tak jdeme,“ řekl Selby.

Předali velení Harrymu Perkinsovi a rozjeli se na policejní velitelství.

Sam Freeland, bodrý, podsaditý městský maršál a z toho titulu i náčelník policie města Las Alidas, je srdečně uvítal. „Jen dál a posaďte se, chlapci,“ zval je. „Co je nového? Zdá se mi, jako byste se tu potloukali služebně.“

Rozsadili se v křeslech, Brandon Freelandovi vyložil, jak se věci mají, a pak se všichni tři odebrali do Zemědělské a obchodní banky. Vyšli zde naprázdno.

Poté se vydali do První národní banky. Její prezident vyslechl, oč jim jde, a zavolal pokladníka.

„Skutečně je to tak,“ prohlásil pokladník. „Pan Melvin se sem včera dostavil a chtěl si otevřít účet. Deponoval u nás šek na částku tisíc pět set dolarů. Tuto částku jsme mu neproplatili úvěrově, ale šek jsme odeslali a předložili k proplaceni, zněl na jistou banku v Los Angeles.“

„Šek už odtud odešel?“

„Okamžik, prosím,“ zamyslel se pokladník. „ Vskutku, mám za to… ano, byl odeslán. Zaslali jsme jej bance, s níž jsme v obchodním spojení. Můžeme tam zavolat a zjistit všechny šekové údaje.“

„Udělejte to,“ požádal Brandon.

Pokladník meziměstsky zavolal ústav, s nímž byli v bankovním spojení v Los Angeles, vysvětlil, co si přeje, několik minut držel mlčky sluchátko a pak promluvil: „Ano, výborně. O. K. A teď mi šek laskavě přečtěte a já to zde budu opakovat šerifovi.… Ano, zajímá se o něj šerif.… Ne. Nevím proč. Jen mi udejte všechna data.“

Doug Selby sáhl po tužce a bankéř mu podal blok. „Můžeme začít,“ pobídl prokurátor pokladníka. Ten opakoval do telefonu: „ Můžeme začít.“ Pokladníkův hlas monotónně odříkával údaje a opakoval data tak, jak mu je sděloval bankovní úředník v Los Angeles. „Šek číslo sedm šest dvě tři, vystavený na Námořní a obchodní banku města Los Angeles. Dne 25. října 1947, obnos jeden tisíc pět set dolarů ve prospěch Jamese L. Melvina. A rubopis podepsaný James L. Melvin a pod tím razítko: Vyplaťte na řád kterékoliv banky nebo bankéře. První národní banka v Las Alidas, 27. října 1947. Podpis na šeku Alfonse Baker Carr… O. K., díky. Ještě okamžik.“

„Stačí?“ zeptal se pokladník Brandona. Brandon odpověděl: „Vyřiďte té bance v Los Angeles, ať zavolají fotografa a okamžitě ten šek nechají ofotografovat. Pak ať ho zúčtují podle obvyklých bankovních uzancí.“

Kapitola 9

Cestou zpátky do Madison City se Selby rozhovořil: „Tak se mi zdá, Rexi, že to dostáváme do figury. Eva Dawsonová byla obětí nějaké střelby. Ten, kdo ji postřelil, ať už to byl kdo chtěl, ji odvedl do Melvinova domu a uložil v posteli, kterou paní Kaneová našla zakrvácenou. Pak celý zděšený letěl k starému A. B. C.

A. B. C. začal bleskurychle uvažovat. To je jeho – neztrácet čas, pravděpodobně právě za to inkasuje své tučné honoráře.

Byl si vědom, že výstřel z pistole slyšeli hosté a také sousedi. Muselo se pro něj nalézt nějaké vysvětlení. Carr zatelefonoval lidem, kteří bydleli v tom domě v Las Alidas, a požádal je, aby dům vyklidili, že ho chce asi na dva tři týdny používat. Potom sehnal nějakého ochotníka, na něhož by bylo možné ten výstřel svést. Tady vidíš, Rexi, jak nebezpečnou moc má člověk, který toho na lidi ví tolik, že může udělovat takovéhle příkazy a dostávat jiné lidi z podobných průšvihů.“

„Hrom do toho,“ ulevil si vztekle Brandon, „co proti mozku a moci tohohle typu můžeme dělat? Vetře se do nějakého společenství a první, co se o něm dozvídáme, je, že je popadl pod krkem. Je chytrý a má konexe, Dougu, to Carrovi dává moc.

Když se tu poprvé objevil, byl úplný pária, stál na okraji společnosti. A teď v pozadí mává vším, co se tu děje. Vysekává velká zvířata z jejich obtíží a pak toho na ně spoustu ví. Všech svých styků potom využije, aby se dostal nahoru a hromadil větší a větší moc.“

Selby ukázal na lepenkovou krabici na sedadle auta a podotkl: „Dobrá, máme nůž, který tu práci udělal. Ještě má na čepeli mastnou tužkou napsanou kalkulační značku obchodníka – velkoobchodní cenu vyznačenou písmeny TEM – a prodejní cenu číslicemi 7,65 §. Musíme jít po stopách toho nože.“

„Můžeš se spolehnout, že si starý A. B. Carr s odpovědí poradí,“ pronesl Brandon zatrpkle. „Sežene půl tuctu svědků, kteří odpřisáhnou, že ji viděli, jak ten nůž kupuje v železářstvím

„To vím,“ odpověděl Selby, „ale bude muset zjistit to pravé.“

U soudní budovy, na parkovišti vyhrazeném pro dopravní prostředky šerifovy úřadovny, Brandon služební vůz otočil a podle svého starého zvyku zacouval do vyznačeného prostoru tak, aby v případě poplachu mohl skočit do auta a okamžitě vyrazit.

Zadními dveřmi vešli do budovy a právě se vydali po schodišti k šerifově kanceláři, když za sebou zaslechli rychlé, lehké kroky. Kolem ohybu chodby přicházela Sylvia Martinova a s prstem na ústech na ně kývala.

Oba úředníci se obrátili a následovali ji chodbou, až se zastavila nedaleko dveří do kanceláře soudního asesora a počkala na ně.

„Co se děje, Sylvie?“

„Jeden chlapík porušil všechny předpisy o omezení rychlosti jen aby se sem dostal, a tak se mi zdá, že je to doktor.“

„Jaký doktor?“ tázal se Brandon.

„Ten, co v Las Alidas ošetřoval to děvče.“

„Oh, oh,“ řekl Brandon, „to by byla trefa!“

„Počkej moment,“ varoval ho Selby. „Nejsem si tak jistý že by to byla trefa.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Brandon. „Když dostanem toho doktora, budeme…“

„Nedostaneme my jeho, ale on nás,“ opáčil Selby. „Víš, Rexi, až moc to vypadá na jeden z tahů A. B. Carra.“

Brandon potřásal hlavou. „Carr bude dělat psí kusy, abychom toho doktora nedostali.“

„Za obvyklých okolností možná,“ stál na svém Selby, „ale dejme tomu, že ten doktor prohlásí, že to děvče chovalo sebevražedné úmysly. Co potom?“

Šerifův obličej se zlověstně zamračil.

„Jen si to představ,“ pokračoval Selby. „Nám váže ruce zákon. Než někoho můžeme usvědčit z vraždy, musíme prokázat, že k vraždě došlo. Jsme povinni osvětlit případ do té nejmenší podrobnosti a nad jakoukoliv věcnou pochybnost. Tak chytrý A. B. Carr je, aby mu to neušlo. Je schopen začít kouzlit s fakty tak, že jaktěživi nevezmeme ani tuhle první překážku. Podaří-li se mu docílit, abychom klopýtli hned na ní, bude houby platné pokračovat a propracovávat celý případ včetně motivu a všech okolností.“

„Mám pro vás ještě něco, Dougu,“ vmísila se Sylvia.

„Co je to?“

„Já – tedy, z jedné strany, pokusila jsem se vás předběhnout, ale čistě jen v rámci svých povinností.“

„Jak to?.“

„Chtěla jsem starého A. B. Carra požádat o interview.“

„A kdo by taky nechtěl,“ poznamenal ponuře Brandon.

„Nikde v Madison City ani poblíž nebyl,“ pokračovala Sylvia, „zdálo se, že o něm nikdo neví. Zavolala jsem meziměstsky do jeho kanceláře v Los Angeles. Zeptala jsem se sekretářky, která zvedla sluchátko, kde bych mohla pana Carra zastihnout, a ona – celkem přirozeně – chtěla především, abych kápla božskou, kdo volá.“

„A vy jste jí odpověděla, že tisk?“ zeptal se zděšeným hlasem Brandon.

„Lhala jsem, jako když tiskne,“ vrtěla hlavou Sylvia.

„Co jste jí řekla?“ otázal se Selby.

„Řekla jsem, že u aparátu je Paula Melvinová.“

Brandon si pohvízdl.

„A sekretářka mi sdělila, že Carr asi dva tři dny nebude k maní, že odcestoval vozem někam na sever státu. A já, jakožto náhražková choť Jima Melvina, jsem se začala čílit a prohlásila jsem, že se s ním musím spojit, a to hned teď, kde se prvně zdrží, abych ho mohla dosáhnout. A ta dívka pravila, že v Highdale. Říká vám to něco?“

Oba, Selby i Brandon, se zatvářili nechápavě.

„Koukám, že neříká,“ konstatovala Sylvia, „ale vsadím se, že to má co říci k tomuto případu.“

„Každopádně,“ prohlásil Brandon, „chceme s Carrem mluvit. A už jen to, že víme, kde je, znamená určitou pomoc.“

„Ale zatím s ním ještě mluvit nechceme,“ dodal Selby.

„A co takhle fotky toho mrtvého děvčete?“

„Zrovna nějaké chystáme. Dáváme je retušovat, aby ji představovaly s otevřenýma očima. Doufám, že docílíme, aby si byla opravdu podobná. Doposud nám nikdo nemohl říci, odkud je nebo má-li nějaké příbuzné. Nicméně hodláme se pokusit o pátrání v několika směrech.“

„Kdy ty obrázky dostanete?“

„Můj zástupce už je tady zpátky a vyvolává snímky, které tam získal.“

„O. K., šerife, dejte mi vědět, jestli ten chlápek, co na vás nahoře čeká, je opravdu ten doktor. Chci psát zprávu.“

„Uděláme to ještě líp,“ navrhl jí Brandon. „Je-li to ten doktor, počkejte si na něho, až půjde z mé kanceláře. Požádejte ho o interview. Uvidíte, co řekne. Jak jste na to přišla, že je to lékař?“

„Má ve voze státní poznávací značku z Los Angeles a označení lékaře. O co, že je to tentýž doktor.“

„Jak se jmenuje?“

„Dr. Capaldo a má ordinaci v Greenberry Building.“

Brandon se zašklebil a řekl: „Kéž by mi okres dával prachů, abych vás mohl napsat na výplatní listinu, Sylvie. Z vás by byl velký detektiv. A teď, protože jste k nám byla tak hodná, dám vám tip.“

„Sem s ním.“

„Nůž, který tu práci odvedl, byl zbrusu nový. Předtím jej ještě nikdo nepoužil. Na jeho čepeli je ještě mastnou tužkou vyznačena nákupní a prodejní cena – TEM $ 7,65. Je to nůž na krájení masa se střenkou z umělého jeleního parohu. A teď – což kdybyste se trochu porozhlédla po okrese a pokusila se najít nějaké železářství, které má takový nůž na prodej a pro zboží v prodejní ceně přibližně sedm dolarů šedesát pět centů užívá jako svůj obchodní kód písmena TEM?“

Sylvia vylovila z kabelky složené noviny a měkká tužka po nich jen lítala, jak si poznamenávala šerifovo každé slovo. „Hned se do toho dám, šerife.“

„My se do toho také dáme,“ řekl Brandon. „Dejte mi vědět, jestli na něco přijdete. A my zas dáme vědět vám, když na něco přijdem sami.“

„Brnknu do redakce a trochu je zapřáhnu,“ prohlásila Sylvia. „Co mne se týče, já si tu teď počkám na doktora Capalda, jen co skončí pohovor s vámi.“

„Až se s ním setkáte, měl by být pěkně doměkka uvařený,“ prorokoval Brandon a ušklíbl se. „Pojď, Dougu, podáme si ho.“

Vyšli po schodech do šerifovy úřadovny.

Čekal tam na ně snědý, uhlazený pán v šedém dvouřadovém obleku, s ostře řezanou oduševnělou tváří a bohatou hřívou tmavých vlnitých vlasů. Bystrýma, šedýma očima je odhadl a vykouzlil na obličeji zářivý, srdečný úsměv. „Dovolte, abych se představil,“ nenuceně je oslovil hlasem společensky zběhlého člověka, „totiž, mám-li to potěšení mluvit s šerifem a okresním prokurátorem madisonského okresu – mám za to, že ano.“

„Uhodl jste,“ přisvědčil Brandon.

Selby s nataženou pravicí pokročil doktorovi vstříc. „Dr. Capaldo, předpokládám,“ oslovil ho. „Já jsem prokurátor Selby a tohle je šerif Brandon.“

Lékař ztuhl překvapením. „Vy víte, kdo jsem?“ zeptal se.

„Zajisté,“ prohlásil Selby a šťouchl kolenem Brandona do nohy. „ Zrovna jsme si vás sem chtěli obeslat.“

„Mne? Vždyť jste vůbec nevěděli, kdo jsem! Nevěděli jste…“

„Ale samozřejmě víme, kdo jste, doktore,“ ujišťoval ho Selby. „Vy jste přece ten lékař, který ošetřoval střelné zranění Evy Dawsonové. Pojďte dál.“

Brandon mu podržel otevřené dveře své kanceláře a dr. Capaldo vstoupil, úplně přivedený z míry. Jeho uhlazené, profesionální způsoby ho na okamžik zcela opustily.

Šerif Brandon pokynul k jedné židli, dr. Capaldo se posadil, hodil si nohu přes nohu a svým nejvybranějším doktorským gestem sepjal špičky prstů a zhluboka nabral dech, zřejmě ve snaze nabýt opět ztracenou rovnováhu.

„Proč jste se s námi nespojil dřív?“ zeptal se Brandon.

Elegantně klenuté obočí dr. Capalda se pozvedlo ve zdvořilém údivu. „Ale šerife, vždyť za mnou doslova hořela silnice, hned jak jsem se dozvěděl, co se stalo mé pacientce.“

„Proč jste se se mnou nespojil, než se jí něco stalo?“

Dr. Capaldo potřásl hlavou. „Lituji, šerife, ale zásady lékařské etiky v tomto bodě nepřipouštějí žádné debaty.“

„Tak spusťte, jak jste si tu svou historku naplánoval,“ vyzval ho Brandon. „Nejspíš jste se ji naučil nazpamět. Tak si ji poslechněme.“

„V sobotu osmnáctého října časně ráno jsem byl telefonicky povolán do Las Alidas, abych ošetřil velmi vážné zranění, které utrpěla Eva Dawsonová.“

„A vy jste jel?“

„Ano.“

„Proč?“

„Protože to byla moje pacientka.“

„Jinými slovy, vyhledala vás už předtím?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Těžko říci – asi tak dva nebo tři týdny předtím.“

„Co jí tenkrát scházelo?“

„Trpěla trudnomyslnosti, měla sebevražedné úmysly.“

„Aha,“ obrátil se Brandon k Selbymu, „už je to tady.“

„Obávám se, že nerozumím,“ s přehnanou důstojností prohlásil dr. Capaldo.

„Rozumíte výborně,“ odsekl Brandon. „Tak jen dál, ať si to poslechneme celé.“

„Eva Dawsonová mě požádala o lékařskou poradu. Byla nervózní, trudnomyslná, trpěla návaly strachu. Dal jsem jí něco pro uklidnění, naordinoval nějaké vitamíny a pokoušel jsem se o psychoterapii.“

„A jak to bylo dál?“

„Týden nato se opět dostavila a její stav jevil určité zlepšení. Zvláš jsem ji varoval před nadměrným požíváním alkoholických nápojů, trudnomyslnost a deprese se totiž velmi často projevuje následující den po pití. Vzpomínám si, že jsem s ní tenkrát hovořil něco v tom smyslu, že by měla změnit svůj způsob života.“

„Co bylo na jejím způsobu života špatného?“

„Byla,“ začal dr. Capaldo a v pravidelných intervalech odtahoval a opět spínal konečky prstů, jako by udával takt rytmu svých slov, „tím, co lze – jak se domnívám – nazvat děvče pro zábavu, party girl.“

„Co tím chcete říci?“

„Tu a tam se na objednávku zúčastňovala různých zábav. Totiž, byla považována za dobrou společnici, Člověka, který žádnou zábavu nepokazí a dokáže oživit každý večírek. Rozumějte mi dobře, pánové, to nemusí znamenat hned nějakou nemorálnost, hovořím čistě jen o tom, v jakém prostředí žila – o faktu, že její denní rozvrh byl naprosto nepravidelný, strava ještě víc, a že byla běžně vystavena pokušení alkoholu. Vzpomínám si, že jsem jí doporučoval, aby rozhodně zachovávala pravidelnější životosprávu a především aby si každou noc dopřála alespoň určitou minimální dávku spánku.“

„A co potom?“

„Následovalo, pokud vím, to telefonické volání.“

„Kdo vás volal?“

„Nevím. Ten člověk mi do telefonu řekl jenom, že volá místo Evy Dawsonové, že Eva Dawsonová je velmi vážně poraněna a že si přeje, abych se k ní ihned dostavil.“

„A co vy?“

„Když jsem uvážil, jak je to daleko, neměl jsem přirozeně moc chuti jet. Položil jsem do telefonu několik otázek a dozvěděl jsem se, že ten úraz spočívá v tom, že se postřelila a je to s ní vážné.“

„A tak jste tedy jel?“

„Ano.“

„Kam jste jel?“

„Do jistého domu v Las Alidas.“

„Kdo vám dal adresu?“

„Osoba, která mi telefonovala.“

„Muž či žena?“

„Žena.“

„Udala nějaké jméno?“

„Ne, jen mi prostě sdělila, že volá z pověření Evy Dawsonové.“

„Přijel jste tam, a co jste shledal?“

„Našel jsem Evu Dawsonovou v posteli. Ztratila mnoho krve. Utrpěla střelné zranění, postřelila se.“

„Kdo vám řekl, že se sama postřelila?“

„Ona sama.“

„Co jste dělal?“

„Ošetřil jsem zranění.“

„Ohlásil jste někdy potom něco příslušným úřadům?“

„Neohlásil.“

„Věděl jste, že se jedná o střelnou ránu?“

„To mi řekla a zranění na to také vypadalo.“

„Vy poranění střelnou zbraní obvykle úřadům nehlásíte?“

„Ne – za takových okolností jako v tomto případě ne.“

„Za jakých okolností? Co na nich bylo v tomto případě tak výjimečné?“

„Znal jsem trochu zázemí Evy Dawsonové. Byla trudnomyslná, měla pocit, že si nezaslouží lásku své matky, trpěla dojmem, že nedokázala využít všech svých možností, že v životě ztroskotala, a vypěstovala si v sobě úplný komplex méněcennosti. Za těchto okolností jsem cítil, že by jakékoliv rozmazávání v novinách mělo velmi nežádoucí následky. Byl jsem požádán, abych důvěrných sdělení své pacientky nezneužil, a já tajemství zachoval. Jakákoliv publicita a rozviřování by znamenalo totéž jako podepsat tomu děvčeti rozsudek smrti.“

„Byl její stav vážný?“

„Velmi. Byly tu všechny předpoklady pro zánět pobřišnice.“

„A vy jste pokračoval v léčení?“

„Pokračoval.“

„Dostal jste za ošetřování nějaký honorář?“

„Ne, pane.“

„Na ošetřování pacienta z dobročinnosti to bylo pro lékaře trochu z ruky, nezdá se vám?“

„Tento případ ve mně vzbudil značný odborný zájem Rozhodl jsem se přičinit se ze všech sil, abych jej dovedl k uspokojivému konci.“

„Řekla vám něco, za jakých okolností ke střelbě došlo?“

„Řekla mi o tom všechno.“

„Co všechno?“

„V pátek sedmnáctého října večer se odebrala do domu Jamese Melvina v tomto městě, aby se zúčastnila večírku, který se tam konal. Vypila několik sklenic alkoholických nápojů a přepadl ji záchvat trudnomyslnosti. Aby byla sama a ušla nevítaným dotěrnostem jednoho mírně podnapilého hosta, šla ven do garáže a usadila se ve voze Jamese Melvina. V přihrádce na rukavice ležel revolver. Vyňala jej a v náhlém hnutí mysli se rozhodla, že všechno skoncuje.“

„Zmínila se, kdo byl ten podnapilý host?“

„Ne, pokud jde o jména, byla vždycky velmi, velmi diskrétní. Za celou tu dobu, co jsem ji léčil, nikdy jsem nebyl s to dostat z ní sebemenší informaci týkající se jmen.“

„Víte, kde bydlela?“

„Ne, pane, nevím.“

„Podívejte,“ vmísil se netrpělivě Selby. „Vy jste sem zřejmě přišel, jenom abyste nás vodil za nos.“

„Obávám se, že nerozumím.“

„Chtěl jste si pojistit, aby se k nám dostaly všechny informace, které by nasvědčovaly sebevraždě, a – jak předpokládám, aby se dostaly do novin. Jakmile však dojde na to, abyste nám podal jakoukoliv informaci, která by usnadnila naše pátrání, začnete být nadmíru neurčitý.“

„Lituji, pánové, ale přesně takhle to bylo. Slečna Dawsonová ke mně přišla do ordinace jako ambulantní pacient. Udala mi hotelovou adresu. Dnes ráno jsem telefonicky zjistil, že to byla adresa smyšlená. Nic tak zvlášť neobvyklého v tom nevidím. V její situaci mnoho pacientů podniká pracná opatření, aby jaksi zůstali anonymní. A zvlášť úzkostliví jsou, zejména pokud jde o jejich rodinné vztahy.“

„Ještě něco?“ zeptal se Bran don.

„Myslím, že to bude asi tak všechno, pánové.“

„Kdo vás sem poslal?“

„Mám říci, že mé stavovské svědomí?“

„Vaše stavovské svědomí!“ opakoval sarkasticky Brandon.

„Neznáte náhodou Jima Melvina?“ ozval se Selby.

„Ne, pane.“

„Hudsona L. Parlina?“

„Ne, pane.“

„Ale s A. B. Carrem, s tím advokátem se znáte, že?“

„S panem Carrem? Ale ano, ano, jistě.“

„Znáte se dobře?“

„Několikrát jsme se setkali, to ano.“

„Je to váš právní zástupce?“

„K čemu bych já potřeboval právního zástupce?“

„Vy jste nikdy žádného nepotřeboval?“

Doktor neodpovídal.

„Potřeboval, viďte.“

„Kdysi v minulosti se vyskytla nutnost, abych se poradil s právníkem, ano.“

„A právník, na něhož jste se obrátil, byl A. B. Carr?“

„Nedovedu pochopit, jaký to může mít význam pro současný případ.“

„Nesvěřila se vám Eva Dawsonová, že vás vyhledala na pokyn A. B. Carra?“

„Nevzpomínám si.“

„Ale není vyloučené, že vám to řekla?“

„Tak nějak neurčitě si vzpomínám, že mi povídala něco, jako že se zná s nějakým mým přítelem nebo s nějakým pacientem nebo že mě někdo doporučil. Opravdu nemohu říci, pánové. Mám tolik pacientů a můj čas je tak dokonale vyplněn, že si všechny tyhle bezvýznamné podrobnůstky nemohu pamatovat.“

„Jak jste se dozvěděl, že je Eva Dawsonová mrtvá?“

„Vyrozuměli mě telefonicky.“

„Jak k tomu došlo?“

„Volal jsem, abych se zeptal, jak se mé pacientce daří.“

„Telefonoval jste do toho domu v Las Alidas?“

„Ano.“

„S kým jste mluvil?“

„S paní Melvinovou.“

„A co vám řekla?“

„Sdělila mi, že se slečna Dawsonová probodla a že o její smrti byly vyrozuměny úřady.“

„A co jste tedy udělal?“

„Snažil jsem se ze všech sil spolupracovat,“ odpověděl mučednickým tónem dr. Capaldo. „Domníval jsem se, že má informace bude vítaná. Odložil jsem v nemocnici operaci, jen abych mohl okamžitě jet sem a sdělit vám všechny okolnosti a pozadí případu.“

„Nevíte, kde Eva Dawsonová bydlela, nevíte, kde nebo kdo jsou její nejbližší přátelé, neznáte jméno ani jednoho z jejích příbuzných?“

„Měl jsem adresu a ta se ukázala smyšlená. Předpokládal jsem, že by i každý jiný pokus o získání informací byl stejně bezvýsledný. Mám dojem, že pochází odněkud z okolí Fresna.“

„Kdy jste naposled mluvil s A. B. Carrem?“

„To opravdu nemohu říci, pánové.“

„Je to dávno?“

„Neviděl jsem ho už delší dobu.“

„A telefonem?“

Dr. Capaldo zavrtěl hlavou.

„Nemáte náhodou navštívenku se svým telefonním číslem?“ zeptal se Selby.

Dr. Capaldo vyňal z pouzdra navštívenku a podal ji Selbymu, pak vytáhl druhou a podal ji šerifovi Brandonovi.

„Kdykoliv bych vám mohl být něčím nápomocen,“ prohlásil, „bez váhání mě zavolejte. Je mi velice, velice líto, že se tohle stalo. Doufal jsem, že se mi tu mladou ženu podaří vyléčit. Opravdu, překvapilo by vás, pánové, kolik podobných případů mi přijde do ordinace – mladé ženy, které přijely do Hollywoodu plné velkých nadějí na filmovou kariéru. Potom nastane období trpkého rozčarování, pak nadejde čas, kdy je nutné obětovat ideály praktickým a hospodářským problémům života – nakonec se dostaví pocit marnosti, ztroskotání, přání skoncovat se životem. Je to tragédie, zvláště vidí-li to člověk v lékařské ordinaci. Vábnička filmu, touha po kouzelném…“

„Je jako plamen,“ vpadl Selby, „do něhož se ubohá můra vrhne a plamen ji sežehne.“

„Vzal jste mi ta slova z úst,“ pravil dr. Capaldo.

„Hncd jsem si to myslel,“ poznamenal suše Selby. „Dobrá, doktore. Mockrát vám děkuji, že jste nám dobrovolně poskytl své informace. Mrzí mě, že jste neuznal za vhodné vyrozumět nás už tenkrát, když vás do tohoto okresu zavolali ošetřit pacienta, který utrpěl střelné zranění.“

„Tenkrát jsem byl vázán lékařským tajemstvím.“

„Ano, chápu,“ řekl Selby. „Není vyloučeno, že v tomto bodě od nás uslyšíte ještě víc. A mohu připomenout, že kdyby se to snad stalo vaším zvykem, mělo by to pro vás nejnepříznivější důsledky?“

„Co kdyby se stalo mým zvykem?“

„Být losangeleským advokátem volán do tohoto okresu k ošetření pacienta poraněného výstřelem z revolveru a nic nehlásit.“

„Pánové, jistě si nemyslíte, že něco takového je obvyklá součást mé praxe?“

„Já jen nechci, abyste si na to zvykal,“ odpověděl Selby.

„Jinými slovy – vyřiďte A. B. Carrovi, ať si najde jiného doktora,“ zavrčel Brandon. „A v této záležitosti jste ještě ani jeden, ani druhý nepřeskočili.“

„Já se skutečně nedostavil na popud A. B. Carra,“ zdůrazňoval dr. Capaldo. „Vysvětlil jsem vám, že jsem telefonoval…“.

„Já vím, já vím,“ skočil mu do řeči Brandon. „To je výkladní skříň. Já vám říkám jen jedno: ať už se to nikdy neopakuje! To je zatím všecko.“

Dr. Capaldo se ze všech sil snažil, aby jeho odchod vypadal důstojně, ale dopadlo to jako rozpačitá scénka, kterou nikoho neoklamal.

Brandon počkal, až se za ním zavřou dveře, a pak poznamenal k Selbymu: „Tedy, je to přesně tak, jak jsi to vyhmátl, Dougu.“

Selby zvolna, zamyšleně kývl hlavou.

Ještě asi půl hodiny seděli a probírali různé stránky celého případu, až konečně Brandon pravil: „Nerad něco vzdávám, ale tváří v tvář svědectví tohohle doktora jsme v koncích. Všechno teď ukazuje na sebevraždu. A ještě ke všemu to, jak mu Eva Dawsonová řekla, že se postřelila sama!“

Selby chtěl něco podotknout, když tu zazvonil telefon.

Brandon zvedl sluchátko a řekl: „Haló… Ano, Sylvie, zrovna tu u mne sedí. Předám.“

Podal sluchátko Selbymu. „To je pro vás. Volá Sylvia Martinova.“

Sylvia se ozvala vzrušeným hlasem: „Dougu, jdu po totožnosti mrtvé. Myslím, že pochází z Highdale. Listonoš si vzpomíná, že mu dala dopis adresovaný do Highdale, aby ho na poště podal. Teď už mi došlo, že se starý A. B. Carr ochomýtá někde tam kolem, a to určitě nepovede k dobrým koncům.“

„To je jasné, jako že jedna a jedna jsou dvě, můj milý Watsone,“ souhlasil se smíchem Selby. „ Pohovořila jste si s doktorem Capaldem?“

„A jak! Byl celý divý, aby mi vypliv svá lékařská tajemství, jedno za druhým, měla jsem toho obě uši plné. Moc mu záleží na tom, aby se v novinách objevilo, že to děvče trpělo sebevražednými komplexy.“

„Také jsem si všiml. A co bude s tím Highdalem?“

„Pamatujete se na Howarda Comstocka, synovce našeho vydavatele?“

„Ano. Byl za války u letectva, nemýlím-li se.“

„Přesně tak. A my máme čtyřmotorové letadlo z armádních přebytků. Padl tu návrh, abych letěla do Highdale a – tedy, Dougu, Clarion by vás strašně rád vzal s sebou jako svého hosta.“

„Kdy odlétáme?“ optal se Selby.

„Hned jak se vám podaří získat dobrou, jasnou fotografii té mrtvé dívky.“

„A to vaše letadlo připraví k letu,“ odpověděl Selby a vrhl pohled na své náramkové hodinky. „Za půl hodiny startujem.“

Kapitola 10

Bylo už pozdě odpoledne, když Howard Comstock zakroužil se svým mohutným letadlem nad malým venkovským městečkem.

„Tady je to,“ prohlásil. „Tamhle dole je Highdale. Přistát tu nemůžeme. Nejbližší letiště, kde si tohle děťátko může hačnout, je padesát mil odtud. Budeme musel přistát tam a jet zpátky autem. Zorganizovali jsme, aby nás na letišti čekal taxík z Highdale. Tohle je jen, abyste měl potuchu, jak to městečko vypadá.“

Selby si město pečlivě prohlížel. Letadlo se vznášelo asi tak tři tisíce stop nad zemí a z té výše bylo lehce možno dohlédnout na křivolaký horský hřbet na východě a na řeku, která v horách vymlela kaňon a vrhala se z nich v bílých, bouřících peřejích, aby se pak rozšířila v pokojný proud, z něhož síť za-vlažovacích stružek přiváděla vodu žíznivým polnostem za městem.

Krajina kolem Highdale byla pomalovaná drobnými ploškami polí zemědělských usedlostí a vypadala jako zelená šachovnice. Obchodní čtvrt představovalo šest skrovných bloků domů, které se táhly podél jedné ulice. Ze stínu mohutných, košatých stromů vykukovaly na letadlo střechy rodinných domků. Všechno nasvědčovalo, že tohle městečko není žádný městský zbohatlík, ale správné kalifornské město s historií bohatou už v době, kdy tyto stinné stromy ještě byly mladé. Selby si vzpomněl, že kdysi četl, že Highdale bývalo jedno z významných středisek, odkud se v dobách zlaté horečky, kolem roku 1849, vypravovali zlatokopové, drsní průkopníci, kteří měli namířeno do hor za dobrodružstvím a zlatem.

„Alespoň máte představu, kam se ženem,“ opakoval Comstock. Vyrovnal letadlo, přidal plyn a motory zabouřily.

Za několik málo minut už Selby zpozoroval lehký opar obklopující velké město, zahlédl, jak se mihly domy a davy lidí v přecpaných ulicích obchodní čtvrti s budovami typu „venkovský mrakodrap“, vysoko čnějícími nad svým usedlejším sousedstvím. Pak letadlo lehce sklouzlo k přistávací ploše a dosedlo. Právě začalo rolovat k hangárům, když k nim přiběhl nějaký muž.

„Vy jste ty lidi, co telefonovali pro taxi, aby je odvezlo do Highdale?“ zeptal se.

„Tak, tak,“ odpověděl Howard Comstock. „Zavezete tam tuhle slečnu s tím pánem. Já zůstanu tady u letadla, abych je připravil na zpáteční let a ohlásil se úřadům. Jděte na věc, Sylvie. Já tu zatím nakrmím úředního šimla. Ale nerad bych se vracel dřív než zítra dopoledne. Zůstanu s vámi celou tu dobu ve styku. Zítra ráno úderem sedmé jsem v pohotovosti. Vraťte se, kdy chcete.“

„Je možné, že se zdržíme,“ odpověděla se smíchem Sylvia.

„Ncní vyloučené, že požádáme Obchodní komoru, aby nás pověřila utvořením zvláštního vítacího výboru k přijetí starého A. B. Carra, až dorazí.“

„Za jak dlouho budeme v Highdale?“ zeptal se Selby taxíkáře.

„Tak za hodinu a čtvrt.“

„Je tam nějaký hotel?“

„Jasný. Několik hotelů. Žádný luxusy, chápete, ale docela slušný podniky.“

„Tak jedem,“ zavelela Sylvia Martinova. Letiště bylo umístěno na okraji města a řidič se brzy dostal na dálnici. Tachometr skoro okamžitě vylétl na padesát mil za hodinu.

„Vy jste z Highdale?“ optal se řidiče Selby. „Přesně tak. A tam taky přišel ten telefon, aby na letišti čekal nějaký vůz. Vy máte v Highdale nějakou práci?“

Selby kývl na Sylvii Martinovou. „Ano. Nevíte, kde tam bydlí paní Dawsonová?“

„Dawsonová?“

„Tak jest.“

Řidič zvolna zakroutil hlavou. „Já žádný Dawsonovy neznám. Nemohl byste mi vylíčit, jak vypadá?“

„Nejspíš taková pětačtyřicátnice až pětapadesátnice,“ odpověděl Selby. „Nic víc nevím.“

„Bydlí v Highdale dlouho?“

„Řekl bych, že několik let.“

„Tu neznám.“

Selby vytáhl z náprsní tašky fotografii Evy Dawsonové. „A tuhle mladou ženu náhodou neznáte?“ Řidič zpomalil a zajel s vozem na okraj dálnice. „Ukažte, aí se podívám.“

Selby mu snímek podal.

Taxíkář ho pečlivě prostudoval, zakroutil hlavou a užuž začal obrázek podávat zpátky, ale najednou jej opět přitáhl a začal si jej znovu pečlivě prohlížet.

„Řekl bych, že má jinou frizúru a taky nějaký divný oči, ale jinak hodně připomíná jednu zdejší holku, která odešla do Hollywoodu. Jmenovala se Eva Hollenbergová… Počkat, něco jsem slyšel, že používá jméno Eva Dawsonová. Souvisí to nějak s tím, oč vám kráčí?“

„To bych řekl, že souvisí,“ odpověděl Selby. „Tu mladou ženu dnes v noci zabili.“

„A sakra! Nějaká havárka?“

„Ne, vražda.“

Řidič zastavil docela. „No tohle!“

Selby mlčel a řidič po chvíli opět nastartoval a zeptal se. „Chcete navštívit paní Hollenbergovou?“

„Chtěli bychom. Jestli víte, kde ji najdeme.“

„Zavražděná!“ opakoval muž. „Tomu říkám zatracená, špinavá hanebnost. Eva byla moc hezký děvče a její matka je báječná ženská.“

„Vy je znáte?“

„Abych je neznal. Když Eva šla na vlak, vezl jsem ji na nádraží. Nic neřekla, ale já věděl, co má v úmyslu. Měla namířeno do Hollywoodu. Pořád čekám, kdy ji uvidím v nějakým filmu. Abych pravdu řek, potom, co odjela, jsem začal v novinách číst filmový rubriky. Víte, takový ty, co se zmi-ňujou o začínajících herečkách.“

Selby vážně přikyvoval.

Řidič zpomalil až asi na pět mil za hodinu a zpola se otočil v sedadle, aby mohl lépe mluvit. „Teda to bylo děvče, který mělo něco do sebe, určitě báječně vypadala. Úplná královna. Nikdy nezapomenu, jak jí to slušelo a jak byla krásná, když jsem ji tenkrát vezl na vlak.“

„Je to dlouho?“

„Asi tak před dvěma léty. Měla na sobě modrý šaty a kabátek, kterej se k nim šiknul, něco, co v Highdale nenosívala Harriet Hollenbergová – to je její matka – ji jela doprovodit. Před Evou dělala, jako že se mnou pojede zpátky, ale jak vlak odjel, řekla mi, že se zpátky projde. Šetřila, víte? Povídám jí: pojedete zpátky s celou parádou a nebude vás to stát ani cent. Chudinka, byla na to tak pyšná, až jí to bylo vidět na očích. A krom toho si taky připadala hrozně opuštěná, ale nebrečela. Celou cestu domů jela s hlavou vzhůru. Věděla, že Eva udělá štěstí.“

„A dostala se vůbec k filmu, nebo ne?“ zeptala se Svlvia.

„Na to ještě neměla dost času,“ odpověděl loajálně řidič. „Do takový branže se nedostanete honem, ze dne na den. Hádám, že v Hollywoodu je spousta hezkejch holek a tak to nějakou dobu trvá. Jak se jí to stalo? Jak ji zabili?“

„Podrobnosti vám vylíčit nemůžeme,“ odpověděla Sylvia „ale byla probodena. Myslím, že nemají ani ponětí, kdo to udělal.“

„Tedy, ať už to spáchal, kdo chtěl – pověsit je pro něj až moc dobrý!“ rozhořčeně prohlásil řidič. „Eva byla jedno z nejmilejších děvčat, které kdy chodily po tomhle městě.“

Taxíkář se na několik okamžiků odmlčel a pak se zeptal: „Chcete jet rovnou k Harriet Hollenbergové domů?“

„ Jistě.“

„Poslyšte,“ ozval se taxíkář, „co vy vlastně děláte? Co je to…“

„Provádíme určitá šetření,“ vpadla mu do řeči Sylvia.

„Chcete říct, že jste od policie?“

„Ne tak docela.“

„Myslím, že každý z nás svým způsobem po něčem pátrá,“ pronesl významně řidič, „ať tak či onak.“

Ticho vzadu ve voze mu ukázalo, že víc už ze svých cestujících nevypáčí. Otráveně se v sedadle obrátil zase zpět, tváří v směru jízdy, a sešlápl plyn.

Sylvia polohlasně prohodila k Selbymu: „Teď mu to asi začne vrtat hlavou, Dougu.“

Řidič zřejmě usoudil, že jeho cestující „nejsou k lidem“, a projevil svou nevoli tím, že nasadil ještě větší rychlost. Jako by mu záleželo, aby tohle rito měl co nejdřív z krku.

Avšak když dojeli do Highdale, už zase roztál.

„Tak tady je asi nejlepší zdejší hotel,“ oznámil. „A dál v ulici, v příštím bloku je ještě jeden asi tak stejně dobrý, ale já na vašem místě, kdybych tu chtěl zůstat přes noc, myslím, že bych šel sem, do hotelu Riverside.“

„Díky,“ poděkoval Selby.

„A teď vás zavezu rovnou k domu paní Hollenbergové. Je to docela pěkný domek. Dokázala si ho udržet i po smrti svého manžela. Má po manželovi menší důchod a sama semtam někomu něco spíchne a příležitostně vypomůže v domácnosti, ovšem moc silná v kramflekách není. Ale nakonec si žije docela slušně.

Tohle je obchodní čtvrt. Má se tu stavět, jen co trochu klesnou stavební náklady. Už je hotový projekt na nový dům tamhle na tom rohu. Dole krámy a nahoře kanceláře. Maj tam mít dokonce i výtah. Jenže teďka je všecko moc drahý.

Tadyhle v tom drugstoru Eva dělala, když vychodila vyšší dívčí, byla tam nějaký čas zaměstnaná u pultu se zmrzlinou a limonádama. Moc milá žába – rád jsem si tam dycky zaskočil a nechal si od ní namíchat zmrzlinový pohár – krom toho mi do něj vždycky přidala trochu víc čokolády, než měla předepsaný. V tomhle byla vždycky moc hodná. Teď zahnem doleva. Mám na vás čekat, když budete mluvit s paní Hollenbergovou?“

„To byste mohl,“ souhlasila Sylvia, „pak byste nás zavezl do hotelu.“

„Tak tady máme ten dům, v příštím bloku vlevo, přímo naproti, ten pod těma vysokýma stromama. Pamatuju se, jak ho Jim Hollenberg stavěl.“

Řidič zahnul, otočil vůz a nabídl se: „Kdybyste chtěli, tak bych třeba mohl jít napřed říct paní Hollenbergové, že tu jste. Ona…“

„Ne, děkuji,“ odmítl pevně Selby. „Je nám milejší jít k ní rovnou.“

„Tak já si zatím třeba sednu na verandu před domem,“ řekl taxíkář. „Budu to tam mít trochu pohodlnější než tady a…“

„Víte co?“ přerušila ho tvrdě Sylvia. „My jsme si to rozmysleli. Rozhodli jsme se, že by nemělo cenu, abyste tu na nás čekal. Možná že se zdržíme trochu déle. Půjdeme odtud do hotelu pěšky.“

Řidič je pozoroval vyčítavým pohledem raněné laně.

„Zaplatím vám hned,“ prohlásila Sylvia, „povězte mi, kolik to doteďka dělá. Naše zavazadla můžete nechat v hotelu.“

„Tak musel jsem jet tam a…“

„To vím, že jste musel. Kolik to dělá?“

„Tam a sem to dělá takových sto mil. Musím vám počítat patnáct dolarů. Pak byla ňáká menší čekací doba…“

Sylvia Martinova mu podala desetidolarovku, pětidolar a další dva dolary a řekla: „Ty dolary navíc jsou na doutníky.“

Řidič strčil peníze do kapsy a trochu prosebně řekl: „Já zrovna teď nemám nic moc na práci, a kdybyste chtěli, abych počkal…“

„Ne. Může to trvat dost dlouho,“ odmítl Selby stroze.

„Tak dobře, a co když zrovna není doma?“ namítl taxíkář. „Já se tu prostě někde poblíž zapíchnu, abych viděl, jestli jste se dostali dovnitř. A kdybyste mě náhodou potřebovali…“

Selby otevřel Sylvii branku a po stinné cestičce spolu přešli k rozlehlé verandě před vchodem. Selby zazvonil.

Řidič zhasl motor a stáhl okénko v pravých dvířkách, aby slyšel každé slovo.

Selby mrkl na Sylvii Martinovou, vyňal z pouzdra navštívenku, a když jim přišla otevřít paní, hodně přes čtyřicítku pouze jí navštívenku podal se slovy: „Mohli bychom si s vámi chvilku pohovořit, paní Hollenbergová?“

Chvilku ji pečlivě prohlížela a pak řekla: „Ale ovšem, samozřejmě. Přijeli jste z Madison City. Pojďte dál, pojďte dál.“

„A to je slečna Martinová,“ představil Selby Sylvii.

„Jen dál,“ zvala je přátelsky paní Hollenbergová. Pohlédla na auto před domem a zeptala se: „Kdo vás sem přivezl? Ale to je Gib Spencer. Gibe, jak se daří?“

Řidič vyskočil z vozu a pospíchal po cestičce. „Chtěl bych vám říct, Harriet,“ oslovil ji, „že je mi upřímně líto, co se – jak jsem slyšel – stalo Evě.“

„Já vím,“ odpověděla prostě. Stiskli si ruce. Gib Spencer rozpačitě stál a pokukoval po svých pasažérech. Potom poněkud nejistě pravil: „Chtěli vás navštívit kvůli ní.“ Pak odkráčel zpátky k vozu, nastoupil a odjel.

„A teď pojďte dál a posaďte se,“ vyzvala je paní Hollenbergová. „Ráda bych se o Evě dozvěděla všechno, pokud možno všechny podrobnosti. Měla jsem jen to jedno dítě. Bylo to jediné, co mi zůstalo. Ale říkám si, co se stalo, nemůže se odestát. Telegrafovala jsem koronerovi, aby její tělo poslali sem. Myslím, že by to tak Evě bylo milejší, spočinout doma.“

Zavedla je do trochu upjatě, konvenčně zařízeného obývacího pokoje, který byl zřejmě vyhrazen pouze pro slavnostní příležitosti. Na očích jí bylo vidět, že plakala, ale navenek projevovala klidné sebeovládání.

„Nechci, aby můj smutek překážel čemukoliv, co je třeba udělat,“ prohlásila.

„Nečekal jsem, že už budete vědět, co se stalo, paní Hollenbergová,“ zahájil Selby. „Když jsem odjížděl z Madison City, šerif se teprve snažil najít nějaké příbuzné vaší dcery.“

„Vím,“ odpověděla, „volal na zdejší úřadovnu šerifa a pokoušel se zjistil, kde tu bydlela nějaká Eva Dawsonová. Náš zstupce šerifa Evu znal. Dawsonová bylo jen její umělecké jméno pro film. Znělo líp než Hollenbergová. Zástupce jim o ní všechno pověděl a váš šerif mu řekl, aby mě uvědomil. A požádal ho také, aby mi vyřídil, že jste na cestě sem.“

„Mrzí nás, že vás musíme obtěžovat ve chvíli pro vás tak těžké,“ omlouval se Selby.

„Vím, že to neděláte rádi, ale co se stalo, stalo se. Na tom nelze nic změnit. Pomůže mi, že si mohu s někým pohovořit, a ráda bych se dozvěděla podrobnosti.“

„Mnoho jich neznáme,“ navázal Selby. „Psala vám vaše dcera pravidelně?“

„Psala pravidelně. V tom byla opravdu moc hodná, stále na mě myslela.

Ráda bych, abyste pochopili, že jsem na svou dceru velice pyšná. Právě proto je pro mě ta rána přece jen lehčí. Eva byla skvělé děvče. Psaly jsme si celou tu dobu, co byla pryč, několikrát přijela domů na návštěvu a stále mi posílala peníze. Někdy to byl dost nepatrný obnos a měla jsem pocit, že by ty peníze potřebovala víc než já, ale posílala mi je neustále.

A pak později, v poslední době, kdy už doopravdy začala mít úspěch, byly to skutečně slušné částky, to vám povím! Jeden měsíc mi poslala přes tři sta dolarů.“

Selby se zadíval na Sylvii a pak náhle odvrátil oči.

Sylvia Martinova se ujala slova: „Nechci, aby tu došlo k nějakému nedorozumění, paní Hollenbergová. Já jsem novinářka, zastupuji madisonský deník Clarion. Všechno, co se dozvím, chci uveřejnit. Pan Selby je okresní prokurátor. Vyšetřuje náhlé úmrtí. Chcete-li mu něco sdělit důvěrně, cokoliv, co byste nerada viděla v novinách – zkrátka a dobře, nechci z vás nebo ze situace nijak těžit.“

„To je od vás opravdu hezké,“ odpověděla paní Hollenbergová. „Ne. Není tu vůbec nic, co by mi mohlo vadit a co bych nechtěla, aby přišlo rovnou do novin. Zdejší listy toho stejně budou plné, už kvůli místním čtenářům. Telefon šerifa z Madison City mi mnoho informací neposkytl, ale rozuměla jsem tomu tak, že se domnívá, že ji snad zabil nějaký lupič.“

„Myslím, paní Hollenbergová, že vaše dcera musela mít nějakého nepřítele,“ namítla Sylvia.

„Tedy, nevím, jak by někdo mohl být Eviným nepřítelem. Naopak, ta si dovedla získávat přátele napravo i nalevo.“

„Před deseti dny ji někdo postřelil,“ řekl Selby. „Nezmiňovala se o něčem v dopisech?“

„Postřelil ji!“ nedůvěřivě zvolala paní Hollenbergová. „Ano,“ potvrdil Selby a honem dodal: „Mohla to ovšem být nešťastná náhoda. O bližších okolnostech zatím ještě nic nevíme.“

„Byla poraněna při automobilové nehodě, jenom nějaké menší zranění,“ vysvětlovala paní Hollenbergová. „Psala mi že si musela jít lehnout do nějaké soukromé nemocnice, ale nebylo to nic vážného. Šlo o dopravní nehodu. Někdo asi spletl páté přes deváté a pověděl vám, že ji…“

„To je docela dobře možné,“ připustil Selby, „jenomže jizva velice připomínala zranění po kulce a lékaři myslí, že to střelná rána byla. Svěřila se vám někdy vaše dcera, že by pomýšlela na sebevraždu?“

„Sebevraždu! Proboha, ne! To vás nesmí ani napadnout, že by se Eva někdy chtěla zabít. Byla šťastná a zrovna začínala mít úspěch, dostávala se právě na první stupně hollywoodského žebříčku.“

„Napsala vám někdy, co přesně dělá?“ zeptal se Selby.

„Ne, přesně ne. Něco v souvislosti s filmem. Nevím co. Psala, že na plátně ji ještě zatím neuvidím, ale že začíná vnikat do filmové tvorby a zabývá se její technickou stránkou. Myslím však, že už v tom opravdu začínala umět chodit, aby se mohla dostat dál, když… když se stalo tohle.“

Selby přikývl.

„Eva,“ pokračovala paní Hollenbergová, „byla pořádné děvče.“

Selby opět přikývl.

„Stále myslela na svou matku, neustále se mnou zůstávala ve styku. Spousta děvčat odejde do města a město je pohltí. Začnou se cítit jaksi nadřazené a velkoměstské a potom první je, že se napůl stydí za své rodiče.“

„Předpokládám, že jste si její dopisy schovávala?“ otázal se Selby.

Zakroutila hlavou. „Ne, pane Selby, neschovávala.“

„Ani jeden?“

„Ne. Nejsem z těch, kteří si všechno schovávají. Teď bych samozřejmě byla ráda, kdybych je měla schované, ale já si žádné soukromé dopisy neukládám. Dostanu je a mám je, dokud neodepíši, ale jakmile odpovím, pálím je.“

„A jakým způsobem vám posílala peníze – poštovní poukázkou nebo šekem?“

„Poštovní poukázkou.“

„A co fotografie? Poslala vám někdy nějaký snímek?“

„Ano, jednou.“

„Spálila jste jej?“

„Ne, poslala jsem jej Evě zpátky.“

„Kdy?“

„Je to teprve několik dní. Psala mi o té dopravní nehodě a prosila, abych jí tu fotografii vrátila na její adresu v Los Angeles – Freemantlův hotelový dům v Adams Street.“

„A vy jste ji poslala?“

„Ano.“

„Psala, nač ji potřebuje?“

„Ano. Jeden muž z té společnosti si ji chtěl nechat okopírovat. Šlo o obrázek z paluby nějaké soukromé jachty. Byla na něm Eva ještě s nějakým děvčetem a čtyři nebo pět mužů, samá velká zvířata od filmu, myslím. Představte si, Eva při vyjížďce na jachtě se skutečně slavnými lidmi!“

„Poznala jste některé z nich?“

„Propána, ne. Eva mi říkala, že velkých herců na plátně je v Hollywoodu jen hrstka. Většinu tvoří scenáristi, producenti, lektoři a vysoce placení odborníci všeho druhu, kteří tím vším hýbají.“

„Ano, myslím, že je to tak. Takže vy nemáte ani dopisy, ani žádné fotografie?“

„Jen několik Eviných podobenek z loňských vánoc. Jednu z nich vám mohu dát.“

Vstala ze židle, šla k psacímu stolu a vrátila se s podepsanou fotografií. Zobrazovala dívku v tak teatrální póze a tak silně retušovanou, že vypadala jako filmová hvězda.

Selby si ji pozorně prohlédl a pak ji vrátil se slovy: „Nechte si ji, ta by nám nepomohla. Nechceme vás dále obtěžovat, paní Hollenbergová. Možná že se ještě vrátíme.“

Zvedli se, paní Hollenbergová je doprovodila k domovním dveřím, zůstala stát na prahu a ustaraně se za nimi dívala, dokud nedorazili až na chodník zastíněný stromy. Potom tiše zavřela.

Sylvia Martinova se obrátila k Selbymu. „Má ta fotka z vyjížďky na jachtě nějaký význam, Dougu?“

„Nějaký význam určitě má,“ odpověděl Selby, „ale nevím jaký. Její dcera ji chtěla zpátky, to znamená: bylo jí řečeno že ji má chtít zpátky.“

„Dobrá, tak se pusťme do probírání seznamu chlápků, kteří se zúčastnili Melvinova večírku, a zjistěte, kdo z nich má jachtu,“ navrhovala Sylvia. „Ale, ale, podívejme se, kdo tu je!“

K okraji vozovky zabočilo auto a Gib Spencer na ně volal: „Hupky dovnitř, lidičky. Čirou náhodou si to zrovna hasím kolem. S radostí vás zavezu do hotelu. Tak co, máte co jste chtěli?“

„Zatím nám to jde celkem prima,“ odpověděl Selby.

„Kdybyste se tady odtud potřebovali cokoliv dozvědět, klidně se zeptejte mě,“ doporučoval Spencer. „Když tu tak jezdím sem a tam, mám docela dobrý přehled. A spousta lidí, který se mnou jedou, mi vykládá o všem možným. Ale ne snad abyste si mysleli, že sháním drby, na to já nejsem.“

„To vidím,“ podotkl Selby a otevřel Sylvii dvířka.

„Hodil jsem vám zavazadla do hotelu a rezervoval jsem pro vás dva pokoje,“ pokračoval Gib Spencer. „Pověděl jsem jim, že jste náramně důležitý lidi a vyšetřujete tu vraždu Hollenbergovic děvčete, aby vám dali ty nejlepší pokoje, co maj.“

„Není nad to, než si vzít za šéfa propagace někoho místního, zvlášť když se člověk snaží uskutečnit nenápadné pátrání,“ pochvaloval si Selby.

„Že jo, to je přesně moje řeč. Já svým způsobem vím, jakej je cvrkot, a vy jste moc fajn lidi. S radostí pro vás udělám všecko, co budu moct. Dověděli jste se něco od paní Hollenbergový? Něco jo?“

„Jen nám potvrdila to, co už jste nám pověděl vy,“ ujistil ho Selby.

„To je prima. Jsem rád, že jste si s Harriet pohovořili. Je to moc fajn ženská, hrozně fajn ženská.“

Selby se nahnul kupředu. „Gibe,“ zeptal se, „kolik účtujete za celý den?“

„Pořád jezdit?“

„Ne, pravděpodobně byste za celý den nemusel ujet víc než takových osm až deset mil.“

„Pro vás rovný dva dolary za hodinu,“ odpověděl Gib.

„Najímám vás.“

„Co mám dělat?“

„Budete nám pomáhat.“

Spencer už zpomaloval před hotelem. „A teď mi povězte, co a jak,“ zeptal se. „Hádám, že jak se v tomhle městě někde něco šustne, dozvím se to buď hned, anebo se toho tak či onak domáknu. Ne snad, že bych byl nějaký čmuchal, chápejte, ale prostě semhle přijdu, tamhle přijdu…“

„Někdy dnes večer nebo zítra dopoledne,“ vysvětloval

Selby, „navštíví paní Hollenbergovou jistý člověk. Je to vysoký, vážný, dost důstojně vyhlížející pán, něco víc než středního věku, šedovlasý. Nosívá hůlku a rukavice a jeho zjev je velice, velice působivý. Mluví hlubokým, zvučným hlasem a jmenuje se Carr.“

„O. K., a co mám udělat?“

„Zaparkujete s vozem před Hollenbergovic domkem a zůstanete tam stát,“ nařídil Selby. „Jakmile Carr půjde na návštěvu k paní Hollenbergové, poznamenáte čas, kdy přišel, zaznamenáte si, jak dlouho se zdržel, a pak ho budete sledovat, dokud neodjede z města. To je vše. Pak mi všechno ohlásíte.“

„Už mažu, šéfíku!“ prohlásil vesele Spencer.

„Celé poslání je ovšem přísně tajné.“

„Nechte to na mne,“ chvástal se Gib. „Já sichr vím, kdy mám držet jazyk za zuby. Jak jde o informace, jsem úplná jednosměrka. Ze mě nic nedostanete, to si pište. Nikdy, vašnosti.“

„To je výborné,“ prohlásil Selby.

„Jak jste říkal, že se jmenujete?“ optal se Spencer.

„Selby, ale dejte si velký pozor, abyste se o mém jméně nikde nezmiňoval, a nepřeji si, aby se někdo dozvěděl, že máte Hollenbergovic dům na očích. Rozumíte?“

„Jasný. To jsem pochopil. To mi došlo hned napoprvé,“ odpověděl Spencer a zašklebil se. „Kolik teď máte hodin?“

„Teď je přesně za dvanáct minut pět.“

„Těch dvanáct minut vám věnuju,“ oznámil Spencer. „Ty už zahrnem. Jdu na věc hned, ale uděláme to na pět hodin. A kolem šestý si taky budu muset dát na pár minut padla, čistě jen abych si někde sehnal něco k jídlu; jen tak něco zakousnu a…“

„To je v pořádku,“ ujistil ho vážně Selby, „ale co nejvíc to zkraťte a snažte se co nejdřív dostat zpátky na své místo.“

„Žádný strachy,“ odpověděl Spencer, „budu tam natotata.“

Kapitola 11

V osm hodin ráno čekal Selby v hale hotelu Riverside a právě dočetl článek o vraždě v místních novinách.

Dozvěděl se, že Eva Dawsonová byla jedna z nejkrásnějších a nejváženějších zdejších dívek a že odešla do Hollywoodu a vyšlo jí to. Právě hodlala své přátele překvapit a objevit se ve stěžejní roli v jednom filmu hollywoodské produkce, když tu její slibnou dráhu přervala předčasná smrt. Úřední místa považují za jisté, že k ní došlo v důsledku loupežného přepadení.

Noviny dále příkře odsuzovaly senzacechtivost tisku na jihu státu, připisující kulce z revolveru jizvu po zranění, které zavražděná trpěla asi deset dní před svou smrtí při srážce aut. Místní list důstojně oznamoval, že má „nesporné důkazy“, že ke zmíněnému poranění došlo při dopravní nehodě.

Selby si článek o vraždě vystřihl a přistoupil k pultu recepce. „Mohl byste mi laskavě zavolat do pokoje slečny Martinové?“ zeptal se.

Recepční úředník ho ochotně spojil a pokynul směrem k telefonu na pultě.

Ve sluchátku se ozval hlas Sylvie Martinové.

„Kdy přijdete dolů?“ otázal se.

„Dougu, já zaspala. A to jsem si chtěla přivstat. Zmeškala jsem něco?“

„Zatím ne. Jak dlouho vám bude trvat, než budete s to přijít na snídani?“

„Jen dvě minutky, musím si udělat obličej.“

„Prima,“ souhlasil Selby, „nasnídáme se tady v hotelu.“ A zavěsil. Recepční sklapl přepínací páčku a obrátil se k němu.

„Tak jak pokračujete, pane Selby? Už jste na něco přišel?“

„Ale tak, tak,“ odpověděl Selby.

„Moc milá dívka. To je opravdu strašné, co ji potkalo.“

Selby přikývl.

„Mám z dobrého pramene, že zrovna měla hrát jako partnerka opravdu význačného herce.“

„Skutečně?“

Úředník přisvědčil. „Dozvěděl jsem se to důvěrně,“ sděloval. „Pro paní Hollenbergovou to musí být veliká rána.“

„To musí.“

„Nu,“ pokračoval recepční, „doufám, že najdete, co hledáte, pane Selby. Lepšího pomocníka, než máte, byste sotva našel.“

Selby pozvedl obočí.

„Giba Spencera,“ vysvětloval úředník. „Řádně, s plnou parou se do toho vložil. Nemusíte mít obavu, že tomu by tu něco ušlo. Gib už se postará, abyste nic nepropásl.“

„O tom jsem přesvědčen,“ odpověděl vážně Selby.

Po schodech dolů se do haly přihnala Sylvia Martinova.

Selby ji zavedl do malé jídelny. Servírka si je prohlédla se špatně tajenou zvědavostí, jaká je v malých městech vyhrazená pro význačné osobnosti, detektivy, herečky a proslulé padlé ženy.

„Myslíte, že odtud budeme moci kolem poledního odjet, Dougu?“

„Doufám, že ano. Do té doby by se tu mohl objevit náš společný přítel A. B. Carr. Rád bych viděl, co udělá, až přijde k paní Hollenbergové a zjistí, že už jsme tam byli před ním.“

„Myslíte, že se nějak prozradí?“

„Těžko říci. Pravděpodobně se nás bude snažit sehnat. Je… ale, ale,“ udělal Selby. „Neohlížejte se, Sylvie, zrovna vešel do hotelu. Míří k recepci.“

„Je sám?“ zeptala se.

„Zdá se, že ano. Ten bude překvapen, až pozná, že celé město je plné novinek o vraždě. Nepochybně hodlá šířit názor, že šlo o sebevraždu.“

„Dougu, kdoví, zda Carr matce toho děvčete neřekne něco, co ji zbaví iluzí a…“

„Pochybuji,“ namítl Selby. „Na to je moc opatrný. Představuji si, že paní Hollenbergovou navštíví a hned po několikaminutovém rozhovoru zjistí, že jsme tam včera byli, že si Eviny dopisy neschovávala a vrátila jedinou fotografii, kterou měla.

Pak udělá jednu nebo dvě věci. Buďto celý výlet odepíše jako naprosto ztrátový, nasedne do svého vozu a pojede zpátky, nebo nás vyhledá a bude se z nás snažit něco vypumpovat Jestli udělá to druhé, budeme vědět, že výsledky našeho pátrání jsou značně důležité – buď pro starého A. B. Carra nebo pro některého z jeho velmi vlivných klientů.

Určitě by si sem neudělal výlet čistě a jen kvůli přírodním krásám krajiny. Když ten se do něčeho pustí takhle hopem můžete se vsadit, že to dělá pro peníze – a velké peníze.“

„Vy myslíte, že je do toho zapletený nějaký veliký boháč Dougu?“

„Buďto někdo moc bohatý, nebo v tom starý A. B. Carr lítá sám osobně. Teď jde pryč. Vypadá to, že se tu stavil, aby si zajistil pokoj. Skončete snídani, Sylvie, budeme se pomalu sbírat a zkusíme něco vytáhnout z recepčního.“

„Tohle mi neříkejte,“ bránila se Sylvia, „nebo se tou snídaní zadusím. Co kdybyste šel sám, nenápadně recepčnímu položil pár otázek a…“

Selby odstrčil židli. „O. K., Sylvie,“ souhlasil. „Na okamžik mě omluvte. Myslím, že jsem stejně zvědavý jako vy.“

Selby přistoupil k recepci. „Dokdy vám musíme dát vědět, že pokoje uvolníme?“

„Oh, kdykoliv během odpoledne, nejpozději do pěti hodin. My se tu vždy snažíme vycházet vstříc. Zrovna teď tu byl nějaký pán, který se zabývá toutéž věcí jako vy, pane Selby.“

„Skutečně?“

„Ano. Někdo od novin. Chtěl vědět, jak se dostane k domu paní Hollenbergové.“

„Vysvětlil jste mu to?“

„Ano.“

„Copak o to,“ poznamenal naprosto lhostejně Selby, „řekl bych, že se kolem toho začne točit spousta lidí. Takový případ je pro čtenáře sousto. Je tu cosi tajuplného, krásná mladá dívka a násilný zločin. Noviny musí svým čtenářům předhodit, co si čtenáři žádají…“

„Také myslím. Jistě. Ostuda je, že to všechno nezbytně zasáhne chudáka paní Hollenbergovou, a právě v době, kdy už beztak má dost zármutku. Ona se v Evě jen viděla. Byla na ni tak pyšná.“

„Ten reportér vám neřekl, ze kterých novin je, či snad ano?“ zeptal se Selby.

„Ne. Jenom něco povídal, že pracuje pro jeden z velkých deníků v hlavním městě. Ani mě nenapadlo ptát se, pro který. Jen jsem mu ještě řekl, že bych byl rád, kdyby přinesli správné informace, že byl úplný nesmysl tvrdit, že Eva Dawsonová byla postřelena. Měla autonehodu. Fakticky, můžete si to přečíst ve zdejších novinách. Je to tam černé na bílém.“

„Všiml jsem si toho článku,“ odvětil Selby. „No, mockrát děkuji. Vrátím se ke své snídani. Chtěl jsem se jen ujistit, dokdy musíme odříci pokoje. Pokusím se podle toho zařídit. Děkuji vám.“

Selby šel zpět do jídelny a přisedl si k Sylvii Martinové. „Je to O. K., Sylvie. Nic si z toho nedělejte. Je to nějaký reportér, zastupuje jeden z deníků v hlavním městě a chce jít za paní Hollenbergovou pro interview.“

„Ten starý podrazník!“ pravila Sylvia. „Nezapomeňte, Dougu, že já chci interviewovat jeho – pro Clarion, ale napřed mu ještě necháme hodně dlouhé vodítko.“

Selby zamyšleně míchal kávu a upíral oči na pomalu kroužící lžičku. „Počkejte, Sylvie! Tady něco neklape. Nedovedu si představit, že by starý A. B. Carr tak dlouho čekal, když jde po něčem takovém, jako je ten snímek nebo Eviny dopisy.“

„Bojí se cestovat letadlem,“ prohlásila Sylvia. „Vím to úplně jistě. Do žádného aeroplánu by nevlezl ani za nic. A tuhle prácičku musel udělat sám.“

„Ano, to chápu,“ souhlasil Selby a pohlédl na hodinky. „Počkáme tu pro případ, že by se přítel A. B. Carr objevil a chtěl si pohovořit. Mám pocit, že před svým odjezdem určitě přijde do hotelu a pokusí se dostat z recepčního něco o nás.“

Dosnídali, usadili se v hotelové hale a čekali.

Uplynulo dvacet minut, půl hodiny. Najednou před hotelem prudce zabrzdilo auto, vyskočil z něj Gib Spencer a rázoval ke vchodu; jeho obličej doslova zářil.

Blýskl pohledem po recepčním a zamířil k Selbymu a Sylvii Martinové.

„Pojďme tamhle,“ vyzval je šeptem, „tam v rohu můžeme mluvit. Recepční nás pozoruje.“

Jednou rukou uchopil Selbyho za loket a druhá spočinula Sylvii na rameni. Vedl je přes halu do odlehlého zákoutí hotelu, okázale hledaje co největší soukromí. Pak tlumil hlas, až jen chraplavě šeptal a oznámil: „Odjel.“

„Odjel?!“ vykřikla zklamaně Sylvia. „Ale to přece nemohl. Chci od něho interview.“

„Je pryč,“ rozhodně potvrdil Gib.

„Muselo ho něco poplašit,“ řekl Selby.

„Houby. Choval se přesně jako člověk, který dokončil svou práci.“

„A můj interview je v tahu. Ach Dougu, tohle si vypiju, až se vrátím, ti mi dají do těla.“

„Možná že dostanem něco lepšího než interview,“ sliboval Selby a obrátil se ke Gibovi Spencerovi.

„Poznal jste ho dobře?“

„ Jasný, výborně jsem ho poznal. Přesně podle vašeho popisu. Šel k domu a zazvonil, Harriet Hollenbergová mu přišla otevřít a on před ní smekl klobouk tak zdvořile, že už to dál nešlo.“

„Byl ve voze sám?“

„Ne. Seděla tam s ním nějaká mladá ženská. Zrzavá, jednadvacítka až dvaadvacítka, kusanec. Vystoupila a šli spolu dovnitř. Zůstali tam takových deset patnáct minut a pak šli zase ven.“

„Potom skočil do vozu a odjel pryč z města?“ zeptal se Selby.

„Ne, nejel pryč. Vlezl si do auta a jel na hlavní třídu. Tam zaparkoval a pak i s tou mladou ženou vystoupili a zamířili rovnou do železářství Toma Kittsona. Byli tam asi pět minut, a když vyšli, nesl nějaký balíček. Pak nastoupili do vozu a vyrazili rovnou z města ven. Napálili to nejkratší cestou přímo na dálnici na jih. Asi míli jsem jel za nima, abych měl úplnou jistotu, že opravdu jedou pryč, a pak jsem se vrátil, abych vám to ohlásil, jak jste chtěl.“

„Kittsonovo železářství,“ opakoval zmateně Selby.

„Přesně tak.“

„A něco tam kupoval?“

„Jo. Vyšel odtamtud s balíčkem.“

„Jak vypadal ten balíček?“

„Dlouhý, tenký, zabalený v hnědým papíru, jaký obyčejně v železářstvích mívaj. Vykašlete se na to, pane Selby, dyť mužem jít rovnou ke Kittsonovi do krámu a zeptat se ho na to. Starej Tom Kittson nám poví všechno, nač si vzpomenem.“

„Znáte se s ním dlouho?“ zeptal se Selby.

„Odjaktěživa. Tom Kittson sem patří, je to živý inventář města.“

„ Pojďme, pohovoříme si s ním tedy,“ souhlasil Selby.

Trojice provázená zvědavým zrakem recepčního úředníka vyšla z hotelu, přešla jízdní dráhu a ve stínu stromů kráčela po chodníku dál, až došla k železářství, nad jehož dveřmi firemní tabule hlásala: TOM KITTSON. ŽELEZÁŘSTVÍ – SPORTOVNÍ POTŘEBY – RÁDIA.

Gib Spencer jim otevřel dveře a s jakýmsi okázalým posunkem je vedl do obchodu. Napřed spatřili jen bílou kštici skloněnou nad účetní knihou. Muž zvedl hlavu, teprve když ho upozornily jejich kroky na prkenné podlaze. Bylo mu hodně přes šedesát, šlachovitá postava s laskavýma modrýma očima, které vyhlížely přes brýle s ocelovou obroučkou. Zprvu přejel odhadujícím pohledem Sylvii Martinovou a Selbyho, pak obrátil zrak ke Gibovi Spencerovi.

Jeho tvář roztála úsměvem. „Jak se vede, Gibe?“

Spencer vedl ostatní k pultu. „Na něčem pracujeme, Tome,“ oznámil. „Nemůžu ti říct, o co jde, ale určitě čteš noviny a tak možná budeš něco tušit. Je to zatraceně důležitý. Tyhle lidi jsou z jihu. Rádi bychom menší informaci. Asi tak před deseti minutami nebo čtvrthodinou u tebe byl nějaký chlápek se zrzavou slečnou…“

„… jménem Alfonse Baker Carr,“ vpadl mu do řeči Kittson vysokým zpěvavým hlasem, jako by recitoval něco, co se naučil nazpaměť, a mimořádně mu záleželo na zřetelné artikulaci a přesné výslovnosti slov, ale zato naprosto bezvýrazně. „Žádal určitý, přesně popsaný nůž na maso. Musela to být výhradně jistá výrobní značka a zcela jistý druh nože.“

„Pamatujete se, co jste mu prodal?“ optal se Selby.

„Zajisté, že se pamatuji, co jsem mu prodal. Paměť mi ještě slouží, mladý muži, a je to teprve deset minut. Něco takového zcela jistě tak brzy nezapomenu.“

„Jak to, že znáte jeho jméno?“ zeptal se Selby.

„Protože mi je řekl. Požádal mě, abych mu vystavil řádně vyplněnou účtenku tak, aby z ní bylo jasně vidět, co koupil a že to koupil zde.“

Selby byl úplně zmaten. „Máte ještě nějaký přesně takový nůž, jako koupil ten člověk?“

„Ani jeden, prodal jsem mu poslední, co jsem měl na skladě.“

„Nůž na maso?“

„Správně. Střenka z imitace jeleního parohu, čepel z nerezu cena sedm dolarů šedesát pět centů. Byl to dobrý artikl. Byl bych jich mohl prodat kupu, kdybych je měl. Ten pan Carr chtěl koupit celou mou zásobu. Moc ho mrzelo, když se dozvěděl, že už mi zbyl jen jeden.“

Selby si uvědomil, jak se do jeho paže zarývají prsty Sylvie Martinové, a snažil se potlačit vzrušení ve svém hlase. „Nechci strkat nos do vašich obchodních záležitostí, ale byla nákupní cena těch nožů…“

„Tak jen pomalu, mladý muži. Nehodlám kdekomu vykládat o svých nákupních cenách. Musím si vydělávat na živobytí – jako každý druhý.“

„Mně nejde o to, kolik jste za ně zaplatil,“ protestoval Selby, „ale jen o to, jak byla nákupní cena na noži vyznačena. Byla to písmena TEM?“

„No tohle,“ podivil se Kittson, „tak se mi zdá, že o těch nožích něco víte. Neobchodujete s nimi náhodou? Objednám jich od vás takových…“

„Ne. Já se jen pokouším o nich něco zjistit. Rád bych znal váš systém, jakým dbáte, abyste nešel pod svéstojné náklady.“

„Co byste o něm rád věděl? Sám jsem si ho vymyslel,“ odpověděl Kittson, „a používám ho už asi padesát roků. Písmena znamenají, co mě zboží stálo, a číslice, zač prodávám. Jenže všude otevřeně nevyžvaním, za jaké ceny nakupuji, jestli vyšetřujete ten případ Hollenbergové a chcete se něco dozvědět o cenách, proč ne, to je úplně v pořádku. Vám to řeknu, ale nebudu to povídat Gibovi. Gib je výborný chlap, ale jeho jazyk má pant uprostřed a mrská sebou na obou koncích. Nic, co se dozví, mu nevydrží dýl než dítěti lízátko.“

„Teda Tome, nemáš vůbec žádný právo něco takovýho říkat,“ bránil se Gib. „O důležitých věcech mlčím jako hrob, jenom když jde o nějakou hloupost…“

„Jen se seber a jdi si sednout do své káry,“ usadil ho Kittson, „a já tady tomu pánovi povím, podle jakého klíče zaznamenávám své nákupní ceny.“

„Tohle není férový,“ odporoval Gib. „Mně na tvejch nákupních cenách nesejde, ani co by za nehet vlezlo. Bůh ví, že ty tvý prodejní jsou pěkně mastný.“

„Prostě vypadni a sedni si do vozu,“ odpověděl Kittson. „Když tě moje ceny nezajímají, o nic nepřijdeš.“

„Hele, měl bych tu zůstat, abych viděl, jestli pan Selby nepotřebuje v něčem pomoct.“

„On žádného tlumočníka nepotřebuje,“ stál na svém Kittson. „Umí anglicky dost dobře, abych mu rozuměl.“

„Je to velmi důležité, Gibe,“ vložil se do toho Selby. „Mám ve vaši mlčenlivost plnou důvěru, ale pan Kittson si koneckonců může zvolit taková bezpečnostní opatření, aby svůj cenový systém uchránil před zveřejněním, jaká uzná za vhodné.“

„Uchrániť před zveřejněním?“ protestoval Gib. „To je právě to, co mě štve. Myslí si, že bych to kdekomu rozkecal. Dyť já jsem úplná jednosměrka, když jde o takovýhle informace.“

„Dobře, jsi úplná jednosměrka,“ prohlásil svým pedantským, zpěvavým hlasem Kittson, „ale pro můj vkus je v ní moc velký dopravní ruch. Jen jdi ven a sedni si do auta.“

Spencer se zdráhavě stáhl za neutuchajících protestů.

„Tak tedy,“ spustil Kittson, „nic zvlášť složitého na mých cenových značkách není. Musí být prostě tak jednoduché, aby v případě, že by bylo třeba trochu slevit, stačilo na zboží mrknout a na první pohled bylo jasné, co věc stála, a nemusely se přitom prohrabávat hromady účtů.“

Selby přikyvoval.

„Potřebujete jedině něco, co si snadno zapamatujete,“ vysvětloval dále Kittson. „Nějakou soustavu deseti písmen, každé jiné. No a já, když jsem se před skoro padesáti lety pustil do obchodování, zvolil jsem si slova party women, napsal jsem si je takhle za sebou PARTY W O M E N a pod každé písmeno jsem vepsal číslici od jedničky do devítky a naposled nulu: 1 2 3 4 5 6 7 8 9 0.

Vezměme si například tenhle nůž. Nahoře máte písmena TEM a pod nimi $ 7,65. To TEM tedy značí, že jsem koupil za čtyři dolary devadesát osm a prodávám za sedm dolarů pětašedesát. Na tenhle nůž bych pravděpodobně mohl nasadit ještě trochu větší rozpětí, lidé se na něj kouknou a zalíbí se jim. A čepel má z dobré oceli. Je to úplná trefa mezi noži a ne jenom nějaký praobyčejný nůž na maso.“

„Prodal jste jich hodně?“

„Řekl bych, že ano. Prodával jsem je jako na běžícím páse. Lidem se líbí. Je to správný nůž.“

„Jak dlouho jste prodával právě tuto položku?“

„Tedy, před měsícem jsem koupil tři tucty. A dneska jsem doprodal poslední.“

„Mohl byste se upamatovat, komu všemu jste je prodal?“

„Na některé zákazníky si vzpomenu. Jenže byli mezi nimi také lidé odjinud. A krom toho mi sem na odpoledne dochází příručí. Já prodávám dopoledne, kolem poledního, když jdu na oběd, přijde příručí a zůstane tu celé odpoledne a v sobotu celý den. Některé prodal on. Rozumějte, když říkám prodal jsem je, míním tím: v obchodě se jich celkem prodalo.“

„Mám za to, že teď už není důvod, proč by se Gib Spencer nemohl vrátit,“ poznamenal Selby.

„Jen ho ještě chvilku nechte venku,“ spokojeně se pochechtával Kittson. „Špicuje uši a hrozně rád by věděl, co se tu děje.“

„Dobrá, ale mohl by mi možná zatím vyřídit jednu pochůzku,“ pravil Selby a vyšel před železářství k Spencerovi, který tam stál na chodníku.

„Kittson je zatracený blázen,“ oznamoval Gib a všechno se v něm vařilo rozhořčením. „Jako stará baba. To je nápad, myslet, že se mi nedá svěřit nějaká všivá důvěrná informace. Je mi z něho nanic.“

Selby ho vyzval: „Dobrá, ale třebas byste ještě jednu důvěrnou informaci mohl vy získat pro mne, zatímco tu čekáte.“

„A o co kráčí?“

„Co kdybyste sjel k Hollenbergům a pozeptal se, jak Carr představil tu mladou ženu, která ho provázela?“

Spencer sebou horlivě trhl. „Hned teď jedu rovnou tam, pane Selby. Všechno vám to vyzvím a vrátím se do hotelu a podám vám zprávu.“

„A až to provedete,“ sdělil mu Selby, „myslím, že budeme moci odstartovat zpátky k našemu letadlu.“

Spencer, teď už úplně uchlácholený, vyrazil směrem k místu, kde nechal stát svůj vůz, a Selby vešel zpátky do železářství.

„Myslíte, že byste někdy během dne mohl celou věc prohovořit se svým příručím?“ otázal se Selby Kittsona. „A sestavit nám seznam zdejších lidí, na něž se spolu upamatujete, že jste jim tyto nože prodali?“

„Počítám, že to bych mohl,“ sliboval Kittson, „ale jedno vám povím. Dva nebo tři koupili cizí lidi. Dva jsem jim prodal já sám.“

„Díky,“ poděkoval Selby a předal mu svou úřední navštívenku. „Až ten soupis dokončíte, zaslal byste mi ho laskavě? A snad by bylo nejlíp,“ pokračoval, „kdybyste se nikomu nezmiňoval o tom, co se tu dnes dopoledne dělo.“

„Pokud jde o mně, je to O. K.,“ prohlásil Kittson. „Dovedu držet jazyk za zuby. Jsem celý Gib – úplná jednosměrka.“ A škodolibě se pochechtával svému vlastnímu žertu.

Selby se Sylvií Martinovou šli zpět do hotelu a za dvacet minut se tam přihnal Gib Spencer se svým hlášením.

„Všechny informace, které jste potřeboval, mám. Ten chlápek Carr pracuje pro jedny losangeleské noviny a ta slečna s ním je zřejmě specialistka na psaní toho, čemu se říká dojáky. To se ví, před paní Hollenbergovou jsem to tak neřek, ale vím, co je to zač – podle toho, co tak občas čtu. Měl jsem ji spočítanou hned, jak mi o ní paní Hollenbergová povídala a…“

„Jak se jmenuje?“ přerušil ho Selby.

„Jo, to právě mi je divný. Když se na to kouknete zblízka, tak oni vlastně paní Hollenbergové žádné jméno tý holky neřekli. Ono to vůbec proběhlo tak nějak nespolečensky. Carr se představil a řekl, že píše hlavně reportážní články a črty a ta slečna že zas o věcech píše z lidského a citového hlediska. Myslím, že tohle je všecko, co jí řek. Paní Hollenbergová je hrozně bystrá a na věci, který jí takhle lidi řeknou, má moc dobrou paměť, a…“

„Co chtěl?“ zeptal se Selby.

„Nabídl jí tisíc dolarů na ruku za všechny dopisy od Evy a za všechny fotografie, jakékoliv.“

„A co mu paní Hollenbergová odpověděla?“

„Řekla mu, že za prvé nikdy nehodlá zpeněžovat památku své dcery a za druhé že nic z toho nemá.

No a Carr se jí začal vyptávat a ona ho nakonec přesvědčila, že nemá nic z toho, co po ní chce.

Začal jí být tak trochu podezřelý, protože totiž, když mu řekla, že vůbec nic nemá, zatvářil se ten Carr tak spokojeně, jako by si myslel, že má nějakou možnost, jak se těch věcí zmocnit. A proto ji napadlo, že něco není v pořádku.

A když odcházeli, podala jim ruku a toho děvčete se zeptala: „Jak se jmenujete?“ a ta holka se jen zazubila a řekla „Daisy,“ a pak hrozně rychle mazali k autu.“

„Aha,“ řekl Selby. „Myslím, že to bude ono. Carr na to zřejmě jde, jak se dalo čekat. Dobrá, Gibe, naložíme zavazadla a vyrazíme.“

Odhlásili se v hotelu a Gib Spencer, ještě výřečnější než kdy jindy, spustil: „Podle mýho je tenhle Carr do celý tý věci nějak namočený. Nebo ne?“

„Oh, já nevím,“ řekl Selby „Pravděpodobně jenom chtěl získat ty fotografie.“

„Jo, ale nač je chtěl? Na noviny mi to připadá trochu moc peněz za fotočky a pár dopisů.“

Selby se pohodlně uhnízdil na sedadle a zavřel oči.

„Tak se mi zdá, že vy, lidi, nejste dvakrát řečný.“

„Ne,“ odpověděla mu Sylvia, „my jsme úplně jako vy. Když jde o maličkosti, namluvíme toho spoustu, ale jak dojde na závažné, opravdu důležité věci, víme, kdy máme mlčet.“

„Mně můžete věřit,“ prohlásil ublíženým hlasem Gib.

„To je jasné, že můžem,“ ujistila ho Sylvia, „ale my už jsme si tak nějak zvykli o věcech nemluvit.“

„Povězte, o co, že vy jste od FBI. Mám pravdu?“

Sylvia se zasmála.

„Vsadil bych se, že Tom Kittson na svým zboží pěkně rejžuje,“ pokusil se Spencer za chvilku znovu. „Ten jeho kšeft je úplný zlatý důl, prodává tam už nejmíň takových čtyřicet roků a dal bych na to krk, že ještě má první niklák, co vydělal. Je na cent jako čert na hříšnou duši – ne že by mi nějak zvlášť záleželo na jeho hloupým systému, kterým značí nákupní ceny. Božínku, některý lidi si myslej, že jeden nemá nic jinýho na práci než se plíst do věcí druhejch.“

Sylvia mlčela.

Po několika mílích vypustil Spencer nový pokusný balónek. „Předpokládám, že musí vydělávat takových pětadvacet procent, není to tak?“

„Záleží na lom, co myslíte dvaceti pěti procenty,“ pokoušel ho Selby.

„No když něco prodáváte za dolar a stálo vás to jen sedmdesát pět centů, tak máte pětadvacet procent zisku. Aspoň podle mne je to dvacet pět procent, nebo snad ne? Když to vezmeme kolem a kolem, tak já taky nejsem žádný trouba, pane Selby.“

„Jenže,“ upozornil ho Selby, „vaše nákupní cena byla pouhých sedmdesát pět centů, a proto jestliže jste dvacet pět centů vydělal, vydělal jste třetinu nákupní ceny, čili váš zisk činí třicet tři a jednu třetinu procenta, minus výlohy.“

Spencer o tom chvíli uvažoval a pak pomalu kývl hlavou.

Dalších deset mil jeli mlčky, Sylvia a Selby se zavřenýma očima, Spencer po nich čas od Času poočku pokukoval.

Nakonec Selby otevřel oči, pohlédl na své náramkové ho-jíl

dinky a prohodil k Sylvii: „Měli bychom se dostat zpátky brzy odpoledne. Doufám, že letadlo bude v pohotovosti.“

Vtom se zezadu přihnalo auto, zatroubilo, aby je nechali předjet, vyrazilo a rychlostí rakety přeletělo kolem nich, až se Gibův lehčí vůz rozhoupal v pérech.

„Zatracenej kalič,“ vyrazil ze sebe Spencer. „Ten…“

Selby se vztyčil v sedadle. „Počkejte moment, nebyl to Carr, co nás právě předjel?“

„Já… no, možný to je. Já…“

„Šlápněte na to a vymáčkněte z té mašiny, co dá,“ pobídl ho Selby. „Za ním! Rychle! Dupněte na to, Spencere!“

Spencer sešlápl plyn až k podlaze. „Poslyšte,“ řekl, když se vůz rozeřval a celý rozechvěl vysokými obrátkami motoru, „tahle kára pod haubnou nějak kór moc koní nemá a je to dost nebezpečný.“

„Asi máte pravdu,“ souhlasil sklesle Selby. „Stejně jsem si docela jist, že to byl Carr a seděl v autě sám.“

„Vypadalo to jako ta samá kára,“ připustil Spencer, „ale moc dobře jsem ho neviděl.“

„Zřejmě se musel ještě jednou vrátit nebo tak něco,“ uvažoval Selby. „Nikde na cestě jsme ho nepředjeli, ani jsme ho nepotkali, a vyjel přece tak o patnáct dvacet minut dřív než my, možná o půl hodiny… Vy jste ho sledoval kus cesty po silnici, Gibe.“

„Určitě odjel,“ prohlásil Spencer. „A když jsem za ním jel, docela určitě jsem viděl, jak ujíždí pryč z města.“

„ Poslyšte, Gibe,“ řekl Selby, „Carr něco musel provést s tím děvčetem, co s nim bylo. To jest, buď ji posadil do druhého vozu a svěřil ji jinému řidiči, nebo se obrátil a vrátil se do Highdale. A možná také odbočil na nějakou postranní silnici Je tu v okolí nějaké jiné město, kam by mohl jet?“

„Asi šest mil od dálnice je malé městečko, jmenuje se Dunton Oaks.“

„Jak velké?“

„No – podle mýho – takových tisíc patnáct set obyvatel. V odhadování obyvatelstva se já moc nevyznám. Velký to hnízdo není. Mám tam houpnout, abyste se kouknul, jestli byste našel…“

„Ne,“ odmítl Selby, „jeďte dál. Chci se vrátit k letadlu.“

„O. K.,“ souhlasil neochotně Gib, „ať je po vašem. Ale mohl bych s vámi jet přes Dunton Oaks a sám se semhle tamhle nenápadně poptat. Znám tam spoustu lidí.“

„O tom nepochybuji,“ připustil Selby, „jenže v městečku s patnácti sty obyvateli se těžko můžete na něco vyptávat, aniž lidé poznají, že se vyptáváte.“

„Ten sekáč, který to dokáže, jsem já,“ prohlásil s jistotou Gib.

„Na to bych dal ruku do ohně, že jste!“ souhlasil Selby a mrkl na Sylvii. „A řekl bych také, že byste pak dokázal mlčet.“

„V těhletěch věcech jsem já úplná jednosměrka,“ ujistil ho vážně Gib Spencer. „To byl ale od starýho Torna Kittsona nápad, myslet si, že stojím o to, dozvědět se jeho tajný číslice.“

Kapitola 12

Na letišti v Madison City čekal Selbyho Rex Brandon. Sylvia Martinova ho nechala odjet se šerifem a sama se svezla s Comstockem v autě, které si tam nechal zaparkované. Cestou do soudní budovy okresní prokurátor vylíčil Brandonovi do všech podrobností výsledky jejich výletu.

„Dobrá práce, chlapče,“ pochvaloval si Brandon, když Selby skončil vyprávění, jak si Carr koupil nůž. „Tohle by mohl být počinek, na jaký jsme čekali. Ostatně přišla pro tebe meziměstská výzva z Highdale, rád by s tebou mluvil nějaký Spencer na účet volaného, chce, abys hovor zaplatil. Tvrdí, že musí mluvit s tebou osobně a s nikým jiným.“

Selby zaklonil hlavu a rozesmál se.

„Kdo to je ten Spencer?“

„Mužská drbna. Nejčmuchavější chlap, na jakého jsem kdy narazil. Řídil taxík, který nás čekal na letišti, a vozil nás po Highdale.“

„Co myslíš, oč mu jde?“

„Možná že má nějaké informace o dívce, kterou měl s sebou Carr. Vezmu ten hovor hned, jen co se dostanem do soudní budovy.“

Brandon popohnal služební vůz do větší rychlosti a za deset minut Selby ve své kanceláři uslyšel ze sluchátka vzrušený hlas Giba Spencera.

„Pane Selby! Haló, haló. Ano, tady je Gib Spencer. Odpusíte, že vás volám na účet volaného, ale dozvěděl jsem se všechno o tý zrzavý ženský, která jezdila s Carrem, a myslím, že byste to rád věděl.“

„To je prima,“ odpověděl Selby. „Jak jste se to dozvěděl, Gibe?“

„Abych vám pravdu řek, po vašem odletu jsem neměl tak zvlášt moc co dělat. Totiž, napadlo mě, že bych třeba na nějaký meloušek moh kápnout v tom Dunton Oaks, a na mý zpáteční cestě to nebyla tak kór moc velká zajížďka. Tak jsem to zkrátka vzal tamtudy a zeptal jsem se pár lidí, jestli neviděli auto, jak s ním jezdil ten chlápek, co jsem se mu věšel na paty, a jestli si nevšimli tý zrzky. Chápete, mohl jsem ji bezva popsat, protože jsem si ji prohlíd a přesně jsem věděl, co měla na sobě a…“

„Rozumím,“ přerušil ho Selby. „A co jste zjistil?“

„Zjistit, odkud je a co je zač, nebyla vůbec žádná potíž. Je to Eleanor Harlanová, tady v Dunton Oaks jí říkají Babe. Nějakou dobu tu žila a pracovala jako pokladní a biletářka v biografu. Bydlí tu její bratr, nějaký Roland Harlan. Tak před dvěma týdny k němu přijela na návštěvu a dva nebo tři dny u něho pobyla. Pak zas odjela. A když teďka přijela s Carrem, zase se stavila u bratra. Čistě jen tak na skok.“

„To je velmi zajímavé, Gibe,“ řekl Selby, „ale obávám se, že teď bude kdekdo vědět, že se po ní pokoušíme pátrat…“

„Kdepak, s tím si nedělejte hlavu,“ ujištoval ho honem Gib. „Já všecko bezvadně zafintil. Všude jsem vykládal jenom, co je to za kus – chápete, a semhle tamhle utrousil nějaký drb. Prostě, zamet jsem za sebou stopy tak, aby nikdo nemohl…“

„Ano, to si dovedu představit,“ podotkl suše Selby. „A ještě jste to neslyšel celý, pane Selby,“ honem pokračoval Gib. „Když jsem se vrátil do Highdale, zaskočil jsem k Tomovi Kittsonovi. Jen na kus řeči, nic zvláštního jsem na srdci neměl. Samozřejmě jsme mluvili o vás. No a co byste řek? Na tom seznamu kuchacích nožů, co pro vás dělá, se vyskytuje jméno Roland Harlan. To je brácha tý Eleanor. Kittson Harlana moc dobře zná. Harlan nakupuje většinou tady v Highdale… No a tady jsem pro vás ještě na něco přišel. Eleanor Harlanová si zrovna zaskočila na návštěvu k bratrovi jen tak v rychlosti a hned zas sedla na autobus do Fresna. Chce tam chytit letadlo, který letí kolem desátý ze San Franciska a je těsně po půlnoci v Los Angeles. Takže jestli ji hledáte, můžete ji zmáčknout u toho letadla.“

„To je výborné,“ řekl Selby. „Nuže, mám zato, že tam v Highdale už se nám všechno pěkně uzavírá. Jsem vám velice vděčný, Gibe, ale rád bych tohle vyšetřování vedl svým vlastním způsobem a mám strach – jestli tam u vás ještě něco podniknete, způsobíte, že si o tom bude povídat celé město.“

„To zas já ne!“ odporoval Gib. „Já si rád zajdu popovídat s lidma, když o nic nejde, ale jak je to něco opravdu důležitýho, ani neceknu.“

„Já vím,“ otráveně prohlásil Selby, „úplná jednosměrka.“

„Tak, tak, to je fakt,“ souhlasil Gib, „úplná jednosměrka.“

„Tedy, moc děkuji za zavolání,“ končil Selby.

„Měl jsem dojem, že byste se to rád dozvěděl, pane Selby.“

„Já také rád jsem,“ ujistil ho Selby.

Okresní prokurátor zavěsil, obrátil se k Brandonovi a sdělil mu: „Už se nám to rýsuje, Rexi, Carr v tom lítá až po uši.“

„Co ses dozvěděl?“ zeptal se Brandon.

Dřív než mohl Selby odpovědět, telefon zazvonil znovu.

„Držím další hovor pro pana Selbyho. Okamžik, prosím,“ oznámilo děvče z centrály.

Tentokrát se ozval ve sluchátku hebce modulovaný hlas starého A. B. Carra.

„Dobré odpoledne, pane prokurátore. Jak se váni daří?“

„Výtečně,“ pravil obezřele Selby, přikryl rukou mluvítko a řekl Brandonovi: „Je to Carr, Rexi, jdi si k druhému aparátu.“

Šerif div neporazil židli, jak se hrnul k telefonu ve vedlejší kanceláři.

„Myslím, že bych vám mohl být nápomocen v případě, který vyšetřujete,“ pokračoval Carr.

„Jakým způsobem?“

„Nu,“ opáčil hlaďounce Carr, „mám na celé té věci určitý zájem, o němž bohužel nemohu zcela volně hovořit. Mému klientovi však velmi záleží na tom, aby noviny nějak nepošpinily pověst Evy Dawsonové – intimní odhalení, deníky, fotografie a tak podobně.“

„Kdo je váš klient?“ otázal se Selby, neboť zaslechl slabé cvaknutí, nasvědčující, že se na vedlejší lince zapojil do hovoru šerif.

„Obávám se, že to vám sdělit nemohu. Avšak mám jistou informaci, kterou vám sdělit mohu a o níž se domnívám, že má pro případ značný význam.“

„A to?“

„Když jsem byl dnes ráno v Highdale,“ začal Carr, „potřeboval jsem šroubovák pro svůj vůz. Uvolnil se mi šroubek stínítka nad předním sklem. Šel jsem si ho tedy koupit do tamního železářství. Jak jsem si tak prohlížel zboží vystavené na pultě, představte si mé překvapení, když můj zrak náhodou padl na nůž na maso, očividně naprosto přesně stejného druhu, jako vražedný nástroj v případě Dawsonové. A ať se propadnu, nebyla-li na něm nákupní a prodejní cena vyznačena přesně tímtéž způsobem jako na vražedné zbrani.

Okamžitě jsem pomyslel na vás, Selby, a bez odkladu jsem jeden ten nůž koupil a nechal jsem si vystavit prodejní útržek na své jméno, takže později při projednávání případu mohu svědčit, pokud uznáte za vhodné obeslat mě jako svědka. Vezu vám ten nůž jako malý dárek, Selby, přesný duplikát vražedného nástroje s přesně tímtéž označením nákupní a prodejní ceny, napsaným mastnou tužkou na čepeli. Nepochybně shledáte, že je to velice cenná součást průkazních prostředků. Jedu k vám. Doufám, že se dnes do večera dostanu do Fresna a zítra po poledni se dostavím do vaší úřadovny. Zatím jsem vám jen chtěl dát vědět, že vražedná zbraň musela být zakoupena v Highdale, v obchodě, který vede muž jménem Kittson. Ten krám je označen jako Kittsonovo železářství.“

V telefonu zavládlo dlouhé ticho. „Haló, jste tam?“ ozval se Carr.

„Ano,“ odpověděl Selby.

„Slyšíte mě?“

„Ano. Přemýšlel jsem. Jak jste věděl, že matka Evy Dawsonové bydlí v Highdale?“

Carr se melodicky zasmál.

„Jak jste to věděl?“ naléhal Selby.

„Ale, ale, pane kolego. Říkal jsem vám přece, že mám klienta.“

„A jak jste věděl, jak vypadá vražedný nástroj?“

„Jděte, jděte, Selby, nesmíte zapomínat, že existuje tisk. V dnešních ranících bylo telefoto.“

„Kolik takových nožů Kittson ještě měl, Carre?“

„Tenhle byl poslední.“

„A kdy sem přijdete?“

„Někdy zítra brzy odpoledne. Jedu tam. A chci-li se do večera dostat do Fresna, musím hned pokračovat v cestě. Sbohem, kolego. Na shledanou zítra.“

A Carr na svém konci se zdvořilou rozhodností zavěsil.

Rex Brandon se vrátil do své kanceláře k Selbymu.

„Tedy,“ spustil, „já viděl už ledacos. Strčil hlavu do oprátky a pak nám podal konec provazu.“

Kapitola 13

„Tamhleta vypadá na naši zákaznici, Rexi,“ pravil Selby. „Ta v hnědém kostýmu, druhá od konce.“

„Také bych řekl,“ souhlasil Brandon. „Zatr, to je bezva kočka, že?“

Selby couvl zpátky do stínu. „Než se hneme, podívejme se napřed, zda na ni někdo nečeká.“

Dívka, která se vynořila z půlnočního letadla, mířila k východu pro cestující. Kráčela vláčně se vztyčenou hlavou a vypjatou hrudí nad úzkým pasem a její dlouhé, rovné nohy ji nesly rychleji než všechny ostatní.

Inspektor Ormond od městské policie si přehodil doutník do koutku úst a ucedil: „Nese se jak telecí ocas. Jeden ani nemusí být detektiv, aby ji vystopoval. Dává o sobě vědět jako bolavý palec. No a co po mně chcete, chlapci, abych udělal?“

„Jednoduše se postarejte o první úřední kontakt,“ odpověděl Selby.

„Mám začít s výslechem?“

„Začněte,“ řekl Brandon, „a my ho převezmeme, až nás něco napadne.“

O. K.,“ souhlasil inspektor. „Nezdá se, že jí někdo přišel naproti.“

Širokými rameny si razil cestu hloučkem přihlížejících, kteří přišli přivítat cestující, a rukou se dotkl ženina ramene. „Jmenujete se Eleanor Harlanová?“ Udělala prudký obrat a otočila se k němu obličejem. Na okamžik se zatvářila napjatě, jako by v ní lehký dotyk inspektorovy ruky na rameni vyvolal celý řetězec reflexů, které odpálily pružiny emocí.

Pak se na šest stop inspektorské autority usmála a řekla: „Ano.“

„Pojďte tamhle k těm dvěma lidem,“ vyzval ji inspektor Ormond.

„Není na to trochu pozdě?“

„Pro tyhle přátele není.“

„Lituji, ale já vás neznám, a…

„Lidé se po nás dívají,“ upozornil ji inspektor, „když odhrnu klopu a ukážu vám hvězdu, budete mít pocit, že jste středem nežádoucí pozornosti.“

Podívala se mu do očí. „Chci mít pocit, že jsem středem nežádoucí pozornosti.“

„Když si o to říkáte,“ pokrčil rameny Ormond, odhrnul klopu kabátu a ukázal jí zlatý štít.

„Okamžíček,“ zarazila ho, když si zas klopu narovnával, „chtěla bych vědět číslo toho odznaku… Výborně, už je mám. A teď, co chcete?“

„Chci vás odvést k šerifovi a okresnímu prokurátorovi madisonského okresu. Přijeli z Madison City sem. Chtějí s vámi mluvit.“

„Je to rozkaz?“

„Je to úřední výzva, máte-li tohle na mysli.“

„Tak dobře,“ prohlásila, „pojďme, ať to mám odbyté.“

Čumilové v letištní hale, kteří tu malou mezihru zpozorováli, si všimli, jak jí inspektor lehce poklepal na rameno a zahlédli záblesk služebního odznaku, a honem honem, s pocitem vlastní důležitosti svůj objev nahlas sdělovali okolostojícím: „Koukejte, tamhletu dívku zatkli.“

V důsledku toho několik tuctů pohledů plných chorobné zvědavosti sledovalo, co se děje, když inspektor Ormond kormidloval Eleanor Harlanovou směrem do rohu haly, kde čekali Rex Brandon a Doug Selby.

„Posaďte se,“ pravil Ormond.

„Děkuji, já radši postojím.“

„Tohle je Rex Brandon, šerif. A Dough Selby, okresní prokurátor.“

Strnulým úklonem hlavy dala najevo, že bere na vědomí.

„Vy jste znala jistou Evu Dawsonovou, není-liž pravda?“ začal inspektor Ormond.

„Zajisté. Měly jsme společný byt.“

„Když jste se dozvěděla, co se jí stalo, proč jste se nepřihlásila a neohlásila to?“

„To jsem měla?“

„Proč ne? Proč jste nechtěla, aby se to dozvěděly příslušné úřady?“

„Byl to pro mě šok,“ vysvětlovala. „Ztratila jsem kamarádku. Nějak se mi nechtělo jít na policii a ohlásit: To děvče znám. Bydlíme spolu. Prosím, pojďte se mnou do bytu, celé mi to tam zakuřte svými doutníky, vypijte tu trochu alkoholu, co mám, a začínejte si se mnou. Policie její totožnost znala, byla jí známa adresa její matky a…“

„A?“ nakvašeně opáčil Ormond.

Vzdorně mu pohlédla do očí. „Tak dobře,“ řekla. „Eva měla trable. Nechtěla jsem být do ničeho zatahovaná, s takovým druhem potíží jsem nechtěla mít nic společného.“

„Co to bylo za potíže?“

„To nevím. Teď vím, že byla postřelena. To jsem tehdy nevěděla.“

„Co jste věděla?“

„Věděla jsem, že mě Eva zavolala a oznámila mi, že bude nějaký čas pryč, že lítá v jakémsi menším trablu, že jí není dobře a musí nějakou dobu zůstat v posteli. A prosila mě, abych nikomu nic neříkala.“

„Byla to vaše přítelkyně a vy jste se na nic neptala a nesnažila jste se nic zjistit, když vám řekla, že má potíže a že bude muset ležet?“

„Eva je svobodný člověk, běloška, plnoletá. Za podobných okolností bych jí také neděkovala, kdyby mě zasypala spoustou otázek a chtěla čmuchat. Odpověděla jsem: O. K., Evo, byt budu držet, nájemné je splatné prvního! A zavěsila jsem.“

„Taková situace a vaše první myšlenka bylo nájemné!“

Změřila ho od hlavy k patě chladným pohledem.

„Nevím, jaký plat máte vy, ale vím, jaký mám já. Vzala jsem k sobě Evu Dawsonovou, protože pro mne samotnou byl byt příliš drahý. Zdá se, že vás váš odznak opravňuje, abyste mě v této ranní hodině postrkoval sem a tam, ale nemyslete si, že mě přimějete, aby se mi to zamlouvalo.“

Brandon promluvil svým pomalým způsobem: „Rád bych se dozvěděl jen dvě věci, slečno Harlanová. A až vám povím které, budete se mnou, myslím, souhlasit, že jsme jinou cestu získat informace neměli.“

Obrátila se k němu, aby si ho mohla prohlédnout. Vzdor se z její tváře zvolna vytrácel. Koutky úst trochu povolily úsměvem. „Dobrá,“ utrousila, „co mi povíte vy?“

„Nebudu chodit kolem horké kaše, slečno Harlanová,“ začal Brandon.

„Nechoďte,“ odsekla, „nemám to ráda.“

„Povím vám to na rovinu.“

Přikývla.

Brandon řekl: „Eva Dawsonová byla probodnuta nožem na maso. Máme důvody k domněnce, že tento nůž byl koupen v Kittsonově železářství v Highdale.“

Její oči se rozšířily, ale Selby, který výraz její tváře bedlivě sledoval, by za nic na světě nemohl odpovědně prohlásit, zda šlo o něco záměrně nahraného nebo o opravdovou reakci, skutečné překvapení.

„Dále,“ pokračoval Brandon, „máte bratra Rolanda Harlana, který žije v Dunton Oaks a některé své nákupy si obstarává v Highdale. Před dvěma týdny koupil nůž, jímž byla probodena Eva Dawsonová, nebo jinak – nůž přesně stejný…“

„Roland?“ opáčila a za okamžik dodala: „Obávám se, že to je naprosto nemožné, šerife.“

„To si právě chceme prověřit.“

„Proč tedy neprověřujete u Rolanda?“

„To uděláme také.“

Na obličeji se jí objevil zamračeně soustředěný výraz člověka, který se snaží něco si vzpomenout, potom promluvila –“ Počkejte chvilku, Roland mi nějaký nůž dal, když jsem u něj posledně byla na návštěvě. Skoro už jsem na to zapomněla. Žádné velké upotřebení pro nůž jsem ve skutečnosti neměla. Obvykle jídám venku, anebo si otevřeme nějakou konzervu. Většinu vaření odbývám na pánvičce.“

„Proč jste si tedy ten nůž brala?“ ptal se Brandon. Zasmála se a přitom se krása její tváře rozpadla. Byl to neveselý, drsný smích, pouhý nervózní reflex. Když se smála, bylo lze jistým způsobem přehlédnout celý vnitřní mechanismus její osobnosti.

„Pokračujte,“ vyzval ji Ormond. „Nechte toho kličkování.“ Přestala se smát. „Podle mého Kittson jednoduše ten nůž bratrovi prodal, tím chci říci, že ho ke koupi přemluvil. Roland nůž na nic zvlášť nepotřeboval, a když ho donesl domů, Fay – to je jeho žena – prohlásila, že ona ho nemá kam dát, a chtěla vědět, proč pro všechno na světě zas kupoval ještě jeden nůž. Roland se bránil, že je to moc pěkný nůž z mimořádně dobré oceli a že čepel bude mít ostří jako břitva. Fay občas mívá sklon k jízlivosti. Zeptala se ho, jestli si ho koupil na holení. Nato se Roland obrátil ke mně a řekl: „Ne, já ho koupil pro Babe. Potřebuje nůž na maso a napadlo mě, že by to pro ni byl hezký dárek.“

„„A co vy?“ ptal se Brandon.

„Já mu přihrávala,“ odpověděla. „Znám Rolandovu slabost. Přijde do obchodu, něco vidí a musí to mít. Přitom mu je úplně volný, potřebuje-li to či ne. On není, jak se říká, uvědomělý spotřebitel.“

„Přihrávala jste mu,“ řekl Selby, „jak jste to myslela?“ Obrátila se, přejela Selbyho oceňujícím pohledem a v očích se jí objevil důvěřivější výraz: „Tvářila jsem se, jako by nůž na maso byla jediná věc na světě, kterou jsem si horoucně přála. Dal mi ho. Zabalila jsem ho, strčila do kufříku a odvezla jsem si ho domů. A – abych vám pravdu řekla, úplně jsem to pustila z hlavy. Od té doby jsem po něm ani nevzdechla

„Takže,“ vmísil se Ormond, „bude v tom kufříku ještě teď, že ano?“

„Mám vás hned, jak se dostanu domů, zavolat a dát vám vědět?“

Ormond se zašklebil, přehodil si doutník z koutku do koutku a prohlásil. „Kdepák, nechceme, abyste se kvůli nám tolik obtěžovala, děvenko. Pojďte, zavezeme vás domů.“

„V policejním autě?“

„Tak tak.“

„Konečně,“ uvažovala, „když to vezmem kolem a kolem, ušetřit dolar za autobus a další tři čtvrtáky za taxi je stříbrná obruba tohohle mraku. Tak jde se. Všechno zlé je pro něco dobré.“

Byl to Selby, na něhož se usmála, a po jeho boku kráčela, když okresní prokurátor zamířil k místu, kde Ormond nechal policejní vůz.

Ormond zůstal s Brandonem pozadu a obdivoval ji: „Koukněte se na tu chůzi. Koukněte se na ty boky. Nebýt toho smíchu, mohla by to být filmová hvězda první velikosti. Ale jak se zasměje, obličej ji prozradí, je do ní vidět jako do výkladní skříně. Hned poznáte, co je vlastně zač.“

„A co je zač?“ zeptal se Brandon.

„Vy to nevíte?“ zatvářil se překvapeně Ormond.

„Zatím ne,“ rozhodně zakončil Brandon.

Ormond vytáhl z pusy ožmoulaný konec doutníku, odhodil jej do mosazného plivátka a přemítavě si bručel pod vousy:

„Nebýt toho smíchu…“

Selby podržel Babe Harlanové dvířka auta a následoval ji na zadní sedadlo. Brandon se usadil vpředu vedle Ormonda.

„Jaká je to adresa?“ zeptal se Ormond.

„Freemantlův hotelový dům,“ odpověděla Eleanor Harlanová.

„O. K., jedem,“ prohlásil Ormond.

„Nemohli bychom obyvatelstvo ušetřit obtížného zvuku sirény?“ zeptala se Babe Harlanová.

„Copak se tam nechcete dostat rychle?“

„Tak rychle zase ne.“

„Ale my jo,“ odbyl ji Ormond, stiskl vypínač sirény a rozsvítil služební červené světlo, vrhající blesky kolem dokola.

„Důležití lidé se rádi blýsknou svou důležitostí,“ podotkla Babe Harlanová a pohodlně se usadila v koutě auta.

Velký policejní vůz se jako raketa řítil zmrazeným dopravním ruchem vstříc svému cíli.

Babe Harlanová se otočila k Selbymu a prohodila: „Koneckonců to byla jenom otázka času.“

„Co byla otázka času?“

„Kdy se Eva zničí.“

„Co tím myslíte?“

„Vy to nevíte?“

„Ne.“

„Eva neustále myslela na matku a svou budoucnost.“

„Co to s tím má společného?“

„Chtěla mít všechno najednou.“

„Od koho?“

Odpověděl mu smích. „Když se jednou rozhodnete mermomocí prorazit,“ navázala Babe, „neohlížíte se na to, odkud to přijde, jen tak prorazíte nahoru. Když potom neprorazíte, nemáte kam dopadnout – jen do zapomnění.“

Z příčné ulice jim vyrazil přímo před chladič nějaký opilý řidič. Inspektor Ormond dupnul na brzdy. Na okamžik to s nimi smýkalo do strany a dozadu, pak vozidlo vyrovnalo a opět prudce nabralo rychlost.

„Ano,“ ozval se Selby. „ Říkala jste něco?“

„Neříkala,“ odrazila ho Babe Harlanová.

„Měl jsem dojem, že jste něco povídala.“

„Jinými slovy, myslel jste, že něco řeknu.“

„A není to totéž?“

Zasmála se a zakroutila hlavou.

„Jak to všechno víte?“ tázal se Selby.

„Třeba to mám vyčtené z nějaké knížky – nebo jsem to viděla v biografu,“ odbyla ho nesdílně.

Selby se nad ní zamyslel a snažil se přijít na něco, čím by ji dostal ze záchvatu nevrlého mlčení, který – jak se zdálo – udusil náladu na přátelský rozhovor.

„Vyrozuměl jsern, že Eva Dawsonová velmi často posílala domů peníze,“ pokusil se konečně.

„To že dělala?“

„Mám ten dojem.“

„Čemu za ten dojem vděčíte?“

„Čistě jen tomu, co mi pověděl některý ze svědků. Při vyšetřování, jako je tohle, přijdete do styku s tolika lidmi a vyslechnete tolik povídaček, že člověk má co dělat, aby se v nich vyznal.“

„Na tom snad není nic špatného, že své matce posílala peníze, nebo snad ano?“

„Ne. Jistě ne. Chtěl jsem jen říci, že to bylo příznačné pro její povahu.“

„Tedy – bylo, či ne?“

Opět se odmlčela.

Inspektor Ormond vypnul sirénu, červené světlo nechal svítit a utrousil k nim přes rameno: „Už jsou to jen tři nebo čtyři bloky.“

Vůz zpomalil.

Babe Harlanová se náhle rozhovořila: „V tomhle kšeftě se naučíte brát věci sportovně, tak jak přijdou. Navazujete známosti. Ty známosti nejčastěji nejsou k ničemu kromě toho, že se člověk pobaví. Ale pořád máte vyhlídky. Může se stát, že narazíte na zlatou bonanzu, která se opravdu vyplatí. Ale je jediný způsob, jak z ní něco vytěžit – mít dobrou pověst, že jste hrál poctivou hru.“

„Jste zaměstnaná?“ zeptal se Selby.

„Samozřejmě jsem zaměstnaná. Snažím se mít pevnou půdu pod nohama, takže kdyby se mi podařilo navázat správné styky, mohu z nich něco udělat. V tom právě Eva udělala chybu. Ponechala…“

Inspektor Ormond měkce zastavil. „Jsme tu.“ ]

„Ano, pokračujte,“ pobídl Selby Babe Harlanovou.

„To už je celé,“ odpověděla. „Už jsem to dopověděla. Ponechala si jen jedno východisko a musela je přijmout.“

Inspektor Ormond otevřel dvířka vozu.

„Heleďte, mládenci,“ oslovila je Babe Harlanová, „byli byste tak hodní a smekli klobouky a pokusili se nehrát si na ostré hochy? Nechci, aby sousedi mysleli, že mě přivezli domů šupem.“

Otočila se na sedadle, na okamžik jim ukázala stehna, která by byla ozdobou kterékoliv umělecké ročenky, proklouzla dvířky auta, svižně přešla ke vchodu hotelového domu a vsunula klíč dn zámku. Sotva západka cvakla, inspektor Ormond rozrazil dveře. Vstoupili, nacpali se do výtahu a dodrkotali do čtvrtého poschodí.

Chodbou skrovně vyloženou kobercem je dovedla ke dveřím svého bytu, otočila klíčem a otevřela dveře. Vtom ji odstrčila a přimáčkla k zárubni široká ramena inspektora Ormonda který si razil cestu dovnitř místnosti a rozsvítil.

Byt byl obrazem tupé prostřednosti. Starý a omšelý nábytek – ani pohodlný, ani domácky útulný, prošlapaný a vyrudlý koberec, po stěnách konvenční barvotisky v laciných rámech které tu zřejmě visely už celá léta. Bylo tu čisto onou aseptickou čistotou komerčních čisticích prostředků.

„Nepřipadá mi, že byste se to tu, děvčata, snažila zařídit trochu útulně,“ prohodil inspektor Ormond.

„A proč bychom měly?“

„Copak k vám nikdo nechodí?“

„Lidé nás přijdou navštívit a rádi nás někam vyvedou,“ prohlásila Babe Harlanová. „Mějte byt pohodlný a útulný a první, co poznáte, bude, že vaříte pro tlupu pobudů, kteří vás poplácají a nechají vás tu s plným dřezem neumytého nádobí. A od té doby, pokaždé kdykoli vás uvidí, hned se zeptají, kdy jim zase uvaříte večeři.“

Inspektor Ormond se zasmál.

„Víte, kde ten nůž máte?“ zeptal se Brandon.

„Vím, kde bych ho měla mít. Nemohu zaručit, že tam opravdu je. Celé dny nejsem doma a nakonec sám můžete vidět, že se sem snadno dostane každý pásek s univerzálním klíčem. Ostatně nic tak zvlášt cenného tu nemáme.“

„Tak se podívejme,“ řekl Ormond.

Otevřela dveře do ložnice, obešla dvě stejná lůžka, otevřela dveře malé šatny, vstoupila dovnitř a vynesla odtamtud kufřík.

„Podal byste mi laskavě kabelku?“ požádala Douga Selbyho. „Mám v ní klíče.“

Byl to drahý kufřík, ozdobený jejím monogramem, zlatě vyraženým pod zámkem.

„Hezké zavazadélko,“ obdivoval jej Ormond.

„Dárek k narozeninám,“ podotkla stroze.

Vytáhla z kabelky svazek klíčů, jeden z nich vybrala a kufřík odemkla.

„Co to má za smysl, proč ho zamykáte?“ zeptal se Ormond.

„Je to příhodné místo na různé věci,“ vysvětlovala. „Věci, u nichž nechcete, aby se vám v nich hrabala pokojská. Jen se podívejte na zásuvky u psacího stolu a povězte mi, jak vy byste je zamykal.“

Uvolnila přezky kufříku. Inspektor Ormond se svou velkou rukou natáhl přes její rameno. „Nechte mě, já se do něj podívám.“

„Dejte své pracky pryč!“

Ormond zatáhl kufřík na podlahu doprostřed pokoje pod světlo.

„Poslyšte, jak si to představujete?“ zeptala se.

Ormond kufřík otevřel.

Byl plný nylonových punčoch, hedvábného denního i nočního prádla, dopisů a fotografií, pečlivě svázaných do balíčků, a navrchu ležel zápisníček s adresami.

Ormond hrábl pod prádlo.

Babe Harlanová ho pleskla přes ruku. „Nestrkejte tam ty své obrovské pařáty. Uděláte mi nehty očka na punčochách.“

Obratně vklouzla rukou pod složené šatstvo a lovila pod ním sem a tam se slovy: „Já už doopravdy úplně zapomněla, kam vlastně… Á, tady je.“

Vytáhla podlouhlý balíček, zabalený v novinách, rozvázala provázek, rozbalila papír a podala jim k prohlédnutí nůž na maso, na jehož čepeli bylo černou mastnou tužkou poznamenáno TEM $ 7,65.

„Je to on?“ zeptal se inspektor Ormond Selbyho.

„Je to on,“ potvrdil Selby, podal nůž Brandonovi a zvedl noviny. Byl to výtisk deníku Highdale Register ze 7. října.

„Chcete si ho vzít sebou?“

„Poslouchejte,“ ohradila se Babe Harlanová, „jak vy si to vlastně představujete, mládenci? To je můj nůž.“

„Může to být doličný předmět.“

„Jaký doličný předmět, k čemu?“ zeptala se posměšně. „Ne-buďte labut. Dokud ten nůž mám, nemůžete nic přišít ani mému bratrovi, ani mně. Odejdete si s ním – a vím já, co se stane? Ten nůž zůstane tady, pánové. Jestli se vám to nelíbí, zatelefonuji svému advokátovi.“

„Kdopak je vaším právním zástupcem?“ optal se Selby.

Pohlédla mu zpříma do očí. „A. B. Carr, už jste o něm někdy slyšel?“

„Vy jste si s ním vyjela na výlet, není-liž pravda?“

„Ach, tak o tom víte také?“

„ Zajisté. Jaký byl účel toho výletu?“

„Jel do Highdale a ptal se mě, jestli se s ním nechci svézt. Napadlo ho, že bych se třeba ráda viděla se svým bratrem.“

„A jiného nic?“

„Co vy byste řekl?“

„Já se ptám.“

„Chtěla jsem se s ním také vrátit, ale nedostala jsem na tak dlouho volno. Sehnala jsem jedno děvče na zástup, ale zítra ráno úderem sedmé musím být zpátky v zaměstnání.“

„Znáte se s panem Carrem dobře?“ zeptal se Ormond. Usmála se na něj. „Okamžitě bych ho kdekoliv poznala. Postavte ho do řady, s kolika chlapy chcete, a ihned vám na něj ukážu prstem.“

„Tak jsem to nemyslel.“

„Dobrá, ale já to tak myslela.“

„Znáte Carra skutečně dobře?“

„Heleďte se,“ odpověděla. „Carr řídí pomalu a opatrně. Dnes zůstal na noc ve Fresnu. Vím, kde ho mohu dohonit. Nemá rád, když ho někdo vyruší ze spánku, a já bych byla nerada, kdybych ho musela vyrušit, ale nepůjde-li to jinak, můžu. Chcete-li mu položit nějaké otázky, klidně se do toho pustte.“

Inspektor Ormond vrhl pohled na Rexe Brandona. Brandon se ujal slova: „Myslím, že to je v pořádku. Chce-li si ten nůž ponechat, je to její nůž. Konečně víme, že je prodávalo Kittsonovo železářství v Highdale. Chcete-li znát můj názor, podle mě je čirá náhoda, že spolubydlící Evy Dawsonové má duplikát nože, kterým byla zavražděna Eva Dawsonová.“

„Styďte se, šerife,“ dodala rychle Babe Harlanová, „měl byste se ve své práci vyznat líp. Eva Dawsonová se oddělala sama. Lituji, ale bylo jí to podobné.“

„My si zase myslíme, že byla zavražděna,“ zdůraznil Selby.

„Tak si to myslete,“ odsekla, sklapla kufřík a zamkla jej. „Když už jste tady, chlapci, nechcete si prohlédnout věci Evy Dawsonové?“ zeptal se Ormond. Selby přikývl.

„Mějte slitování,“ zděsila se Babe Harlanová. „V sedm ráno musím být v práci a nechci vypadat jako…“

„Kde jsou Eviny věci?“

„Dvě spodní zásuvky v prádelníku,“ odpověděla. „Dvě horní jsou moje.“

Ormond přistoupil k prádelníku a zásuvky vytáhl.

„Nic tam nenajdete,“ upozornila ho. „Zabalila jsem Evě do kufříku přibližně asi tak všechno, co potřebovala, všechny její nejdůležitější osobní věci. Najdete tam jedině nějaké šatstvo.“

„A co jste s tím zavazadlem udělala?“ zeptal se Brandon.

„Postavila jsem je na podlahu rovnou doprostředka pokoje, přesně tam, kam mi Eva řekla, že je mám dát.“

„A co se s ním stalo pak?“

„Já samozřejmě nejsem žádný detektiv z povolání, ale řekla bych, že Eva někomu dala svůj klíč od bytu a ten někdo přišel, sebral kufr, který jsem jí sbalila, a odvezl ho tam, kde se zdržovala.“

„Kdo myslíte, že byl ten někdo?“ zeptal se Selby.

Široce otevřela oči, zvedla ruku a louskla prsty.

„Já to vím!“ prohlásila nadšeně, „svatý Mikuláš.“

Úředníci probrali obsah zásuvek, ale nic jiného než prádlo neobjevili. Pak si prohlédli Evinu polovičku šatny a našli tam běžnou soupravu šatů na ramínkách a obuvi na napínácích.

„To jsou všechny její krámy?“ zeptal se Ormond.

„To je všecko.“

„Všimla jste si, že tu není ani útržek nějakého papíru? Ani dopis, fotografie, nic takového?“

„Když říkáte, že není, tak není, věřím vám na slovo. Já nemám nedůvěřivou povahu.“

„Není to neobvyklé?“

„To já nevím,“ pravila Babe Harlanová. „V prohledávání osobních svršků mrtvých děvčat nemám já žádnou praxi. Vy tu jste ten, kdo se v tom vyzná.“

„Dobrá, a já vám tedy řeknu, že to neobvyklé je.“

„Souhlasím, pak je to tedy neobvyklé.“

„A vy jste nemohla probrat všechny její věci a odstranit všechno, co by mohlo svědčit o zločinu, že?“

„Já?“

„Ano, vy.“

„Nebuďte bláha. Dejme tomu, že pro kufřík přišel její chlapec. Mohl to přece udělat on, nebo ne?“

„Za předpokladu, že pro ten kufřík přišel.“

„Ano.“

„Ale vy nevíte, zda pro něj přišel.“

„Ne, to nevím.“

„Takže co?“

„To se právě ptám já vás, zda její chlapec nemohl prohlédnout všechny zásuvky a vzít všechny doklady, které si vzít chtěl, jestliže mu Evá Dawsonová dala klíč od svého bytu a požádala ho, aby sem šel a přinesl jí kufřík.“

„Nevíte, jestli v zásuvkách psacího stolu něco nechybí?“

„Kdybyste byl Evu znal, pochopil byste, že nakouknout do těch zásuvek psacího stolu, které byly vyhrazeny pro ni, byla ta nejlepší cesta, jak rozbít krásné kamarádství na deset miliónů kousku. Já žila svůj život, Eva žila svůj. Dělily jsme se o byt. Nájemné jsme platily napůl. Měli jsme některé společné zájmy. Eva hrála svou hru po svém, já svou hru hrála jinak. Chovala se ke mně nedůvěřivě a myslím, že na mě i trochu žárlila. Byla vychytralá a vždycky šla po dolaru. Chtěla mít ve světě úspěch a chtěla posílat peníze své matce. A já se teď chci vykoupat a chci vědět, jak to prvního udělám s činží.“

„Doporučoval bych vám, abyste ji zaplatila.“

„Čím?“

„ Penězi.“ ‚

„A co Evin podíl na činži?“

„Třeba ho zaplatí váš přítel A. B. Carr,“ navrhl inspektor Ormond.

„Měl byste se stydět,“ napomenula ho, „dělat si z lidí blázny, když jste ve službě, vy, policista.“

„Nezaplatí?“

„Nemluvte nesmysly.“

„Ale je to přece váš právník. Zeptejte se ho, co máte dělat.“

„Ano, je to můj právní zástupce,“ odpověděla trochu kysele. „Zůstal na nocleh ve Fresnu. Toho by ani nenapadlo honit si tričko a jet v noci rovnou sem. Teď už tady mohl být. Starý A. B. C. je dobrák od kosti, ale řídí jako stará bába. Nemá rád, když mu při noční jízdě svítí do očí reflektory protijedoucích aut, a ráno nechce vstávat před osmou. A tak mi nezbylo než podniknout malý, pěkný let, abych se sem dostala.“

„Ale letenku vám přece zaplatil, viďte?“ zeptal se Selby.

Střetla se s jeho pohledem a odpověděla: „Ano, letenku mi zaplatil, pane Selby. Porušuje to některé ustanovení trestního zákoníku?“

Selby se zasmál, pohlédl na Brandona a Ormonda a vyzval je: „Pojďme, nechme ji, ať se vyspí do krásy.“

„Napřed se vykoupu,“ prohlásila se smíchem. „Přijďte zas, pánové.“

Kapitola 14

Šerif Brandon natáhl před sebe své dlouhé nohy, díky dlouhým létům v sedle lehce do o, a mrzutě pozoroval okopané špičky svých bot.

„Tedy, Dougu, Blade nás trhá na kusy.“

Selby přikývl.

„Člověk nedokáže jen tak ukázat prstem, co ho na tom tak proklatě žere,“ vedl Brandon dále svou. „Nejsem žádný krasořečník a vlastně ani moc nevím, jak se krasořeční, ale mám za to, že mi vadí ta bohorovná jistota a klid, s jakými se nějaký lokálkář tváří, jako by se jeho úsudkem řídil celý vesmír.“

Selby s úsměvem odpověděl: „Lze to těžko vyhmátnout, Rexi, ale ty jsi na to ukázal prstem, člověka žere ten domýšlivý, nadřazený postoj vševědoucnosti. Zapomínáš ovšem, že čteš slova, která si vycucal z pera mozeček nenávistného pisálka, a jsi přece jen nakloněn přiznat tomu chlapíkovi skutečně určitou nadřazenost. Jen si to poslechni.“

Selby zvedl The Blade, ležící na šerifově psacím stole, a přečetl úryvek úvodníku:

Je nutné předpokládat, že se soud opět proměnil v kolbiště mocenského zápasu a že si dva hlavní zápasníci v tomto ringu, šerif Brandon a okresní prokurátor Selby, za svůj program předsevzali šikanovat své politické odpůrce.

Již během kampaně za odvolání Selbyho předchůdce padla zmínka o takové možnosti. Selbyho přátelé tehdy podobné obvinění s posměchem odmítli a ocejchovali je na nactiutrhačnou předvolební propagandu.

Dnes Selby svůj úřad nezastává ještě ani tři měsíce a už se před našimi zraky rozvíjí podívaná, jak okresní úřední místa svévolně opomíjejí zdrcující váhu důkazů, které svědčí o tom že jistá mladá žena, klopýtající s rozedranýma nohama po stezkách sladkého života, postupně zatrpkla a zbavena všech iluzí zvolila nakonec snadnou cestu „udělat všemu konec“ Zjišťujeme, že se šerif s okresním prokurátorem tuto sebevraždu pokoušejí překroutit a nafouknout na případ vraždy.

A to jedině za tím účelem, aby se za peníze našich poplatníků rozběhlo „vyšetřování“, jemuž se dík obratným insinuacím našeho okresního prokurátora zdaří pokálet dobrou pověst jistých politicky významných osobností našeho okresu, které naneštěstí zastávaly zásadu, že by náš soudní ring nadále neměl být podřízen moci.

Odplata na sebe nedá čekat, drazí spoluobčané, a přijde čas kdy se úředníci, kteří této sebevraždy zneužili k nactiutrhání, budou snažit polehoučku a potichoučku z celého případu vyklouznout. Pane šerife a pane okresní prokurátore, byla-li sebevražda Evy Dawsonové vraždou, pak na vás je dopadnout vraha a postarat se o jeho odsouzení. Prosíme, nemrhejte prostředky našich poplatníků na ostouzející vyšetřování jen proto, abyste z něho potom vycouvali. Je-li to vražda, zatkněte pachatele. A až ho zatknete, docilte, aby byl odsouzen. Je-li to sebevražda, zanechte nářků a zanechte svých pokusů ukřižovat své někdejší politické odpůrce. Jinými slovy, pánové, buďto – anebo. Jste-li tak neomylně schopní, jak se vaši stoupenci snažili namluvit voličům, dokážete případ vraždy rozřešit levou rukou. Jestliže však jste tak prohnilí, že chcete zneužít svého úředního postavení a sebevraždu použít jako záminku pro politickou mstu, buďte ujištěni, že se voliči dozvědí co a jak.

Selby zmuchlal noviny a odhodil je do koše na papír.

„Dostali nás tak trochu do situace, že kráčíme po ostří nože, Dougu,“ ozval se Brandon.

Selby kývl.

„Nemyslím, že se Eva Dawsonová zabila sama,“ pokračoval šerif, „a kolem toho střelného poranění bylo nepochybně příliš mnoho levot. Nevěřím proto ani, že by se postřelila sama – bez ohledu na to, co tvrdí ten pokoutní felčar.“

Selby opět přikývl.

„Jenže,“ rozvíjel dál Brandon své úvahy, „v tom momentč, kdy něco odstartujem, stojí proti nám zákonný předpis, že vinu musíme prokázat nad jakoukoliv rozumnou pochybnost. A stačí, aby porota nabyla pouhou rozumnou pochybnost a usoudila, že šlo o sebevraždu – no, a kde jsme, Dougu?“

„A co alibi? zeptal se Selby. „Ověřili jste si…“

„Na jednu hodinu ráno člověk alibi mít nemůže,“ namítl Brandon.

„K vraždě došlo v jednu v noci?“

„Pokud lékař při pitvě dokáže přesně určit čas – došlo. Podle něho smrt nastala někdy mezi půlnocí a půltřetí hodinou ranní, ale umístuje ji právě na dobu kolem jedné…“

„Nemůžeme prokázat, že by se v té době někdo zdržoval poblíž?“ zeptal se Selby.

„Jim Melvin,“ konstatoval suše Brandon, „spal se svou manželkou v manželské posteli. Jeho žena prohlašuje, že nemá zvlášť tvrdý spánek, a zapřísahá se, že by ho byla slyšela, kdyby byl odešel z ložnice. Dále samozřejmě byla poblíž a připadá v úvahu Paula Melvinová! A také Doris Kaneová, chceš-li být naprosto nestranný.“

„Žádné známky, že by byl někdo vnikl do domu zvenčí?“

Brandon zakroutil hlavou. „Melvin tvrdí, že dům zamkl, než šel spát. Mají tam v domovních dveřích patentní zámek, západka zaklapne, jakmile se dveře přibouchnou. Je to dobrý zámek a šel by těžko vypáčit. Správný druh paklíče by ho však rozlouskl docela lehce. Na zadním vchodu je kromě zámku ještě i staromódní závora. Okna v přízemí byla všechna pevně zavřena.“

„A co Granby? Kde ten byl?“

„Tvrdí, že doma v posteli. Je vdovec a bydlí sám. Hospodyně k němu chodí přes den. Hudson Parlin, který by v tom také mohl být pořádně namočen, v pondělí večer odjel do Los Angeles.“

„Jsou nějaké důkazy, že tam dojel?“

„Spousta důkazů,“ řekl pochmurně Brandon. „V jednu hodinu v noci byl svědkem automobilové nehody. Odbyl si v Los Angeles svou schůzku a při návratu do hotelu spatřil na jedné křižovatce srážku aut. Obeslali ho jako svědka. Hovořil jsem s právním zástupcem poškozeného. Tvrdí, že Parlin je jediný nezúčastněný očitý svědek a jeho svědectví je tak naprosto jednoznačné, že pojišíovna hodlá přistoupit na mimosoudní vyrovnání.

A nemohl být v Las Alidas a spáchat vraždu, když byl v jednu v Los Angeles. Tak takhle se věci mají.“

„A jak je to s Morrisem Sheldonem, Granbyho švagrem?“

„Prohlašuje, že seděl doma. Nelze to prokázat a nelze to vy vrátit. Jeho žena byla někde pryč na návštěvě. Děti nemají.“

„A Carr?“ nadhodil Selby.

Bran don si zamnul bradu. „Sám bych rád věděl, jak to s ním bylo. Chci si ho podat dnes odpoledne, až se tu objeví s nožem.“

„Buď opatrný, Rexi,“ varoval ho Selby. „Carr si ví rady s odpovědí na všechny otázky.“

„Dobrá, položím mu všechny otázky,“ sliboval Brandon zarputile.

„A dejme tomu, že se zahalí do své advokátské důstojnosti, urazí se nad něčím, co mu řeknem, a na všechny další otázky odmítne odpověď.“

„Pak ho povlečem před porotu,“ hrozil šerif. „Však on…“

Brandon se náhle zarazil.

Selby pozdvihl obočí. „Co se děje, Rexi?“

„Přetáhli porotu do svého tábora, Dougu,“ zavrčel Brandon.

„Jak to, kdo?“

„Nevím. Morris Sheldon, myslím. A samozřejmě je tu také jeho poskok Milton Granby. V pozadí téhle záležitosti se skrývá moře mocného politického vlivu. Někteří lidé nejsou zvlášt žhaví, aby se na denní světlo dostaly podrobnosti všeho, co se dělo na Melvinově večírku. Porotě toho ze všech stran kdekdo moc našeptával.“

„Nemyslíš, že by nám paní Kaneová mohla trochu líp popsat postavu, kterou zahlédla ve dveřích koupelny?“ otázal se Selby.

„Ne, ještě jednou jsem s ní mluvil. Podle ní to byla temná postava a rýsovala se proti světlu. To dost průkazně dosvědčuje, že v pokoji s Evou Dawsonovou někdo byl. Eva byla oblečená v negliže. Samozřejmě – někdo ji mohl navštívit a ona mohla spáchat sebevraždu, nebo být zavražděná až po odchodu svého návštěvníka.“

„Jak se ten návštěvník dostal dovnitř?“

„Musela ho vpustit ona. Pamatuješ se – paní Kaneová cosi povídala, jak jí ta dívka říkala, že se během hodiny nebo dvou musí o něčem rozhodnout?“

Selby kývl hlavou.

Zazvonil telefon.

Brandon zvedl sluchátko a ohlásil se: „Haló, šerif Brandon u aparátu.“

Několik vteřin poslouchal a pak stručně řekl: „O. K., to bude prima. Čekáme vás.“

Položil sluchátko na vidlici a suše oznámil: „Volal A. B. Carr. Meziměstsky. Oznamuje, že to sem stačí do půl druhé odpoledne a že s sebou přiveze doličný nředmět.“

Kapitola 15

Úderem půl druhé odpoledne přesně Alfonse Bakei Carr vstoupil do Brandonovy kanceláře.

„Dobré odpoledne, šerife,“ pozdravil a obrátil se k Selbymu. „Jak se máte, majore Selby?“

„Dougu Selby.“

„Ano, ano, úzkostlivě se vyhýbáte užívání své vojenské hodnosti. To vás ctí, ale ten titul se k vám hodí.“

Carr se posadil, zkřížil své dlouhé nohy, vytáhl z kapsy cigaretové pouzdro, jednu cigaretu vyňal a lehce jí poklepal na okraj pouzdra.

„Čirou náhodou, pánové,“ začal, „jsem zakopl o fakt, že nůž, jímž se zabila Eva Dawsonová, musel být koupen v městečku Highdale, zajímavém malém podhorském místě, vzdáleném asi padesát až šedesát mil od Fresna.

Ihned jakmile jsem se to dozvěděl, uvědomil jsem si, že toto zjištění pro vás může mít určitou cenu jako důkazní materiál. Vzhledem k tomu, že jsme při různých příležitostech stáli proti sobě, uvítal jsem příležitost ke spolupráci s vámi.“

Selby mlčky kývl.

Carr jim podal podlouhlý balíček, který držel v ruce. „Pánové, je mi ctí.“

Selby prořízl hnědou lepicí pásku, rozbalil papír a prohlédl si nůž, který se objevil jejich zrakům. Nůž na krájení masa – na jeho čepeli byla mastnou tužkou vyznačena cena: TEM $ 7,65. A spolu s ním účtenka s datem předešlého dne, vystavená na jméno Alfonse Baker Carr a podepsaná Tom Kittson.

„Zvláštní shoda okolností, není-liž pravda?“ podotkl Selby

„Co?“ zeptal se Carr.

„Že právě vy jste musel narazit na jediný obchod ve státě který vedl takové nože.“

„Svým způsobem se skutečně zdá,“ pravil Carr s odzbrojujícím úsměvem, „že tu do obrazu vstoupilo dlouhé rámě náhody. Avšak jak k tomu v takových případech často docházívá, znáte-li fakta, stav věcí už se nejeví tak neobvyklý.“

„A jaká fakta to jsou?“

„Faktem je, že v Highdale žije matka Evy Dawsonové,“ vysvětloval Carr. „Jel jsem za ní. Když jsem tam byl…“

„Za jakým účelem jste chtěl paní Hollenbergovou navštívit?“

„Otevřeně řečeno,“ odpověděl Carr, „chtěl jsem předejít jisté laciné senzacechtivosti. A chtěl jsem také chránit své nejmenované klienty před jakoukoliv neslušnou a zcela nežádoucí publicitou.“

„Šel jste tedy navštívit paní Hollenbergovou?“

„Správně.“

„A co ta má co dělat s neslušnou publicitou?“

„Ale jděte,“ usmíval se Carr. „Nejsem sice na svědecké lavici, ale když už se ptáte, povím vám to. Můj nejmenovaný klient plachtí. S několika přáteli si vyjeli na plachetnici a měli s sebou dvě dívky. Můj mandant ani netušil, že s sebou pojedou. Jeden z plachtařů naneštěstí měl fotoaparát a udělal několik snímků. Můj klient z toho byl poněkud znepokojen. Tyhle věci se tak snadno mohou stát předmětem nesprávného výkladu.“

„Že by?“ ironicky poznamenal Brandon.

„A tak mě napadlo,“ uhlazeně pokračoval Carr, „že se spojím s matkou slečny Dawsonové a otáži se jí, zda jí snad její dcera neposlala nějaké fotografie.“

„Je to dost dlouhý výlet.“

„Nejede se tam špatně, pánové. Chvílemi je ovšem cesta trochu nudná. Při zpáteční jízdě do Madison City jsem si ji zkrátil přes poušť.“

„Znal jste Evu Dawsonovou, když ještě žila?“

„Zajisté.“

„A znáte její spolubydlící, Eleanor Harlanovou?“

Carr na okamžik zamyšleně našpulil rty, aby si to rozmyslel, a pak připustil: „Ano, znám slečnu Harlanovou.“

„Byl byste nám možná mohl ušetřit pěkný kus práce, kdybyste nám byl pověděl, že znáte Eleanor Harlanovou, víte, kde bydlí Eva Dawsonová, a je vám známo, jak ta mrtvá dívka žila a s kým se stýkala,“ vytkl mu Selby.

„Vykonávám ovšem své povolání, pánové,“ zdůraznil Carr, „a plním své závazky ke klientům. Při výkonu advokátní praxe nesleduji jako svůj hlavní cíl úsporu času úředníků, kteří chrání zákon, ale mám snahu chránit své klienty.“

„To máte, to bych řekl, že máte!“ poznamenal Brandon.

„Ale, ale, šerife,“ vyčítavě řekl Carr. „Vážil jsem cestu, abych vás mohl obdarovat něčím, co já sám osobně pokládám za velice cennou součást důkazních prostředků.“

„Ovšem jde o to, jak jste tu cennou část důkazních prostředků objevil? Vratme se k tomu,“ podotkl Selby.

„Jak už jsem řekl,“ ochotně navázal Carr. „Zdržoval jsem se v jiné záležitosti v Highdale, při té příležitosti jsem si zašel do železářství koupit nějakou maličkost. A když jsem tam byl, prohlížel jsem si zboží vystavené na pultě, uviděl jsem nůž a všiml jsem si, že se skutečně nápadně podobá fotografii nože, jímž se probodla Eva Dawsonová, kterou jsem předtím viděl v novinách. Připadalo mi neuvěřitelné, že by mohl mít na čepeli totéž označení nákupní a prodejní ceny, ale nemohl jsem odolat pokušení, abych se nepodíval a nepřesvědčil se.

Představte si, pánové, mé překvapení, když jsem shledal, že je to úplně stejný nůž.“

„Vy mě ještě rozesmějete,“ prohlásil Brandon.

Alfonse Baker Carr se vyčítavě zamračil. „Zjistil jsem, že majitel toho železářství dostal dodávku asi tří tuctů těchto nožů. Toto byl náhodou poslední, který mu zbyl. Uvědomil jsem si samozřejmě, že byste ho mohli potřebovat jako jeden z doličných předmětů a že byste nechtěli, aby ho v železářství někomu prodali dřív, než by se vám ho podařilo získat. Bylo mi dále jasné, že kdybych tomu člověku v krámě začal vysvětlovat, z jakého důvodu má ten nůž zadržet a uschovat pro vaši případnou prohlídku, mohl bych mu tím poskytnout informace, u nichž by vám bylo milejší, aby je neznal.

A tak,“ Carr se na ně blahosklonně usmál a pokračoval libozvučným hlasem, který se melodicky zachvíval jako hluboké tóny varhan, „jsem se choval jako náhodný zákazník, nůž jsem koupil, a aby nemohla vzniknout žádná pochybnost o jeho původu, nechal jsem si od onoho muže vystavit účtenku na své jméno.“

„Váš tajuplný klient, jehož zájmy hájíte, očividně nezaujímá nijak nepřátelský postoj k našemu úřadu,“ prohodil nazdařbůh Selby.

„Ó, to určitě ne,“ odvětil přívětivě Carr. „Právě naopak vím určitě, že si přeje, abych s vámi plně spolupracoval.“

„Můžete hned začít tím, že nám povíte, kde jste se zdržoval dvacátého osmého v jednu hodinu ráno.“

„Já – kde jsem se zdržoval?“

„Ano.“

„Bože dobrý, pánové, co má místo mého pobytu do činění s problémem, o němž tu diskutujeme?“

„Rádi bychom to věděli.“

Carr svraštil brvy. „Nechte mě přemýšlet – dvacátého sedmého bylo pondělí – a jedna hodina v noci bylo úterý ráno. Už to mám, pánové, ano, byl jsem ve svém venkovském domě, zrovna tady v Madison City, seděl jsem ve své pracovně a četl jsem.“

„Není to pro vás trochu pozdní hodina na čtení?“ zeptal se Brandon.

„Ale vůbec ne, šerife, víte, já jsem dost noční pták. Studuji, čtu si a chodím sem a tam – počkejte chvilku, začíná mi svítat, kam svými otázkami míříte.

Dovolte mi, abych vám řekl jedno, pánové. Dejme tomu, že by se vám nějakou podivnou náhodou podařilo prokázat, že krásnou, ale trudnomyslnou a pobloudilou slečnu Dawsonovou někdo – řekněme – navštívil, třebas v jednu hodinu ráno. A pořád ještě vůbec nic nezískáte. Mladá žena v její situaci docela dobře mohla mít buď obchodní, nebo společenskou schůzku. Je také dobře možné, že mohla přijmout nějakou pánskou návštěvu a nepřála si, aby se o ní něco dozvěděli její hostitel a hostitelka.

Mohla velmi snadno sejít po špičkách ze schodů a odemknout vchodové dveře. Její návštěvník by byl potom mohl kdykoliv přijít, vstoupit do domu, po špičkách tiše vyjít po schodech nahoru, aby si se slečnou Dawsonovou pohovořil, anebo jí dokonce mohl přinést kufřík s věcmi, které si přála.

Jenomže, pánové, i kdyby se vám podařilo tohle všechno prokázat, stále ještě byste z toho neměli případ vraždy. Eva Dawsonová se docela klidně mohla zabít hned po odchodu onoho muže. Váš problém, váš právní problém je – a promiňte mi, že to říkám, pane Selby – prokázat a prokázat nad jakoukoliv rozumnou pochybnost, že toto skleslé, neštastné a ztroskotané stvoření, se svým předchozím neúspěšným pokusem o sebevraždu a se svým lékařským nálezem, svědčícím o sebevražedných komplexech, bylo zavražděno.“

„Už je to celé?“ zeptal se Brandon.

„Celé,“ potvrdil s úsměvem Carr.

„Pak byste nám třeba mohl povědět, kde jste se zdržoval v době, kdy v domě Jima Melvina padl výstřel?“

„Proč ne, samozřejmě,“ odpověděl Carr. „Pokud se dobře pamatuji, hovořil jsem právě s naším hostitelem, Jamesem Melvinem a s jedním z hostů. Mám dojem, že to byl Milton Granby. V místnosti byli ještě jiní lidé, ale my tři stáli spolu, jak si vzpomínám.

Jsem ovšem v určité nevýhodě, pánové, protože já osobně zvuk, který tolik lidí pokládalo za výstřel, nepovažuji ve skutečnosti za nic víc, než bouchnutí zátky od šampaňského nebo možná za ránu z výfuku nějakého nákladního auta. Ale ať už to bylo co chtělo, povídali jsme si s uvedenými dvěma pány, když tu se ozvalo hlasité „bum“ a potom někdo řekl, že to znělo jako výstřel. Doufám, že tím jsem vaši otázku zodpověděl?“

„Mohl to být výstřel z pistole?“

„Mám zato, že mohl, ale jak jistě chápete – je to jen laický názor. V podobných věcech nejsem odborník a tenkrát jsem si to nemyslel.“

„Vyplývá z toho, že od té doby došlo k vývoji, který vás přiměl svůj názor změnit?“

„Vyjádřeme to tak,“ řekl Carr, „mám za to, že pozdější vývoj naznačil, že se někdy během večera ozval výstřel, ale samozřejmě…“

Carr se odmlčel a lehce pokrčil rameny.

„Později vás Melvin požádal, abyste šel nahoru pomoci postřelenému muži?“ dotazoval se Selby.

Carr se o smál: „Později jsem se s panem Melvinem a s panem Granbym odebral nahoru a našel jsem tam člověka ležícího na posteli. Říkal, že se nešťastnou náhodou postřelil ale zranění jsem ve skutečnosti neviděl. Melvin mě požádal abych tomu muži pomohl dolů k jeho vozu, což jsem učinil.“

„Znáte toho muže? Víte, kdo to byl?“

„Ptáte se, zda jsem ho už viděl předtím? Nebo zda vím jak se jmenuje?“

„To i ono.“

„Už předtím jsem ho viděl, mám dojem, že se toho večírku zúčastnil, ale jménem ho neznám.“

„Proč jste o tom nevyrozuměl úřady?“

„NepokládaI jsem za nutné něco hlásit.“

„Proč jste mi o tom neřekl, když jste mě viděl vycházet z Melvinova domu?“

Carr se jen usmál a potřásl hlavou.

„Když říkáte, že jste toho muže viděl už předtím, míníte tím, že jste ho viděl na tom večírku?“

„Ano.“

„A viděl jste ho již někdy dřív?“

Carr se zamračil. „Tedy, pánové, vy – jak bych to nazval – nepoctivě využíváte výhod svého úředního postavení. Obávám se, že vám na tuto otázku nemohu odpovědět, aniž poškodím zájmy některých svých klientů.“

„A není to takhle?“ vyjel na něho zlostně Brandon. „Ozval se výstřel – to, když se Eva Dawsonová postřelila buď sama, nebo ji postřelil někdo jiný. Ne? Melvin k vám přišel a požádal vás, abyste pro tu střelnou ránu našel nějaké vysvětlení, a vy jste sehnal toho svého poskoka a nastrčil jste ho…“

„Ale, ale, šerife!“ přerušil ho Carr. „Pouštíte se do krajně odvážných obvinění! Budete je muset prokázat, chápete?“

„Já se vás ptám, jestli to tak není.“

„Je to příliš absurdní, než abych to chtěl dokonce i jen popřít. A směl bych něco podotknout? S ohledem na svou snahu spolupracovat s vámi, kterou jsem prokázal, mě tento váš postoj poněkud překvapuje. Nakonec jsem mohl mít svůj klid a byl bych na tom mnohem líp, kdybych byl zůstal na sto honů od vaší úřadovny a nepodnikal vůbec žádné kroky, abych vám umožnil odhalit, kde byl zakoupen tento nůž.

Zkrátka a dobře, pánové, přišel jsem s olivovou ratolestí. Vy mi ji vytrhnete z ruky a začnete mě s ní mlátit. A tak tedy, když dovolíte, půjdu svou cestou.“

„Okamžíček,“ zarazil ho Brandon, „ještě jsme s vámi neskončili.“

Carr se s ledovým úsměvem obrátil a klidně pravil: „Ano, skončili, šerife. Začali jste mě vyslýchat tak útočně, nevlídně a nepřátelsky, že nepociťuji žádnou touhu setrvat tady a nechat se dále urážet. Máte samozřejmě právo postarat se, abych byl obeslán jako svědek před porotu, ale to je vše, co můžete udělat. Chcete-li mi položit ještě nějaké otázky, položte mi je před porotou.

Moje úcta, pánové.“

Šerif Brandon se několik vteřin ani nepohnul, seděl a zíral na dveře, jimiž zmizel Carr. „Ten chlap mi hýbe žlučí, až se mi z něj ježí hříva, Dougu. Je nebezpečně chytrý a je v něm cosi uhrančivého; když se na něho dívám, je mi, jako bych viděl chřestýše.“

Selby kývl hlavou. „Docela určitě umí vynášet své trumfy a vždycky se tváří, jako by jich měl plnou ruku.“

„Strašně rád bych mu strhl tu jeho uhlazenou masku,“ toužil Brandon, „zatraceně, a hrozně rád bych mu ji omlátil o hlavu. Co bych za to dal, kdybych ho jednou viděl, že neví kudy kam!“

„Uhlazený on bude vždycky,“ odpověděl Selby, „může být jízlivý, může být vlídný, může se rozzlobit, ale nikdy ho nic nevyvede z rovnováhy. Vždycky bude vystupovat s naprostou jistotou. Nicméně tentokrát bruslí na tenkém ledě a ví to.“

„Vždycky ve mně vzbuzuje pocit, že mi prokazuje nějakou přízeň a současně se mi celou tu dobu po straně vysmívá,“ stěžoval si Brandon.

„Myslím, že si je toho vědom,“ poznamenal Selby. „Carr je v hloubi duše herec. A proto si neustále uvědomuje přítomnost svého publika. Vždycky pro své posluchače něco hraje, nějakou roli. Tobě je diváctvo úplně fuk. Jedinou roli, kterou hraješ, hraješ jen sám pro sebe. A máš rád lidi, kteří to dělají také tak.

Já Carra dokážu ocenit, protože ten chlap je dokonalý umělec. To mi ovšem nebrání, abych také nedovedl ocenit nutnost přistřihnout mu křídla.“

„Přistřihnout mu křídla! Já bych mu zakroutil jeho proklatý kejhák!“

„To můžeme také, Rexi – jestli získáme odrazový můstek.

Začněme tím, že zavoláme Boba Terryho, našeho specialistu na otisky prstů, a necháme ho, aby nám prozkoumal otisky na tomhle noži.“

Brandon se na něho zadíval, jako by nevěřil svým uším „Zkoumat otisky prstů na tomhle noži?“

Selby přikývl.

„Volovina,“ namítl Brandon. „Najdou se tam samozřejmě otisky Carrovy. Bodejť by ne, když nám ho podával… Ne vlastně ani to ne, když si to nechám projít hlavou. Podal ti ho ještě zabalený v papíru. Ale, i kdybys na něm nakrásně jeho otisky prstů našel, nebude to ještě znamenat vůbec nic Dougu, protože ho musel vzít do ruky, když ho tam v Highdale kupoval. Každopádně by to alespoň mohl tvrdit.“

„Carrovy otisky prstů mě nezajímají,“ odpověděl Selby.

„A čí?“ zeptal se Brandon.

„Nebudu raději nic říkat, dokud se nepřesvědčím, že mám pravdu,“ odmítl Selby.

„No, přesvědčíme se, co tam je,“ prohlásil Brandon a odstrčil židli. „Odnesu ho k Bobovi Terrymu.“ A natáhl se rukou po noži.

Selby se naklonil dopředu a popadl šerifa za zápěstí. „Nedotýkej se toho, Rexi,“ požádal.

Brandon na něho pohlédl, jako by se u Selbyho náhle objevily známky choromyslnosti. „U čerta, o čem to mluvíš?“ zavrčel.

„Chci nechat prozkoumat otisky prstů na tomhle noži. A přeji si, aby zůstal přesně tak, jak je,“ vysvětloval Selby.

„Ale ty ses ho dotkl, Dougu.“

„Bylo to nutné,“ odpověděl Selby. „Nechtěl jsem vyvolat Carrovo podezření.“

Brandon přistoupil ke dveřím vedlejší kanceláře a zavolal: „Haló, Bobe, mohl bys sem na moment přijít se svým nádobíčkem na snímání otisků?“

Bob Terry, šerif v náměstek, který se svým vlastním přičiněním a pilným studiem vycvičil ve snímání, zkoumání a rozlišování otisků prstů, vstoupil.

Šerif Brandon mu ukázal na nůž ležící na stole. „Pečlivě ho ohledej, Bobe, a zjisti nám, co na něm je.“

Terry na šerifa a okresního prokurátora zvědavě pohlédl a beze slova začal nůž poprašovat nějakým práškem.

„Otisků je tu spousta,“ oznámil konečně. „Na té věci je jich prostě všude plno.“

„Podívejte se, zda byste nemohl najít dva nebo tři dobré,“ požádal ho Selby.

„O. K., jeden tu mám, pane Selby. A tady druhý – a tady ještě jeden. Bude-li třeba, najdem jich tu použitelných hromadu.“

„Výborně,“ pochválil ho Selby. „A teď buďte tak laskav, Bobe, a přineste razítkovací polštářek a nějaký papír.“

Terry opustil kancelář a vzápětí se vrátil s destičkou potřenou tiskařskou černí a několika listy papíru.

Selby si právě cpal lulku a potutelně mžoural po šerifovi. „Tak co, Rexi,“ vyzval ho, „co kdyby Bob vzal otisky prstů tobě?“

„Do háje!“ podrážděně odsekl Brandon. „Co má tohle být za vtip!“

„Jenom ho klidně nech sejmout otisky prstů,“ opakoval Selby.

Brandon chtěl něco říci, ale pak si to rozmyslel a mlčky, se sevřenými rty nechal Terryho, aby mu vzal otisky prstů levé a pravé ruky.

„Dobře, Bobe,“ pokračoval Selby. „A teď se podívejte na otisky na noži. Zjistěte, zda tam nenajdete něco, co souhlasí s otisky prstů našeho šerifa.“

„S mými otisky!“ vykřikl Brandon.

Selby pokyvoval hlavou.

„Zatraceně, vždyť já se toho nože ani nedotkl. Copak se nepamatuješ? Popadl jsi mě za ruku a…“

„Já vím,“ souhlasil Selby.

„Tak jak by, u všech čertů, mohly být na noži moje otisky prstů, když jsem se ho ani nedotkl?“

Selby se tázavě zahleděl na Terryho.

Bob Terry pozorně zkoumal otisky na noži a pečlivě je porovnával s otisky prstů, které vzal šerifovi. Najednou se pozorně nastražil. Klouzal pohledem z papíru na nůž a zpátky, až konečně prohlásil:

„Hrome, nemohu říci určitě, ale…“

„Co je, Bobe,“ zeptal se Selby.

„Tenhle otisk,“ vysvětloval Terry a ukazoval jeden z otisků na noži, „to je přece otisk prostředníku šerifovy pravé rukv Teď je to úplně jasné.“

„Napadlo mě, že by tam mohl být,“ suše řekl Selby. „A teď ti mohu všechno vysvětlit, Rexi.“

Kapitola 16

Doris Kaneová seděla se svou dcerou u večeře v jídelně velikého domu.

Venku se rozpoutala větrná bouře. Horký pouštní vítr bičoval větve stromů a vydával podivné zvuky, jako by se pokoušel vysát okapové roury staromódní budovy.

Byl čtvrtek večer a na celém rozlehlém domě dosud spočívala tíha tragických událostí noci z pondělka na úterý.

Jim Melvin byl pozván na schůzi městské rady v Las Alidas, na zpola důvěrně svolané plenární zasedání. Odjel velice nakvap a do garáže skoro utíkal. Oznámil, že není vyloučené, že se vrátí až v časných ranních hodinách. Slíbil zatelefonovat hned, jen co se s konečnou platností dozví, jak se věci mají. Všechno nasvědčovalo tomu, že městská rada je ochotná otázku parkingmetrů vážně projednat.

Většinu večeře uvařila Doris Kaneová sama. Vyrobila sněhový citrónový nákyp, odedávna Paulin oblíbený dezert, upekla jehněčí kýtu s drobně nasekaným česnekem a jiným kořením pečlivě vetřených do zářezů v mase a podlévanou omáčkou z čerstvých snítek máty peprné – přímo ze zahrady. Brambůrky upekla do zlatová s pečení. Salát z rajských jablíček a hrušek avokados zalila chuťově přesně vyváženým nálevem. Doris doufala, že tato večeře uklidní Jimovy pocuchané nervy – a on jim teď utekl.

Paula namíchala koktajly a paní Kaneová konstatovala, že je Paula míchá pěkně silné. Po druhém už se stěží mohla soustředit na předmět, který se svou dcerou chtěla probrat.

Paula v sobě měla drinky tři a cítila je, ale obvyklé uvolnění a bezstarostnost se nedostavily. Namísto toho byla nervózní jako přecitlivělý kůň, vzpínající se na přitažené otěži. Ještě než dojedly citrónový nákyp a zapálily si, paní Kaneová pochopila, že se Paula zoufale snaží přivést hovor do určitých kolejí tak, aby to, co chtěla říci, zdánlivě jen zcela náhodou vyplynulo z předchozí konverzace. Pokoušela se jí pomoci – cokoliv by bylo lepší než toto nesnesitelné napětí. Mluvily o bytové tísni, o větru, o tom, jak větrná smršť divně pokroutí a znásobí všechny zvuky, a o Pauliných nedávných potížích určité zvuky rozeznávat.

Konečně Paula pozvedla oči a řekla: „Úřady by byly smrt Evy Dawsonové odepsaly jako sebevraždu, nebýt tvé výpovědi, že jsi ve dveřích koupelny viděla někoho stát, a tvé domněnky, že to mohl být nějaký vetřelec. A nad celou věcí se mohla zavřít voda. Teď, za nynějších okolností skutečně pokládám za nanejvýš správné, abys o celé záležitosti ještě trochu uvažovala.“

„Už jsem se o ní napřemýšlela dost a dost, Paulo.“

„Možná až moc.“

„Možná.“

„Mami, Jim si je naprosto jistý, že postava, kterou jsi viděla stát ve dveřích, byla Eva Dawsonová. Asi se právě rozhodovala všechno skoncovat. Byla osamělá, trpěla trudnomyslností a neurózou. Už předtím večer tě otravovala, protože toužila po lidské společnosti. Byla jsi unavená, úplně vyčerpaná a na žádné rozhovory jsi neměla náladu. Je velká škoda, že ses podruhé dost neprobudila, abys s Evou Dawsonovou mohla mluvit. Byla by si ti mohla sednout na postel, všechno s tebou prohovořit, vymluvit se a zapomenout na své sebevražedné úmysly.“

„Myslím, že postava, kterou jsem viděla v koupelně, Eva Dawsonová nebyla.“

„Kdo jiný by to mohl být? Kdo myslíš, že to byl?“

„Myslím, že to byl ten, kdo Evu Dawsonovou zavraždil.“

„Mami!“

„Ptala ses mě, Paulo.“

„Ale, mami, drahoušku, copak nechápeš, že Eva Dawsonová nebyla zavražděna?“

„Z jakého důvodu myslíš, že nebyla?“

„Byla to tak jasná sebevražda, že jasnější už být nemůže.“

„Koho jsem to tedy viděla stát ve dveřích koupelny?“

„Evu Dawsonovou, mami.“

„Nemyslím, Paulo.“

„Tedy, díváš-li se na to takhle pak ovšem mám za to, že se nedá nic dělat.“

Doris Kaneová vrhla pohled na své náramkové hodinky a prohlásila: „Ať tak či tak, moje výpověď nemůže mnoho změnit, Paulo. Byla jsem rozespalá, omámená spánkem. Zvedla jsem hlavu a zahlédla jsem, jak někdo stojí ve dveřích Nedokázala jsem se natolik probrat, abych se podívala pořádně. A bezprostředně potom jsem musela upadnout opět do hlubokého spánku.

Ale i tak, když se k tomu okamžiku vracím, mám zřetelně dojem, že ta osoba celým svým postojem působila jaksi výhružně.“

„Fakt, že tvé smysly byly omámené spánkem, mohl ovšem zavinit určité zkreslení v tvé paměti.“

„Možná. Nicméně, Paulo, vydám se na cestu. Vyřiď ode mne Jimovi sbohem, a než příště přijedu, dám vám trochu líp vědět předem.“

„Ještě jednu věc ti musím říci, mami,“ vyhrkla Paula. „Copak?“

Paula se na chvíli odmlčela a pak pravila: „Důvod, proč jsi o nás nic neslyšela. Rozumím teď mnoha věcem, o nichž jsem dřív nevěděla. Eva Dawsonová trpěla trudnomyslností. Pokusila se o sebevraždu. Ten večer, kdy se u nás konal ten večírek, se musela postřelit.“

„Anebo ji někdo postřelil.“

„Nesmysl. Postřelila se sama a my s Jimem jsme se jí prostě museli ujmout a ošetřovat jí.“

„Proč?“

„Nemohu ti vypočítávat všechny důvody, ale každopádně se to tak vyvinulo. Odjeli jsme sem a nastěhovali jsme se do tohoto domu. Nikomu jsme neměli sdělovat, kde jsme.“

„Copak tu v Las Alidas Jima nikdo nezná?“

„Ale ano, snaží se tu uskutečnit dodávku zařízení pro parkoviště, ale nikdo nevěděl, že tu je. První týden jsme se absolutně drželi ve skrytu, teprve když nás lékař ujistil, že to děvče je mimo nebezpečí, začali jsme občas příležitostně vycházet. Tehdy se také Jim cítil dost jistý, aby zajel do Madison City, k nám domů, vybrat poštu a nějaké šatstvo a vyřídit pár nutných obchodních záležitostí. Já sama celých deset dní nevytáhla paty z domu, kromě jedné pochůzky do samoobsluhy. Chtěla jsem, abys to věděla, protože to byl důvod, proč jsi o mě nic neslyšela. Tvůj dopis jsem nedostala a v předvečer tvých narozenin jsem dala Jimovi telegram, aby ti ho poslal za noční sazbu a – tedy, domnívám se, že ho buď zapomněl odeslat, nebo – no, že si myslel, že podávat ho bylo nebezpečné.“

„To je v pořádku,“ řekla s úsměvem Doris. „Dělala jsem si přehnané starosti. Když jsem od tebe nedostávala žádné zprávy, přepadaly mě nejrůznější obavy, co všechno se vám mohlo stát. Dobře, Paulo, umyjeme nádobí a já se pak vydám na cestu.“

„Mrzí mě, že odjíždíš na noc, mami.“

„Ráda řídím v noci.“

„Ale ne v noci, jako je dnes, ten vítr ti dá pořádně zabrat, při takovém vichru bude cesta mnohem obtížnější.“

Paní Kaneová zakroutila hlavou a zasmála se.

„Mami, ty odjíždíš, protože máš dojem, že tě tu Jim nechce, mám pravdu?“

„Ne, Paulo, přijela jsem jenom, abych se přesvědčila, že jsi v pořádku. Šlo mi jenom o to, vidět tě. Chtěla jsem k vám zaskočit a říci ahoj. Teď jsem tě viděla, vím, že jsi v pořádku, a není tu žádný důvod, proč bych měla zůstat déle.“

„Ale my chcem, abys tu zůstala.“

Doris Kaneová se zasmála. „Mám jiné věci na práci, Paulo, jiná želízka v ohni. A doopravdy se musím dostat zpátky.“

„Ale proč nepočkáš alespoň do rána? Když už chceš odjet, můžeš vyjet časně ráno.“

„Mám ráda noční jízdy, jede se mnohem pohodlněji.“

Ani jedna, ani druhá se však nepohnula, aby se začala zvedat od stolu.

Zčistajasna se paní Kaneová zeptala: „Paulo, má Jim rád zaměstnání, které teď dělá?“

„Myslím, že ano, mami.“

„Mám za to, že pro získávání podobných dodávek je nutné hodně se míchat do politiky?“

„Zřejmě ano.“

Na chvíli opět zavládlo ticho, pak Paula řekla: „Mami, když tvrdím, že všechny podrobnosti neznám, věř mi, prosím. Ale ta Eva Dawsonová utrpěla zranění na večírku, který jsme v Madison City u nás pořádali, a bylo nutné celou věc ututlat. Sousedi zaslechli výstřel.

Ten advokát, pan Carr, si to vzal na starost. Všechno zařídil, aby nedošlo ke skandálu. Dokonce ani účastníci večírku nevěděli, co se stalo.“

„Jak to udělal, miláčku?“

„Napřed musel Evu Dawsonovou dostat z domu – někam kde by byla v bezpečí. Dal se do telefonování. Během hodiny byl v Las Alidas uprázdněn tenhle dům, abychom se sem mohli nastěhovat. Jak to zařídil, nevím. Vím jen, že se u telefonu činil. Poraněnou dívku nechal převézt sem, zavolal lékaře a během dvou tří hodin všechno zvládl.

Potom zorganizoval, aby se nějaký jeho dřívější klient objevil v posteli v hostinském pokoji a vykládal, že se neštastnou náhodou střelil do paže. Obvázal si ji zakrváceným ručníkem a – no, tím měl být vysvětlen ten výstřel.“

Paní Kaneová nepromluvila a svým mlčením vyjadřovala nesouhlas.

„Bylo nezbytně nutné, aby o střelném zranění Evy Dawsonové nikdo nevěděl a aby se nikdo nedozvěděl, kde je,“ pokračovala Paula. „A tak jsme prostě v tomhle domě spali zimním spánkem. Nechodili jsme ani na krok ven a jezdil sem lékař, který Evu Dawsonovou ošetřoval a po čase prohlásil, že je mimo nebezpečí. Přiznávám, že se mi celá ta věc nezamlouvala, mami. Ale šlo o obchod – a o obchod pro Jimovu kariéru zvlášt důležitý.

Posluhovačce jsem zatelefonovala a úklid domu v Madison City jsem odřekla, ale na poštu jsme zatím zapomněli. Proto jsme nedostali tvůj dopis. Večer předtím, než jsi přijela, tam Jim zajel a schránku na dopisy vybral. Druhý den ráno pak přišel šek od pana Carra, jako odškodné pro nás za – nu, za to, co jsme udělali.“

Na okamžik opět zavládlo ticho a pak se Paula zeptala: „Zazlíváš to Jimovi – moc, mami?“

„Obávám se, že neznám všechny okolnosti,“ odpověděla Doris Kaneová. „Už za tebe nezodpovídám, Paulo. Stačí, když budeš věrná Jimovi – a sama sobě.“

Paula s důrazem přikývla na souhlas, ale v očích měla plno pochybností.

„Se zatajováním je ta potíž,“ pokračovala Doris Kaneová, „že pak člověk může velice snadno ujet a na klamání si navyknout. Klamat bylo tak naprosto cizí tvé povaze, Paulo, že mě mrzí už jen pomyšlení na situaci, jak jsi mi ji popsala, ale…“

„Ale co je na tom špatného? Postřelila se a určitě by nikomu neprospělo, kdyby se různých špinavostí zmocnil tisk a začal šířit dohady…“

„Jsi si tak jistá, že se postřelila sama?“

„Ano.“

„Jak to víš?“

„Slyšela jsem to od ní na vlastní uši.“

„A že by to prostě byla část toho, co jí nařídili, že má říkat, to vylučuješ?“

„Předpokládám, že mluvila pravdu.“

„Řekla ti, proč se pokusila zastřelit se?“

„Trpěla depresí.“

„Z jakého důvodu?“

„Nevím.“

„A to se postřelila Jimovou pistolí?“

„Ano, našla ji v jeho voze v přihrádce na rukavice.“

„Jim po ní nestřelil?“

„Nebuď bláhová, mami, k ničemu takovému nedošlo. Pečovali jsme o ni na základě obchodního ujednání. Pan Carr nám za naše služby platil – 750 dolarů týdně. V tom dopisu od něho, který jsi viděla ve schránce na dopisy, byl šek na 1500, úhrada za čtrnáct dní. Kdyby se Jim do toho nějak namočil, Carr by nám neplatil.“

„Pan Carr opatřil tenhle dům s celým zařízením?“

„Ano.“

„A není do toho ten člověk, Carr, namočen pěkně hluboko?“

„Je to advokát. Jedná v zastoupení svého klienta.“

„Proč by měl zákazník pana Carra podstupovat všechny tyhle nesnáze a všechna vydání jen proto, aby zůstalo pod pokličkou, že se Eva Dawsonová postřelila?“

„Mami, copak to nechápeš? Protože k tomu došlo na jednom z Jimových večírků. Byl to pro něho mizerný začátek. Hrozně jsem se na to děvče zlobila, když jsem o tom slyšela – o celé té naprosté pitomosti! Jít do garáže a sebrat z přihrádky na rukavice Jimovu pistoli! Byla určitě pěkně pod párou.“

„Přesto mi stále není jasné, proč by se měl klient pana Carra rozloučit s takovou sumou, jen aby…“

„Nemohl si prostě dovolit, aby se jeho jméno vyskytlo ve spojitosti s tím, co se stalo. Víš, co noviny dovedou. Udělali by z toho výstřelu záhadu a chtěli by vědět, kdo všechno se večírku zúčastnil.“

„Máš potuchu, kdo by ten klient mohl být?“

„Nemusí to být jen jeden člověk, mami. Bylo u nás několik lidí, několik velmi význačných lidí, kteří by si nepřáli, aby se jejich jméno objevilo v souvislosti s čímkoliv, co by bylo možné nafouknout na skandál…“

Doris Kaneová přisvědčila.

„Tak vidíš,“ pokračovala překotně Paula a úpěnlivě se na matku usmívala. „Bylo to všechno úplně logické. Ale neodpověděli jsme kvůli tomu na tvůj dopis a kvůli tomu ti také Jim neodeslal telegram, který jsem mu den před tvými narozeninami dala, aby ho podal. Myslel, že bude lépe, když ho posílat nebude. Chápeš? My jsme si prostě netroufali vycházet z domu, pokud nešlo o něco nezbytně nutného. Nakoupit a tak podobně. Kdyby ses jen trochu víc snažila pochopit Jimovu práci! Musí myslet na všechno možné, má spoustu odpovědnosti a trampot a – no, musí chránit lidi – velká zvířata, která jsme nuceni zvát.“

„Nemůže takový přístroj, jako je ten parkingmetr, prodávat prostě proto, že je dobrý?“

„Propána, ne! Ne, když má člověk co dělat s politiky. Jednou je hoštění víc, jindy méně. Víš, Jim se teprve snaží uvést se. Tohle zařízení o míle předčí všechno, co je zatím na trhu, protože u něj nejsou žádné ztrátové časy. Jak někdo opustí parkoviště, v tu minutu se ručička časoměru vrátí na nulu a další parkující musí platit za celou dobu, kdy tam vůz stojí. Potřebujeme však, aby je v jednom nebo dvou městech zavedli tak, abychom se mohli něčím ohánět, předložit výkaz, jak se parkovací hodiny osvědčují v provozu.“

„Nu, jsem úplně jistá, Paulo, že Jim je schopný, ve svém obchodě se vyzná a ví, co je pro něho i pro tebe nejlepší. Já jen, že ty jsi tak naprosto neměla povahu na jakékoliv klamání. Byla jsi vždycky tak přímá a…“

Přerušilo ji zazvonění telefonu.

Paula vyskočila od stolu a běžela k telefonu s horlivostí, která ukazovala, jak vyrušení vítá.

Několik minut živě hovořila, pak zavěsila, vrátila se ke stolu a oznámila Doris Kaneové: „Byl to Jim, mami. Potřebuje teď hned nějaké podklady. Je zrovna na důvěrném zasedání městské rady. Řekl mi, abych si vzala taxi a ty papíry mu co nejdřív přivezla rovnou tam. Jenže sehnat taxi bude potíž a napadlo mě, že třeba…“

„Ale jistč,“ skočila jí do řeči paní Kaneová, „vem si můj stejšn, Paulo. Tady jsou klíčky.“

„Jsem zpátky cobydup, mami. S nádobím se netrap. Jen je sesbírej, a když trváš na tom, že odjedeš, můžeš se zatím připravit, než se vrátím.“

Paula uháněla po schodech do své ložnice a za dvě minuty byla zase dole, vyběhla zadním vchodem, pak Doris Kaneová slyšela, jak motor stejšnu naskočil a jak vůz couvá na cestu. A potom už zůstala ve velkém osamělém domě a s hukotem větru v korunách stromů sama.

Sklidila ze stolu, pak umyla a utřela nádobí. Po Paule ani vidu, ani slechu, ani telefonem nezavolala.

Paní Kaneová se posadila a čekala. A zatímco čekala, vítr zesílil a jeho burácení bylo stále hlasitější a jaksi zlověstnější.

Kapitola 17

Doris Kaneová si uvědomila, jak v ní ten horký suchý vítr vzbuzuje zvláštní nepokoj. Nervy měla napjaté a zjitřelé. Police s knihami po obou stranách krbu, které jí obvykle připadaly tak lákavé, náhle pro ni ztratily veškerou přitažlivost.

Přistoupila k oknu, shrnula záclony ke straně, ale světlo v místnosti za ní jí vadilo v dobrém výhledu na měsícem jasně ozářený dvůr.

Šla zpátky, zhasla světla v obývacím pokoji a vrátila se k oknu. Měsíc, krátce po úplňku, vrhal přes dvůr dlouhé stíny a zaplavoval stromy stříbřitým světlem.

Všechno bylo v pohybu. Dravý vítr, horký a suchý, bičoval větve stromů a listy štíhlých palem měnil v blýskavé stříbro.

Neustávající, zlověstný hukot šel Doris na nervy. Cítila se stromy, ve své představivosti si vykouzlila, že se vědomě staví na odpor, jako by se větve stromů nezmítaly ve větru, ale jak by jimi stromy mávaly proti němu ve snaze odrazit jeho přepad, avšak nezdolný větrný nápor měnil jejich odpor v prázdné a marné gesto.

Jak tu stála v temném pokoji a hleděla na dvůr na střídavou hru pruhů měsíčního světla a stínu, poznenáhlu jí vytanula na mysli smrt Evy Dawsonové.

Obývací pokoj ležel právě pod místností, kde k vraždě došlo. Ten, kdo vraždil, si byl velice, velice jistý. Musel nebo musela dům dobře znát. Pravděpodobně nevěděl, že Doris Kaneová přijela k dceři na návštěvu a že spí v ložnici sousedící s pokojem, kde byla zabita Eva Dawsonová. Jinak si však musel být naprosto jistý každým svým pohybem. Už sám fakt, že nečekal, že v druhém hostinském pokoji někoho najde, svědčil o dobré znalosti domu i jeho obyvatel.

Byl to muž? Vrátil se snad ten, kdo Evu Dawsonovou postřelil tenkrát v noci na večírku v Madison City, aby dokončil dílo, které zpackal?

Pojednou Doris Kaneová prudce vzdechla zděšením – jeden ze stínů na dvoře se pohnul.

Zmrazilo ji vědomí vlastní bezmocnosti, zůstala nehybně stát v okně a čekala. Stín se opět pohnul, tentokrát zahlédla tmavý obrys postavy plížící se kradmo podél dvora.

Za okamžik spatřila bílý záblesk světla baterky. Muž se shýbal k zemi a paprsek svítilny se v krátkých klikatých čarách pohyboval po dvoře přímo pod ní. Shrbená postava se zvolna blížila k domu. At už to byl kdokoliv, byl úplně zabrán do svého hledání.

Světélko přicházelo blíž a blíž k domu a shrbená postava se je snažila co nejvíc zastínit.

Doris poznala, že světlo sleduje určitou předem stanovenou dráhu. Vetřelec sem zřejmě vnikl přes jihovýchodní cíp pozemku vedle garáže a pokračoval podél vysokého živého plotu, který ohraničoval sousední parcelu. Pak náhle zahnul přímo ke vchodu do domu. Pozorování muže se světlem Doris Kaneovou tak zaujalo, že na okamžik zapomněla předvídat, jakého konečného cíle zřejmě dosáhne, bude-li pokračovat dosavadním směrem.

Náhle ji jako blesk zasáhlo poznání, když pochopila, že chybí už jen několik málo yardů, aby vstoupil pod stříšku před vchodem. Zůstala stát jako přibitá, zděšená tak, že na okamžik nemohla jasně myslet.

Potom se rozhodla, jak se zachová. Na zazvonění neotevře, ale dojde po špičkách k telefonu a zavolá o pomoc. Ale jakou pomoc může přivolat? Určitě ne policii. To by jí Jim nikdy neodpustil. Jimovi nebo Paule také nemůže volat. Byli kdesi na schůzi – na důvěrném zasedání městské rady.

Potom ji napadl postup ležící nasnadě. Prostě rozsvítí. To bude vetřelce varovat, že je někdo doma. A potom zavolá na radnici, vysvětlí úředníkovi, kdo je, a zeptá se ho, kde by mohla telefonicky dosáhnout Jima.

Dům byl stále ještě jaksi nehostinný a nevlídný. Měsíční světlo proudící dovnitř rozhrnutými záclonami širokého okna obývacího pokoje, odkud prve pozorovala lupiče, umožňovalo Doris vyhýbat se nábytku. Telefon byl naneštěstí v hale, ale jakmile se tam jednou dostane, stiskne vypínač, současně zvedne telefon a…

Strnula. Ze schodů před vchodem se ozvaly kročeje a spolu s nimi zazněl zvuk, jako když škrábe kov o kov, jako by se ten muž pokoušel najít klíčem klíčovou dírku.

Doris půl vteřiny váhala. Pak se nebojácně vrhla po telefonu. Ať si Jim myslí, co chce, tohle nebyla ochotná snášet. Bude-li nutné, bude křičet. Bude…

Jazýček v zámku cvakl a domovní dveře se tiše otevřely. Proti měsíčnímu světlu se v nich rýsovala temná postava.

V tom okamžiku měla Doris pocit, že v ní něco praskne. Málem nemohla popadnout dech a srdce jí tlouklo tak divoce, až jí připadalo, že jeden tep předhání druhý.

Pak se rozsvítila světla.

Při pohledu na jeho směšně zděšenou tvář Doris na okamžik otrnulo, pořád ještě si však nebyla jista, zda se může spolehnout na svůj hlas, nasadit správný tón chladného nesouhlasu.

Dodala si odvahy a řekla: „Přejete si, prosím?“

Muž již nedržel svítilnu. Jeho ruka se hbitě zvedla ke klobouku a smekla. A tento prostý, bezděčný pohyb Doris úplně postačil. Nic víc nepotřebovala, pocítila, jak se jí v žilách rozlévá uklidňující vlna, jako nějaký účinný povzbuzující prostředek.

„ Vysvětlil byste mi laskavě, co to má znamenat?“ Muž se omluvně usmál, zasmál se sytým, jasným smíchem a konečně řekl: „Ovšem! Vy jste Doris Kaneová, matka Pauly Melvinové.“

„To pořád ještě není žádné vysvětlení, proč jste vnikl do tohoto domu.“

Znovu se srdečně rozesmál. „Jsem Hudson Parlin,“ představil se. „Jimův šéf.“

Pronesl slovo šéf, jako by si byl jist, že ledový odstup po něm roztaje, ale ona zatím ještě nebyla hotova vzdát se svého výhodného postavení.

„Ani to nevysvětluje způsob, jakým jste se dostal dovnitř do domu.“

Smích ho přešel, teď se znepokojeně mračil. „Jen klid, jen klid, úplně jsem na vás zapomněl. Totiž na to, že tu jste. Jim má plné ruce práce, zaskočil za mě, a volal Paule, aby přišla za ním. Domníval se, že odjedete hned po večeři, alespoň říkal, že to máte v plánu. Potom, asi deset nebo patnáct minut poté, co odtud Paula odjela, Jim si vzpomněl ještě na některé další papíry, které prostě musíme mít. Netroufal jsem si ho vytrhovat ze schůze. Pokoušejí se nás tam podtrhnout. Jedna z konkurenčních společností vznáší námitky proti pravoplatnosti našich patentů a ještě nějaké maličkosti. Rozviřuje různé pochybnosti, hrozí, že si proti nám vymůže soudní zákaz a všechno, co s ním souvisí. Řekl jsem proto Jimovi, aby mi půjčil klíče, že mu pro podklady skočím sám. V domě byla tma a já netušil, že tu jste, mám dojem, že jsem vás vystrašil. Omlouvám se.“

„Měla jsem v úmyslu odjet hned po večeři, ale když Jim zavolal, aby Paula přijela za ním, půjčila jsem jí svůj vůz. Jim si přirozeně myslel, že už tu nejsem.“

Všechno bylo tak prosté a snadno a samozřejmě vysvětlitelné a byl úplný nesmysl, že se nad tím tak vyděsila. Připadalo jí teď, že se chovala starosvětsky a melodramaticky. Nervozitou se celá třásla.

Shledala, že se teď sama omlouvá, slyšela se, jak říká: „Koneckonců – s ohledem na to, k čemu tady došlo… tedy, jistě chápete…“

„Naprosto!“ zahlaholil srdečně. „Ta sebevražda vámi musela otřást. Jistě, než jsem šel dovnitř, měl jsem se pokusit zazvonit.

Ale vůbec mě to nenapadlo. Byl jsem si tak jistý, že nikdo není doma, a papíry, co potřebujeme, jsou pro nás tak důležité, že jsem sem prostě vrazil.“

„Nenechte se tedy ode mne zdržovat. Jděte dál a vezměte si je.“–

„Děkuji.“

Prošel kolem ní do obývacího pokoje a řekl: „Budu si tu muset rozsvítit. Zřejmě jste asi zrovna chtěla jít nahoru, proto tu všude byla tma.“

Neodpověděla.

V obývacím pokoji klapl vypínač. Na okamžik se zarazil a

pátravě hleděl na okno s široce roztaženými záclonami.

Zůstal stát u vypínače a zeptal se: „Proč jste vlastně měla zhasnuto?“

„Ten vítr mě hrozně znervózňoval,“ odpověděla. „Cítila jsem se jako nahý v trní. Bylo mi jako kočce na rozpálené střeše. Zhasla jsem si, postavila jsem se k oknu a pak…“

Zčistajasna se jí stáhlo hrdlo, takže nemohla vydat ani hlásku.

V návalu panického strachu, který již prve zachvátil její mysl, opět oněměla. Zde stál ten muž, který se tak kradmo plížil po dvoře, ohledával půdu a celý sehnutý pečlivě ukrýval světlo baterky, který…

„Vy jste stála tady u okna?“ prohodil nenucené, skoro až příliš nenucené.

Mlčela. Nebylo co odpovědět…

„Dobrá, uděláme si ještě trochu světla.“

Viděla, jak se jeho ruka natahuje ke stěně, slyšela klapnout vypínač, a pokoj se ponořil do tmy, pronikalo sem jen světlo z haly, které rozsvítil při svém vstupu.

„Ale děvče, vždyť vy jste celá bez sebe,“ řekl a pohnul se směrem k ní.

Uvědomila si, že křičí. Úprkem se hnala ke vchodu do domu a vnímala přitom zvuk kroků, které ji následovaly.

Zápasila s otočným knoflíkem, který dveře měly místo kliky – otevíraly se samozřejmě dovnitř, kroky už byly skoro u ní.

Znovu zakřičela, vyrazila divoký, hrůzou zrůzněný jek tak pronikavý, že se jí samotné zařízl do vlastních bubínků.

Kapitola 18

Strachem ochromené prsty Doris Kaneové zápasily s knoflíkem dveří.

Jeho ruce ji ocelovým stiskem uchopily zezadu za ramena, odtrhly ji ode dveří a smýkly jí zpátky do haly.

Avšak v posledním okamžiku, když už ji rval ode dveří, podařilo se jí otočit knoflíkem a dveře se pootevřely. Zbytek dokonal vítr. Poryv vzduchu se opřel o dveřní křídlo a s rozmachem je otevřel dokořán, až třesklo o ostění.

U chodníku před domem stálo zaparkované veliké auto a přes chodník mířili ke vchodu Doug Selby a Rex Brandon. Byli ještě asi patnáct stop od domu, když vítr rozrazil dveře a odhalil dvě postavy uprostřed osvětlené haly.

„ Uklidněte se, prosím, madam!“ zvolal Parlin. „Dobré nebe, co je vám?“

„Pustte mě!“ křičela. „Okamžitě mě pustte!“ Selby a Brandon se rozběhli kupředu.

„Máte hysterický záchvat! Ublížíte si,“ naléhal Parlin. „Prosím, buďte rozumná. Mohla byste mi říci, co se vám stalo?“

„Nechte toho,“ vyzval ho Rex Brandon a bojovně vyrazil dopředu. „Co se tu děje?“

„Ta paní se zřejmě docela zbláznila,“ vysvětloval Parlin. „Mluvil jsem s ní a ona se najednou zničehonic dala do křiku a úprkem se hnala ke dveřím. Nevěděl jsem, má-li hysterický záchvat, nebo zda náhle nezešílela. Pokoušel jsem se ji uklidnit, ale ona otevřela domovní dveře, a kdybych ji byl nezadržel, pánové, opravdu věřím, že by byla s křikem vyběhla do noci. Třeba nám sama poví, co se jí stalo. Očividně ji něco vystrašilo až k úplné hysterii.“

Doris Kaneová byla ráda, že jí Parlinovo vysvětlování poskytlo čas, aby se trochu vzpamatovala a mohla opět začít rozumně myslet. Ten muž byl koneckonců zaměstnavatelem Jima Melvina. Jen ať si teď úředníkům povídá, co chce. A možná že se při vypravování svých pohádek sám chytí do pasti. Podřekne-li se sám, nebude nutné, aby nějaká obvinění pronášela ona, nepodřekne-li se, může potom mezi čtyřma očima úředníkům říci, co a jak bylo.

Selby na ní spočinul tázavým pohledem. „Co vás postrašilo, paní Kaneová?“

Nervózně se zasmála a s hrůzou zjistila, že v jejím smíchu zaznívá jakýsi hysterický přízvuk, vzdor jejímu úsilí, aby zněl naprosto přirozeně a zcela normálně. „Obávám se, že pan Parlin ve všem, co říká, má úplně pravdu,“ začala. „Jsem hrozně unáhlená a dnes večer jsem úplně vynervovaná.“

„To dělá ten vítr,“ prohlásil Brandon. „Tenhle horký, suchý vítr na všechny citlivé lidi vždycky takhle působí.“ Vděčně se na něho usmála a vedla je dál, zpátky do obývacího pokoje. „Asi s tím skutečně má co dělat ten vítr a události posledních několika dní. Byla jsem v domě sama a pan Parlin přišel na návštěvu…“

„Neštastnou shodou okolností,“ honem vysvětloval Parlin. „Ovšem předpokládal jsem, že nikdo není doma. Jim Melvin se svou ženou pro mne zrovna cosi vyřizují a já nutně potřeboval určité doklady. Jima jsem posílat nechtěl, protože vězí až po krk v jednání. Vypůjčil jsem si tedy klíče a zaskočil jsem si sem pro patentovou dokumentaci. Vysvětlil mi, kde ji najdu. Cestou k domovním dveřím jsem si svítil baterkou. V domě byla tma a…“

„Zhasla jsem a dívala jsem se, jak svítí měsíc,“ vysvětlila paní Kaneová.

Parlin se shovívavě usmál. „Zapnul jsem jen jeden vypínač, a když jsem chtěl otočit druhý, spletl jsem se a otočil jsem zase tentýž jako předtím. Paní Kaneová vykřikla a rozběhla se ke dveřím.“

Brandon se zamračil. „Vy jste odemkl a vešel bez klepání?“

„Přiznávám, že ano,“ omlouval se Parlin. „Neměl jsem tušení, že tu v domě někdo je. Oba jsme s Jimem mysleli, že paní Kaneová už odjela domů.“

„Měla jsem v úmyslu odjet,“ vysvětlovala paní Kaneová, „ale Jim byl pryč a Paula tu zůstala sama, neměla jsem tedy s odjezdem naspěch.“

Brandon se ujal slova: „Tedy, chtěli jsme si to tu ještě trochu prohlédnout a… mimochodem, Parline, kde jste nechal svůj vůz?“

Parlin zlomek vteřiny váhal a pak odpověděl: „Dva bloky odtud. Přišel jsem zadní uličkou a zkrátil jsem si cestu přes trávník.“

„Proč?“ zeptal se Selby.

„Abych vám pravdu řekl,“ zasmál se Parlin, „moc se v téhle čtvrti nevyznám. Zajel jsem do špatné ulice, a když jsem poznal svůj omyl, měl jsem dojem, že už by nakonec bylo rychlejší proběhnout uličkou. A teď mě, prosím, pánové, omluvte. Připomnělo mi to, jak naléhavá je má návštěva a že si musím pospíšit. Chtěl jsem si pouze vzít patentové doklady a co nejdřív se zas vrátit zpátky na jednání. Pod záminkou, že nemáme dost široká oprávnění k využití patentu, došlo k pokusu překazit vše, co už se nám podařilo docílit. Mám tu opisy svých patentových spisů a dobrozdání jednoho z nejlepších odborníků na patentové právo v celé zemi. Snad byste mě mohla zavést do Jimovy ložnice,“ skončil obraceje se k paní Kaneové, „říkal mi, že ty papíry má v zásuvce prádelníku.“

„Přímo tudy,“ pokynula mu Doris Kaneová a rozhodným krokem vyrazila ke schodům. Modlila se přitom, aby pod ní nepodklesla kolena a neudělala jí tu hanbu, že by upadla. Z jakéhosi důvodu měla pocit, že se Selby dovolává její spolupráce.

„Co tomu říkáš, Dougu?“ oslovil Selbyho Brandon. „Jen klid, Rexi,“ odpověděl tiše Selby. „Něco se tu děje. Paní Kaneová není taková, jak tvrdí, není ten typ, že by se hned jen tak pronic zanic rozklepala. Klidně tu zůstaneme a počkáme.“

„Nějak mi to nedocháží,“ prohlásil Brandon, upřímně zmatený.

„Jsi si úplně jistý, že byl v Los Angeles tu noc, kdy se stala vražda?“ zeptal se Selby.

„Zatraceně, Dougu. Mluvil jsem ještě jednou s advokátem, který zastupuje poškozeného z té bouračky. Náhodou jsem si ho mohl oklepnout. Je to člověk naprosto důvěryhodný. Tvrdí, že Parlin stál asi padesát stop od místa srážky, celou ji viděl, podrobně ji popsal a je ochoten svědčit. K nehodě došlo přesně deset minut po jedné.“

„Pak tedy,“ uvažoval Selby, „Parlin hledá nějaký důkaz, něco, co tu musel zapomenout nebo ztratit vrah, nebo – Rexi, to pouzdro na brýle!“

„Co s ním má být?“

„Granby je ztratil v tvé kanceláři v předvečer té noci, kdy došlo k vraždě. Ale nikdy o tom ani nepípl, ani slovem se na ně nezeptal. Dejme tomu, že je pohřešil teprve v úterý ráno, a dejme tomu, že se domnívá, že je ztratil tady! A dejme tomu, že Parlin o tom ví.“

Brandon hvízdl.

„To samotné ho ovšem z vraždy neusvědčí,“ pokračoval Selby. „Jak správně poukázal Carr – Evu Dawsonovou mohl někdo navštívit a zase odejít, ale… čert to vem, Rexi, nic jiného to být nemůže. Kde je to pouzdro na brýle?“

„V policejním voze, v přihrádce na rukavice.“

„Nenápadně se vytrať a dones je,“ požádal Selby.

Doris Kaneová kráčela tiše a důvěřivě napřed chodbou v prvním poschodí, až konečně ukázala: „Jejich pokoj je tady, tenhle vpravo.“

Parlin ji předešel, otevřel jí dveře a požádal: „Počkala byste laskavě?“

„Zajisté.“

Rozsvítila a Parlin přistoupil k prádelníku, vytáhl pravou horní zásuvku a začal prohrabávat hromadu lejster. Nakonec vylovil kopii patentového spisu a listinu s vyraženou hlavičkou advokátní kanceláře.“

„Tady jsou,“ prohlásil se smíchem.

„Jsem ráda, že jste je našel.“

Přistoupil těsně k ní a pravil: „Jim Melvin je moc milý chlapec, paní Kaneová. Mám s ním velké plány. K takovému zeti si můžete gratulovat. Chci mu poskytnout všechny možnosti, aby se dostal dál. Má na parkovacím zařízení Karpay značný hmotný zájem, jak bezpochyby víte. Za jistých podmínek bude na něho převeden ještě dodatečný přídavek – velmi značný podíl v akciích.“

„To ráda slyším,“ podotkla.

A teď se na ni zahleděl s potutelným úsměvem. „Mohla byste mi tedy, pěkně prosím, povědět, co je na mně tak strašného? Mám vyhledat svého zubaře, nebo na vás prostě působím odpuzujícím dojmem?“

„Proč, já…“

„Ano, jen to povězte.“

„Nevím, co myslíte.“

„Ale ano, víte, paní Kaneová. Nikdy jsem se neoddával klamu, že jsem nějaký mimořádný krasavec, ale neměl jsem ani dojem, že bych svým obličejem mohl strašit malé děti.“

Choval se teď tak roztomile, byl tak legrační, jak se tak sám oceňoval, že ji všechna nervozita opustila. Musela se proti své vůli smát.

„Jisté je,“ začala, „že jsem dneska celá pryč. Mám za to že mě tak enervuje vítr, a když si pomyslím, co se v domě stalo – tedy, obávám se, že jsem si špatně vysvětlovala…“

„Počkejte chvilku,“ přirušil ji a nedůvěřivě svraštil brvy. „Chcete vážně říci, že jste měla dojem, že bych já…“

Kývla hlavou.

Na okamžik se zatvářil rozhořčeně, ale pak zaklonil hlavu a hlučně se rozesmál. „Počkejte, až tohle řeknu Jimovi!“

Přistoupila k němu a prsty se prosebně dotkla jeho paže. „Ne, ne, prosím,“ naléhala, „Jimovi nic neříkejte.“

„Pak ale musíte zaplatit výkupné.“ Přestal si ji dobírat a prosebným hlasem požádal: „Udělala byste pro mne něco, paní Kaneová?“

„Přijde na to, co to bude,“ odpověděla nervózně a přihladila si vlasy.

„Mohla byste se tu po něčem poohlédnout a najít mi něco?“

„Ale já tu nezůstanu, skoro hned odjíždím.“

„Ne!“ vyrazil nedůvěřivě. „Vždyť jste sotva přijela. Nemůžete tu Paulu takhle nechat, a nemůžete tu takhle nechat ani mne.“

„Během hodiny jsem na cestě, jen co se Paula vrátí s mým vozem!“ prohlásila rozhodně a celým svým vzezřením se snažila vyjádřit své pevné rozhodnutí.

„Ach, podívejte, paní Kaneová, musíte přece dát člověku nějakou příležitost, zůstaňte tu ještě dva dny a zítra se sejdeme na večeři, znám tu jeden podnik, kde…“

„Ne, odjíždím.“

Dlouze na ni pohlédl, viděl, že je pevně rozhodnuta, a požádal: „Dáte mi svou adresu?“

„Proč?“

„Někdy během příštího měsíce mám cestu na východ. Chtěl bych se zastavit kvůli té schůzce a večeří.“

„Žádnou schůzku jsme si nedali.“

„Ale ano, dali, jste mi ji dlužná.“

„Dobrá, pohovoříme si o tom potom. Co jsem vám to měla najít?“

Cítila, jak se celý nastražil. „Jistý docela malý předmět – ale když tu nezůstanete, nemůžete mi tak jako tak pomoci.“

„Proč o to nepožádáte. Jima nebo Paulu nebo..“

„Měl bych je požádat, ale doufal jsem, že to pro mne uděláte vy.“

„Ale vždyt jste vůbec nevěděl, že tu ještě“ jsem, dokud jste nepřišel dovnitř.“

Hudson Parlin se zasmál: „Ano, paní vyšetřující prokurátorko, ale nečekal jsem, že to ještě budu muset dál honit, dokud jsem nezjistil, že to není na trávníku – nu dobrá, nechme to plavat.“

„Ale co to je? Proč vám na tom tolik záleží?“

„Patří to někomu, kdo tu byl v pondělí v noci,“ odpověděl Parlin. „Myslím, že to musel ztratit, když – tedy, mám za to, že měl schůzku s Evou Dawsonovou. Chtěl bych si to ověřit a zjistit co a jak. Domnívám se, že by pomohlo, kdyby se mi ten předmět podařilo najít.“

„Co vás přivedlo na myšlenku, že to ztratil tady?“

„Vím, že to někde ztratil, že je z toho celý pryč a snaží se ždímat si mozek, upamatovat se a přijít na to, kde to mohl nechat.“

„A dejme tomu, že bych to našla a dala vám to, co pak?“

Zasmál se. „Nemůžete, odjíždíte.“

„Vy se domníváte, že ten předmět má něco společného se smrtí Evy Dawsonové?“

Ovinul jí paži kolem ramen. „Mohlo by se ukázat, že je to klíč. Ale neříkejme tomu vražda, alespoň zatím. Pro Jima a pro nás pro všechny by bylo mnohem lepší, kdybychom se vynasnažili zachovat zdání, že Eva Dawsonová spáchala sebevraždu. A ventilovat spoustu skandálů, to už ji koneckonců zpátky k životu nepřivede. Ovšem kdybychom dokázali sehnat důkazy, kdo to spáchal – a třeba i přiznání, to by bylo jiný kafe. Projednávání jednoduchého a jasného případu vraždy před soudem by nám nevadilo. Nebezpečné je všelijaké to štourání a hrabání ve tmě. Eva to válela s některými politiky a ti teď mají nahnáno.“

„Z čeho?“

„Z toho, že se to provalí.“

„A jeden z nich ji zabil?“

„Nebuďte blázínek. Politik by nikoho nezabíjel. Politik řeční. Udržuje se u vesla mluvením. Bude hrozit, osočovat, pozvedat hlas ve spravedlivém rozhořčení, ale na zabíjení nemá žaludek.“

„A kdo ji tedy zabil?“

„Někdo, kdo s naší partou nemá nic společného.“

„Víte to jistě?“

„Ano.“

„Pak ale musíte vědět, kdo to udělal.“

Zezdola se ozval hlas Douga Selbyho: „Už jste našel, co potřebujete?“

„Až teď jsem to objevil,“ odpověděl Parlin. „Hned jsme dole.“

Konejšivě poklepal Doris Kaneové na rameno. „Tak hele, krásná paní, my dva spolu máme schůzku. V příštích třech týdnech vás některý den navštívím. A pamatujte si, že naše zájmy na tomto případě jsou naprosto shodné. Budu se ze všech sil snažit prosadit teorii sebevraždy, ale kdyby se mělo ukázat, že to byla vražda, vynasnažím se přihrát do rukou úřadů všechny důkazy, které by jim ukázaly vraha.“

S rukou ovinutou kolem jejích ramen ji vedl ke schodům. „Policie vám na tu teorii sebevraždy nepůjde,“ namítla Doris.

„Nedělejte si o těch chlapcích žádné iluze,“ ujištoval hlasem plným jistoty. „Však oni přestanou trkat. Předseda poroty si je podá a vyvine na ně tlak, že by rozmáčkl nedobytnou pokladnu. Dejte na mě, porota se vyšetřování smrti Evy Dawsonové nedotkne ani třímetrovým bidlem.“

„Ale když má okresní prokurátor dojem, že někdo je vinen, nemůže ve vyšetřování pokračovat na vlastní pěst?“

Parlin ji vsunul ruku podpaží a vedl ji ze schodů.

„Ne, až mu porota řekne, aby si hleděl svého a nesnažil se proslavit překrucováním sebevraždy na vraždu.“

„To mi připadá strašně nefér.“

„Jasně, není to fér, ale tak už to v politice chodí… Tedy, moc vám děkuji, paní Kaneová,“ dokončil Parlin zvýšeným hlasem, když se v hale setkali s šerifem Brandonem a Dougem Selbym. „Nebýt vás, byl bych to asi nenašel – tak co, šerife, O. K.?“

„O. K.,“ potvrdil Brandon.

„Kdybych vám mohl být nějak nápomocen, dejte mi vědět.“

„Rádi bychom si prověřili jednu věc, paní Kaneová,“ řekl Selby „Potrvá to nanejvýš pár minut. Rád bych se dozvěděl, zda…“ Vrhl pohled na Parlina.

„Už uháním,“ prohlásil Parlin. „Musím si s těmi papíry pospíšit na schůzi.“

Otočil se k paní Kaneové, podal jí ruku a usmál se na ni. Jeho oči se na ni zamyšleně upřely a zdálo se, že kromě Doris nikoho v místnosti nevnímají.

„Nejpozději za tři týdny,“ připomenul.

Uklonil se Brandonovi a Selbymu a otevřel vstupní dveře. Papíry v jeho ruce se zatřepaly náporem větru, průvan proletěl domem a rozevlál záclony na oknech. Pak dveře přibouchl a zaslechli jeho kroky běžící přes trávník vedle domu.

„Co vás tak vyděsilo?“ zeptal se Selby Doris Kaneové.

Zasmála se. „Já jsem ten absolutně největší pytlík na světě, pane Selby.“

„Ani bych neřekl.“

„Teď už vím, že jsem.“

„Povězte mi o tom něco.“

„Stála jsem tu, zhasla jsem si a dívala jsem se ven na trávník,“ začala. „Najednou jsem ho spatřila ve světle měsíce – temný stín, šel přes trávník a svítil si baterkou. Nevěděla jsem ovšem, kdo to je, stála jsem tu a nevěděla jsem, co si mám počít. Potom bez sebemenší výstrahy otevřel domovní dveře.“

„To chápu,“ přitakal Selby, „ale muselo tu přece být ještě něco jiného.“

„Tohle stačilo. Samozřejmě. Jim myslel, že už jsem pryč, a zatelefonoval napřed Paule, aby mu donesla nějaké listiny, a potom si vzpomněl, že musí mít ještě nějaké další. Dal Parlinovi klíče a požádal ho, aby sem zajel a přivezl mu je. Když člověk zná fakta, je to docela prosté.“

„Až na asi dvě nebo tři maličkosti,“ ozval se Brandon. „Za prvé, proč Parlin nechal stát svůj vůz o dva bloky dál a přišel přes trávník? Co hledal?“

„Chci s vámi jednat úplně otevřeně,“ odpověděla, „nechci před vámi nic tajit, ale – tedy, musíte chápat, že můj zet pro pana Parlina pracuje a já – tedy, koneckonců jsem členem rodiny… šerife, co by vám bylo platné, kdybych vám řekla, že se mi svěřil a vím, že… zkrátka, teď už je všechno jasné.“

„Co vás postrašilo?“ zeptal se Selby. Upřímně se rozesmála a pravila: „Ten člověk mě chtěl obejmout, ale byla jsem tak popletená a nervózní – ve svém rozpoložení jsem měla dojem, že se ke mně blíží, aby mě zardousil. Zřejmě na mě dnes večer letěl, vyvolil si mě za cíl, ale já neměla náladu na to být bombardována.“

Selby se zasmál a podotkl: „Měli jste dost dlouhý rozhovor když jste odešli nahoru.“

„Ano, vysvětloval mi – tedy, chápete, k čemu došlo a – no, pokoušel se přivést naše vztahy na poněkud osobnější základ.“

„Únik po křídle?“

„Nepronikl obranou, ale pokusil se zahrát na roh.“

„A nic jiného vám nepověděl?“

Zaváhala.

„Zatím jste s námi hrála poctivou hru,“ připomenul jí Selby.

„Prosím, na tohle se mě neptejte, pane Selby. Hovořila jsem s ním o něčem – tedy, určitě by si přál, aby to zůstalo mezi námi. Něco hledal.“

„A co?“

„Docela otevřeně, pane Selby,“ odpověděla, „nevím. Rozumějte, právě odjíždím.“

„Kdy?“

„Hned teď, jen co se Paula vrátí s mým vozem. Už jsem úplně sbalená.“

Selby zvolna zakroutil hlavou.

„Co tím myslíte?“

„Že to asi nepůjde.“

„Ale já musím jet pryč. Jima svou přítomností dráždím a…“

„Dříve nebo později budete muset svědčit.“

„Kdy?“

„Nemohu vám říci, kdy přesně. Půjdeme-li před porotu, může to být někdy brzy.“

„Já se vrátím. Dávám vám na to své slovo, ale prostě tu nemohu zůstat. Nezachovala bych se slušně vůči Paule a nezachovala bych se slušně ani sama vůči sobě.“

„Než odejdeme, potřebovali bychom ještě jedno,“ ozval se Brandon. „Chtěli bychom, abyste šla do svého pokoje, lehla si do postele a abyste se pokud možno úplně uvolnila a na nic nemyslela. Jeden z nás pak vejde druhou stranou a postaví se ve dveřích spojujících váš pokoj s koupelnou, možná že nám budete moci poskytnout ještě nějakou další dodatečnou informaci.“

„V jakém ohledu?“

„ Řeknete nám možná, zda tam tehdy stál muž nebo žena.“

Potřásla hlavou. „Pokusit se mohu, ale pochybuji, že to bude k něčemu dobré.“

„Dobrá, přesto můžeme učinit pokus,“ odpověděl Selby, „věnujete-li nám několik minut.“

„Jistě. Čekám, až mi Paula doveze zpátky můj vůz, a budu mít jen radost, když udělám, co bude v mých silách.“

Vedla je po schodech nahoru.

„A teď,“ ujal se slova Selby, „mohla byste zapnout světla asi tak, jak svítila tu noc, co byla zabita Eva Dawsonová?“

„Ano, to, myslím, mohu. V tomhle pokoji byla tma a v koupelně se svítilo.

Ne, počkejte moment. Pochybuji, že svítila lampa v koupelně. Myslím, že světlo bylo v ložnici Evy Dawsonové a mezi její ložnicí a koupelnou zůstaly otevřené dveře a já viděla tu postavu stát ve dveřích koupelny, jak se rýsuje proti poněkud rozptýlenému světlu.“

„Výborně,“ prohlásil Selby, „teď se pokuste otevřít dveře tak, aby osvětlení bylo přibližně stejné, jako když jste se podívala a spatřila tu postavu.“

Přistoupila k posteli, jednou nebo dvakrát pozměnila rozevření dveří, pak je nechala pootevřené a zabývala se dveřmi pokoje, v němž tenkrát spala Eva Dawsonová.

„Teď to, myslím, mám asi tak správně. Mám za to, že tohle bude asi takové osvětlení jako tenkrát, když jsem se v noci vzbudila.“

„Dveře z koupelny do pokoje Evy Dawsonové jsou zpola otevřené a dveře do vašeho pokoje jsou také zpola otevřené.“

„Správně.“

„Teď si lehněte a celá se uvolněte. Rád bych věděl, zda byste nám dokázala něco povědět o postavě, která stála na prahu.“

Doris Kaneová se natáhla na lůžko.

„Zavřete oči,“ požádal ji Selby „a pak je jen trochu pootevřete.“

„Už,“ řekla.

„Výtečně. A já teď vyjdu z ložnice, projdu koupelnou a zastavím se mezi dveřmi.“

V ložnici Evy Dawsonové svítilo jen jedno světlo, lampička na čtení u postele. Selby šel po špičkách do koupelny a zvolna přistoupil ke dveřím pokoje Doris Kaneové. „Je to dobře?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla, „vidím vás z profilu. Ta postava stála ke mně obrácená obličejem, takže jsem proti světlu viděla její obrys a…“

„A co klobouk? Měla na hlavě klobouk?“

„Ne, bez klobouku.“

„Stála asi takhle?“

„To je ono.“

„A pak se obrátila?“

„Ano, ale rychle, takže jsem nezahlédla obličej. Počkejte!“ zarazila se. „Teď jsem si na něco vzpomněla! To je ale zvláštní! Předtím mě vůbec nic takového nenapadlo, ale teď se docela jasně pamatuji.“

„Na co?“

„Na jezdecké boty,“ odpověděla. „Ten člověk měl na sobě kovbojské boty s vysokými podpatky, a když tam stál – přesně tak, jak teď stojíte vy, pane Selby, vzpomínám, jak se od podpatků jeho kovbojských bot odráželo světlo.“

„Nebyla to žena ve střevících s vysokými podpatky?“

„Ne, ne, pane Selby, byly to opravdovské kovbojské boty s podpatky sraženými dopředu.“

Z příjezdové cesty zaznělo melodické zatroubení automobilové houkačky.

„Oh, to je Paula,“ ohlásila paní Kaneová. „Už je tu zpátky s mým vozem.“

Selby rychle poznamenal: „O tomhle nikomu nic neříkejte, paní Kaneová. Sejdeme všichni dolů, a až vaše dcera vejde, povíme jí, že jsme prováděli jen obvyklou prohlídku.“

Rychle seběhli ze schodů, a právě když dorazili do haly, zazněly venku přede dveřmi kroky.

Paula Melvinová strkala klíč do zámku a volala: „Haló, mami!“

Dveře se otevřely a do haly zadul závan větru. Paula Melvinová vešla dovnitř v patách sledována Miltonem Granbym, který se otočil a chvilku zápolil s dveřmi, než se mu je povedlo zavřít.

„Milton Granby mě doprovodil domů…“ oznamovala Paula, ale v polovině věty umlkla, když spatřila oba úředníky.

„Dobrý večer, paní Melvinová,“ pozdravil ji Selby, „právě jsme si ověřovali některá měření.“

„Ach, dobrý večer. Manžel není doma, má velmi důležitou schůzi.“

„Vím, otevřela nám paní Kaneová.“

„Už jste – máte všechno, co jste potřebovali?“

Selby pokývl hlavou. „Myslím, že ano.“

„To je ale vítr,“ ozval se Milton Granby. „Je něco nového?“

„Nic moc,“ odpověděl Brandon.

Paula Melvinová se rychle rozhovořila: „Pan Granby mě nechtěl pustit jet domů samotnou, mami. Řekl, že mě doprovodí a že ho můžeš vzít s sebou zpátky do města, až pojedeš pryč.“

„My tamtudy jedeme,“ nabízel Brandon, „můžete se svézt s námi, Granby.“

Granby zaváhal.

„Dobrá, pojďte dál a něčeho se napijeme nebo něco,“ vyzvala je Paula. „Nebudeme tu takhle stát.“

Vedla je do obývacího pokoje, a když rozsvěcovala, sdělovala jim přes rameno: „Jim tam má pořádnou zabíračku. Konkurence tvrdí, že jeho patentová oprávnění jsou neplatná a že město může být žalováno pro rušení cizích práv, jestliže Jimovo parkovací zařízení zavede. Určitě sis musela pomyslet, že nás pro ty papíry přišlo celé procesí, mami. Pan Parlin říkal, že jsi byla hrozně hodná a že jsi mu pomáhala hledat ty další listiny, pro které ho Jim poslal.“

„Našel ty pravé?“

„Ano. Přijel, právě když jsme byli na odchodu.“

„Tedy, neřekl bych,“ prohlásil důležitě Granby, „že se konkurence s takovou špinavou taktikou někam dostane. Já sice nejsem oficiálně členem zastupitelstva, ale můj švagr tu má určitý vliv a znám ho dost dobře, abych věděl, co o tom soudí.“

Paula na něho vděčně pohlédla.

„Tak – jdeme,“ ujal se slova Brandon, „chcete jet s námi, Granby?“

Granby váhal, očividně se snažil přijít na nějaký taktní způsob, jak pozvání odmítnout, ale nakonec řekl: „To je prima, díky, svezu se s vámi.“

Paula se na něho mile usmála: „Skutečně velice vám děkuji Miltone.“

„Není zač. Nestojí to ani za řeč.“

Všichni tři jim popřáli dobrou noc na rozloučenou a vyrazili ven do větru. Cestou k služebnímu vozu Granby prohodil: „Tak už jsem to Jimovi Melvinovi všechno vyžehlil. Teď už má opravdu zelenou.“

„To je báječné,“ podotkl suše Brandon. „Kam jste chtěl jet?“

„Na radnici, koná se tam tajná schůze.“

„Kdo ji koná?“

„Tajná schůze to vlastně není,“ opravoval se rychle Granby. „Je to důvěrné plenární zasedání, čistě jen za účelem víceméně neformální diskuse.“

„Hupněte dovnitř,“ vyzval ho Brandon. Velký služební vůz zahnul kolem rohu a pak se otočil a zamířil směrem ke středu města.

Granby se užuž chtěl dát do řeči, ale v poslední chvíli se zarazil a pohroužil se v mlčení.

Šerif beze slova řídil vůz k radnici města Las Alidas. „Vypadá to, jako byste tu měli úplnou valnou hromadu,“ poznamenal, když zahnuli před budovu. „Před radnicí parkuje spousta vozů.“

„Drží velký potlach,“ odpověděl Granby, „ale všechno je v pořádku.“ A důležitě dodal: „Já to přece musím vědět.“

„Určitě musíte,“ souhlasil Brandon.

„No tak dobrou noc. A moc děkuji.“

„Dobrou noc.“

Brandon zapnul služební červené světlo, ručička tachometru poskočila a začala, se chvět na nejvyšší rychlosti. „Kovbojské boty,“ zamyšleně si opakoval Brandon. „Nejspíš to znamená někoho z Madison City, někoho, kdo se oblékl pro slavnosti.“

„Čert to vem,“ zaklel Brandon, „já pořád musím myslet na starého A. B. Carra.“

„A což teprve, jak na Carra musím myslet já,“ odpověděl Selby. „Do té záležitosti s nožem ho uvrtat můžeme, Rexi. Co se událo, je až moc dobrý důkaz. Eleanor Harlanová měla ve svém bytě nůž. A musel to být ten nůž, který byl použit jako vražedná zbraň. Carr nám chtěl zabránit, abychom to zjistili. Přišel na to, že na čepeli osudného nože ještě zůstalo označení nákupní a prodejní ceny. Věděl, že podle něho nakonec nůž vystopujeme. A v tom nás chtěl doběhnout.

Honem se rozjel do Highdale, koupil jediný nůž, který Kittsonovi zbyl, a pak nám z Fresna zatelefonoval a sdělil nám, že ho má a že nám ho někdy během dalšího dne doručí. Avšak ve Fresnu nezůstal. Musel rychle pospíchat do Los Angeles a umístit nůž do kufříku v bytě Eleanor Harlanové.

Potom jsme přišli do bytu Eleanor Harlanové my, ona nám nůž předložila a vy jste ho vzal do ruky. Nakonec nám zabránila, abychom si nůž odnesli.

Druhý den nám pak Carr přinesl nůž, tentýž, co zakoupil v železářství Torna Kittsona, jak říkal, a na důkaz svých slov nám předložil prodejní účtenku. Jenže tenhle nůž byl přesně tentýž, který jsme si předtím prohlédli v bytě Eleanor Harlanové, což lze nezvratně a s matematickou přesností prokázat faktem, že na něm byly tvoje otisky prstů.“

„Dal jsem Sylvii Martinové tip,“ navázal Brandon, „a ta teď kryje byt Eleanor Harlanové a pokouší se od ní dostat interview. Hned, jak ho dostane, dá nám vědět:“

„Opoziční noviny budou brečet, že všechny sólokapry poskytujeme Sylvii,“ strachoval se Selby a usmíval se.

„Tak je nech brečet! Sylvia a Clarion si všechny ty sólokapry zaslouží… Hej, copak je s tím vozem proti nám? Svítí nám hledáčkem přímo do očí. Dougu, pozor! Člověk nikdy neví, co… Počkej, dávají nám znamení.“

„Není to Sylvia Martinová?“ vykřikl Selby, když šerif zahnul k okraji vozovky a začal sahat po pistoli.

„Namouduši, je to ona!“ zvolal Brandon a zastavil. „Už jsem myslel, že nás chce někdo zatlačit do příkopu.“

Sylvia Martinova vyskočila ze svého vozu a přeběhla silnici k šerifovu autu. Vlasy jí vlály zpod klobouku, který si zoufale držela pravou rukou, levičkou bojovala se sukní nadouvanou větrem.

„Zdá se, že nikdo neměl ani potuchy, kam jste se poděli. Nakonec mě kdosi přivedl na nápad, že jste si možná zajeli do Las Alidas.“

„A co se děje?“ zeptal se Selby.

„Eleanor Harlanová přebrala prášky pro spaní,“ vychrlila na něho jedním dechem.

„Kdo ji našel?“ otázal se Selby.

„Já, Dougu. Šerif Brandon mi přihrál tip, že bych u ní mohla získat pár údajů pro článek. Pokoušela jsem se ji zavolat a nikdo nebral telefon. Hlídala jsem tedy vchod do hotelového domu, chvíli jsem tam brousila kolem a určila jsem si její okno. Svítilo se tam. Pak jsem uskokem pronikla vchodem, šla jsem nahoru k jejímu bytu a zaklepala jsem. Neotevřela, ale okénkem nad dveřmi jsem viděla, že svítí. Nějak jsem měla pocit, že tu asi něco neklape. Strašně moc se mi chtělo mrknout dovnitř, Dougu. Šla jsem za správcem budovy a přiměla jsem ho, aby šel se mnou a dveře otevřel.

Ležela tam na posteli a vedle ní poloprázdná tuba prášků pro spaní, několik tablet bylo rozsypaných po zemi.“

„Psaní žádné?“

„Vůbec nic. Jen ty prášky pro spaní a děvče ležící polosvlečené v posteli. Její obličej byl temně rudý a dýchala velmi povrchně.“

„Dobrá práce, Sylvie,“ pochválil ji Brandon. „A jak to dopadlo? Žije?“

„Ano, žije,“ odpověděla Sylvia. „Ještě se celá třesu. Riskla jsem to. Chopila jsem se příležitosti. Chtěla jsem z ní vyrazit materiál pro článek a – prostě, takhle to dopadlo. Vstoupila jsem do jejího pokoje a bylo mi docela jasné, že musela vzít ohromnou dávku nějakého uspávacího prostředku. No a vzpomněla jsem si na doktora Deminga. Je to asi tak jediný doktor, kterého tam ve městě znám, ale zato je opravdu dobrý. Tak jsem se hnala k telefonu a naštěstí jsem ho zastihla doma. Požádala jsem ho, aby hneď přišel.

Správce budovy si myslel, že jsem zaručeně nějaká blízká přítelkyně nebo příbuzná, a ztratil se hned, jak jsem zavolala doktora a řekla mu, aby hned přišel.

Doktor Deming přijel a prohlásil, že přišel v hodinu dvanáctou a nesmí ztratit ani minutu. Už do telefonu jsem mu vysvětlila co a jak, a on jí hned vypumpoval žaludek, podal jí nějaké povzbuzující prostředky a řekla bych, že nám dalo nejmíň takovou hodinu práce, než začala přicházet k sobě. Ten lék ji obloudil, ale současně jí rozvázal jazyk. Je po něm trochu grogy, ale mluví jí to. Doktor Deming říká, že se někdy tahle droga, amobarbital sodný, lidem podává, aby mluvili, jsou totiž pod jejím vlivem příliš ospalí a neteční, než aby dokázali být ve střehu, ale přesto mohou mluvit.

Využila jsem té holky úplně hanebným způsobem. Napřed jsem jí dávala různé otázky a pak jsem se jí přímo zeptala, proč se pokusila o sebevraždu – a ona mi odpověděla, že se o ni nepokusila. Tvářila se velmi překvapeně už jen při pomyšlení, že by se někdo o ní mohl něco takového domnívat. Tvrdila, že ji někdo musel otrávit.“

„A ví, kdo ji otrávil?“ zeptal se Selby.

„Ne, leda že by ta droga byla v bonbónech. Dnes pozdě odpoledne ji – jak to vypadá – navštívil Milton Granby a chtěl po ní, aby odjela z tohoto státu. Přinesl jí bonboniéru. Připadá mi, že ta dívka něco ví, a Granby nechce, aby to vyšlo najevo. Zatraceně, měla zrovna řečí jako vody a já měla hrozný strach, že se tam nedostanete včas.“

„Domnívá se, že ji otrávil Granby?“

„Dal jí tu krabici bonbónů, několik jich snědla.“

„Kde je teď?“ optal se Selby.

„U mne v bytě. Ach Dougu. Já vím, že si zatraceně moc troufám, ale já prostě nevěděla, co mám dělat. Doktor Deming říkal, že je mimo nebezpčí. A tím se dostáváme k současnému stavu věci,“ dodala a nervózně se zasmála.

„Pořád ještě hovoří?“ dotazoval se Selby.

„Jako když se protrhne přehrada. Doktor Deming tvrdí, že silné povzbuzovací prostředky v kombinaci s barbituráty na lidi takhle účinkují.“

„Jenže až se z toho vylíže,“ uvažoval Selby, „nepřizná ani ň a my z toho všeho nebudeme moci při dokazování použít vůbec nic. Alespoň ale budeme mít jasno. Uvidíme, na co přijdem.“

„Ty myslíš, že nic z toho, co nám poví, nebudeme moci uvést před porotou?“

„Ani slovíčko. Starý A. B. Carr bude s to prokázat, že byla pod vlivem drog.“

„Co je pod střechou, na to neprší; sklízejme seno, dokud je počasí,“ prohlásil Brandon. „Obratte svůj vůz, Sylvie, a mažte za námi. Naše siréna vám uvolní cestu. Děláte rychlé pokroky. Jedem.“

Kapitola 19

„Pořád ještě bych byla ráda, kdyby sis to s tím dnešním odjezdem rozmyslela, mami,“ pronesla Paula Melvinová. „Ten vítr, to je úplná smršť a navane na celou dálnici spoustu písku.“

„Po prvních padesáti mílích budu z větru venku. Chtěla bych už vyjet, Paulo.“

„Nikde neseženeš místo na přespání. Všechny hotely a motely budou přecpané.“

„Ráda jezdím v noci.“

„Počkej alespoň, až přijde Jim, mami. Už tu musí být každou chvíli. Bude chtít…“

„Ne, chci prostě vyjet a být sama. Jsem nervózní a plná neklidu. Teď si svých pět švestek naskládám do vozu, jsem už úplně sbalená.“

Odhodlaně stoupala po schodech.

Paula se vydala za ní a rezignovala: „Považuji to za naprostou pitomost, ale když musíš, tak asi musíš.“

Snesly zavazadla paní Kaneové dolů.

„Nedělej si se mnou starosti, děvče,“ řekla paní Kaneová. „Zítra se pořádně vyspím. Půjdu někam do motelu a budu spát a spát celých čtyřiadvacet hodin.“

„To doufám. Dej mi o sobě vědět.“

„Samozřejmě.“

„Příště si se svou korespondencí nebudu tak dávat na čas. Ale chápeš, jak k tomu došlo, mami. Což kdyby sis před odjezdem vypila sklenici mléka a snědla chleba se sýrem?“

Paní Kaneová váhala.

„Jde se,“ pobídla ji Paula, „nějakou maličkost si zakousnem, sama mám hlad.“

Šly do kuchyně a Paula připravila několik zapečených toastů se sýrem. Mlčky jedly. Jakmile dojedly, paní Kaneová se zvedla k odchodu. Když procházela obývacím pokojem, zastavila se u misky s bonbóny, vybrala si jeden čokoládový bonbón s krémem a řekla: „ Myslím, že tohle moje linie ještě snese.“

Vychutnávala čokoládový bonbón a s úsměvem se obrátila k dceři: „Pozveš mě zas někdy, Paulo, že?“

Paula se zasmála. „Byla bych ráda, kdybys nebyla tak přecitlivělá, mami.“

„Nejsem přecitlivělá. Řekla bych, že tahle moje cesta celá stála ve znamení nějaké nešťastné hvězdy.“

„Jsi malý pověrčivý hlupáček,“ odpověděla Paula a také si vzala jeden krémový bonbón.

„Ne, nejsem. Přinesla jsem vám smůlu. Jima jsem přivedla do obtížné situace a… Ale nemá smysl o tom mluvit, Paulo. Ty ses chovala jako úplný anděl, ale asi se prostě mělo stát, co se stalo. A já jdu. Myslím, že mi dlouhá noční jízda trochu uklidní nervy.“

„Pozor na vítr, mami. Až se dostaneš na okraj pouště, může tam vát příšerná vichřice.“

„Trocha větru mě nemůže rozházet.“

„Nu, kolem půlnoci obvykle trochu utichne.“

Políbily se. Paula zamyšleně zůstala stát uprostřed haly.

Paní Kaneová si nasadila klobouk, zasmála se a požádala:

„Dej mi ještě jeden bonbón, Paulo, odkud je máš?“

„Ani nevím. Zřejmě je musel přinést Jim.“

„Jsou moc dobré a čerstvé. Vezmeš si také?“

„Mohla bych.“

„Zbudou tu už jen dva,“ zjištovala se smíchem paní Kaneová. „Víš co? Rozdělíme se o pokušení, holka.“

Vzaly si každá ještě po jednom a bylo po bonbónech. Pak naložily zavazadla do stejšnu. Doris Kaneová zamávala rukou v rukavici. Paula její mávání opětovala, zůstala stát, pozorovala, jak její matka couvá na příjezdovou cestu, a čekala, dokud se červená koncová světla nerozplynula v dálce.

Pak se vrátila do domu a začala zhasínat. Pohlédla na hodiny, protáhla se, zívla, uchopila knížku, pohodlně se usídlila v lenošce a dala se do čtení.

Zvolna, skoro nepozorovaně se jí začala klížit víčka. Násilím je zvedla a na několik minut se opět soustředila na stránky knihy. Potom dočetla kapitolu, hlavou spočinula na zadním opěradle křesla a zavřela oči, aby si jen na chvilku odpočinula.

Ve velikém domě zavládlo ticho. Bylo slyšet jen svištění větru, který se dral kolem rohů a vyl v okapech, a lehké, pravidelné oddechování Pauly Melvinové upadající do stále hlubší a hlubší dřímoty.

Kapitola 20

„Žádnou skutečnou odpovědnost ovšem převzít nemohu, pánové,“ prohlásil doktor Deming. „Všechno bylo zatraceně neregulérní. Jsem rád, že vaše přítomnost tomu teď dodává určitou úřední sankci.“

„Sankci mimořádně neregulérní,“ ušklíbl se Selby.

„Jak je jí?“ zeptala se Sylvia. „Pořád asi tak stejně. Můžete k ní jít, chcete-li.“

Sylvia kývla a zmizela za dveřmi ložnice.

„Je mimo nebezpečí?“ ptal se Brandon.

„Naprosto – ovšem za předpokladu, že nedojde k nějakým nepředvídaným druhotným komplikacím, ta možnost je tu však zcela nepatrná. S výjimkou zvýšené řečnosti je zcela normální. Nedávno, asi tak před měsícem nebo dvěma, byl podobný případ popsán v jednom našem celostátním měsíčníku, možná že jste ten článek četli. Pokusné osobě byla v onom případě droga podána úmyslně za účelem vyzkoušení takzvaného ‚séra pravdomluvnosti‘. To z právního hlediska samozřejmě nemá žádnou průkazní hodnotu, ale jako psychologický jev je to velmi zajímavé a může to mít určitou důležitost i pro kriminologii. Naše pacientka náhodou požila větší dávku barbiturátu. Řekl bych, že to pravděpodobně byl amobarbital sodný. Vzápětí jí bylo podáno vysoce působivé stimulans. Její organismus proto na jedné straně upadá do letargie vzniklé působením uspávajícího prostředku a na druhé straně je povzbuzujícím prostředkem vybičován k nepokojné bdělosti.

Ve zmíněném článku jste se mohli dočíst, že při popisovaném pokuse pacient pozbyl schopnosti lhát – v útlumu způsobeném barbiturátem se prostě vědomí musí dát cestou nejmenšího odporu a na druhé straně přitom působí výrazný popud k hovornosti.“

„Dávají její řeči nějaký smysl?“ zeptal se Selby. „Oh, mluví bezvadně souvisle a zcela rozumně, ale má prostě uměle přivoděný záchvat řečnosti. Její zábrany jsou utlumené.“

„Do jaké míry se můžeme spolehnout, že říká pravdu?“

„To mohou stanovit teprve další pokusy,“ pokrčil rameny doktor Deming. „Zřejmě všechno bude pravda, ale před soudem jejich výpovědí použít nemůžete, protože já bych musel dosvědčit, že její mysl ještě byla zcela pod vlivem drog, které jí byly podány.“

„Vy sám jste toho názoru, že nelže?“

„Vsadím na to celou svou lékařskou pověst. Nelže, alespoň v běžném slova smyslu ne. Nelze ovšem vyloučit možnost určitých halucinací. Chcete k ní jít?“

Brandon a Selby přisvědčili.

„Nechte mě, já se napřed podívám,“ pravil doktor Deming. Pootevřenými dveřmi ložnice nahlédl dovnitř a pak oběma mužům pokynul.

Eleanor Harlanová seděla úplně oblečená na posteli Sylvie Martinové, záda měla podložená polštáři a s rozzářenýma očima Sylvii cosi o překot vykládala.

Pohlédla na ně a zvolala: „Oho, ahoj! Kolik je hodin, doktore? Ještě zas nějakou medicínu, nebo… oh, tyhle dva chlápky já znám, šerif a okresní prokurátor! Tak jste ten nůž našli, že?“

Pohodila hlavou a rozesmála se. A opět – jakmile se dala do smíchu, její obličej zošklivěl.

„Jak je vám?“ otázal se Selby.

„Prima! Jsem úplně fit. Holka jako lusk. Proč vlastně se u nás tohle říká, co myslíte? Co je na lusku fit? Když ho utrhnete, musíte ho rozlousknout a vybírat z něho hrášek a dělat s ním všecko možné. Tak proč si lidi myslej, že je fit? To bych si vyprosila, aby mě někdo trhal a louskal.“

Zachichotala se.

„Kdo vám dal ty prášky pro spaní?“ dotazoval se Selby.

„Jo, tedy to nevím. Mohla bych jen hádat.“

„A co kdybyste se to pokusila uhodnout?“

„To by mohlo být nesolidní. Chápete? Já nevím! O to tu právě jde, pane… jak, že se jmenujete? Selby, neříkal jste Selby?“

„Správně.“

„A ten druhý chlapík, v tom dobytkářském širáku, jako by se chystal značkovat dobytek, jak ten se jmenuje?“

„Šerif Brandon.“

„Jo, jasně. Vy jste tu v Madison City samí kovbojové. Koukala jsem jako jelen, když mě sem slečna Martinova vezla. Jako bych se stěhovala na Divoký západ. Chvíli jsem byla úplně na větvi. Jen jsem seděla ve voze a koukala, jak kolem chodčj lidi v kovbojských botách a licousech. Hele, já teď plácám páté přes deváté, pane Selby. Já tím nemyslím, že by chodili v licousech.“ Opět pohodila hlavou a rozesmála se.

„A když už jste v tom hádání,“ navázal Selby, „co myslíte jak se ten nůž dostal do vašeho bytu?“

„Propánakrále, pane Selby! Nebuďte tak naivní. To je něco, nač ani pomyslet nechci. Mohlo by mi to uškodit na zdraví.“

„Proč by to mohlo škodit na zdraví?“

„Nevím. Nesnažím se vydumat, jak se ten nůž dostal do mého bytu, a ještě míň se snažím vydumat, jak se dostal z mého bytu.“

„Míníte tím, že to byl v obou případech tentýž nůž?“

„Ne, v obou případech to nebyl tentýž nůž,“ škádlila ho posměšným hlasem.

„Chcete říci, že byly dva?“

„To se ví, že byly dva.“

„Pohovořme si nejprve o prvním.“

„Zní to jako průpovídka. Ten první poprvé, pak druhý teprve, první ze začátku a druhý pozpátku.“

„Vy jste si ho vzala a zabila jste jím Evu Dawsonovou?“

„Nerada bych, abyste mi v téhle věci špatně rozuměl. Já Evu nezabila. Už bych ji nezabíjela ani zanic, když se mi první pokus nepovedl.“

„Jaký první pokus?“

„Tenkrát v noci, jak jsem po ní střelila. Asi bych vám to neměla vykládat, ale konečně – když už dnes večer mám takovou upovídanou náladu, mužem si zrovna tak dobře celou věc vyříkat. Postřelila jsem ji tenkrát v noci, když se konal ten večírek. Ale proč vlastně vám to všechno povídám?“

Selby si uvědomoval, že pokud se mu podaří udržet hovor v ovzduší nezávazného žertování, bude Eleanor Harlanová klidně vypovídat a přiznávat přitěžující skutečnosti, jako by o nic nešlo, ale v minutě, kdy by začal mluvit vážně a dopustil, aby jeho jednání zapůsobilo tak, že by si uvědomila vážnost situace, dokázala by popud svěřovat se mu potlačit.

Účinek drogy se pomalu začínal vytrácet. Měla sice ještě stále touhu mluvit a stačila sebemenší záminka, aby žvanila o svých soukromých záležitostech, ale během řeči jí již začínalo svítat, že svěřovat se okresnímu prokurátorovi je hloupost.

Selby usilovně přemýšlel a snažil se vyhmátnout přesné správný přístup, jak se jí přiblížit, když v tom náhle z předního pokoje zaslechl změť hněvivých hlasů.

Doktor Deming proti něčemu rozhořčeně protestoval a pak slyšel, jak Sylvia Martinova prohlašuje: „To tedy ne, bez úředního povolení k domovní prohlídce můj byt prohledávat nebudete, to si pište.“

Pak s převahou zasáhl zvučný, melodický hlas A. B. Carra: „Úřední povolení k domovní prohlídce tu budeme mít do pěti minut, budeme tu také mít soudní příkaz, abyste propustila neprávem zadržovanou osobu. A jestliže ani to nepomůže, zavoláme FBI.“

Eleanor Harlanová se chichotala. „To je starý A. B. C.,“ sdělovala Selbymu. „Ten je mazaný, že? On právě celou tu věc naplánoval, ale nikdy se vám nepovede přišít mu ji. Jakživ za sebou nenechá ani stopu. Ale musíte si na něho dávat pozor. Nikdy si od něho nenechávejte nalít žádný pití, když k němu přijdete domů. Má příruční bar, jakmile ho otevře, začne skrytý mikrofon zaznamenávat na magnetofonovou pásku každé slovo, které řeknete. A pak vás má starý A. B. C. v hrsti.“

„Přinesl vám dnes odpoledne nějaké bonbóny?“ zeptal se Selby.

„Pánbůh vás požehnej, starý A. B. C. přece ne! Ten by mi žádné bonbóny nepřinesl. Přišel ke mně na návštěvu Milton Granby, ten mi donesl bonboniéru.“

Nějaký hlas hlasitě zvolal, tak aby všechny přehlušil: „Jsem Ellery Fairbanks, předseda poroty, a mám za to, že do toho, co se v tomto okrese děje, mám co mluvit! Policejní náčelník Madison City se soudním příkazem k domovní prohlídce je na cestě sem a já zde zůstanu, dokud nepřijede.“

Brandon a Selby si vyměnili pohledy.

„No tohle,“ zvolala vesele Eleanor Harlanová, „zní to, jako by tam bylo menší vzrůšo, nemám pravdu? Řekla bych, že pořádáme mejdan.“

Brandon rázně kráčel ke dveřím do obývacího pokoje. Selby chvíli váhal, ale pak se vydal za ním.

Když šerif otevíral dveře, Selby je zadržel a opatrně za ním proklouzl tak, aby nikdo z vedlejšího pokoje nemohl zahlédnout Eleanor Harlanovou na posteli.

Uprostřed místnosti stál Ellery Fairbanks a celý rudý vzteky mlátil do stolu.

Doktor Deming usazený na postranním opěradle vycpané klubovky nedbale kouřil cigaretu.

Vysoký a důstojný Carr odložil své kovbojské insignie a byl oblečený v dobře padnoucím dvouřadovém obleku. Svou klidnou převahou a vědomím moci poutal pozorné oči Sylvie Martinové víc než vehemence, s níž Ellery Fairbanks mlátil do stolu.

„Vida, vida,“ prohlásil Carr, „překvapení nad překvapení! Šerif a okresní prokurátor! Ale co vy tu, pánové, děláte?“

Fairbanks přerušil svou bouchací tirádu a zíral na oba okresní úředníky. „Tak takhle ono to je!“ prohlásil.

Sylvia Martinova využila rozruchu, který vyvolal vstup Rexe Brandona a Selbyho, a tiše proklouzla dveřmi do ložnice.

„Za jakým účelem je vydán příkaz k domovní prohlídce, Carre?“ zeptal se Selby.

„Příkaz k domovní prohlídce je vydán,“ odpověděl s chladnou zuřivostí Carr, „za účelem hledání osoby mé klientky Eleanor Harlanové, kterou – pokud je mi známo – tato novinářka úmyslně omámila se záměrem získat od ní interview a vylákat z ní různé informace. Mohu vám sdělit, Selby, že jsem si obstaral obsílku habeas corpus a povolení k domovní prohlídce a obou těchto dokumentů použiji. Kromě toho mám v úmyslu podat stížnost na Federální vyšetřovací úřad, FBI, ve věci únosu a omezování osobní svobody.“

„Děláte našemu okresu báječnou reklamu!“ rozeřval se Fairbanks. „Párek revolverových politikářů se snaží vyrovnávat svoje politické účty. Vy dva jste celí blázni do popularity. Máte m obyčejný, prostý, školský příklad sebevraždy a pokoušíte se ji překroutit na vraždu, jen abyste mohli vířit místní politické bahno a tahat do něho osoby, které politicky stály na druhé straně barikády.“

„Moc vám to mluví,“ zarazil ho Brandon.

„Mně to moc mluví!“ křičel na něho Fairbanks. „A to jste ještě vůbec nic neslyšel! Stojí za mnou většina poroty. Vím, jak o tom všem smýšlejí. Hned v té minutě, mládenci, kdy jste si vy dva usmysleli, že byste tuhle sebevraždu mohli nafouknout a zaplést do ní některé politicky významné osobnosti našeho okresu, už tenkrát jste se diskvalifikovali, už tenkrát jste byli mimo soutěž. A já vám tu teď říkám rovnou, že se z toho nevykroutíte. Porota za mnou stojí jako jeden muž! Hodláme…“

Nezdálo se, že by Carr zvýšil hlas, a přece svými slovy přeťal Fairbanksův monolog a snadno a bez námahy smetl stranou výlevy tohoto zlostného individua.

„Varuji vás, Selby, mám v úmyslu předložit tuto záležitost Sdružení právníků.“

„Předložit co?“ dotíral Selby.

„Překročili jste svou pravomoc. Vnikli jste do soukromého bytu mé klientky. Lstivě a úskokem jste jí podali drogu za tím účelem, abyste ji přiměli mluvit. A pak jste ji obmyslně a tajně unesli z okresu, kde bydlí, do tohoto okresu. Z dívky omámené drogou zamýšlíte vynutit různé výpovědi a pak je rozmazat na stránkách denního tisku ve snaze podepřít čistě uměle vykonstruovaný případ vraždy, který jste si vysnili ve své obrazotvornosti.“

„Vy mě obviňujete, že jsem někomu podal drogu?“ ptal se Selby.

„Byla podána s vaším tichým souhlasem, to mi úplně stačí.“

„A že jsem unesl vaši klientku?“

„Buď jste ji unesl, nebo jste únosu po jeho uskutečnění nadržoval. Měl jste z něj prospěch.“

„Pánové,“ vmísil se doktor Deming, „moje pacientka…“

„Okamžik, doktore,“ zarazil ho Selby. „Nemáte-li nic proti tomu, nebudeme činit jakákoliv prohlášení. Těmto dvěma žádné informace neposkytneme.“

„Výborně,“ vložil se do toho Fairbanks, „policejní náčelník Otto Larkin s povolením domovní prohlídky a s obsílkou habeas corpus už sem jede, jste na území Madison City a to, že jste náhodou představitelem okresu, ještě neznamená, že si můžete dělat, co vás napadne, a ostře okovaný rajtovat přes…“

Za dveřmi se ozvaly těžké kroky. Klika se pohnula a mohutná, břichatá postava Otty Larkina, policejního náčelníka Madison City, se valila do dveří. Na tváři mu tkvěl synteticky úšklebek. Z tučných záhybů tváře blýskaly oči, bedlivě zaznamenávající každý pohyb kolem sebe.

„No tak, no tak, copak tu máme za trable?“ zeptal se, pokoušeje se dodat svému hlasu žoviální přízvuk.

„Máte povolení k domovní prohlídce!“ zavřeštěl na něho Fairbanks. „Začněte a použijte je.“

Larkin se obrátil k šerifovi. „Zadržujete jistou Eleanor Harlanovou jako vězně?“

„Jako vězně?“

„Tak jsem to řekl.“

Brandon zakroutil hlavou.

„Mám obsílku habeas corpus určenou vám.“

Brandon natáhl ruku. „Tak pokračujte a doručte ji.“

„Je doručena,“ prohlásil Larkin a strčil Brandonovi do ruky složenou listinu.

„Tato obsílka habeas corpus vám nařizuje předvést zítra ve dvě hodiny odpoledne Nejvyššímu soudnímu dvoru tohoto okresu tělo Eleanor Harlanové,“ poučoval ho A. B. Carr. „A je nařízeno, aby byla propuštěna na záruku ve výši tisíce dolarů, splatnou po vyslechnutí obsílky habeas corpus. Mám záruku v hotovosti ve svém držení. Žádám o propuštění své mandantky.“

„Tak tomu rozumím,“ pravil Brandon.

„A teď – mám zde povolení k vykonání domovní prohlídky v bytě Sylvie Martinové,“ ohlásil Larkin. „Nepřeji si tu mít nějaké potíže a vyzývám všechny muže v této místnosti, aby mi byli nápomocni při výkonu práva. Kde je Sylvia Martinova?“

„Ještě před minutou tady byla,“ odpověděl Fairbanks, „asi odešla těmito dveřmi do ložnice. A omámil-li někdo Eleanor Harlanovou nějakými drogami proto, aby od ní získal výpověď, jinými slovy, jestli jí někdo podal drogy bez jejího souhlasu, pak dojde před okresní porotou k takovému vyšetřování, že celý tenhle okres bude praskat ve švech.“

Larkin, třímaje v ruce povolení k prohlídce, prohlásil: „Jestli byla omámena čili nic, to se dozvíme pěkně brzo.“

Přistoupil ke dveřím ložnice, vztáhl ruku po klice, pak se na okamžik zarazil, pozvedl pěst a kotníky rázně zabušil na dveře.

Nikdo neodpověděl.

„Zde je policejní náčelník Madison City,“ oznámil hlasitě Larkin. „Mám povolení k prohlídce tohoto bytu za účelem nalezení osoby jisté Eleanor Harlanové, která je nezákonně zadržována. Otevřte, nebo vylomím dveře.“

Za dveřmi se neozval ani hlásek. Larkin stiskl kliku a otevřel dokořán dveře. Selby a Brandon klidně vykročili, a když Larkin vešel do ložnice, vstoupili tam v patách za ním. Místnost byla prázdná.

Kapitola 21

„Snažil jsem se vás všude možně sehnat,“ oslovil šerifa muž konající noční službu u telefonu, sotva Brandon se Selbym vstoupili do přijímací kanceláře šerifovy úřadovny. „Volali vás z dopravního oddělení.“

„Oč jde?“

„Nějaká řidička stejšnu, zřejmě úplně pod vlivem drog, usnula za volantem, šněrovala silnici, a než ji dopravák stačil dostihnout a zastavit, otřela se z boku o jiný vůz. Nic vážného, ale jen díky tomu, že náraz zachytila ona. Jinak mohla být obviněna ze zabití. Byla úplně grogy.“

Brandon pohlédl na Selbyho. „A co dál?“

„To je všecko. Ještě než úplně ztratila vědomí, požádala toho pětistovkaře, aby se s vámi spojil. Řekla mu: „Vyřiďte šerifovi Brandonovi: čokoládové bonbóny s krémem,“ a dodala: „Já jsem matka Pauly Melvinové.“ A pak upadla do bezvědomí.“

„Sedněte si k telefonu. Je tu ve městě jistý doktor Demins, zrovna ošetřil jeden obdobný případ. Sežeňte ho a požádejte ho, aby rychle zajel do Las Alidas a vykonal návštěvu v domě, kde bydlí Jim Melvin. Ještě ho možná zastihnete v bytě Sylvie Martinové. Dejte paní Kaneovou dopravit do toho domu v Las Alidas.“

„Jdeme,“ vykřikl Selby a zamířil ke dveřím. „Každá vteřina je drahá.“

Hnali se jeden přes druhého dolů po schodech soudní budovy. V okamžiku, kdy Brandon přibouchl dvířka auta, Selby prohlásil: „Potřebujeme nějaké bonbóny, Rexi.“

„Nač?“

„Otrávené bonbóny by vrah v bytě Eleanor Harlanové nikdy nenechal. A přece tam bonbóny byly, bezvadné a neporušené, jako kdyby zrovna opustily čokoládovnu.“

„Já ti nerozumím.“

„V případě, že by Granbyho někdo spojoval s bonboniérou a návštěvou v bytě Eleanory Harlanové, ty bonbóny bez barbiturátů mu měly prokázat alibi.“

„A proč s sebou máme brát bonbóny my?“

„Nám se může naskytnout příležitost provést s nimi menší eskamotérský kousek,“ vysvětlil Selby.

Brandon zastavil před cukrárnou Paláce a šel za Selbym do obchodu.

„Půl kila vašich nejlepších čokoládových bonbónů,“ objednal Selby. „Nějakou směs. Pospěšte si!“

Netrpělivě čekali, než dívka za pultem, pozorující jejich spěch se špatně skrývanou zvědavostí, naváží balíček, podá jej Selbymu a odzvoní prodej na registrační pokladně.

Oba úředníci se hnali z cukrárny, aniž si všímali zvědavých pohledů náhodných diváků, kteří se sem z protějšího kina trousili na zmrzlinové poháry a limonádu. Rychlým krokem přešli chodník, trhnutím otevřeli dvířka velkého vozu a naskákali dovnitř.

Brandon náhle pocítil v zadní části vozu nějaký pohyb, jako by se zadní péra zhoupla pod váhou těla. Prudce se obrátil a jeho ruka vjela pod sako k podpažnímu pouzdru na pistoli.

„Nestřílejte!“ zazněl s potlačovaným smíchem hlas Sylvie Martinové z podlahy před zadním sedadlem. „Je zde přítel.“

„Sylvie! U ďasa, co tam provádíte?“ zeptal se Selby.

„Skrývám se před zákonem,“ odpověděla. „Jsem celá svinutá do kuličky. Bylo by příliš neskromné přání, kdybych vás požádala, abyste nastartovali a vypadli z obvodu města? Prchám před spravedlností a bolí mě svaly.“

„Co se stalo?“ optal se Selby, když se Brandon rozjel.

„Napadlo mě, že by mě Otto Larkin hrozně rád strčil do chládku.“

„Jak jste mu foukla, Sylvie?“

„EIeanor Harlanová byla úplně oblečená. Z mé ložnice vedou dveře na chodbu, a…“

„O to mi nejde,“ zarazil ji Selby, „to všechno víme, ale Larkin vvhlásil všeobecný poplach. Všichni policisté ve městě jsou na nohou.“

Sylvia se zasmála. „Bylo mi jasné, že mě seberou, když se budu potulovat křížem krážem po ulicích. A tak jsem naklusala do motelu a chňapla po jediném volném pokoji, který tam měli. Vsadila bych se, že mi to z mého bytu do motelu netrvalo déle než tři minuty.“

„V motelech bude Larkin hledat,“ upozornil ji Selby. Brandon dupl na plyn a vůz vystřelil jako raketa.

„Se ví, že bude,“ souhlasila Sylvia Martinova. „Jenže opravdu prohledávat je nebude. Nechá si předložit seznamy ubytovaných. Zapsala jsem se jako Anita Smithová se sestrou ze San Diega a udala jsem falešné číslo vozu.“

„Larkin si začne prověřovat doby příjezdu a…“

„Vsadím deset ku jedné, že nezačne,“ odporovala Sylvia. „Vy uvažujete, jak byste si za podobných okolností počínal vy. Čert to vem, ulovila jsem sólovelrybu a ne sólokapra, jenže je ještě tak horká, že se ji zatím neodvážím uveřejnit, dokud k tomu nebudu mít nějaké úřední požehnání. Musíte tu holku dostat před porotu!“

„Víte přece, jak je na nás porota nabroušená,“ namítl Selby.

„Pochybuji, že by ji měl Fairbanks zpoloviny tak scuknutou, jak si myslí,“ uvažovala Sylvia. „Vy, mládenci, v téhle porotě také máte pár dobrých kamarádů a stačí, aby si poslechli příhody Eleanory Harlanové…“

„A bude je ochotna vypravovat, až vyprchá účinek drogy?“ zapochyboval Selby.

„Bude muset!“ zdůraznila Sylvia.

„Přede mnou přiznala, že postřelila Evu Dawsonovou,“ odporoval Selby. „Určitě nehodlá předstoupit před porotu a…“

„Myslím, že hodlá, Dougu. Myslím, že bude muset.“

„A pročpak?“

„To je tak,“ spustila Sylvia, „ale nejdřív, kam jedeme?“

„Paní Kaneová, matka Pauly Melvinové, měla autonehodu,“ vysvětlil jí Selby.

„Dougu, chcete říci, že jí – že se někdo pokusil –“

„Tak, jak vy si to představujete, nikoliv,“ nenechal ji domluvit Selby. „Ale vyjde to nastejno. Zřejmě se jim nějak povedlo zařídit, aby stejným způsobem jako Harlanovic děvče pozřela větší množství prášků pro spaní.“

„V bonbónech?“

„Správně.“

„Tedy proto jste – nač vy jste prve v cukrárně kupoval bonbóny?“

„Jako návnadu do pasti. Ostatně, jedeme do Las Alidas na návštěvu k Paule Melvinové.“

„Myslíte, že o tom něco ví?“

„Nebyl bych zvláší překvapen, kdybychom v hlubokém spánku našli i ji,“ odpověděl Selby.

„To se podívejme,“ podivila se Sylvia Martinova.

„Spustte,“ vyzval ji Selby. „Povězte nám, co bylo s Eleanor Harlanovou, Sylvie.“

„Tihleti politici,“ začala Sylvie, „se pořád musejí nějak bavit. A když nějakou tu zábavu pořádají, potřebují děvenky, aby jim takový mejdan okořenily a udržely v hoších jiskru a zájem. Eleanor Harlanova a Eva Dawsonová nikdy žádnou legraci nezkazily, byly dobré do každé party a dostávaly pozvání na pěknou řádku takových slezin.

Eleanor z toho nedělala žádnou vědu. Netajila se, že se jí takový život zamlouvá, líbily se jí vyjížďky na plachetnici, ráda vymetala noční podniky a podobné radovánky, ale vždycky si zachovávala finanční nezávislost. Má své zaměstnání – mám za to, že to je zaměstnání, které jí nezabírá moc času, a dostala je asi díky různým politickým vlivům, leč nicméně – je zaměstnaná.“

„A co Eva Dawsonová?“ nadhodil Selby. „Eva Dawsonová měla sklon trochu víc plout s proudem a brát věci na lehkou váhu.“

„Jak to bylo dál?“

„Tedy, během doby se Eleanor Harlanova stala soukromým vlastnictvím Hudsona Parlina. Stala se jeho uznávanou přítelkyní. Účastnila se těchto vyjížděk jako jakási polooficiální play-girl hostitelka. A časem se toho hodně dozvěděla i o jeho obchodní činnosti.

Parlin cosi věděl na Morrise Sheldona, starostu Las Alidas, a cosi pěkně ožehavého. Hodlal toho využít – bez toho, že by se uchýlil k takové surovosti, jako je vyděračství. Měl však nicméně v úmyslu postarat se, aby Morris Sheldon dostal jisté doklady zpátky takovým způsobem, že by si jasně musel uvědomit, jak je Parlinovi zavázán.

Ty papíry, ať už se týkaly čeho chtěly, dostala do úschovy Eleanor Harlanova a Eva Dawsonová se toho nějak domákla. V té době už Eva zatrpkla, ztratila iluze a neustále mluvila o tom, jak by se takového života ráda zbavila, kdyby se jí podařilo nasekat pořádný balík peněz.

Zřejmě dostala nápad, že ten kšeft s Sheldonem je příležitost pro ni. Štípla doklady tu noc, kdy se u Melvinových konal večírek, a šla na něj, aby se pokusila Morrise Sheldona zmáčknout. Eleanor Harlanová na to přišla a vyrazila za ní. V garáži u Melvinových se setkaly a došlo k úplné rvačce. Eva Dawsonová u sebe měla revolver, vytáhla ho a Eleanor Harlanová, která má nepochybně dobré nervy a duchapřítomnost, se vrhla přímo na ni a snažila se jí revolver vyrvat. Tahaly se o něj a – no, je to pořád tatáž stará historie: přitom, jak se rvaly, revolver spustil.

Morris Sheldon se večírku nezúčastnil, ale byl tam Milton Granby.

A Granby, jak se zdá, už předtím o těch papírech s Evou Dawsonovou mluvil telefonicky. Morris Sheldon je chtěl za každou cenu dostat zpátky – týkaly se jakési korupce při zadávání dlažebních prací.“

„Co se s nimi stalo?“ zeptal se Selby.

„Babe Harlanová se jich opět zmocnila a upláchla. Milton Granby našel Evu Dawsonovou ležet v garáži na podlaze. Zřejmě byl někde nablízku a přispěchal, hned jak slyšel výstřel.“

„Není možné, že by v tomhle lhali a že ji postřelil Granby?“

„Pochybuji, Dougu. Ta Harlanovic holka mluvila, jako když spustí stavidla, a myslím, že mi řekla pravdu. Připadá mi, že vůbec nebyla schopná lhát. Prostě jen mlela a mlela a mlela.“

„O. K., co dál?“

„Granby sehnal Melvina a oba se pak šli poradit s Carrem. Dohodli se, že jeden druhému poskytnou alibi. Carr je navedl, aby každému vykládali, že když zazněl výstřel, byli spolu. Dále jim poradil, aby vypravovali, jak našli jednoho účastníka večírku, který si v opilosti prostřelil paži.

Celou pohádku s nimi nacvičil a odvedl dobrý kus práce.“

„To bych řekl, že odvedl,“ zavrčel Brandon. „Ten zatracený Granby s tím svým kecem o chlapíkovi v posteli se zakrváceným ručníkem kolem ruky doběhl i mě.“

„Kdo zabil Evu Dawsonovou?“ ptal se Selby.

„Eleanor Harlanová neví, ale někdo jí v bytě ukradl nůž, kterým byla vražda provedena. Tvrdí, že nemá ani ponětí, kdo by to mohl být. A Carr měl z nějakého důvodu panický strach, aby stopa toho nože nevedla k ní. Velice mu záleželo na tom, aby měla úplně tentýž nůž a mohla ho předložit a tvrdit, že je jejím majetkem už dlouho.“

„Opravdu se domníváte, že výstřel, který poranil Evu Dawsonovou, vypálila Eleanor Harlanová?“

„Ona tvrdí, že ano.“

„A řekla vám, že Carr vymyslel povídačku, kterou nám vykládal Granby, že v okamžiku, kdy padl výstřel, byli s Carrem a Melvinem pohromadě?“

„Tak, tak.“

„Pak tedy v okamžiku, kdy padl výstřel, ti tři pohromadě nebyli.“

„Ne.“

„Neví někdo, kde byl Melvin?“

„Ne. Nikdo neví, kde byl Melvin. Nikdo neví, kde byl Carr. Nikdo neví, kde byl Granby.“

„Hned jak si to vyřídíme v Las Alidas, rozhodně si s tou Harlanovic holkou musíme pohovořit,“ sliboval šerif Brandon.

Kapitola 22

Brandon zastavil s vozem přímo před domem Jima Melvina.

„Svítí se tam,“ ohlásil.

„To ještě nemusí nic znamenat,“ zdůraznil Selby.

Vyběhli po schodech malé verandičky před vchodem a zazvonili. Nikdo nešel otevřít, všude bylo ticho, v celém domě se nic ani nepohnulo.

Ještě dvakrát zvonili, klepali na dveře kotníky, kopali do spodku dveří, až vnitřek domu duněl ozvěnou hřmotu, který působili.

Jejich úsilí bylo bezvýsledné. Dům nadále zůstal ponořen v hluboké ticho.

Selby se postavil šerifovi na ramena, a tak se mu podařilo odstranit drátěnou sítku na okénku spíže, okno nadzvednout a prolézt dovnitř.

Paula zabořená v křesle spala hlubokým spánkem – úplně mrtvá pro okolní svět. Stojací lampa ji zalévala svým měkkým světlem a měnila její vlasy v aureolu zářivého chmýří. Kniha, kterou četla, vypadla z jejích bezvládných prstů a ležela na podlaze.

Selby na ni jen letmo pohlédl a běžel otevřít a vpustit do domu Brandona se Sylvií Martinovou. Všichni tři se pak pokoušeli Paulu vzbudit, ale marně. Jejich úsilí nemělo úspěch. Nereagovala, byla netečná jako hadrová panenka, svaly měla úplně bez vlády.

Právě se ji pokoušeli přivést k životu studenými obklady, když se zvenku ozvalo vytí sirény a za několik vteřin vstoupil do domu lékař v doprovodu šerifova náměstka, který konal noční službu.

„Tak copak tu máme?“ otázal se doktor Deming.

„Ještě jednu,“ odpověděl zavile Brandon. „A další je na cestě. Dejte se do toho.“

Doktor Deming zkusil Paule tep, poslechl si její dech a kývl hlavou.

„Včas?“ zeptal se Selby.

„Myslím, že ano,“ uklidnil ho doktor Deming. „Dopravíme ji do ložnice a musíme ji odstrojit.“

Vynesli Paulu po schodech nahoru do ložnice. Doktor Deming otevřel svůj lékařský kufřík s nástroji a dal se do práce.

Nejprve pokynul Sylvii Martinové a vyzval ji: „Sylvie, je tu práce pro vás. Napřed jí svlékněte všechno, co má na sobě. Potom jděte do koupelny a natočte do umyvadla studenou a do vany horkou vodu. Pak posbírejte všechny ručníky, které se vám podaří najít, doneste mi džbánek vlažné vody a pak vám povím, co máte dělat dál.“

Po těch slovech hodil hlavou směrem ke dveřím, pohlédl na šerifa a okresního prokurátora a dodal: „Zavolám vás, jakmile budeme vědět, jak na tom jsme.“

Siréna ambulance přešla z pronikavého vřeštění do ponurého stonu. V loubí před vchodem se ozvaly kroky a muži s nosítky vnesli do domu bezvědomou Doris Kaneovou.

„Odneste ji nahoru,“ nařídil Brandon. „Lékař už tam je v plné práci.“

Počkal, až muži z ambulance uloží paní Kaneovou na postel a odejdou, a pak vyzval Selbyho: „Pojď, Dougu, trochu se tu rozhlédneme.“

Na stole v obývacím pokoji našli misku na bonbóny. Bylo v ní několik kousků ovocného želé a nějaké tvrdé dropsy, ale čokoládové bonbóny s krémovou náplní žádné.

„Že by tohle cukroví bylo otrávené?“ otázal se Brandon. „To pochybuji,“ odpověděl Selby, otvíraje bonboniéru koupenou v Madison City. Vzal z ní dva čokoládové krémové bonbóny a lákavě je naaranžoval na vrch misky. „Jen dva?“ zeptal se Brandon.

„Sám bych rád věděl, jak na tuhle otázku odpovědět, Rexi,“ povzdychl si Selby. „Dva by mohly stačit, ačkoliv – zkusím ještě jeden přidat.“

„Vadilo by, kdybys jich tam dal víc?“

„A jak! Člověk, který tu nastražil bonbóny obsahující drogu, asi ví, kolik jich nastražil. Abychom svou past navnadili správně, musí se dozvědět, že Paula a její matka uspávací prostředek pozřely. V misce proto musí zbýt o dva nebo tři bonbóny méně, než kolik jich tam dal. Kdyby jich tam byl stejný počet, nebo dokonce víc, sami bychom si svůj plán pokazili.“

Brandon přisvědčil a prohlásil: „Je to tvoje hra, Dougu, hraj si ji podle svého.“

Selby chvíli váhal, pak přidal čtvrtý čokoládový bonbón, poodstoupil, zadíval se na misku s cukrovinkami, zakroutil hlavou, čtvrtý čokoládový bonbón zase vzal, vrátil jej do krabice a nechal na misce pouze tři.

„Když si to představíme takhle,“ hádal Brandon, „všechno by ukazovalo na Jima Melvina.“

Před domem zastavilo auto a vzápětí zazněly před vchodem kroky. Pak zarachotil ve dveřích klíč a ozval se hlas Jima Melvina hlásající: „Tedy, ale že jsme je roztrhli.“ A Melvin se vítězoslavně zasmál.

Vítr zatím ulehl, zanechal po sobě sucho a chladno, chladno tím zákeřnější, že ve vzduchu nebylo ani stopy po vlhkosti.

„Jime, chlapče, vy jste to zmákl, vy jste to doopravdy zmákl,“ zazněla souhlasná odpověď a po ní zaduněl bodrý chechtot Hudsona Parlina.

„Myslím, že je to také trochu zásluha Granbyho,“ skromně namítl Melvin.

„Granby!“ odfrkl Parlin. „Ten…“ Parlin se uprostřed věty odmlčel.

„Co je?“ zeptal se Melvin.

„Zdá se, že máte návštěvu.“

Melvin vrazil rovnou do místnosti a zaútočil na Brandona: „Co tu děláte? Kdo vás pustil dovnitř?“

„Chceme s vámi mluvit,“ odpověděl klidně Brandon.

Melvin se zatvářil vztekle. „Zdá se mi, že nic jiného na práci nemáte – než mluvit se mnou. Jak jste se sem dostali? Kde je Paula? Co má tohle všechno znamenat?“

„Posaďte se,“ vyzval ho Selby. „A dýchejte zhluboka.“

„Já se divil, co tu dělají všechna ta auta… Poslyšte, kdo je nahoře?“

„Lidi, přišli navštívit vaši paní,“ sdělil mu Selby. „Zůstaňte chvilku sedět, chci vám položit několik otázek.“

„Dobrá, začněte a ptejte se, ať to máme z krku.“

„Pánové,“ vmísil se do toho Parlin, „zdá se mi…“

„Ano? Copak se vám zdá?“ pobídl ho Selby.

„Nic,“ odsekl Parlin.

Melvin si vzal z misky jeden z čokoládových bonbónů a řekl: „Tak spustte, začněte.“

Parlin se hbitě natáhl, shrábl zbývající čokoládové bonbóny a pár malých ovocných želé, zapadl do lenošky, v níž předtím spala Paula, žvýkal cukroví a poslouchal.

„Vaše žena je nahoře v rukou lékaře,“ sdělil Melvinovi Selby.

„Paula! Co se jí stalo?“

„Zřejmě požila větší dávku nějakého barbiturátu.“

„Který doktor tu je?“

„Lékař, jehož jsem přivolal.“

Melvin sklouzl z kraje stolu a přes dva schody se hnal nahoru.

„Proboha, Selby,“ ozval se Parlin, „Paula Melvinová neměla ani sebemenší důvod, aby se chtěla sprovodit ze světa. Ta přece – ale vždyt je to úplně absurdní!“

„Neřekl jsem, že se chtěla sprovodit ze světa,“ upozornil ho Selby.

„Tak jak to tedy myslíte? Jistě nechcete tvrdit, že byla – že ji někdo podal drogu bez jejího vědomí.“

„Možné to je.“

„Nechápu jak.“

Shora z ložnice se ozval vzrušený hlas Jima Melvina: „Parline, mohl byste sem laskavě na chvilku přijít?“ volal, „potřebuji svědka.“

Parlin vykročil ke schodům a právě došel k úpatí schodiště když v krytém vchodu zazněly kroky a někdo zazvonil.

„Mám jít otevřít?“ zavolal Parlin nahoru.

„To bude asi Granby. Pusíťte ho dovnitř.“

Selby se významně podíval na Brandona, pak se zvedl a položil do misky na cukroví dva další čokoládové bonbóny.

Parlin otevřel dveře a řekl: „Zdravíčko, Granby,“ a rychle výstražně dodal: „Máme návštěvu – úřední návštěvu.“

„Stálé zdraví,“ pozdravil Granby a zůstal stát v hale. „Jak se máte, pánové? Všechno v pořádku?“

„Zdá se, že paní Melvinová přebrala prášky na spaní.“

Granby mlaskl jazykem.

„Není to poněkud předčasné tvrzení, Selby?“ odporoval Parlin.

„Dost možná,“ stroze připustil Selby.

Z prvního poschodí opět volal Jim Mel vin: „Parline, přišel byste laskavě sem nahoru?“

„Zajisté,“ křikl Parlin, obrátil se k ostatním a požádal: „Omluvte mě, prosím,“ a těžkým krokem začal stoupat do schodů.

Selby nenápadně mrkl na Rexe Brandona, pokradmu vytáhl z kapsy hnědé pouzdro na brýle a položil je na kuřácký stolek, stojící nedaleko stolu s miskou bonbónů.

Granby vstoupil do obývacího pokoje a zaklel: „Čert to vem, viděl jsem váš služební vůz projet městem.“

„A hned vás napadlo, že jede sem?“ opáčil Selby.

Granby prošel pokojem a přistoupil k misce s bonbóny. „Chudák Jim, ten teď ale má smůlu. Ačkoliv co se té smlouvy s městem týče, už jsem pro něj všechno zařídil a to mu pomůže.“

„Něco nového v té věci?“

„Ne, až na to, že už má všechno v suchu.“

Selby vrhl pohled na Brandona.

„Myslel jsem, že se třeba objevily nějaké nové okolnosti, a proto jste ho přišel navštívit.“

Granby si odkašlal. „Tedy,“ začal, „jen mě tak napadlo, že si s ním pohovořím o různých podrobnostech.“

Natálii ruku k misce s bonbóny, pak se zarazil, otočil se k oknu a prohlásil: „Když už tu jsem, mohl bych vlastně chvilku pobýt,“ a usadil se v křesle vedle kuřáckého stolečku.

Selby opět zachytil šerifův významný pohled. „Rád bych věděl, jak se věci vyvíjejí nahoře,“ poznamenal.

„Můžeme se obrátit na doktora,“ navrhoval Brandon. „Velice mě to zajímá.“

Granby si zapálil cigaretu, odhodil zápalku do popelníčku a jeho ruka spočinula na hnědém pouzdře na brýle.

„To jsou těžké věci,“ vzdychl.

„Jen do toho, Granby!“ zničehonic ho rázně pobídl Brandon. „A strčte je do kapsy.“

Granby na něho překvapeně pohlédl.

„Co mám strčit do kapsy?“

„Své pouzdro na brýle.“

„To není moje.“

„Ale ano, je,“ prohlásil šerif. „Poznal jste je. Uchopil jste je, začal jste je strkat do kapsy, ale v tom jste si uvědomil, že jestliže tu někdo vaše pouzdro na brýle našel a položil na kuřácký stolek, musel jste je zde ztratit tu noc, kdy jste zavraždil Evu Dawsonovou.“

„Zbláznil jste se?“

„Jestli se tu někdo zbláznil, pak jste to jedině vy,“ pokračoval Brandon. „Pročpak jste si před chvilinkou nevzal tyhle čokoládové bonbóny?

„Tyhlety?“ odpověděl Granby. „Mám čokoládu docela rád, ale náhodou jsem si vzpomněl, že mi vypadla plomba, a když jsem naposled jedl čokoládové bonbóny, hrozně mě rozbolel zub. A tak jsem se rozhodl, že nebudu jíst žádnou čokoládu, dokud nezajdu k svému zubaři.“

„Kdy jste tu bolest pocítil?“

„Dnes odpoledne.“

„Kde?“

„Tady ve městě.“

„Jste si jist, že to nebylo v Los Angeles?“

„Já dnes odpoledne v Los Angeles nebyl.“

„Jste lhář,“ prohlásil Brandon. „Jel jste do Los Angeles, šel jste navštívit Eleanor Harlanovou a přinesl jste jí krabici bonbónů.“

Granby se křečovitě zašklebil.

„Popíráte to?“

„Nejsem povinen zpovídat se vám, jak nakládám se svým časem.“

„Koupil jste Eleanor Harlanové bonbóny. Část jste jich otrávil. Počkal jste, až usne, a zbytek otrávených bonbónů jste strčil do kapsy, pak jste vedle ní položil tubu prášků pro spaní – na důkaz zdánlivé sebevraždy – a po špičkách jste se vykradl ven.“

„Říkám vám, že jste blázen.“

„Potom jste přišel sem a narazil jste tu na mne a Selbyho. Bonbóny jste ještě stále nosil v kapse, neměl jste vhodnou příležitost se jich zbavit. Nebo jste možná měl v úmyslu zabít Paulu a její matku. Otrávené bonbóny jste nastražil sem do misky.“

„Vy mě obviňujete z vraždy Evy Dawsonové?“

„To jste zatraceně dobře uhodl, obviňuji,“ odpověděl Brandon.

Selby štouchl šerifa loktem a pravil: „Takhle tvrdě bychom to stavět nechtěli, Granby. Šerif chce říci, že od vás chceme vysvětlení. Chceme víc vědět o účelu vaší návštěvy u Eleanor Harlanové, proč jste jí donesl cukroví a…“

„Víte co? Už toho mám až po krk, lidi, abyste mě honili z kouta do kouta jako nadmutou kozu,“ obořil se na ně Granby. „Myslím, že já sám mám v této obci trochu vlivu. Vy jste možná zapomněli, ale jsem sešvagřen s jistými pořádně vlivnými lidmi.“

Nenávistně na ně zíral.

Brandon natáhl ruku a zvedl pouzdro na brýle. „Výborně,“ prohlásil, „my si jen vezmeme tenhle doličný předmět, než se ho nějak dokážete zbavit.“

Zaslechli hlasy dvou mužů sestupujících ze schodů. Pak vstoupili do místnosti Jim Melvin a Hudson Parlin. Z postoje obou úředníků a Granbyho poznali, že v místnosti panuje zvláštní napětí, a Melvin se zeptal: „Co se děje?“

„Pokoušejí se na mě ušít obvinění z vraždy,“ odpověděl Granby.

Melvin se zasmál a řekl: „Buďte vítán do našeho klubu, můžete se stát zakládajícím členem. U mne se o to pokoušeli také.“

Selby lehce přejel rukou po Parlinově saku. V pravé postranní kapse prsty nahmatal dva kulaté hrbolky.

„Okamžik, Rexi,“ zarazil šerifa.

Parlin si náhle uvědomil, že se Selby dotkl pravé kapsy jeho saka. „Hej,“ vykřikl, „co to děláte?“ trhl sebou a uskočil.

Selby chňapl rukou po cípu saka, rozmačkal oba čokoládové bonbóny a rozmazal je po podšívce kapsy.

„Co vás to napadá, nosit po kapsách bonbóny?“ zeptal se.

„Mám rád čokoládu.“ odpověděl Parlin. „Viděl jsem dva bonbóny tady na misce, shrábl jsem je ještě s nějakým cukrovím a chtěl jsem sníst všechno najednou, ale to ovocné želé bylo tak kyselé, že se mi nechtělo míchat jeho chut s čokoládou, tak jsem si ty dva zatím strčil do kapsy. Pak mě Melvin volal, abych šel nahoru, a já…“

Odmlčel se a široce rozevřenýma očima zděšeně pozoroval dva čokoládové bonbóny, které zůstaly ležet na misce.

„A tak!“ vyrazil náhle. „Bouda!“

„Otrávené byly ty dva, co máte v kapse, Parline,“ pravil Selby. „Nalíčil jste je zde už předtím, když jsme vás překvapili při pokusu zardousit paní Kaneovou. A bylo to vaše pouzdro na brýle. Byl jste přesvědčen, že jste je ztratil, když jste zavraždil Evu Dawsonovou.“ Parlin s úskočně zúženýma očima horečně přemýšlel, jak se snažil zosnovat nějaký uskok. Pak náhle zaklonil hlavu a rozesmál se. „Dobrá, pane okresní prokurátore,“ řekl, „vy si myslíte, že jste náramně chytrý. Blufujete. Karty na stůl a ukažte, co máte v ruce. Prokažte, že v těchhle bonbónech byla droga.“

„Nasaď mu želízka, Rexi,“ pokynul Selby Brandonovi.

Šerif vytrhl z kapsy želízka a vyrazil ke Granbymu.

„Ne, ne, Granbymu ne,“ zarazil ho Selby. „Hudsonu Parlinovi.“

„Co si to dovolujete, to je nezákonnost!“ vykřikl Melvin. „Vy jste praštění!“

Hudson Parlin nastavil zápěstí, ústa se mu zkřivila do úšklebku. „Jen si poslužte, chlapci. Snesli jste vejce, teď je vyseďte a počkejte, co se z něj vylíhne. Budete se tomu divit.“

Kapitola 23

Selby se Sylvií obsadili zadní sedadlo úředního vozu, na přední sedadlo strčil šerif Brandon svého vězně a napomenul ho: „Nepokoušejte se o žádné rychlé pohyby,“ potom obešel vůz a vlezl si za volant.

„Chci se spojit se svým právním zástupcem,“ prohlásil Parlin, „a žádám, abych byl předveden nejbližšímu a nejsnáze dosažitelnému smírčímu soudci.“

„Vy jste si nechal vysvětlit o svých zákonných právech úplně všecko, nemám pravdu?“ vysmíval se mu Brandon. „Strčili vám pod nos řádku říkanek a vy jste se je naučil nazpamět pro okamžik, až dojde k tomuhle.“

„Nedělejte si psinu,“ varoval ho Parlin. „Jim Melvin ví, co má dělat. Zavolá A. B. Carra, a než dojedeme k věznici, starý A. B. C. už tam na nás bude čekat.“

„To si počká,“ odbyl ho Brandon. „Vy totiž do věznice nejedete, zatím ještě ne.“

„Kam mne vezete?“

„Budete konfrontován s Eleanor Harlanovou. Má náhodou povídavou náladu a vyklopila všechno, co ví. Vypověděla nám, jak se všechno udalo od chvíle, kdy postřelila Evu Dawsonovou, až do doby, kdy jste z jejího bytu vzal nůž na maso a šel ten melouch dokončit.“

„Za prvé,“ prohlásil Parlin, „Babe Harlanová vám nikdy nic takového nevykládala. Za druhé Babe Evu nepostřelila a za třetí já Evu nezabil. Klidně si pokračujte ve svých opiových vidinách, když vás to baví, ale já žádám, abych byl předveden před nejbližšího a nejsnáze dosažitelného smírčího soudce.“

„Slyšel jsem vás hned napoprvé,“ ujistil ho Brandon, „ale naneštěstí teď jedeme provést jisté zatčení.“

„Zatčení koho?“

„Eleanor Harlanové.“

„Vy si, mládenci, zřejmě mermomocí chcete namlátit hubu,“ poznamenal Parlin.

Brandon se obrátil k Sylvii Martinové a zeptal se. „Jak se jmenuje ten motel, Sylvie?“

„Kolumbie.“

„Který bungalov?“

„Číslo dvanáct.“

Brandon už se nezdržoval hovorem, popohnal veliký vůz do vyšší rychlosti, až se rozletěl po silnici, míhal se jako střela kolem pomalejších vozidel a čas od času si uvolňoval cestu záblesky přerušovaného červeného světla a vytím sirény.

„Nabyla už Paula Melvinová vědomí, když jste od ní odcházela?“ zeptal se Selby polohlasně Sylvie Martinové.

„Ano.“

„Měla nějakou domněnku, jak k tomu došlo?“

„Říkala, že tam ležely…“ Sylvie se naklonila a přiblížila rty těsně k Selbyho uchu, takže nebylo možné, aby Parlin něco zaslechl. „Říkala, že v misce na bonbóny ležely plněné čokoládové bonbóny. Neví, kde se tam vzaly. Měly docela obvyklou chuť. Usadila se v lenošce a četla a najednou začala být strašně ospalá, nedokázala prostě udržet oči otevřené. A na nic víc už se nepamatuje.“

„A její matka také nějaké snědla?“

„Zřejmě se o ně podělily.“

„Nu, paní Kaneové už byla poskytnuta první pomoc a snad to dobře dopadne,“ uvažoval Selby. „Ještě štěstí, že požila tak velkou dávku, která se projevila, ještě než opustila náš okres.“

„Běhá mi mráz po zádech, jen když na to pomyslím,“ povzdychla si Sylvia.

„Doufejme, že Eleanor Harlanovou její povídavá nálada ještě neopustila,“ podotkl Selby.

„Něco mě na ní mate, Dougu.“

„Copak?“

„Když jsem od ní v motelu odcházela, byla najednou hrozně ospalá. Začala zívat a zívat, tloukla špačky a pak přestala mluvit. Pokládala jsem to za docela přirozený následek klesajícího účinku povzbuzujícího prostředku, ale zmínila jsem se o tom doktorovi Demingovi, když jsem mu pomáhala s Paulou, a ten tvrdil, že vývoj by měl být právě opačný, její organismus by měl napřed vylučovat barbiturát a stimulans by mělo působit dál.“

„Nu, za pár minut jsme na místě,“ odpověděl Selby, „a sami se přesvědčíme co a jak.“

Všimli si, že Parlin strnule drží hlavu tak, aby slyšel, co si povídají, a umlkli.

Vůz se řítil hvězdnatou nocí a vytím si razil cestu silnicí, až spatřili první světla Madison City a neonovou reklamu

HOTEL KOLUMBIE – nyní zhasnutou. Pod nápisem visela malá osvětlená tabulka: Obsazeno.

Mohutné pneumatiky zaskřípěly na vyštěrkované příjezdové cestě, Bran don stočil služební vůz a zastavil před bungalovem číslo dvanáct.

Domek byl temný a tichý.

„To je v pořádku,“ ubezpečovala je Sylvia. „Šla spát. Půjdu dovnitř a vzbudím ji.“

Brandon se tázavě zadíval dozadu na Sylvii Martinovou.

Selby jí otevřel dvířka. Místo poděkování se na něho usmála, vyskočila na vyštěrkovanou cestu, rychle ji přeběhla a vstoupila do malé verandy před chatou. Chvilku postála a pak stiskla kliku dveří. Dveře se otevřely a pohltila ji tma.

„Tak se mi zdá, že je to zase nějaký další bluf,“ ozval se Parlin, „jako s těmi krémovými bonbóny, z nichž teď mám v kapse lepkavou kaši. Očekávám, že mi okresní prokuratura zakoupí nový oblek.“

Oba úředníci dál mlčky pozorovali chatu.

Zazářilo světlo a ze tmy vyskočily dva matně osvětlené obdélníky oken se staženými záclonami. Slyšeli, jak se Sylvia pohybuje po místnosti, avšak nezaslechli žádný hovor.

Pak se Sylvia objevila ve dveřích. Úzkostlivý výraz, s jakým pohlédla na Selbyho a pak sklouzla pohledem na Brandona, mluvil za všechno. „Ještě chvilku,“ řekla, „chci mluvit s vedoucí motelu.“

Sylvia běžela k vjezdu do motelu a stiskla noční zvonek na budově označené nápisem Kancelář.

Za okamžik se vevnitř rozsvítilo a ozval se podrážděný ženský hlas: „Neumíte Číst, neviděli jste tabulku Obsazeno?“

„Potřebuji s vámi mluvit, nebude to dlouho trvat,“ odpověděla Sylvia.

Slyšel, jak se otvírají a zavírají dveře, a pak polohlasný hovor. Pak se Sylvia vrátila a kývla na Selbyho.

Selby vystoupil a šel za ní.

„Jsme nahraný, Dougu,“ řekla mu. „Ona mě vypekla.“

„Co se stalo?“

„Musela to na mne nafilmovat. Když jsem odcházela, vypadala naprosto určitě, jako že je pro celý svět mrtvá. Avšak vedoucí tvrdí, že jsem ještě nebyla pryč ani dvě minuty a Eleanor Harlanová se přihnala do kanceláře a sháněla se po telefonu. Prý ho potřebuje rychle.“

„Mám za to, že volala Carra,“ otráveně poznamenal Selby.

„ Přesně tak. Ta paní si číslo poznamenala, protože za každý místní hovor účtuje pět centů. Eleanor volala Carra a pověděla mu, kde je. Carr tu byl v deseti minutách, naložil ji do vozu a odjel.“

Z auta je s obavou pozoroval Brandon.

Selby zachytil jeho pohled a skoro nepostřehnutelně záporně zakroutil hlavou.

Kráčeli zpátky k vozu.

Parlin zaklonil hlavu a zplna hrdla se rozesmál.

„A zas jeden bluf nevyšel!“ jásal. „Věděl jsem zatraceně dobře, že Eleanor Harlanovou nemáte. A teď vás žádám, abyste mě předvedli před nejbližšího a nejsnáze dosažitelného smírčího soudce.“

Kapitola 24

Krátce před půlnocí zastavil okresní služební vůz před okázalým sídlem, které si Alfonse Baker Carr zakoupil na Orange Grove Heights.

Průčelí vily bylo temné, ale vzadu, kde měl Carr svou pracovnu, se svítilo. Selby polohlasem vyměnil pár slov s Brandonem a pak přistoupil ke vchodu, pevně přitiskl palec na tlačítko zvonku a držel jej tam tak dlouho, dokud nebyl přesvědčen, že zvonění proniklo až do Carrovy pracovny.

Trvalo nejméně minutu, než se lampa nad vstupem do domu rozsvítila. V důkladných dveřích se odsunula malá ocelová špehýrka, takže oko muže skrytého ve stínu mohlo přehlédnout celý krytý vstup.

Pak se dveře dokořán otevřely a Carrův zvučný hlas pravil: „Ale, ale, major Selby!“

„Docela obyčejný Doug Selby, kdybyste byl tak laskav.“

„Promiňte. Rád bych vás přiměl, abyste užíval svého vojenského titulu. Hodí se k vám. Na návštěvu je trochu pozdě, není-liž pravda?“

„Dost pozdě. Ale tohle není žádná společenská návštěva.“

„Úřední?“

„Svým způsobem ano.“

„Dobrá, dobrá, jen pojďte dál! Kdepak máte svého nerozlučného společníka? Našeho zasloužilého, byť trochu prostého, ale svědomitého šerifa?“

„Myslím, že bude výhodnější, když si pohovoříme sami,“ odpověděl Selby.

„Velmi ohleduplné, kolego. Vážím si takového přístupu k věci. Račte dál – tudy rovně.“

Carr vedl svého návštěvníka dozadu do pracovny. Stěny místnosti lemovaly police knih a uprostřed jí vévodil velký psací stůl, obklopený dobře vycpanými klubovkami. Byla to pohodlná místnost lákající k odpočinku i k soustředěnému studiu.

Na psacím stole se jedna na druhé vršily knihy, otevřené na stránkách se zatrženými odstavci, které pán domu právě studoval.

„Posad’te se, kolego, a chovejte se jako doma.“

„Děkuji vám.“

Selby se natáhl v hlubokém koženém křesle a důkladně si udělal pohodlí.

Carr okresního prokurátora pozoroval pozornýma, lstivýma očima. „Doutník,“ zeptal se, „cigaretu?“

„Děkuji,“ odmítl Selby, „kouřím lulku, zůstanu jí věrný, nemáte-li nic proti tomu.“ Vytáhl z kapsy lulku, nacpal do dobře zakouřené hlavičky voňavý tabák a zapálil si.

„Vážně, kolego, teď nejste ve službě,“ naléhal Carr, „vaše návštěva nutně musí být neúřední povahy. Mám tu kapku výborného rumu, je asi přes sto roků starý, má lahodnou chut a valí se jako sirup, kdybyste si ho namíchal s benediktinkou – v poměru asi tak jedna ku jedné, bylo by to báječné pití.“

„Proč ne?“ souhlasil Selby.

Jeho hostitel přistoupil k likérové skřínce, vestavěné v jedné boční stěně, vybral sklenice, láhve, namíchal nápoje, jeden postavil před Selbyho, jeden si vzal sám, zasmál se přes okraj sklenice na Selbyho a pronesl přípitek: „Na zločin!“

Oba muži přiložili sklenice ke rtům a vychutnávali lahodnou chul a vůni.

„Je skutečně báječný,“ pochválil nápoj Selby.

„Jsem rád, že vám chutná, kolego.“

Carr se pohodlně usadil v křesle proti Selbymu. „A teď,“ zeptal se, „jaký je účel vaší návštěvy?“

„Trochu jsem dnes večer na vás myslel, Carre,“ začal Selby. „Vzpomínal jsem, jak jste poprvé přišel k nám do města.“

„Není to tak dávno,“ podotkl Carr.

„Už je to několik let.“

„Ano, to je!“

„Jistě se pamatujete,“ připomínal Selby, „že jste se sem odstěhoval, protože jste se chtěl uchýlit na odpočinek. Chtěl jste odejít z velkoměsta. Chtěl jste se zbavit jisté třídy lidí, které jste zastupoval.“

„To je správné,“ souhlasil Carr.

„Chtěl jste si odpočinout a oddychnout si.“

„Zajisté.“

„Jenže,“ pokračoval Selby, „jak nám čas od času neopomenete vysvětlit, vaši klienti vám žádný odpočinek a oddech nechtějí dovolit. Honí vás, pronásledují vás až sem, trvají na tom, že je musíte hájit.“

„Ano, je to tak.“

„Je to ostuda, že se něco takového může dít.“

„Že? Ale co napláčem, to je pokuta za úspěch. Nicméně mohu těžko uvěřit, že jste sem přišel v tuto noční hodinu, jen abyste si pohovořil o mých potížích, o mém přání stáhnout se do ústraní.“

„Ale ano, přišel jsem jen kvůli tomu.“

„Skutečně!“

„Bylo by pěkné,“ ujištoval ho Selby, „kdybych vám mohl pomoci uskutečnit vaši tužbu.“

„Uchýlit se na odpočinek?“

„Ano.“

Carr se zasmál. „Žádnou pomoc asi nepotřebuji, Selby.“

„Okresní prokuratura učiní vše, co bude v jejích silách,“ sliboval Selby.

Carr zaklonil hlavu a srdečně se rozesmál svým melodickým smíchem. „To beru, Selby, nasazujete mi brouka do hlavy.“

„Přesně tak.“

„Samozřejmě, kolego, když jsem předtím – dnes brzy z večera – sehrál spravedlivé rozhořčení nad tou historií s Eleanor Harlanovou,“ pustil se do vysvětlování Carr, „jistě pochopíte, že já sám osobně vůbec nevěřím, že vy byste jí byl podal nějaké drogy, nebo že byste ji unesl. Nicméně každý koneckonců táhneme za opačný konec provazu, a pokud jde o můj postoj na veřejnosti, hodlám vás docela určitě obvinit ze zneužití svědka, porušení zákona a rozličných jiných nepravostí všeho druhu. Bez ohledu na všechno tohle házení bláta jistě dokážete – jak pevně věřím – ocenit, že já osobně k vám chovám hlubokou úctu a obdiv.“

„Díky.“

„Vy jste se ovšem se šerifem sami dostali do zcela nezáviděníhodného postavení. A upřímně se vám přiznám, Selby, že mám v úmyslu vyvinout právě takový tlak, jaký by v opačné situaci vyvinul šerif.“

„Sylvia Martinova vzala Eleanor Harlanovou do motelu Kolumbie,“ sdělil mu Selby.

„To vážně udělala?!“

„Zapsala je obě pod vymyšleným jménem a najala poslední volnou chatičku.“

„To od ní bylo chytré,“ uznal Carr. „Víte, v případě nouze to tomu děvčeti obdivuhodně rychle myslí. Kdyby byla zůstala se svým vozem v ulicích, byla by okamžitě zadržena. Tímhle chytrým uskokem vyvedla Ottu Larkina z konceptu. Samozřejmě, Selby, mezi námi vám mohu důvěrně sdělit, že Otto Larkin není žádný obr ducha.“

Selby nevěnoval hodnocení úslužného policejního náčelníka města Madison City pozornost a pokračoval: „Když účinek drogy vyprchal, prokázala i Eleanor Harlanová, že je schopná hezky rychle uvažovat. Začala tlouci špačky a ukolébala Sylvii do falešného pocitu bezpečí.

V domnění, že Eleanor usnula přinejmenším na několik hodin, Sylvia se vyplížila po špičkách z chaty a začala pracovat na některých jiných stránkách případu. Harlanová vám okamžitě zatelefonovala a vy jste přijel a odvezl jste si ji.“

„Velice zajímavé,“ řekl Carr. „Kdyby došlo na to, abyste doložil své obvinění, že jsem ji odvezl, určitě máte nějakého svědka.“

„Upřímně řečeno, nemám.“

„Tak, tak,“ prohlásil Carr, „hovoříme spolu neúředně. Nečekejte, že cokoliv připustím, ale mluvte dál, Selby.“

„Odpoledne předtím Eleanor Harlanová v přítomnosti svědků doznala, že to byla ona, kdo v noci sedmnáctého – nebo spíše osmnáctého v časných ranních hodinách – postřelil Evu Dawsonovou.“

„Ale, ale, kolego, měl byste si vymyslet něco lepšího. Teď jste mě zklamal. To děvče bylo pod vlivem drog. Někdo jí podal nebo se jí pokusil podat – sérum pravdomluvnosti.“

„Někdo se ji pokusil zabít.“

Carr se opět srdečně rozesmál. „Selby, vy máte ty nejnaivnější představy. Pomyslete si, jak by takové prohlášení znělo před porotou.“

„Myslím, že by znělo jako pravda.“

„Drahý kolego, už příliš dlouho pracujete ruku v ruce s naším úctyhodným, ale poněkud prostoduchým šerifem. Představte si sám sebe, jak stojíte před porotou a snažíte se jí vysvětlit, jak došlo k tomu, že jsem Eleanor Harlanovou našel ve vaší péči, v přítomnosti novinářky, zaznamenávající každé její slovo, v přítomnosti vámi vybraného lékaře, jehož ona předtím v životě neviděla. Ten ji léčí, předpisuje jí léky, které ona nežádala a odmítala. A když se vlivem podaných drog pacientka rozpovídá, začne mít halucinace a ve stavu obluzení činí nejdivočejší výpovědi – a náhodou jste to právě vy, kdo ji k nim povzbuzujete. A pak mějte ty nervy a pokuste se porotě vykládat, že to všechno byla pouze náhodná souhra okolností, že se ta dívka buď pokusila spáchat sebevraždu, nebo že se ji někdo snažil zavraždit. Zkuste vysvětlit, že se pouze dílem náhody či série náhod neocitla v nemocnici, nebyla v ošetřování svého lékaře, nepečovali o ni její přátelé a nebyla dokonce ani v okrese, kde má svůj vlastní byt, ale byla propašována do tohoto okresu, aby se octla v rukou cizího lékaře, navykládala všechno možné a nemožné ženské od novin, a to v důsledku požití drog, které jí byly podány čistě jen za tím účelem, aby ji přiměly mluvit! Můj milý Selby, nechtějte po mně, abych uvěřil, že by se někdy člověk vaší inteligence dobrovolně sám uvedl do takové situace. Vždyt by to bylo všechno tak jednoznačné, že by to ani za spor nestálo.“

„A přesto,“ tvrdošíjně stál na svém Selby, „ věřím tomu, co mi Eleanor Harlanová pověděla. Věřím, že osmnáctého tohoto měsíce v časných ranních hodinách v garáži Jima Melvina postřelila Evu Dawsonovou. Dal jsem podnět, aby pro tento zločin proti ní bylo zavedeno trestní řízení, a mám zde teď na ni zatykač.“

Carr smutně zakroutil hlavou: „Velice nemoudré opatření kolego. Budete to obvinění muset vzít zpět. Neodvážíte se na něm trvat a přednést je ani při předběžném soudním řízení.“

„Přesto,“ prohlásil umíněně Selby, „mám v úmyslu trvat na něm. A zamýšlím ji z tohoto zločinu obžalovat, protože jsem toho názoru, že je vinna zločinem pokusu vraždy, který měl za následek těžké ublížení na těle, spáchané smrtící zbraní.“

Carr opět truchlivě zakroutil hlavou. „čekal jsem od vás něco lepšího, kolego.“

„A proto,“ dokonal Selby, „jestliže poskytujete Eleanor Harlanové útočiště, je vám teď známo, že je na ni vydán zatykač a že je na útěku před spravedlností. A aby nikdy nemohla nastat pochybnost, zda jste to věděl či nevěděl, předkládám vám zatykač, který zde držím ve své ruce.“

Carr se na okamžik odtáhl, zarazil se, zamračil a obličej mu zrudl vzteky. Pak se dal do smíchu a smál se stále hlasitěji, jeho smích však byl tentokrát o poznání méně nenucený.

„Chytré, Selby! To je proklatě chytré! Teď musím přiznat, že jste přinejmenším splnil moje všechna očekávání, ne-li víc. Sehrál jste to opravdu chytře. Pokračovat v trestním stíhání Eleanor Harlanové byste se neodvážil, protože nemáte důkazy, ale pokračoval jste a opatřil jste si na ni zatykač, který mí ukazujete. Jestliže ji tedy ukrývám poté, kdy jste mi zatykač předložil a já jej na vlastní oči viděl, dostáváte se do výhodného postavení – můžete mě obvinit ze spoluviny, spáchané poskytováním pomoci zločinci stíhanému policií. To je dosti dobrý tah. Naneštěstí, Selby, nebude vám nic platný, protože nevím, kde se v tomto okamžiku Eleanor Harlanová zdržuje.“

„Pokud to víte,“ prohlásil Selby, „vyzývám vás, abyste ji vydal.“

„Chápu právní význam vaší výzvy,“ odpověděl Carr s úsměvem. „Navlékí jste to naproto bezvadně, kolego. To už nechce ani puntík nad i, ani háček nad ň.“

„Děkuji za uznání,“ řekl Selby. „Nechtěl jsem nic, než se právě jen ujistit, že jste rozuměl.“

Carr pozvedl sklenku, usrkl směs rumu a benediktinky a pravil: „Na tomhle případě si se šerifem příšerně nabijete ústa, Selby. Rád bych vám řekl, že co se vaší osoby týče, vidím to nerad. Pokud ovšem jde o šerifa Brandona, ten si o to koledoval. Lituji, že vy dva jste spolu svázáni. Ačkoliv mám pocit, že v soukromé praxi budete mít mnohem větší úspěch než v práci pro okres, který vás stejně nikdy nedocení. Soudím, že byste nebyl ochoten vzít v úvahu možnost stát se společníkem staršího muže?“

„Jak starého?“ optal se Selby.

„Asi v mém věku,“ odpověděl Carr.

Selby se zasmál a potřásl hlavou. „Vy odcházíte na odpočinek?“

„No, s odchodem na odpočinek není nikdy naspěch,“ podotkl Carr, „a tohle město mi připadá velmi příjemné.“

„Nehrajme si se slovy, Carre,“ řekl Selby. „Vy jste okouzlující číslo, ale v tu chvíli, kdy jste do tohoto okresu přišel, přinesl jste dočista nový problém, o jaký my tu ve svém venkovském společenství nestojíme.

Máte známosti. Svou praxi vykonáváte tím způsobem, že jste navázal různé styky a celý okres jste jimi opředl jako hustou sítí. Během doby si k vám navykli chodit lidé, kteří se ocitnou v průšvihu, a jak se jednou do vaší sítě zapletou, na oplátku je využíváte, aby i v příštích případech pomáhali oni vám. Víte toho na ně tolik, že prostě musí spolupracovat.“

„Dobrá, a co je na tom špatného?“ zeptal se Carr. „Právě tak si buduje výnosnou praxi každý obhájce ve věcech trestních.“

„Ve velkoměstě možná, ale ne zde. Vezměte si například tenhle případ.“

„Výborně, a co s ním má být?“ souhlasil Carr.

„Eleanor Harlanová postřelila Evu Dawsonovou. Milton Granby se na vás obrátil se žádostí o pomoc. Vy jste naplánoval vzorec, podle něhož každý z této trojice dosvědčuje alibi druhým dvěma. Vymyslel jste vysvětlení pro ránu z revolveru.

Díky svým minulým stykům a vztahům jste měl dostatečnou moc zavolat telefonem majitele domu v Las Alidas a nařídit jim, aby svůj dům během půl hodiny vyklidili a zdržovali se mimo okres, dokud jim neoznámíte, že mají zelenou a mohou se vrátit. Jimovi Melvinovi jste nabídl beztrestnost, ujme-li se poraněné dívky a postará se jí o útočiště.

Při tom všem vám neustále šlo o jediné – chránit Hudsona Parlina, svého skutečného klienta. Později, když se Eva Dawsonová pozdravila, dozvěděl jste se, že ještě stále usiluje využít získané informace k získání větší částky peněz, aby sama mohla začít něco podnikat. Nechápala, jak je nebezpečné pouštět se do podobné hry s Hudsonem Parlinem.

Eleanor Harlanová dostala od bratra nůž na maso. Nikdy s ním nic nekrájela – děvčata příliš často nejídávala doma a když, pak obyčejně jen nějakou tu konzervu a různé mlsky. Jakmile si Hudson Parlin uvědomil, že Eva Dawsonová chce vydírat Monise Sheldona něčím, co pokládal za svůj monopol, šel ji navštívit a pro případ potřeby si s sebou z bytu Eleanor Harlanové vzal nůž. Možnost, že by bylo lze vypátrat jeho původ, mu vůbec ani nepřišla na mysl.

Při rozmluvě s Evou Dawsonovou zjistil, že s ní není žádná řeč. Není vyloučeno, že jí nožem chtěl jen nahnat strach, ale rozzuřil se a zavraždil ji.

Když se potom ukázalo, že na noži zůstalo označení ceny a díky tomu může být identifikován, zmocnila se Parlina panika a zavolal vás.“

„A co má být?“ zeptal se Carr.

„Všechno,“ odpověděl Selby. „Neposkytl jste mu jenom právní poradu, ale stal jste se přímým spoluviníkem. Pokusil jste se nastrojit všechno tak, aby vznikl dojem, že Eleanor Harlanová nůž stále ještě má.“

„A nemá ho snad?“

Selby se zasmál. „To je hrozně zajímavé, Carre. Když jste do šerifovy kanceláře přinesl nůž, Brandon na něj ani nesáhl, ale nůž měl v ruce večer předtím v bytě Eleanory Harlanové. A my na tom, který jste nám donesl, našli jeho otisky prstů.“

„Chytré!“ uznale prohlásil Carr a v očích se mu zasvitl obdiv. „Zatraceně, Selby, to bylo mazané.“

„Takže vidíte,“ dodal Selby, „jak na tom jste.“ Carr s úsměvem zakroutil hlavou. „Důkaz, který si šerif mohl klidně vyrobit tím prostým způsobem, že se svými vlastními prsty dotkl toho nože! Ale jděte, Selby! To vám žádná porota neuvěří.“

„Porota v tomhle okrese ano,“ umíněně namítl Selby. „Oni šerifa znají.“

„To snad mohlo být pravda,“ připustil Carr, „než jsem se sem nastěhoval. Řeknu vám otevřeně, kolego, že tak naprostou důvěru porotců k okresnímu prokurátorovi a šerifovi nerad vidím. Vzhledem k tomu, že mluvíme čistě jen neúředně mezi sebou, mohu vám bez zdráhání přiznat, že se tu a tam pokouším zanést jistý prvek nesouladu. Působím, že se politické rozpory mění v úporné osobní boje. Pochybuji, že byste ještě dnes sehnal porotu, která by tímhle způsobem prostě akceptovala, co šerif řekne. Mám za to, že by dospěla k názoru, že si ohřívá svou politickou polívčičku.“

„Hovořítc velice otevřeně.“

„Mohu si to dovolit,“ odpověděl Carr, „protože jsme spolu mezi čtyřma očima. Náhodou, kolego, v tomhle případě se vám povedlo několik pěkných dedukcí a úvah.“

„A pak,“ vrátil se Selby k věci, „když si Parlin uvědomil, že Eleanor Harlanová ví příliš mnoho, rozhodl se odklidit ji z cesty. Klíč od jejího bytu už několik měsíců nosil u sebe, otevřel si a zaskočil k ní na návštěvu. Našel ji, jak právě sedí a pojídá bonbóny, které jí předtím odpoledne donesl Milton Granby.

To ho přivedlo na nápad. Šel ven, koupil podobné bonbóny, vydatně je napustil nějakým barbiturátem, vrátil se a nastrčil je místo bonbónů původních. Když jich slečna Harlanová snědla tolik, že množství drogy dosáhlo smrtelné dávky, a usnula, upravil scénu tak, aby všechno nasvědčovalo sebevraždě. Netroufal si však odstranit všechny bonbóny, protože Granby by poznal, že stěží mohla sníst celou bonboniéru. Parlin tedy strčil do kapsy jenom zbytek otráveného cukroví a z bytu odešel. Dobré, nezávadné cukrovinky tam nechal.“

Carr se protáhl, zažíval a přerušil ho: „Výborně, je to všechno ohromně zajímavé, Selby, ale obávám se, že už na poslouchání vašich divokých teorií nemám víc času.“

„Připouštíte, že je na nich něco pravdy?“ zeptal se Selby.

Carr se najednou zasmál a řekl: „Na tu záměnu nože jste mě dost pěkně nachytal, ale nikdy mi ji nemůžete dokázat, Selby. Co se týče ostatních okolností, hájím zájmy svého klienta. Budu vám k službám, až k diskusi o těchto věcech dojde před soudem.“

„Díky,“ odpověděl Selby. „Šlo mi hlavně o to, abych se ujistil, že víte o vydání zatykače na Eleanor Harlanovou.“

„Zcela správně,“ souhlasil Carr. „ZceIa správně. Jsem rád, že jste mi o tom řekl. Už to samo o sobě bylo dost chytré. Kdybych o ní věděl, byla by to docela hezká past, jenže já o ní nevím. Dobrou noc, kolego, dobrou noc.“

Carr Selbyho doprovodil k domovním dveřím a ven a pak zhasl světlo nad vchodem.

Selby nastoupil do svého vozu, ujel asi sto yardů a zastavil. U protějšího chodníku parkoval služební vůz okresu. Nikdo v něm neseděl.

Okresní prokurátor se postavil k šerifovu autu a Čekal. Uplynula minuta – dvě. Pojednou se za Carrovou vilou ozval hvizd policejní píštalky, nějaký hlas vykřikl, pak bylo slyšet hluk zápasu a výstřel.

Selby zvolna kráčel zpátky ke vchodu do Carrova domu a stiskl tlačítko. Zazněla zvonková hra.

Trvalo asi čtyři minuty, než se dveře otevřely.

Rex Brandon se zazubil na Selbyho a zval ho: „Pojď dál, Dougu, myslím, že jsme to zvládli.“

„Otevřel příruční bar ve své pracovně, Rexi,“ upozorňoval Selby, „mikrofon musí být v něm a…“

„Už jsme ho našli,“ přerušil ho Brandon. „Zdá se, že je tam úplný záznam vašeho rozhovoru.“

Selby se ušklíbl. „To jsem si myslel. Byl si naprosto jistý sám sebou. Jenom nevěděl, zda by se mu nehodilo do krámu něco z toho, co řeknu, a tak si musel rozhovor nahrávat. Čistě jen pro strejčka Příhodu. Myslím, že se nám záznam bude hodit proti němu.“

„Sedí tady v předním pokoji,“ oznámil polohlasně Brandon. „Neví o tom, že jsme našli nahrávací zařízení.“

„Pokoušel se propašovat Eleonor Harlanovou tajně z domu?“

„Ano.“

„Prima, teď jsme ho dostali,“ řekl Selby a vstoupil do obývacího pokoje.

A. B. Carr seděl rozzlobeně vzpřímený.

„Varoval jsem vás, Carre,“ oslovil ho Selby.

„Nic proti mně nemáte,“ odsekl Carr. „Prostě jsem jen jedné své klientce pomáhal k návratu do jejího bydliště. Byla odtamtud vylákána a unesena a…“

„Ale, můj milý, vy se nepamatujete, jak jsem vám oznámil, že na ni byl vydán zatykač?“

Carr si odfrkl. „Tohle na mě nezkoušejte, Selby,“ odpověděl, „víte zatraceně dobře, že jste mi nic takového neříkal“.

„A podepsaný zatykač na ni jsem vám nikdy nepředložil?“

„Docela určitě ne!“

„A že jsme proti ní podali žalobu pro pokus vraždy, těžké ublížení na těle a napadení smrtící zbraní, jsem vám také neoznámil?“

„Vůbec ne.“

„A neupozornil jsem vás, že zdržuje-li se ve vašem domě a vy ji nevydáte, dopouštíte se trestného činu poskytnutím útočiště osobě, která prchá před zákonem?“

„Naprosto ne. Nesnažte se proti mě vykonstruovat nějaký případ na podkladě tak absurdního křivého obvinění.“

Selby se usmál a řekl: „Přehrajme mu to, Rexi.“

„Víte, jak se to spouští?“ zeptal se Brandon zástupce šerifa, který měl noční službu.

Ten přikývl.

„Přehrajte záznam,“ vyzval ho Brandon.

Muž stiskl tlačítko.

Z reproduktoru v sousedním pokoji se ozvaly hlasy.

Carr vyrazil ze svého křesla a rozmáchl se pěstí.

Brandon mu s potěšením nastavil paži a ránu zachytil, když tu Carr pojednou zhasl.

„Chlapče,“ řekl mu Brandon, „je mi vás líto, že musíte takhle skončit.“

„Oč vám jde?“ zeptal se Carr Selbyho s tváří zbledlou rozrušením.

„Už jsem vám říkal, Carre,“ pravil Selby. „Chceme vám pomoci, abyste se mohl uchýlit na odpočinek.“

Kapitola 25

Doug Selby vyšel ze svého bytu a zamířil ke kavárně Palace, když tu náhle k obrubníku přirazilo redakční auto Clarionu řízené Sylvií Martinovou.

„Haló, Dougu,“ zavolala ho. „Nechcete se mnou posnídat?“

„Vy jste musela čekat, až vstanu,“ usmál se na ni Selby.

„Musela. Chtěla jsem jít nahoru a vytáhnout vás z postele, že existují určitá pravidla slušného chování, chápete?“

„Mohla jste mě vzbudit telefonem.“

„Chtěla jsem vás překvapit, Dougu.“

„Čím?“

„Naloďte se.“

Selby k ní přistoupil do vozu a Sylvia řekla: „Zdá se, že jste nečetl dnešní noviny.“

Zavrtěl hlavou.

Rozevřela Clarion, roztáhla ho na klíně a zeptala se: „Jak se vám to líbí?“

Nahoře se napříč stránek táhly palcové titulky:

SELBY A BRANDON DOPADLI VRAHA

HUDSON PARLIN DOZNÁVÁ VINU A ŽÁDÁ SOUD O PŘIZNÁNÍ POLEHČUJÍCÍCH OKOLNOSTÍ, ABY UNIKL TRESTU SMRTI

SELBY VYVRACÍ PARLINOVO ALIBI

ELEANOR HARLANOVÁ VYPOVÍDÁ

ZNÁMÝ OBHÁJCE VE VĚCECH TRESTNÍCH A. B. CARR VČERA ZATČEN, AVŠAK POZDĚJI PROPUŠTĚN NA KAUCI. OZNAMUJE, ŽE SE ZE ZDRAVOTNÍCH DŮVODŮ UCHÝLÍ NA ODPOČINEK

Dnes v časných hodinách ranních se šerifovi Brandonovi a okresnímu prokurátorovi Selbymu podařilo rozlousknout známý případ Evy Dawsonové.

Jak se nakonec ukázalo, její smrt, kterou politická opozice halasně prohlašovala za sebevraždu, byla vraždou. Hudson Parlin nyní doznává, že Evu Dawsonovou probodl, tvrdí však, že tak učinil v prudkém hnutí mysli, poté kdy požadovala, aby jí zaplatil obrovskou částku za vrácení dokladů usvědčujících starostu města Las Alidas z úplatkářství při zadávání městských dlažebních prací. Vyděračka ho prý svými požadavky dohnala až k úplné ztrátě sebeovládání a pominutí smyslů.

Parlin pro dobu, kdy došlo k vraždě Evy Dawsonové, předložil původně bezvadné alibi. Když je okresní prokurátor Selby v časných hodinách ranních vyvrátil, úplně se zhroutil.

Podle své původní výpovědi byl Parlin v době, kdy byla Eva Dawsonová zabita, svědkem dopravní nehody v Los Angeles. Když na něho okresní prokurátor Selby začal dotírat otázkami, které se netýkaly vraždy, ale zmíněné autonehody, objevily se v jeho výpovědích rozpory.

Po hodině rychlého křížového výslechu Parlin přiznal, že své alibi zfalšoval. Věděl, že ve velkoměstě dojde každou hodinu k většímu množství drobných dopravních nehod. Nahlédl do dopravních záznamů a zjistil, ze v 0.55 hodin té noci, kdy spáchal vraždu, došlo ke srážce na rohu třídy Figueroa a Adamsovy ulice, a pak se drze přihlásil jako svědek. Poškozený byl při nehodě zraněn a jeho právní zástupce Parlina přirozeně uvítal s otevřenou náručí. Z jeho otázek se Parlin dozvěděl všechny podrobnosti, které potřeboval znát, aby mohl vystupovat jako hodnověrný svědek.

Dík obratně vedenému křížovému výslechu, který se dopodrobna zabýval všemi okolnostmi zmíněné dopravní nehody, Selbymu se nakonec podařilo Parlina udolat. Osoby přítomné ve věznici ve chvílích, kdy se v Parlinových výpovědích objevily rozpory, udávají, že se Parlin zhroutil naráz.

(Pokračování v prvním sloupci na straně 2)

Selby zvedl hlavu od novin: „Nepřehnala jste to trochu, Sylvie?“

Odpověděla se zářícíma očima: „Pochybují, že si vůbec dovedete představit, jak jste doopravdy báječný, Dougu Selby.“

Selby na ni pohlédl a nechal odložené noviny sklouznout na podlahu vozu. „Myslím, že budu muset vynalézt nějaký trik, jak vás najmout za svého stálého tiskového mluvčího.“

„Dobrá, byla bych k mání,“ odpověděla skromně Sylvia Martinova.

„Já…“ začal Selby a odmlčel se, když vedle jejich auta proklouzl policejní vůz a Rex Brandon zavolal: „Málem bych tě byl minul, Dougu. Máš minutku čas?“

Selby mu mávl, aby jel dál. „Nech to plavat. Mám při snídani schůzku a probírám něco důležitého.“

Brandon se jen ušklíbl a zvolnil. „Hoď sebou, Dougu. Starý A. B. Carr složil kauci deset tisíc dolarů za sebe, pak za Eleanor Harlanovou, odletěli do Tijuany a vzali se. Teď proti sobě navzájem nemohou svědčit.“

Na Selbyho obličeji se objevil zděšený výraz.

„Dostává se tím mimo dostřel, Dougu?“ zeptala se Svlvia.

„Asi ano,“ odpověděl Selby a zamyšleně se zamračil. „V tomto státě nemohou být manžel ani manželka přinuceni k svědectví proti druhému manželovi. Carr se z toho zas jednou vykroutil, ale dostal se do chomoutu se ženou, která mu dokáže zatopit. A netroufne si dát se s ní rozvést před uplynutím promlčecí lhůty pro trestný čin spoluviny na pokusu vraždy. Je otázka, zda rozvod beztrestnost neruší, a starý A. B. C. se to neodváží risknout. Teď ji má na tři roky na krku. No nic alespoň jsme usvědčili z vraždy Parlina.“

Sylvia Martinova si povzdechla. „Vzhůru, otroci mzdy! Musíme se pustit do líbánek paní a pána Carrových. Je to sólokapr.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai