Státní zástupce si dovede posvítit

Erle Stanley Gardner

(1996)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Příběh vyšel pod dvěma názvy: Státní zástupce si dovede posvítit (1970) a Případ vraha, který nezabil (1996)

Státním zástupcem, jenž si v tomto detektivním románě dovede posvítit, je okresní státní zástupce menšího amerického města před druhou světovou válkou, který spolu s místním šerifem bojuje proti zločinnosti, kryté mnohdy machinacemi mocného průmyslníka. Tento průmyslník mu posměšně tvrdí, že při odhalování zločinu není schopen posvítit detektivům z velkých měst. Státní zástupce však při odhalování zločinu dokazuje, že si na zločince posvítit dovede.

ERLE STANLEY GARDNER

Státní zástupce si dovede posvítit

Kapitola 1

Slabé paprsky žloutenkovitého slunce pronikaly clonou naťového kouře visícího nad Madison City. Třebaže bylo devět hodin ráno, teploměr ukazoval kolem nuly.

Ve válce, která právě probíhala, utýraní pěstitelé citrusů sešikovali všemožnou obranu, aby odrazili invazi krále mrazu. Zvláštní kombinace atmosférických podmínek přinesla ze zasněžených hor v dalekém vnitrozemí přes poušť příliv studeného vzduchu, který spadl jako ledový vítr na úrodné citrusové lány kalifornského pobřeží. Už třetí den mrzlo. Rančeři chrlili na obranu naťový kouř a ten ležel jako černý příkrov nad městem. Za studených rán visel hustě nad údolím a za chladných odpolední se rozptyloval, zatímco nevyspalí rančeři, s rudými kruhy pod očima, se horečně snažili sehnat dostatek paliva, aby udrželi ohně ještě další noc. Madison City bylo zemědělské město a obchodníci si velmi dobře uvědomovali, jaká zkáza by je čekala, kdyby zemědělství stihla pohroma, a proto se smířili s obtížným naťovým kouřem plným sazí a trávili bezútěšné hodiny v obchodech, které byly jen nedostatečně vytápěny. Obyvatelé se choulili v domech projektovaných pro bezmrazé podnebí a nejrůznějšími plynovými ohřívači se pokoušeli udržet pokoje obyvatelné. S nozdrami černými od kouře se tetelili tímto chladným údobím a čerpali jen nevelkou útěchu z vědomí, že – jako každé vrtošivé počasí – to už nemůže trvat moc dlouho.

Doug Selby, vysoký, mladý, plný energie a nadšení, kráčel rychle chodbou v druhém patře soudní budovy v Madison City. Odemkl si dveře s nápisem OKRESNÍ STÁTNÍ ZÁSTUPCE – soukromá kancelář, pověsil si svrchník a stiskl knoflík, který informoval sekretářku o jeho příchodu. V soudní budově bylo ústřední topení a Selby se postavil zády k radiátoru a vychutnával teplo, jeho sekretářka s kupou pošty otevřela dveře a usmála se na pozdrav. V přední kanceláři byla rozsvícena světla a Selby, se zaleknutým pohledem na sazovité pološero ležící za oknem, se natáhl, aby stiskl vypínač ve své pracovně. „Co je v poště?“ zeptal se. „Něco důležitého?“

„Nic naléhavého,“ odpověděla, „čeká na vás Ross Blaine.“

„Blaine?“ opakoval Selby a vraštil čelo ve snaze upamatovat se. „Ten mladík, který padělal šek Madisonské přepravní a skladovací společnosti,“ připomněla mu.

„Pravda,“ vzpomněl si Selby. Zvedl telefon a požádal telefonistku: „Podívejte se, jestli je tam Rex Brandon, ano?“ a o minutu později, když uslyšel ve sluchátku šerifův hlas, řekl: „Tady je Doug Selby, Rexi. Vzpomínáte si, jak jsem s vámi mluvil o mladém Blainovi, který padělal šek Přepravní společnosti? Kvůli Blainově matce ani restaurace, která šek proplatila, ani Přepravní společnost nechtějí žalovat, ale Blaine to ještě neví. Je v mé kanceláři a možná že by mu prospělo, kdyby se mu promluvilo do duše.“

„Hned jsem u vás,“ odpověděl Brandon.

„Dobrá, Rexi. Nechám vám dveře soukromé kanceláře otevřené.“ Selby zavěsil a pravil sekretářce: „Až smáčknu bzučák, můžete mi sem mladého Blaina poslat.“ Sekretářka se vrátila do přední kanceláře a Selby rychle prolétl hromadu pošty. Pak zaslechl na chodbě kroky Rexe Brandona, přistoupil ke dveřím své soukromé kanceláře a otevřel je.

Šerif byl o pětadvacet let starší než Selby. Vlasy měl postříknuté šedí, tvář opálenou do barvy sedlové kůže a nohy měl do O od let strávených na koňském hřbetě, jeho krok však byl hbitý a pružný. Blýskl po Selbym úsměvem přátelských šedých očí, které příležitostně dovedly ztvrdnout a zchladnout jako dva kousky ledu, a řekl: „Stačí vám tahle zima, Dougu?“

„To bych řekl,“ odpověděl Selby. „Dnes v noci jsem nemohl sehnat dost přikrývek.“ A s pohledem na mour na svých rukou dodal: „Myslím, že se té špíny nezbavím dřív než čtvrtého července.“

Rex Brandon dosedl na židli a vylovil z kapsy plátěný pytlík s tabákem a balíček cigaretových papírků. „Co říkáte tomu Blainovic chlapíkovi, Dougu?“

Selby si prohrábl vlnité vlasy dlouhými štíhlými prsty. „Co mu říkáte vy, Rexi?“ opáčil.

„Za mých mladých časů,“ odpověděl šerif, „šli cucáci, kteří padělali šeky, do basy. Takže nebylo mnoho cucáků, kteří padělali šeky.“

Selby uhnul očima a díval se za šerifa na sazovité okno. „Časy se důkladně změnily,“ řekl, „a přece… víte, Rexi, něco jsme získali a něco ztratili.“

Šerif pohlédl na mladého okresního státního zástupce a v jeho očích se objevila otcovská náklonnost. „Za mých mladých let, Dougu, bývali mladí lidé opravdovější. Dnes jako by neměli kapku ctižádosti. Co chtějí, získávají příliš snadno. Vy jste jiný. Jste koneckonců také jen mladík, a přece jste zasáhl tohle město jako rozzuřený býk útočící na ohradu. Hrome, vy jste se ale vrhl do politického boje… No, k čertu, proč není víc těch vysokoškolských panáků jako vy?“ Selby se zasmál. „Především proto, Rexi, že v okrese je pouze jedno místo okresního státního zástupce. Všichni mládenci se o ně nemohou ucházet. Ale bez legrace, Rexi, dnes nejsou ty příležitosti, co byly před několika lety. Jak lidé zdůrazňují, nahoře je spousta místa, jenže člověk nemůže začít šplhat nahoru, dokud si nejdřív neprorazí lokty cestu k první příčce žebříku. Trochu toho o mladém Blainovi vím. Jeho matka obětovala mnoho, aby mu dopřála dobré vzdělání. Ale on ho nemůže využít, protože se nemůže odpíchnout. Jeho vzdělání ho připravilo pro místo nahoře. Neukázalo mu, jak se rvát tam dole u dna. Naučíte-li mládence řídit silný auťák, nepřipraví ho to k tomu, aby uměl řídit koňský potah.“

„Ale mohl by se to naučit,“ řekl Brandon a střepával zlatá zrnka tabáku do pootevřeného papírku. „Já to taky musel udělat.“

„Ano, jenže vy jste se to učil, když vám bylo patnáct, šestnáct. Dnes zůstávají hoši ve škole až do – no dobrá, Rexi, pusťme ho dovnitř a podívejme se, proč to udělal. Myslím, že na tom může záležet. Blaine není kriminálník, a já z něho nechci kriminálníka udělat. Zkusme si s ním promluvit, a možná přijdeme věci na kloub.“ Brandon si ubalil cigaretu, jazykem přejel hranu papírku a přikývl. Selby smáčkl knoflík, který rozezněl bzučák v přední kanceláři. Po chvíli se dveře otevřely a vešel dobře oblečený mladík, asi čtyřiadvacetiletý; zastavil se, upřel pohled na oba muže a snažil se potlačit paniku v očích.

„Posaďte se, Blaine,“ vyzval jej okresní státní zástupce. Když se mladý muž posadil, Selby pokračoval: „Předpokládám, že víte, proč jste zde?“

Blaine neodpověděl.

Selby otevřel zásuvku psacího stolu, vytáhl šek a řekl: „Před několika měsíci jste byl zaměstnán, Blaine, jako pomocný účetní v Madisonské přepravní a skladovací společnosti. Jako účetní jste měl právo podpisovat šeky až do výše tří set dolarů. Předevčírem jste si nechal v jedné místní restauraci proplatit šek na šedesát pět dolarů. Tento šek byl na běžném tiskopisu Madisonské přepravní a skladovací společnosti. Avšak banka byla zpravena, že vaše zaměstnání skončilo, a když jí šek předložili, odmítla jej proplatit.“

Blaine pozvedl oči, rychle pohlédl na okresního státního zástupce, pak je odvrátil a přikývl. Po chvilce polkl a vysoukal ze sebe: „Ano, pane.“

„Proč jste to udělal?“ zeptal se Selby.

„Nevím,“ odpověděl Blaine.

„No, to není žádná odpověď, Rossi,“ řekl ne nelaskavě Sefby.

„Věděl jste, že banka odmítne šek proplatit. Věděl jste, že porušujete zákon. Musel jste pro to mít pořádný důvod.“

„Potřeboval jsem peníze,“ pravil Blaine.

„Proč jste potřeboval peníze?“

„No, prostě jsem je potřeboval.“ Selby pohlížel upřeně na mladého muže a pokračoval: „Budu s vámi teď mluvit na rovinu, Rossi. Vaše matka je vdova. Má malý důchod, s kterým může vyjít. Ale z tohoto důchodu nemůže podporovat vás. Vy byste měl nosit domů trochu víc peněz, abyste zvýšil rodinný příjem. V posledním roce jste měl dvě místa. V žádném z nich jste se neudržel. Měl jsem dlouhou rozmluvu s Charliem Petersem v Madisonské dopravní a skladovací společnosti. Říká, že vás musel propustit, protože jste prostě neměl vůbec zájem o svou práci. Prý jste proflámoval tolik nocí, že jste byl nevyspáním polomrtvý. Dvakrát nebo třikrát vás přistihl s kocovinou. Práce vás nudila a neměl jste o ni nejmenší zájem. Proto jste pak dělal chyby. Byl jste sice schopen odpovídat na telefonické dotazy a zapisovat čísla, ale nedovedl jste dát trochu života do svého hlasu, když jste telefonoval, a vaše výpočty nehrály. Jednou nebo dvakrát týdně museli všechno v kanceláři překontrolovat, aby zjistili, proč výpočty nesouhlasí. Obvykle to zavinila nějaká lehkomyslná chyba, kterou jste udělal. Tak vás Peters propustil.

A teď vám řeknu něco jiného, Rossi. V době, kdy vás Peters propustil, jste už musel mít v úmyslu padělat tento šek. Je vydán na První národní na formuláři, který byl vytištěn pro Přepravní společnost. Musel jste si dát ten blanket do kapsy s úmyslem, že jej jednoho dne použijete a…“

Blaine prudce zaodporoval. „Ten šek jsem jenom náhodou našel ve své náprsní tašce,“ řekl.

„A jakou náhodou se dostal do vaší náprsní tašky?“ otázal se skepticky šerif.

„Musel jsem si poznamenat nějaká čísla,“ vysvětloval Blaine, „a neměl jsem po ruce žádný papír. Byla to čísla, která někdo telefonoval. Tak jsem vytrhl z knížky tento šek a na rubu jsem si udělal tužkou poznámku.“

Selby si prohlédl rub šeku a pak přikývl: „Ano, vidím, kde tu byly tužkou psány číslice. Snad mluvíte pravdu a nebyl to uvážlivě plánovaný podvod. – No tak tedy předevčírem jste potřeboval peníze. Nač jste je potřeboval?“

„Já… No, měl jsem platit nějaké dluhy a neměl jsem peníze.“

Šerif Brandon blýskl po Selbym významným pohledem. „Dovolíte, Dougu, položím mu pár otázek,“ řekl.

Selby přikývl a Blaine neochotně obrátil oči k šerifovi.

„Předevčírem večer jsem vás viděl jet s mladým Georgem Stapletonem,“ řekl Brandon. „Byli jste ve Stapletonově novém autě a měli jste namířeno k Palmovému došku.“

Mladík mlčel.

Brandon minutu počkal a pokračoval: „Stapletonův otec má peníze a může pustit groš, když chce. Poněvadž je teď v New Yorku, vyhazuje si George z kopýtka. Vy jste chodil s Georgem do školy a byl jste s ním ve fotbalovém družstvu. Jste kamarádi. Ale bylo by líp, kdybyste pochopil, že se Stapletonem nemůžete držet krok.“

Brandon zmlkl a Blaine neodpovídal. „Co jste dělali U palmového došku?“ zeptal se Doug Selby.

„Jen jsme tak seděli.“

„Dali jste si něco k pití?“

„Jen nějaké pivo.“

„Kam jste šli odtamtud?“

„Domů.“

„V kolik jste odešli?“

„Kolem druhé.“

Selby ho oči se zúžily: „Kdy jste vyrazili z domu?“

„Kolem desáté.“

„A to jste tam čtyři hodiny seděli a pili?“

„No, jen jsme tak utloukali čas.“

„Byla tam nějaká děvčata?“ zeptal se Selby.

Blaine zavrtěl hlavou. „Jen hostitelka. Byli jsme výhradně pánská společnost.“

Selby se zeptal: „Jak dlouho má Stapleton nový vůz?“

„Dva nebo tři týdny.“

„Nevyjeli jste si, abyste ho vyzkoušeli?“

„Ne.“

„Jel jste v něm už dřív?“

„Ano.“

„Proč prodal svůj starý vůz?“

„Nevím, myslím, že ho přestal bavit. Prodal ho za babku. Dostal za něj jen sedm set padesát.“

„Komu ho prodal?“

„Tomovi Cuttingsovi. Chodil s námi do školy. Teď je v Mirande Mesa. Náhodou tady byl a George mu káru rovnou střelil.“

„Za sedm set padesát dolarů?“

„Ano,“ řekl Blaine a v jeho hlase se poprvé ozvalo nadšení. „Kdybych byl věděl, že ji George chce střelit za tuhle cenu! Je to rozhodně senzační fáro, jasně červený kabriolet s bílým pruhem, a má kompresorový motor. Tak jak je, má cenu bratru dva hadry.“

„Vy byste si ho byl rád koupil, Rossi?“ zeptal se Selby. „To bych řek… Vždyť ta kára je…, ale darmo mluvit. Nebyl bych si mohl koupit ani zadní světlo… Ale je to senzační věc, motor běží tak lehounce…“

Selby ho přerušil: „Nevidíte, Rossi, kam jste dospěl? Když k vám mluvím o vaší matce a o vaší povinnosti ji podporovat, neprojevujete nejmenší nadšení, ale jakmile se hovor stočí na vůz, který si může dovolit jen zámožný člověk, jste vtělený zájem. Nedíváte se skutečnosti tváří v tvář, žijete ve světě snů. Vzpamatujte se z toho! Vraťte se dolů na zem! Začal jsem mluvit o tom voze, protože jsem přesně věděl, jak budete reagovat. Chtěl jsem vám ukázat, jaký jste.“

Chlapec řekl zachmuřeně: „Ano, pane.“

„Co jste vy mládenci dělali tam U palmového došku, Rossi?“

„Nic.“

Rex Brandon řekl: „Hráli jste poker, co, Rossi?“

„No, hrála se tam malá partička a my jsme si přisedli.“

„Kdo hrál?“ zeptal se Brandon.

„Nerad někoho práskám,“ zdráhal se Blaine.

„Hrál Stapleton?“

„Zeptejte se ho.“

„A co majitel Oskar Triggs? Věděl, že se tam hraje?“

Blaine začal něco povídat, pak zmlkl.

Selby pravil: „Nesnažím se z vás udělat donašeče, Rossi. Chci vědět, co se tam děje, protože nechci, aby se jiní mládenci chytili do stejné pasti jako vy.“ Blaine seděl tiše a snažil se vyhnout pohledu mladého okresního státního zástupce.

„Tak do toho, Rossi,“ pobídl ho Selby, „ať s tím skončíme!“

„Nemusíte se obávat, že by se někdo jiný chytil do stejné pasti,“ začal Blaine hořce. „Ta past i s návnadou byla nalíčena na mě.“

„Proč na vás?“

Blaine pozvedl zmučené oči: „Triggs mě chtěl podtrhnout, protože mám rád Madge Trentovou.“

„Kdo je Madge Trentová?“

„Hostitelka.“

„Myslím, Rossi,“ vybídl ho Selby laskavým hlasem, „že byste nám o tom měl povědět něco víc.“

Blaine zaťal pěsti, pak začal pohybovat prsty. Vzhlédl, oči se mu třpytily a řekl: „Dobrá. Nejsem žádný práskač, ale nemíním nechat Triggse, aby na mě ušil boudu, dal mi do brady – a já abych se vůbec nebránil. Máte pravdu. Tři nebo čtyři večery v týdnu se tam hrají hazardní hry. Kdykoliv se vyskytne pořádný pracháč, přijíždí z Los Angeles profesionální hráč. Jde po velkých kavkách, ale někdy čapne i Stapletona. Nás mládenců si ten hráč většinou nevšímá. Když můžeme na pracháčovi urvat pár babek, je to náš podíl za to, že dodáváme hře zdání poctivosti.

Ale ten večer Triggs věděl, že jsem až na dně, a myslím vyčíhl, že když ty prachy prohraju, dostanu se do pěkné šlamastiky. Uviděl krásnou příležitost, aby mě podtrhl. Dal pokyn profíkovi a očesali mě dohola.“

„Kdo je ten hráč?“ zeptal se Selby.

„Carlo Handley.“

„A pracháč?“

„To je makléř na odpočinku Morley Needham. Je to dobrák a jistě s nimi hraje poctivou hru. Nezáleží mu na tom. Jestli prohraje prachy, jen když se pobaví. Rád vyrazí z města a zajede si sem zahrát. Obvykle si s sebou přiveze slečnu a koupí jí pár hromad žetonů. Ona shrabuje výhry a on platí prohry. Je to prima chlap a celkem vzato dobrák. Ale ten Handley po něm jede. Myslím, že má najaté špehy, kteří Needhama pozorují. Kdykoliv se Needham objeví, můžete na to vzít jed, že asi tak o půl hodinky později si to přihasí Handley, a pak se hra opravdu rozproudí. Nejdřív jsem vždycky vypadl, ale Handley na mě jednou večer mrkl a řekl mi, že nemá rád při hře příliš malou společnost, a jestli zůstanu, nepřijdu prý o košili – když ji budu mít zapnutou. To byl začátek. Dostával jsem dobrou kartu a vždycky jsem obral Needhama o pár dolarů a Handley se o mě nezajímal. Někdy mi dokonce pustil padesát šedesát vočí. Když Handley začal zvyšovat, skládal jsem karty.“

„A co mladý George Stapleton?“

„Může pustit groš a dovede to nést. Nemyslím, že se ho Handley snaží obehrát, ale nesnaží se ho neobehrát. Georgeovi neposkytuje výhody jako mně. Needham je poctivý hráč. Když má štěstí, vyhraje. Když má smůlu, prohraje košili. Handley to s ním umí zaválet a vždycky ho obehraje. Stapleton to nedovede a Needham ho někdy obehraje. Osobně si myslím, že Stapleton se snaží hrát příliš velkoryse, ale do toho mi nic není.“

„A ta hostitelka?“ zeptal se Selby.

Blainovy oči zjihly. „S tou je všechno v pořádku, to je tak správné děvče, jaké jste jen kdy viděl.“

„Co dělá?“

„Myslíte při hře?“

„Ano.“

„Ona nehraje. Ona se stará, aby se hýbal obchod vpředu. Hraje se vzadu.“

„Jakpak se vlastně stará, aby se obchod hýbal?“ vmísil se šerif Brandon.

Blaine zrudl. Oči mu podrážděně zablýskaly, pak uhnuly šerifovu pohledu. „Je hostitelka,“ řekl nevrle, „a to je všechno. Tančí hula v trávové suknici a předvádí bosá chrámový tanec, ale dál nejde. Nedává si schůzky. Samozřejmě, mládenci s ní žertují a ona si tu a tam přisedne ke stolu, aby se zábava rozproudila. Je to hodná holka.“

„To zrovna moc nevypadá jako život pro slušné děvče,“ poznamenal šerif.

Blainovy oči, doutnající hněvem, zatěkaly po šerifově tváři, pak se zase sklopily. Nepronesl žádnou poznámku, ale rty měl sevřené.

„A co Triggs?“ zeptal se Selby.

„Triggs je prohnaný ďábel. Je do Madge zblázněný. Podtrhuje každého, na koho se dvakrát podívá. Proto také dostal mě. Je to hladký chladnokrevný chlap, který nikdy nezvedne ani prst, ani hlas, ale určitě dostane, po čem jde. Teď zrovna jde po mně… A myslím, že mě dostal.

Má na Madge téměř hypnotický vliv. Madge musí pracovat, a žena si nemůže volit své zaměstnání tak snadno, jak si někteří lidé myslí,“ pravil a zachmuřeně pohlédl na šerifa. „Pro případ, že byste ji chtěli nějak obviňovat, si prostě uvědomte, že se vdávala v osmnácti a v devatenácti měla dítě. Teď tu holčičku živí a nemůže vydělat dost peněz jinak, než když pracuje jako hostitelka. Ale ona si dovede všechny držet od těla. Jenom Triggs ji děsí. Madge se chvěje, pokaždé když jí něco řekne tím svým smrtelně chladným hlasem. Přál bych si, abych měl dost peněz a mohl ji odvést z toho doupěte.“ Selby položil mládenci ruku na rameno: „No, Rossi, to není špatný nápad. Jenže jmění nikdy nezískáte falšováním šeků na peníze do pokeru. Budete muset pracovat, a těžce pracovat. Úspěch se pořád ještě získává tvrdou prací. Někdy někdo vylétne nahoru jako raketa a získá velké prachy, ale obvykle zase spadne rovnou dolů jako pouhý klacek. Myslíte, že si to zapamatujete?“

„Ano, pane Selby, počítám, že ano. Ale domnívám se, že budu muset jít do vězení. Až vyjdu…“

„Ne, Rossi, nepůjdete do vězení. Půjdete domů a všechno si promyslíte. Pak se poohlédnete po jiném zaměstnání. A z první výplaty, kterou dostanete, vrátíte těch pětašedesát dolarů restauraci. Rozumíte?“

Blaine vyskočil s tváří plnou dychtivosti. „Já nepůjdu… Já nejsem zatčený?“

„Ne,“ ujistil ho Selby.

Blaine vyrazil ke dveřím. Ramena měl napřímena, jako by mu z nich spadlo velké břemeno. Ve dveřích se obrátil: „Hrome… děkuju… mockrát děkuju…!“

Dveře za ním zapadly. Selby šel ke skříni a vyndal si svrchník. Rysy jeho tváře vyjadřovaly bojové odhodlání.

„Předpokládám,“ řekl Rex Brandon a zašklebil se, „že jdeme navštívit Triggse.“

„Jdeme navštívit Triggse,“ potvrdil Selby. „Pojďte!“

Kapitola 2

Naťový kouř visel dosud tak nízko, že šerif musel na úředním voze rozsvítit světla, když uháněl po studeném úseku dálnice k obvodu města.

„Tyhle podniky u dálnice jsou problém,“ uvažoval šerif. „V ničem nedodržují zákon. A přece se člověku příčí přitáhnout je tak pevně, aby zkazil každou zábavu.“

Selby zíral na uplývající betonovou stuhu. „Přínutíme je, aby přestali s těmi profesionálními hráči,“ řekl.

„Je skoro nemožné prosadit odsouzení, když jde o hazardní hry,“ podotkl Brandon. „Ve čtyřech nebo pěti zednářských klubovnách členové trochu hrají a lidé to vědí. Dále tu existuje jakýsi liberální element, který by rád viděl, aby byl okres benevolentnější, než je. Když byl okresním státním zástupcem Sam Roper, bylo celkem vzato všechno až moc benevolentní. Povídá se, že Roper dostával podíl z úplatků. Situace se stala tak bolestivou, že nás voliči přímo na ramenou vnesli do úřadu. Vyčistili jsme všechna doupata a odstranili jsme úplatkářství. Teď se někteří lidé, kteří pro nás hlasovali, začínají vzpouzet. Říkají, prý jsme všechno přitáhli až moc těsně. Pokud jsem slyšel, tenhle Triggs je chladnokrevný chlapík. Sam Roper je jeho právníkem. Když se Roper vrátil k soukromé praxi, přirozeně začal zastupovat všechna ta místa, která…“ Brandon náhle dupl na brzdu. Vůz, který si to hnal rychlostí rovných

padesáti mil za hodinu, ostře sklouzl doprava, zpomalil a zastavil.

„Co se děje?“ zeptal se Selby.

„Ten chlapík za námi,“ řekl Br&ndon.

Selby pohlédl zadním okénkem zpět, kde bylo vidět při okraji silnice postavu stojícího muže, v důsledku zakouřeného ovzduší zkreslenou. Muž k nim pomalu vykročil.

„To je jenom autostopař, Rexi,“ usoudil okresní státní zástupce. „Chce jet do Los Angeles. Bude zklamán. Myslí, že zastavujeme, abychom ho svezli.“

Brandon vysvětloval: „Tohohle chlapíka jsem viděl v posledních deseti dnech čtyřikrát nebo pětkrát, jak se potlouká tady po silnici. Není to obyčejný stopař. Zjistěme, co chce.“

Muž přišel k vozu. „Jedete do Los Angeles?“ zeptal se.

Brandon odpověděl: „Naskoč si, bráško.“

Muž zaváhal a řekl: „Asi tři sta nebo čtyři sta yardů dál na silnici mám společníka. Zastavíte mu a vezmete ho taky?“

„Jistě,“ souhlasil Brandon a mrkl na Selbyho, „vezmem ho.“

Muž dosud váhal: „Má balík dek a psa.“

„Hm, žádného psa brát nebudem,“ řekl Selby.

„No dobrá,“ zamumlal stopař, „tak to s vámi myslím nemohu jet.“

Brandon obrátil klopu kabátu. „Jménem zákona,“ prohlásil.

Muž povzdechl mdlým bezvýrazným hlasem „ach“.

„Co jste chtěl dělat v Los Angeles?“ zeptal se Brandon.

„Hledat práci.“

„Znáte tam někoho?“

„Ano, mám tam pár přátel.“

„Jak se jmenují?“

„No, Jeden z nich je Jim Smith a druhý Frank Jones.“

„Kde bydlí?“

„Nevím, kde zrovna teď bydlí. Jsou to instalatéři a musel bych se

poohlédnout mezi instalatéry, abych zjistil, kde jsou.“

Brandon řekl: „Jenom projíždíte?“

„Jenom projíždím,“ přitakal muž.

„Z Východu?“

„Z Východu.“

„Kde jste byl minulou noc?“

„V Oceansidu.“

„A dorazil jste dnes ráno?“

„Ano, svezl jsem se až sem.“

„Jste tu poprvé?“

„Byl jsem tu jednou asi před šesti měsíci.“

Brandon řekl: „Dobrá. A co kdybyste nám teď nalil čistého vína. Potulujete se na tomhle úseku silnice posledních deset dnů. Viděl jsem vás čtyřikrát nebo pětkrát. Kdo jste a co skutečně chcete?“

Minutu byl muž zticha.

„No tak,“ naléhal Brandon, „jak se jmenujete?“

„Emil Watkins.“

„Kde bydlíte, Watkinsi?“

Muž zjevně minutu přemýšlel. Náhle řekl: „Dobrá. Vy jste si povídal se mnou, teď si já popovídám s vámi. Nejsem žádný gauner. Znám svá práva. Mám s sebou dost prachů, takže mě nemůžete zašít za potulku. Jestli je chcete vidět, podívejte se.“ Vytáhl z kapsy náprsní tašku, otevřel jí a vytáhl půltuctu bankovek. „Tu je dvacetidolar,“ řekl, ohýbaje jednu bankovku, „tu je desetidolar. Tady pětidolar a tu pár dolarovek. A tak tedy, starám se o své a nepřeji si nic víc, než aby ostatní dělali totéž.“

Brandon vyklouzl zpoza volantu a obešel vůz s pravou rukou asi ve výši klopy kabátu. Autostopař ho sledoval, zvedl ruce a upažil, šerif Brandon ho proklepal, hledal zbraň, a přejel mu rukama po těle kolem boků.

„Dobrá, Watkinsi,“ řekl a obrátil se k autu. „Chtěl jsem si vás jen zkontrolovat. Kde bydlíte?“

„Cestuji – hledám práci. Je mi líto, jestli jsem mluvil nepatřičně, šerife. Opravdu, mám namířeno do Los Angeles.“

„Okay,“ řekl šerif a vlezl zpět za volant. „Uděláte lépe, když tu nebudete, až pojedeme zpátky, což bude asi za deset minut.

Jen jsem si myslel, že si ho zkontroluji,“ vysvětloval Dougu Selbymu, když znovu rozjel vůz. O tři minuty později řekl šerif: „Tady je Palmový došek. Budete mluvit vy, nebo já?“

„Já,“ rozhodl Selby, když Brandon otáčel volantem a vjížděl vozem do vyštěrkovaného vjezdu bývalého okázalého venkovského sídla. Budova byla přestavěna a na každé straně bylo vybudováno dlouhé křídlo. Nad střechou se tyčil neónový nápis U palmového došku. Boční křídla byla kryta palmovými listy, které byly přibity na šindele. „Je příliš brzy, než aby byl teď někdo vzhůru,“ mínil Brandon. „Tamhle se kouří z komína,“ poznamenal Selby, když zaparkovali vůz na kruhovém vyštěrkovaném parkovišti a zamířili ke dveřím. Selby rýpl prstem do knoflíku zvonku a za pár vteřin otevřel dveře malý, plešatý muž, kterému táhla padesátka. Byl čerstvě oholen, oblečen v nevtíravý šedivý vycházkový oblek, a kromě očí vypadal nevýrazně. Oči, jako u kočky zelené a ostražité, zíraly zpod houštinatého světlého obočí.

„Oskar Triggs?“ zeptal se Selby.

„Ano.“

„Já jsem Douglas Selby, okresní státní zástupce. Toto je Rex Brandon, šerif.“

Triggs neodpověděl, ale dál stál ve dveřích. „Jdeme dovnitř,“ řekl Selby.

„Přicházíte úředně?“ zeptal se Triggs. „Protože jestli ano, chci zatelefonovat Roperovi, svému právnímu zástupci. Jistě by chtěl, abyste měli povolení k domovní prohlídce.“

Selby pravil: „Vedete podnik, který je přístupný veřejnosti, pane Triggsi, a my chceme dovnitř.“

Triggs stál dál ve dveřích. Rex Brandon se s netrpělivým výkřikem prodral kolem Selbyho, odstrčil Triggse ke stěně a řekl: „Okay, Dougu. Pojďme dovnitř!“

Triggs nabyl rovnováhu a tiše za nimi zavřel. Zůstal dokonale klidný – sebejistý tichý muž, jehož tvář nejevila ani záblesk výrazu. Vešli do recepční haly, v níž stál staromódní věšák na klobouky a stojan na deštníky. Vzadu za recepcí byla jídelna, jejíž čtvercový taneční parket obklopovaly stoly.

Triggs přešel tiše k telefonu, vytočil číslo a řekl dobře modulovaným hlasem: „Tady je Triggs. Chtěl bych okamžitě mluvit s panem Roperem, prosím… Haló… Roper? Tady je Oskar. Mám u sebe v podniku dva návštěvníky, Douglase Selbyho, okresního státního zástupce, a Rexe Brandona, šerifa. Chtěli dovnitř. Řekl jsem jim, že podnik není ještě otevřený, ale přesto vešli… Ne, nemyslím.“ Obrátil se od aparátu, klidně řekl: „Počkejte minutku u telefonu,“ pohlédl na Brandona a zeptal se: „Máte povoleni k domovní prohlídce, mládenci?“

Brandon zrudl ve tváři a výbojně vykročil. Selby ho popadl za kabát a přitáhl ho zpátky. „Až zavěsíte ten telefon,“ řekl Triggsovi, „promluvíme si.“

„Mohli byste mluvit s mým právníkem,“ navrhl Triggs. „Mohli bychom,“ odtušil Selby, „ale nebudeme.“ Triggs se obrátil k telefonu. „Ne, patrně povolení nemají. Chtějí si promluvit… Dobrá… Prohlašují, že je to veřejný podnik… Co s tím?… Ano, je přístupný veřejnosti. Jenže zrovna teď nepodáváme jídla… Dobrá, Same, díky. Kdybych potřeboval, zavolám vám znovu. Nashle.“

Triggs zavěsil a pravil: „Nic ve zlém. Jen jsem chtěl vědět, na čem jsem. Můj právník říká, abyste šli do jídelny. Ta je přístupná veřejnosti. Nemůžete jít do mé kanceláře nebo do mého bytu. Ty nejsou veřejnosti přístupny. Nemůžete dělat domovní prohlídku.“

Brandon sveřepě prohlásil: „Půjdeme, kam se nám zatraceně zachce.“

„Okay,“ podotkl Triggs a vytáhl z kapsy balíček cigaret. „To je vaše věc. Později o tom můžete debatovat u soudu, až vás zažaluji. Je libo cigaretu, pánové?“

Selby řekl: „Zřejmě tu něco skrýváte, Triggsi.“

Triggs pravil, aniž pozvedl hlas: „Nechoďte na mě s tím starým nesmyslem. Nejsem včerejší a tohle není první restaurace u silnice, kterou vedu. V městě vycházím okay. Vy chcete ukázat tady venku svou autoritu. Vím zatraceně dobře, že jste sem přišli, abyste mě zastrašili, ale já vám říkám, že se nebojím, ani co by se za nehet vešlo. Mimochodem, kdybyste si to chtěli uvědomit, pochopili byste, že jsem pro město dobrodiním. Všechny své zásoby kupuji v Madison City. Za nákupy platím hotově. Získávám peníze od lidí, kteří projíždějí v automobilech. Nebýt mého podniku, přefrčeli by přes vaše město na plný plyn. Ve skutečnosti jsem…“

„Ano,“ přerušil ho Selby suše, „jste veřejný dobrodinec. To všechno víme, Triggsi. No a teď já budu mluvit a vy můžete poslouchat. Pánbůh stvořil všelijakou čeládku. Lidskou povahu nemůžete změnit zákonem. To vím. Ale máme zákony a já jsem byl zvolen, abych tyto zákony pomáhal prosazovat. Nemůžeme prosadit všechny. Trochu se hazardně hrát bude, ať uděláme cokoliv. Zkomercionalizovaná neřest bude existovat. Nemohli bychom ji úplně potlačit, ani kdybychom měli k ruce celou armádu. Ale tohle vám říci mohu: začínáte-li kazit mladé chlapce, zašel jste zatraceně daleko. Pěstujete tu hazardní hru. Nevím, jak vysoko hrajete, ale vím, že se tu hraje. No, v Madison City jsou lidé, kteří se nedomnívají, že je něco špatného na přátelské partičce pokeru. Dá mi velkou fušku sehnat proti vám důkazy, a až budu mít důkazy, dá mi velkou fušku, aby vás odsoudili, ale to se dá zařídit. Kdybych o to stál, mohl bych si na vás došlápnout hned teď. Tak tedy, varuji vás jednou provždycky: nechte na pokoji madisonskou mládež.“

„Přesněji,“ řekl chladně Triggs, „co máte na mysli?“

„Rosse Blaina,“ odpověděl mu Selby. „Udal padělaný šek, aby si tu mohl koupit žetony do hry.“

Triggs pravil pomalu: „To je mi Blaina líto. Ale nemá tu co pohledávat. Vůbec nezraníte mé city, když mu řeknete, aby sem nechodil. Toto je obchodní podnik, a ne klubovna pro mladíky, kteří nemají ani haléř na útratu.“

„Chodí sem myslím s Georgem Stapletonem, ne?“ zeptal se Selby. „Stapleton je něco jiného. Stapleton se vyzná v tlačenici a má peníze na útratu.“

„Máte nějaký osobní důvod, proč nemáte Blaina rád?“ zeptal se Selby.

Triggs se vyhnul odpovědi. „Ovšem je-li Blaine váš přítel,“ řekl, „a vy chcete, aby sem chodil…“

„Nechci, aby sem chodil,“ pravil Selby.

„Dobrá tedy, já taky ne.“

Selby pokračoval: „A nechci, aby sem jezdili z Los Angeles profesionální hráči.“

„Nikoho takového bych nepustil dovnitř,“ ujistil ho Triggs. „Chci vést spořádaný podnik.“

Selby pravil zlověstně: „Nezdá se mi, že byste se příliš snažil spolupracovat, Triggsi. Můžete považovat tuto návštěvu za varování.“

„Dobrá,“ souhlasil Triggs. „Beru to jako varování.“

„Bruslíte na tenkém ledě, Triggsi,“ podotkl šerif.

„A vy doufáte, že se neprobořím,“ doplnil Triggs sarkasticky. Selby vzal Rexe Brandona za paží. „Nuže, Rexi,“ pravil, „pojďme. Myslím, že jsme řekli všechno, co jsme chtěli.“

Šerif zaváhal. Náhle se obrátil a řekl Triggsovi: „Nemyslím, že nám rozumíte, ale zatraceně dobře vím, že my rozumíme vám.“

Triggs přešel přes místnost a přidržel jim otevřené venkovní dveře. „Dobré ráno, pánové,“ loučil se. „Přijďte opět. Navštivte nás kdykoliv – totiž tu část, která je přístupna veřejnosti.“ Stál ve dveřích a pozoroval je, dokud nepřešli štěrkované parkoviště k úřednímu vozu.

„Čert ho vem!“ zaklel Brandon. „Měl jsem mu vrazit jednu pod zuby. Sam Roper do něj nahustil spoustu věcí. Počítá, že ho žádných dvanáct mužů v tomto okrese neodsoudí za provozování hazardních her. Je dost chytrý, aby kupoval všechny své zásoby ve městě a hotově za ně platil. Spousta obchodníků uvažuje přesně tím způsobem, jak říká – že neškodí městu, když vede svůj podnik za obvodem města. Počítají, že přináší okresu peníze, a…“

„Jsou cesty, jak se mu dostat na kobylku, s nimiž Roper nepočítal,“ přerušil ho Selby. „Za pár měsíců bude žádat o obnovení obchodní licence.“

„To je ono,“ řekl Brandon a tvář se mu roztáhla v úšklebku.

„A příště,“ pokračoval Selby, „až přijede ten profesionální hráč z Los Angeles, uděláme v podniku šťáru. Zadržíme hráče i Triggse. To umožní lidem tady, aby viděli, co za hru Triggs provozuje.“

Pár minut jeli mlčky. „No, náš autostopař je pryč,“ poznamenal šerif. „Ať byla jeho hra jakákoliv, poznal, že tady mu žádné štěstí nekyne.“

Kapitola 3

„Zastavte mi tady,“ požádal Selby šerife. „Chci si zajít do papírnictví a projdu se pak k soudní budově. Trochu pohybu mi jen prospěje.“

Brandon ochotně zajel autem do parkovacího prostoru u chodníku. „Dejte mi vědět, Dougu, až se budete chtít pustit do té záležitosti s restaurací u dálnice.“

Selby pravil: „Nebude to trvat dlouho. Znáte mě, Rexi – ve mně je také kus hráče. Mám rád, když se věci hýbají.“

„To bych řekl, že máte,“ přisvědčil šerif. „Když jsem sledoval vaši volební kampaň, spousta vlasů mi zešedivěla. Nikdy jsem nevěděl, co hodláte udělat příště.“

„Já taky ne,“ přiznal se Selby a zašklebil se při té vzpomínce. „Vždycky jsem počítal s tím, že Sam Roper je starý politik s pěkným přesně sestaveným plánem činnosti. Vypočetl jsem si, že jeho politické zkušenosti mohu čelit jedině tím, když věci pořádně rozvířím, aby neměl příležitost se připravit. Proto byla ta kampaň poněkud extemporová – jako když se kupuje štěstí v pytli.“

„To bych řekl, že to bylo štěstí v pytli, a vy jste si vylovil státní zástupectví… No dobrá, dejte mi vědět, kdy toho Triggse skřípnem.“

Úřední vůz se rozjel. Doug Selby vešel do papírnictví, koupil sl listy do bloku a objevil se na chodníku, právě když si to ulicí bzučel smetanově zbarvený vůz zářící chromovou ocelí. Mladá žena za volantem okamžitě dupla na brzdu, otevřela dvířka a zeptala se: „Nechcete se svézt k soudní budově, Dougu?“ Selby pozvání čile přijal. „Právě jsem na vás myslel,“ řekl Inez Stapletonové, když k ní přisedal. „A uvažoval jsem, jak bych se s vámi mohl dostat do styku.“

Obrátila tmavé, pozorné oči k jeho profilu. Zatímco zasouvala rychlostní páku na dvojku, její pěkně obutá noha sešlápla pedál spojky. „Jsme v telefonním seznamu,“ poznamenala, „a koneckonců, víte, už nám sundali ze dveří ceduli, že máme neštovice. Mohl byste mě jednou začas přijít navštívit, aniž byste měl pak karanténu.“ Selby se zasmál a pozoroval obratné pohyby jejích rukou i nohou, když se s velkým autem bystře proplétala mezi ostatními vozidly. Je na ní cosi záhadného, uvažoval, činnost jejích svalů byla podivuhodně rychlá. Věděl, ke své lítosti, že na tenisovém dvorci její hlava a ruka spolupracují s udivující hbitostí. Ale při rozmluvě dávala zřídka rychlou odpověď. Obvykle v jejích tmavých očích vzplanul odhadující pohled, pak po zlomek vteřiny jako by uvažovala, na jaký způsob útoku nebo obrany se spolehnout, a pak přišla její odpověď – která obvykle přivedla člověka do rozpaků. Byla o pět let starší než její bratr, štíhlá, dobře rostlá, souměrná, a její postava byla jako stvořená k tomu, aby dávala co nejvíce vyniknout pěknému oblečení.

„Nuže?“ otázala se a blýskla po něm dalším z oněch rychlých pohledů. „Budete dobročinný a věnujete mi své myšlenky zadarmo, nebo za ně mám zaplatit penny?“

„Vzpomněl jsem si,“ řekl Selby, „na něco, co o vás tuhle říkala jedna paní.“

„A jé,“ povzdychla, „zaručený prostředek, jak udělat prosebnici i z té nejhrdější ženy. Řekněte mi, Dougu, co povídala?“

„Povídala,“ řekl jí Selby, „že bez ohledu na to, co má Inez Stapletonová na sobě, člověk si o ní nikdy nemyslí, že je oblečená, člověk si o ní vždycky myslí, že je nastrojená.“

Inez se lehce zasmála a marně se snažila skrýt potěšení v hlase. „To mě měla vidět dneska ráno v zahradě,“ poznamenala, „když jsem měla pracovní kalhoty a zjišťovala jsem, jaké škody natropil mráz… Páni, to bylo ale zima dnes v noci, Dougu!“ Přikývl, zatímco ona obratně otočila volantem, ubrala plyn, zahnula kolem rohu a vyrazila nahoru po Madrone Avenue. „Takže jste o mně přece jen přemýšlel?“ vyzvídala.

„Ano. Chtěl jsem si s vámi pohovořit o vašem bratrovi.“

Blýskla po něm očima, pak pohlédla zase zpět na silnici. Rty ji ztvrdly. „Ano?“ pronesla neutrálně.

„Jestlipak si George neukrajuje poslední dobou příliš velký krajíc?“ zeptal se Selby.

Jela půl bloku s očima upřenýma na silnici. Pak řekla škádlivě: „Dougu, já si z vás zoufám. Dokud jste se nevrhl do politiky, chodíval jste mě navštěvovat. Hrávali jsme spolu tenis, chodívali a jezdívali jsme na výlety. Pak jste hodil klobouk do politické arény, stal jste se mladým okresním státním zástupcem – a okamžitě jste se mi začal vyhýbat, jako bych měla mor. Pak vás uvidím, srdce se mi celé rozbuší, protože říkáte, že jste mě hledal – a ukáže se, že se se mnou chcete poradit o mém bratrovi… Počítám, že váš zájem je čistě úřední?“

Omluvně se zasmál: „Víte, tohle zaměstnání – no, nemohu si dovolit v něm selhat, Inez.“

„Chápu,“ podotkla tónem, který naznačoval, že vůbec nechápe. Zahnula do Colemanovy ulice a vjela na parkoviště před soudem. „Výborně,“ pravila, „poněvadž váš zájem o mě je čistě profesionální, pane okresní státní zástupce, jízda skončila. Zde jste u svého cíle.“

„Stále jste mi ještě neodpověděla na mou otázku,“ naléhal Selby. „Nevím, jestli se jí vyhýbáte, nebo jestli mě jen z principu vháníte do defenzívy?“

Odpověděla: „Jako by vás někdo dovedl vehnat do defenzívy.“ Selby řekl klidně: „Ptal jsem se vás, jestli si váš bratr neukrajuje příliš velký krajíc?“

Zamžikala, zaváhala na tu obvyklou rozvažující půlvteřinu, jako by přemítala, jak mu odpovědět, a pak pravila: „Možná že ano, Dougu. Nevím. Tatínek se vrátí zítra domů. Chci mu navrhnout, aby dal Georgeovi místo v cukrovaru a zaměstnal ho.“

„Ví George, co zamýšlíte?“

„Ne. Opovažte se mu říct, odkud přišel ten nápad.“

„Úřední tajemství,“ ujistil jí.

Pohlížela přímo přes ochranné sklo, pravou nohou střídavě sešlapovala a uvolňovala plyn a tak vybubnovávala na motoru malou melodii. „Jestlipak by to nebyl dobrý nápad, přimět tatínka, aby mně našel místo?“

„Proč?“ otázal se bodře. „Vy si také ukrajujete příliš velký krajíc?“

Zůstala vážná a oči měla mírně zamyšlené. „Pozoruji,“ poznamenala hloubavě, „že máte čas pouze pro pracující dívky.“ Selbyho čelo prozrazovalo, že nepochopil. „Aspoň se domnívám,“ pokračovala, „že to je důvod, proč už k nám nechodíte.“

„Tohle je nějaké zaměstnání, Inez,“ vysvětloval Selby. „Nezbývá mi mnoho volného času.“

„Co děláte v sobotu odpoledne a v neděli?“

„Abych pravdu řekl, většinu času jsem v úřadě.“

Náhle změnila téma rozhovoru: „Před několika dny jsem viděla Sylvii Martinovou. Zřejmě se jako reportérka Polnice osvědčuje.“

„To bych řekl, že se osvědčuje!“ zvolal Selby s náhlou pýchou. „To děvče je zázrak. Je to pracant a rozhodně má hlavu na pravém místě.“ Teprve když se mlčení Inez Stapletonové stalo nápadným, Selby si uvědomil, že snad byl trochu příliš nadšený. „Zajímalo by mě,“ zavedl hovor na méně osobní kolej, „jestli George nehraje občas hazardní hry a třeba neprohrává spoustu peněz.“

„Nevím,“ pronesla lhostejně, „George se mnou neprobírá své osobní záležitosti. Kdybych byla o pět let mladší místo o pět let starší než on, byla by situace pravděpodobně jinší. Chlapec rád chrání menší sestřičku, ale jakmile vyroste, začne se dívat na starší sestru jako na ledovou sprchu, která vždycky zchlazuje jeho život, svobodu a honbu za dobrodružstvím. Proč si sám nepohovoříte s Georgem, když si o něho děláte starosti?“ Selby řekl pomalu: „Je plný ohně a je přecitlivělý, Inez. Kdybych ho přímo varoval, myslím, že by to mohlo věci ještě zhoršit. Jinými slovy, chtěl by mi ukázat, že se o sebe dovede starat sám.“

Přestala hrát na motor. „Mohl byste k nám zajít na návštěvu a příležitostně utrousit dobrou radu Georgeovi. Konečně, víte, vaše počínání by nebylo tak úplně neobvyklé. Dřív jste mě opravdu navštěvoval. Počkat, kdy to bylo?“ Přivřela oči a začala počítat na prstech.

Selby se zasmál: „Vzdávám se! Nekopejte do člověka, když leží. Až se oteplí, mohli bychom zase začít chodit na tenis.“ Otevřel dvířka auta a vystoupil na chodník.

„Mám tomu rozumět tak,“ otázala se, „že jsem pozvána na tenisové utkání někdy časně zjara nebo pozdě v létě běžného kalendářního roku?“

„Zítra je sobota,“ řekl jí, „a sobotní odpoledne je poloviční svátek.“

Skryla výraz svých očí tím, že otočila hlavu, pohlédla ven levým okénkem a bystře odhadovala zakouřené nebe. „No,“ poznamenala, „poněkud to zpomalí mou hru, když nebudu moci mít šortky, a z tohohle počasí naskakuje husí kůže… Víte, co udělám, Dougu Selby? Vsadím se s vámi, že máte oči tak plné právnických knih, že vás mohu porazit ve dvou setech ze tří. Sázím cestu do Los Angeles, svačinu, divadlo a po divadle večeři v nočním klubu.“

„To není fair,“ odmítl. „Kdybych vyhrál, nemohl bych si výhru vybrat, protože bych se cítil jako gigolo.“

Obrátila se k němu a její tvář byla úplná maska. „Dobrá, vy neplatiči prohraných sázek, vraťte se do svého mizerného úřadu a ke svým zatuchlým právnickým knihám… A zítra máme schůzku. Ve dvě hodiny.“

„Ve dvě,“ ujistil ji, „pokud ovšem,“ zažertoval, „se mezitím nevyskytne vražda.“

Řekla bezbarvě: „Věděla jsem, že to bude mít někde nějaký háček,“ a zajistila si poslední slovo tím, že s vervou zařadila zpátečku a neponechala mu jinou možnost, než aby zavřel dveře a pozoroval, jak couvá dlouhatánským smetanově zbarveným vozem od obrubníku a vyráží s ním po ulici, jako by to byl ohnivý kůň náhle šlehnutý neočekávanou ranou bičíkem.

Kapitola 4

V poledne svítilo slunce tepleji. V osm hodin státní meteorolog ohlásil, že oblast nízkého tlaku, pronikající od pobřeží, definitivně ukončila studené údobí. Farmáři, kteří se tři dny a tři noci nesvlékli, se skáceli na postele a spali spánkem úplně vyčerpaných. Kolem půlnoci se zatáhlo. Ve dvě hodiny ráno vzbudilo okresního státního zástupce bubnování dešťových kapek. Vstal, upravil okno, aby déšť nemohl stříkat na koberec, a zpozoroval, že se poněkud oteplilo. Proudy studeného deště bubnovaly na zem, pročišťovaly zakouřené ovzduší a přinášely ulehčení usouzeným rančerům. Ve čtyři hodiny Selbyho probudilo nepřetržité naléhavé zvonění telefonu. S očima nateklýma spánkem sundal sluchátko a uslyšel hlas šerifa Brandona, jak říká: „Dougu, v autokempu U závěrníku se stal nějaký malér. Myslím, že byste měl skočit do auta a sejít se tam se mnou.“

„Proboha,“ povzdechl si Selby, „ať se o to postará městská policie. Pravděpodobně je to nějaká rodinná hádka a…“

„V jedné chatě je mrtvý muž,“ přerušil ho Brandon. „Zřejmě na někoho číhal s revolverem…“

„Budu tam za čtvrt hodiny,“ slíbil Selby a práskl sluchátkem. Vskočil do šatů, popadl ze skříně plášť do deště a čepici, seběhl do garáže, kde měl auto, a hřmotně vyjel do deště. Madison City bylo prakticky pusté. Jen pár kaváren s celonočním provozem podél Hlavní třídy se staralo o občerstvení projíždějících automobilistů. Noční světla trhavě osvětlovala výlohy. Jako úsporné opatření přikázala městská správa zhasnout každou druhou pouliční svítilnu. Zůstalo však dosti světla, aby ukazovalo malé hříbky vody objevující se na dlažbě pod údery narážejících dešťových kapek. Selby zabočil doprava, aby se vyhnul kolejím meziměstské dopravy, a pustil svůj vůz naplno. Stírač ochranného skla jezdil monotónně sem a tam. Déšť padal v proudech do světla jeho předních reflektorů. Minul zastávku na Sosnové třídě a za tři minuty dorazil na obvod města. Sto metrů za ním se skrze liják mlhavě objevil obloukový nápis Autokemp U závěrníku. Vůz městské policie parkoval poblíž poslední chaty. Vůz šerifa Brandona stál na druhé straně budovy. Selby mohl slyšet šum hlasů a na osvětleném okně se občas mihl stín.

Selby zaparkoval své auto za policejním vozem. Brandon otevřel dveře a vyzval ho: „Pojďte dál, Dougu.“

Selby vstoupil do chaty, kde byla dvě dvoulůžka, prádelník a tři židle. Otto Larkin, veliký, břichatý policejní šéf, pozdravil: „Buďte zdráv, Selby,“ a okamžitě se obrátil ke dvěma poděšeným mladým ženám, které seděly vedle sebe na jednom dvou lůžku. Bylo vidět, že v obou postelích se spalo.

Rex Brandon studoval obě dívky zamyšleným pohledem a navrhl Ottovi Larkinovi: „Když je tu teď Selby, myslím, že ho necháme, aby se toho ujal.“

Larkin pravil bojovně: „Tyhle dvě holky znají odpověď. Nenechte se od nich ani chvilku vodit za nos.“

Brandon řekl mírně, ale zlověstně: „Koneckonců, víte, Larkine, autokemp U závěrníku je za hranicemi města.“ Larkin se obrátil a rozhorleně pohlédl na šerifa. „Dobrá,“ prohlásil, „jestli chcete hrát takovouhle hru, jen to příště zkuste, chtít spolupracovat se mnou! Když byl Roper v úřadě, vždycky jsem s ním pracoval. Byl jsem ochoten pracovat s vámi dvěma. Ale jestli vy…“

„Nechte na hlavě, Larkine,“ přerušil ho Brandon chladně. „Řekl jsem vám jenom, že se Selby ujme věci.“

„Čeho se mám vlastně ujmout?“ zeptal se Selby.

Brandon pokynul směrem k dívkám. Selby si je prohlédl. Jedna byla blondýnka. Její modré očí ukazovaly, že plakala. Jak se na ni Selby podíval, zachvěly se jí rty a prsty jí začaly muchlat kapesník. Druhá dívka měla kaštanové vlasy a hnědé oči. Nejevila žádné známky jakéhokoliv prožitého vzrušení. Seděla nehnutě a očima sledovala každý pohyb úředníků.

Brandon ukázal na blondýnku: „Tohle je Audrey Prestonová, Dougu. Ta druhá je Monette Lambertová. Děvčata, tohle je okresní státní zástupce, a já chci, abyste mu řekly přesně to, co jste řekly nám.“

Audrey Prestonová se podívala úpěnlivě na Monette Lambertovou, ta pohlédla Selbymu do očí a pravila tiše: „Fakt, pane Selby, my o tom absolutně nic nevíme. Přišly jsme sem se dvěma mládenci, Tomem Cuttingsem a Bobem Gleasonem. Zítra s nimi jedeme do Los Angeles na výlet jachtou. Řekly jsme mládencům, že chceme oddělenou chatu. Přijali to správně. Dali nám tuhle chatu a vzali si sousední.

Znají se tady s nějakými mládenci, s Georgem Stapletonem a Rossem Blainem. Chvilku s nimi telefonovali. Neslyšely jsme to. Řekli nám, že máme mít sraz U palmového došku, to je restaurace asi tak půl míle dál při dálnici. Šli jsme tam a zůstali jsme tam až trochu přes půlnoc. Byly jsme pořádně unavené a přirozeně jsme nechtěly při setkání s ženskými na jachtě vypadat, jako když nás sežvýká kráva. Naléhaly jsme na chlapce, aby nás doprovodili sem zpátky. Daly jsme jim dobrou noc a oni šli do své chaty. My jsme šly do naší. Nezabralo nám moc času, než jsme si nakrémovaly obličej a lehly si. Byly jsme utahané jak koťata. Asi před půlhodinou, možná trochu dřív, jsem vstala a uviděla jsem, že ze zataženého okna v chatě chlapců vychází světlo. Myslela jsem si, že je možná některému z nich špatně. Pršelo. Obula jsem si střevíce a přehodila si přes pyžamo plášť, přeběhla jsem k druhé chatě a zaklepala jsem na dveře. Neozvala se žádná odpověď. Nahlédla jsem dovnitř oknem. Mezi roletou a oknem byla asi tak na prst mezera a tou jsem se mohla podívat do chaty. Viděla jsem, že v postelích nikdo nespal. Pod prádelníkem jsem spatřila vyčnívat mužské nohy. Běžela jsem zpátky a vzbudila jsem Audrey. Pak jsme se oblékly a utíkaly jsme do kanceláře. Tam venku je telefonní budka. Zatelefonovaly jsme na policii. To je všechno, co víme.“

„Kde jsou ti mládenci teď?“ zeptal se Larkin.

„Nevíme.“

„Daly jste jim dobrou noc,“ zeptal se Larkin skepticky, „chvilku po půlnoci?“

„Správně.“

„Jak jste jim daly dobrou noc?“ chtěl vědět policejní šéf a jeho hlas vyzařoval skepsi, „zamávaly jste jim kapesníčkem, nebo…?“

Monette Lambertová mu pohlédla přímo do oči a přerušila ho: „Jak si myslíte, že děvče dává dobrou noc muži, když je s ním na výletě? Políbily jsme je a pak jsme přišly sem a šly jsme si lehnout.“

„Do dvou dvoulůžek, počítám,“ poznamenal Larkin.

„Do dvou dvoulůžek,“ opakovala vyrovnaně Monette Lambertová.

Selby řekl: „Nemáte-li námitek, Larkine, myslím, že se toho ujmu sám.“

Larkin se s odfrknutím odvrátil.

„Neříkali mládenci, jestli chtějí jít znovu ven nebo ne?“

Dívka si prohlédla Selbyho oceňujícíma očima. Její hlas ztratil něco ze své tiché zachmuřenosti. „Neříkali ani slovo,“ odpověděla mu. „Samozřejmě jsme předpokládaly, že jdou spát. Nemyslím, že by říkali, že jdou, ale jsem si naprosto jista, že neříkali, že nejdou. Co ty, Audrey, slyšelas je něco říkat, že…?“

Druhá dívka to důrazně popřela zavrtěním hlavou, zvedla kapesník k očím a tiše vzlykala.

Rex Brandon pravil: „Vnikli jsme do chaty, Dougu. Byl jsem na návštěvě ve východní čtvrti, takže jsem náhodou byl oblečený, když jsem vám telefonoval. Jel jsem rovnou sem. Ten autostopař, kterého jsme viděli včera odpoledne, ležel v chatě mrtvý. Zřejmě se skryl za prádelník a čekal, až někdo vejde. V pravé ruce držel revolver a měl přichystanou tiskacími písmeny psanou ceduli, aby ji připíchl na mrtvolu. Je to hloupá cedule a…“

„A jak byl ten muž zabit?“ vpadl Selby otázkou.

„Plynovými kamny,“ vysvětloval Brandon. „Důkladně místnost uzavřel a zapálil plynová kamna, aby mu bylo při čekání teplo. Plynová kamna šla naplno. Je to laciný plechový krám, a co víc, špatně seřízený. Když jsme otevřeli dveře, bylo to, jako bychom otevřeli dvířka od plynové trouby. Vy větrali jsme místnost a nechali jsme věci přesně tak, jak byly, pro koronera. Telefonoval jsem mu a měl by tu být každou minutu.“

Selby navrhl: „Pojďme se tam podívat. Mohu vám, děvčata, důvěřovat, že tu zůstanete?“

„Proč byste nemohl?“ zeptala se Monette Lambertová.

„Mohly byste odejít,“ pravil jí Selby.

„Kam?“ zeptala se.

„No, porůznu.“

„Jak?“

Selby se zasmál a řekl: „Nebudeme to dál rozvádět. Důvěřuji vám, děvčata.“

Otto Larkin zareptal: „Tahle děvčata o tom vědí daleko víc, než říkají. Já osobně nemyslím, že ti mládenci se kdy k té chatě přiblížili. Ta druhá chata byla pouze zástěrka. Sázím se, že se vytratili, když děvčata volala na policii.“

„Dobrá,“ pravil Selby, „to je vaše teorie. Můj úřad zastává názor neobviňovat žádnou mladou ženu z čehokoliv, co by jí mohlo způsobit nežádoucí publicitu, pokud nemám nějaký důkaz. No tak, Larkine, pojďte raději s námi.“

Larkin se s námahou ovládl. „To je v pořádku, Selby. Nic ve zlém. Počítám, že my se každý díváme na věci jinak, to je vše. Ať tak či onak, mám docela slušnou zkušenost… možná až zatraceně velkou… možná jsem příliš skeptický. Ale nelíbí se mi způsob, jakým ty holky vyprávějí svou historku. Celkový obraz se mi nelíbí. Říkám vám, tihle dva mládenci vstali ne víc než před hodinou a odešli, aby si někde udělali alibi. Až je najdete, budou přísahat, že po celou doba od půlnoci hráli karty nebo tak něco. Pravděpodobně je najdete opět U palmového došku s falešným alibi.“

„Děkuji za připomínky,“ řekl Selby tiše.

„Okay,“ prohlásil Larkin, „je to za hranicemi města. Odcházím. Přeji vám, hoši, štěstí.“ Otevřel dveře, vyhrnul si límec nepromokavého pláště a vyrazil do lijáku.

„Zůstanete zde, děvčata?“ zeptal se Selby.

„Ano.“

Selby pravil: „Nuže, Rexi, pojďme,“ a vykročil do rozmoklého, měkkého písku.

Doskřípali se k vedlejší chatě, přičemž jim studený déšť bil do tváří. Brandon vyňal z kapsy klíč a vsunul jej do dveří.

„To je klíč k chatě?“ zeptal se Selby.

„Ne, to je paklíč.“

„A co člověk, který tenhle podnik řídí? Co…?“

„Jimmy Grace,“ řekl Brandon. „Je někde pryč. Zřejmě byly všechny chaty obsazeny a Jimmy si zajel do Los Angeles nebo někam. Nemůžeme v kanceláři nikoho sehnat. Výborně, Dougu, už jsme tu. Ničeho jsem se nedotkl. Nechávám to pro koronera. Trochu jsem odsunul prádelník, abychom se k tomu člověku mohli dostat. Když jsem viděl, že je mrtvý, ničeho jsem se nedotkl. Samozřejmě, zavřel jsem plynová kamna a otevřel jsem okna.“ Chata byla stejná jako ta, kterou právě opustili. Byla tu dvě dvoulůžka, prádelník, dveře vedoucí do koupelny a jiné dveře, vedoucí do kuchyňky s železným dřezem, tříhořákovým plynovým vařičem a policemi nalakovanými přírodním lakem. Muž, který se zřejmě vstoje skrýval za prádelníkem v rohu pokoje, se zhroutil do groteskní sedící polohy. Jeho pravice spočívala na ocelově modrém revolveru kalibru 38. Levicí držel dlouhý špendlík, jaký květináři dávají ke kytičkám, jež se nosí u pasu nebo na rameni. Na zemi asi o dvě stopy dál ležel list papíru.

„Rozhodl jsem se, že ten papír nezvedneme,“ řekl Brandon. „Necháme pro koronera všechno přesně tak, jak to je. Můžete se postavit tady nad to a přečíst si to.“

Selby viděl, že papír je prostý bílý list, na němž bylo pracně tužkou tiskacími písmeny napsáno:

Zabil jsem toho muže, protože si zasluhoval smrt – nechávám revolver, kterým jsem ho zabil, vedle mrtvoly, aby svět věděl, že jsem splnil poslání, jež mně bylo svěřeno. Budu-li chycen, nebudu se vzpírat zatčení ani nebudu lhát o tom, co jsem učinil. Ale zákon mě nikdy nedostihne, protože zákon nikdy nepřijde na to, proč jsem ho zabil. Kdyby to zákon byl věděl, nebyl bych ho musel zabít. Má oběť mě nikdy ve svém životě neviděla, a přece dříve než zemře, bude vědět, proč umírá. Jsem vykonavatel odplaty. Má je pomsta, praví Bůh – ale já jsem byl vyvolen jako boží zástupce. Zabil jsem, ale neučinil jsem nic špatného.

„Vidíte,“ pravil Brandon, „nahoře na tom papíru je špendlíková dírka. Zřejmě držel papír v levé ruce, přichystán připíchnout jej na mrtvolu.“

„Pak jeho budoucí obětí musel být jeden z těch mládenců, buď Cuttings, nebo Gleason,“ uvažoval Selby.

„Vypadá to tak.“

Selby se zvolna procházel po chatě. „Nejsou na něm žádné známky násilí, Rexi?“ zeptal se.

„Nemyslím,“ odpověděl Brandon. „Všimněte si barvy rtů. Zemřel na otravu kysličníkem uhelnatým. Přece vidíte, jaký rezavý krám jsou tahle plynová kamna. Nikdy by se neměla zapínat víc než na polovinu, ale byla puštěna naplno, špičky plamenů se dotýkaly hořejška.“

„A co tahle láhev whisky a tři skleničky?“ zeptal se Selby a ukázal na kvartovou láhev a skleničky.

„Stály na prádelníku, když jsme přišli. Vypadá to, jako by si mládenci před odchodem byli cvakli.“

Selby přičichl ke skleničkám.

„Řeknu chlapíkovi, co snímá otisky prstů, aby se podíval, co z nich může zjistit,“ řekl Brandon. „Už jsem mu telefonoval a teď už by tu každou chvíli měl být. On a koroner přijedou asi spolu.“

Selby se zamračil a podotkl: „Skleničky jsou tři, Rexi. Kdyby se hoši byli napili, než vyrazili, byly by pouze dvě skleničky.“

„Jsou tu děvčata,“ připomněl Brandon. „Pak by byly čtyři.“

„No,“ mínil šerif, „zbývá jediná možnost, jak to vyřešit –že totiž hoši vešli a pili s tím mužem, který měl v úmyslu zavraždit jednoho z nich.“

Selby se náhle sehnul a podíval se muži na boty. „Kdy začalo pršet, Rexi?“

„Kolem druhé.“

„Ten chlapík má suché boty. Musel tu tedy být asi půl druhé hodiny předtím, než byl objeven.“

„Rozumím, Dougu,“ pravil šerif. „To je dobrý postřeh.“

Selby řekl: „Je to jasně ten stopař. Jakpak jen říkal, že se jmenuje, nějak na W…?“

„Emil Watkins.“ napověděl Brandon. „Teď si říkám, že jsem ho měl sebrat a pořádně s ním zatřepat… Ale včera odpoledne s sebou ten revolver neměl, na to přísahám.“

„Prohledal jste mu kapsy?“ zeptal se Selby.

„Ne. Koroner je rád při tom, když se to dělá… Samozřejmě, Dougu, nás se to celkem vzato netýká. Je to případ muže, který číhal, aby někoho zavraždil. Zemřel, zatímco čekal, až se jeho oběť objeví. Tím pro nás vše hasne. Ale je to případ, který přiláká velkou pozornost novin. Ten mužský byl zřejmě nějaký cvok. Noviny se budou samozřejmě hrozně dohadovat, koho měl v úmyslu zabít.“

Selby přikývl: „Dobrá, Rexi. Je-li tomu tak, pak mrtvý autostopař není ani zpoloviny tak důležitý jako osoba, kterou chtěl zabít. Jinými slovy, stopař je mrtvý. Muž, jehož chtěl zabít, je živ. Vypátrejme něco o stopařových důvodech.“

„Nezdá se mi, že to je tak strašně důležité teď, když je ten muž mrtev,“ odporoval Brandon.

Selby ukázal na skleničky od whisky. „Tedy, Rexi, je to důležité, protože to budou chtít vědět noviny. Je daleko lepší, abychom to vypátrali a řekli novinám, než aby to vypátraly noviny a řekly to nám. A pak, nejsem si tak jist jednou věcí. Zřejmě byli v této místnosti tři muži. Nemůžete počítat, že vrah popíjel se svými budoucími oběťmi nebo se svou budoucí obětí a jednou jinou osobou. Předpokládejme tedy nyní, že existovalo spiknutí, jehož cílem bylo něčí zavraždění. Předpokládejme, že se ho účastnili tři lidé. Autostopař je jen jeden z nich. On byl zvolen, aby provedl vlastní zabití. Druzí dva mu obstarali místo, kde měl čekat. Zřejmě pak zamýšleli přivést sem k němu oběť. Je-li tomu tak, zůstávají na svobodě dva potenciální vrahové, kteří…“

„Dobrá,“ přiznal Brandon, „už mi to došlo. Co chcete dělat?“

„Váš zástupce sem jede, aby se poohlédl po otiscích prstů. Koroner Harry Perkins je taky na cestě. Osobně si myslím, že ta děvčata zůstanou chvíli v klidu. Ottou Larkinem si nejsem tak jist. Myslím, že by nás rád veřejně odhalil jako pitomce a předběhl nás. Co tomu říkáte, abychom šli k Palmovému došku, dřív než to udělá on?“

„Myslíte, že mládenci jsou U palmového došku?“

Selby přikývl. „Stapleton a Blaine tam byli. Nešli zřejmě domů. Mládenci se vrátili, aby se připojili ke společnosti.“

„Ovšem může být něco na tom,“ poznamenal pochybovačně Brandon, „co říkal Otto Larkin, totiž že mládenci se někam hnali, aby si vybudovali alibi.“

„Jestli to udělali,“ mínil Selby, „pak by byl Palmový došek prvním místem, kam by šli.“

Brandon zíral okamžik v zadumaném mlčení na postavu mrtvého stopaře. Bušení deště na střechu chaty vytvářelo chmurné zvukové podbarvení. Nebyl to mírný, hypnoticky ospalý deštík, ale chladný, zlověstný liják, jakoby vysloveně nepřátelský. Selby se otřásl ve vlhkém chladnu, které se plížilo dovnitř pootevřenými okny. Nablízku zanaříkala zeslabeným zahoukáním siréna. Na Brandonově tváři se objevila úleva. „Už jsou tu,“ řekl. „Okay, Dougu, pojdme k Palmovému došku.“

Kapitola 5

Pršelo, jen se lilo, když Selby, sledující šerifův vůz, zastavil před Palmovým doškem. Neónový nápis byl vypnut, ale světlomety ozařovaly parkoviště a ukazovaly ucourané konce došků z palmového listí, z nichž se valily proudy vody. Rex Brandon a Doug Selby se přebrodili mokrým štěrkem ke krytému vchodu. Brandon se napřáhl po tlačítku zvonku. Selby ho zarazil: „Okamžik, Rexi. Zkusme dveře.“ Otočil knoflíkem. Dveře byly odemčeny. Selby je otevřel a oba muži vstoupili do přijímací haly.

V hlavní jídelně bylo tma, ale vzadu pronikalo závěsem na dveřích světlo. Selby zaslechl míchání karet a chřestění žetonů. Pokynul Rexi Brandonovi. Tiše, po špičkách přešli jídelnu a zastavili se u zeleného závěsu, který visel přes vchod. „… zvyšuju o rovnou stovku,“ řekl mužský hlas. „Zarovnám,“ poznamenal další a třetí ohlásil: „Ještě stovku navrch!“

Hlas mladého muže řekl: „Ta první stovka spolkla mé poslední žetony. Dám vám úpis na stovku a přisadím si.“

„Uzavíráte?“ ptal se mužský hlas. „Ano, uzavírám.“

Selby pár vteřin tiše čekal, pak kývl na Brandona. Rozhrnuli závěs a vstoupili do odděleného salónku. Sedm mužů bylo shromážděno kolem stolu, který byl osvětlen jedinou stahovačkou visící na šňůře ze skleněných perliček a zastíněnou kónickým stínidlem ze zeleného skla s vnitřní opalescentní odraznou plochou. Selby poznal profil George Stapletona, zadní část hlavy a krku Rosse Blaina a plešatou hlavu Oskara Triggse. Ostatní čtyři byli pro něho cizinci. Byli to dva mládenci něco přes dvacet; rozložitý, kvetoucí, dobře oblečený muž středních let s velkýma modrýma očima, krátce přistřiženým šedivým vousem a s bodrým výrazem usměvavé, otevřené, dobré povahy; druhý muž byl asi čtyřicátník, snědý, s hubeným obličejem a dlouhými prsty. Vlnité černé vlasy mu spadaly nazad s vysokého čela. Jeho rty tvořily tenkou, přímou čáru. Oči měl neklidné, stále jezdily sem a tam a pozorovaly všechno a všechny. Byl první, kdo spatřil Selbyho a Rexe Brandona. „Pár zákazníků, Triggsi?“ zeptal se tichým, dobře modulovaným hlasem a mírným pozvednutím jemně vyklenutého obočí ukázal na oba příchozí.

Triggs se otočil, a až odstrčil židli, jak vyskočil. „To jsou představitelé zákona,“ ohlásil tiše.

Selby vykročil kupředu a pravil: „Ničeho se nedotýkejte.“ Snědý muž napřáhl dlouhou paži. Jeho prsty zakroužily kolem žetonů uprostřed stolu. Selby mu ruku odstrčil a rozhrábl žetony. „Chci tohle,“ řekl a zvedl obdélníkový papír. Triggs obešel stůl.

„Takhle to nepůjde. Řekl jsem vám, abyste si opatřili povolení k domovní prohlídce, jestli ji chcete dělat. Tento podnik je uzavřen a dveře jsou zamčeny. Otevřeli jste si paklíčem a…“

„Žádným paklíčem,“ zarazil ho Brandon. „Jděte zpátky a sedněte si!“

Selby rozložil obdélník papíru a četl: „Dluhuji vám sto dolarů. George Stapleton.“ Selby papír složil a zastrčil si jej do kapsičky u vesty. Triggs se k němu přiblížil a pravil: „Bez povolení k domovní prohlídce to nemůžete vzít.“

Brandon se mezi ně vklínil, popadl Triggse za ramena a houkl: „Řekl jsem vám, abyste šel zpátky a sedl si!“

Triggs okamžik pozoroval šerifa zelenavýma kočičíma očima, které neprozrazovaly nic z jeho pocitů, pak se klidně obrátil, šel zpátky ke své židli a posadil se. „Ten vysoký mladík je Doug Selby, okresní státní zástupce,“‚ ohlásil bezbarvě. „Ten tvrďas je šerif. Vstoupili dovnitř bez povolení k domovní prohlídce. Hlavní vchod byl zamčený a bylo po uzavírací hodině. Pamatujte si to, chlapci, až dojde na věc.“

Snědý hubený muž pravil přívětivě: „Stejně jsme nehráli o peníze. Byla to pouze společenská partička o žetony, zatímco jsme čekali, až přestane pršet.“

Selby ukázal na kapsičku, do níž dal Stapletonův dlužní úpis na sto dolarů, a řekl: „Zkuste to tvrdit porotě v tomto okrese, a budete obviněn z křivého svědectví.“

Starší muž s porcelánově modrýma očima se ozval zvučným hlasem: „Co se děje, Oskare? Copak v tomhle okrese nemáte vůbec žádné zákony? Myslel jsem, že úředníci si musí obstarat povolení k domovní prohlídce, než smějí vpadnout mezi přátele, kteří hrají partičku karet.“

Selby pronesl klidně: „Ne že by mi na tom za mák záleželo, ale v jedné věci bych vás poopravil: ty dveře nebyly zamčeny.“

„Sám jsem zastrčil zástrčku,“ prohlásil Triggs.

„No, pak je někdo otevřel,“ odpověděl Selby, „poněvadž bylo odemčeno, a my jsme vstoupili. A teď, hledáme dva mládence, kteří mají chatu v autokempu U závěrníku.“

Jeden z mladíků řekl: „Ano, my máme chatu U závěrníku.“

„Jak se jmenujete?“

„Tom Cuttings.“

„Kde bydlíte, Cuttingsi?“

„V Mirande Mesa.“

„Už dřív jsem o vás myslím slyšel. Nehrál jste ve fotbalovém mužstvu se Stapletonem?“

„Ano, pane.“

„A koupil jste Stapletonův vůz, ne?“

„Ano, pane, ten, co stojí venku v garáži, červený kabriolet s bílým pruhem.“

„Dal jste jej do garáže, aby vám nezmokl?“ zeptal se Selby. „Ne, pane. Neměl jsem ani tušení, že bude pršet, když jsme přišli. Bylo jen trochu zamračeno, víc nic. Vždycky se snažím mít jej pod střechou.“

„Jak se jmenujete vy?“ obrátil se Selby na druhého mladíka.

„Robert Gleason.“

„Co jste tu vy dva dělali?“

Cuttings přiznal otevřeně: „Hráli jsme poker, pane.“

Selby pravil: „To je lepší. A teď vám dám pár otázek. Chci pravdivé odpovědi. Kdy jste vy dva přijeli do autokempu U závěrníku?“

„Poprvé dnes večer kolem půl desáté,“ řekl Cuttings.

„Co jste tam dělali?“

„Najali jsme si dvě chaty, dali si dovnitř zavazadla a pak jsme všichni přišli sem něco pojíst.“

„Koho míníte tím ‚všichni‘?“

Cuttings si vyměnil pohled s Gleasonem.

„Nuže,“ vybídl ho Selby, „ven s tím.“

„Jsou s námi dvě děvčata,“ přiznal Cuttings.

„Jak dlouho jste tu zůstali?“

„Asi tak do půlnoci.“

„Co jste dělali pak?“

„Děvčata byla unavena a chtěla zpátky domů. George Stapleton nám prozradil, že se tu za chvilku budou hrát karty, a zeptal se nás, jestli se nechceme přidat. Řekli jsme mu, že chceme. Tak jsme vzali děvčata zpátky do jejich chaty. My jsme měli vedlejší chatu. Obávaly se myslím, abychom nebyli dotěrní. Slyšeli jsme, jak zamkly dveře, pak jsem mrkl na Boba a vytratili jsme se.“

„Kolik bylo hodin?“

„Kolem půl jedné.“

„A kdy jste se podruhé vrátili do chaty?“

„Nevrátili jsme se.“

„Nevrátili jste se zpátky asi tak před hodinou?“

„To ne, pane.“

„Nebyli jste tam od té doby, co začalo pršet?“

„Ne, pane. Byli jsme tady po celou tu dobu.“

Triggs pozoroval okresního státního zástupce klidnýma, nemžikajícíma očima: „Ti dva mládenci byli tady. Mohu za to ručit.“

Ross Blaine pohlédl významně na okresního státního zástupce. „Chodili sem a tam,“ řekl. „Hraje se tu teprve asi hodinu. Posedávali jsme, povídali a občas popíjeli. Ve vedlejší místnosti hrálo rádio. Byla tu dvě děvčata – odešla až asi před hodinou. Trochu jsme tančili a trochu se procházeli. Nemyslím, že by kdokoliv mohl ručit za to, kde kdo byl, chcete-li to tak říci.“

Triggs poznamenal konverzačním tónem: „Z vás se stává ale pěkný práskač, co, Rossi?“

Ross Blaine se vůbec nesnažil skrýt planoucí zášť v očích. „Vy si budete tak dlouho o něco koledovat, až to dostanete,“ řekl Triggsovi.

„Ne od vás,“ odsekl Triggs, „a odteďka je pro vás tento podnik zavřený. Nemusíte sem vůbec chodit.“

„Budu sem chodit pokaždé, kdy se mi jen zachce,“ odsekl Blaine. „Pokud je otevřeno, mohu sem chodit a utrácet své peníze.“

„Vaše peníze!“ opovržlivě se ušklíbl Triggs. „Pár piv, a chcete tu zůstat celou noc!“

Stapleton se vmísil do rozmluvy: „Poslyšte, Triggsi, protestuji. Ví bůh, že já jsem ve vašem podniku utratil pěkné prachy, a Blaine sem chodí jako můj kamarád.“

„To si jen myslíte, že je to váš kamarád,“ odtušil chladně Triggs.

Blaine vyskočil tak prudce, že se jeho židle s rachotem převrhla a odlétla vzad.

Šerif Brandon napřáhl ruku a uchopil ho za límec kabátu. „Úředně, Rossi,“ pravil, „vás musím zastavit. Osobně to dělám hrozně nerad.“

Blaine se chvíli zmítal, pak polevil. Triggs vzhlédl, zřejmě se chystal něco říci, ale když se jeho oči setkaly se šerifovýma, nechal slova nevyřčena.

Snědý muž prohlásil: „Pokud mě se týká, já stojím mimo. Přistihl jste mě, jak sedím u stolu, kde byly nějaké hrací karty. Snad můžete vybudovat případ proti Stapletonovi na základě jeho dlužního úpisu, ale nemůžete dokázat, že jsem v tom zapleten já. Nemůžete dokázat, že jsem já hrál o peníze. A ze mě nedostanete žádné přiznání. Jestli vám ostatním můžu dát malou radu, přestaňte hned odpovídat na otázky.“

Selby se k němu obrátil a pravil: „Myslím, že s vámi si chci pohovořit o jiné věci. Vypadáte jako člověk, který má rád sázky, tak se s vámi mezitím sázím deset ku jedné, že jste profesionální hazardní hráč. Sázím se s vámi jedna ku jedné, že máte policejní rejstřík, a sázím se s vámi milión ku jedné, že jestli začnete mluvit, když na vás nebude řada, budete si přát, abyste to nebyl udělal.“ Aniž čekal na odpověď, Selby se otočil k Rossi Blainovi a otázal se: „Jak dlouho se hrálo, Rossi?“

„Něco málo přes hodinu. Pan Needham,“ kývnutím hlavy ukázal na bodré individuum, „je losangeleský makléř na odpočinku. Dojel sem asi před půldruhou hodinou. Hledal vzrušení a partičku pokeru. Řekl jsem mu, že nehraji. Asi o dvacet minut později přijel náhodou Carlo Handley,“ ukázal na snědého muže. „Byla to jedna z těch vzácných náhod, které se přiházejí pokaždé, když se tu ukáže Needham.“

Triggs pravil: „Teď už vím, kdo nechal dveře nezamčené.“

„To je sprostá lež!“ vybuchl Blaine.

Šerif, který dosud držel Blainův límec, řekl: „Jděte tam k té židli, Rossi, a posaďte se.“

Selby se obrátil ke Cuttingsovi: „Vy mládenci jste si z toho udělali jakýsi celonoční tah, co?“

Cuttings pohlédl na Gleasona a vypleskl: „K čertu, neměli jsme nic jiného na práci.“

Gleason se zasmál krátkým, nervózním smíchem. Stapleton řekl: „Myslím, že to mohu vysvětlit, pane Selby. Mládenci si plánovali víkend. Měli jet na výlet na jachtě jednoho kamaráda. Řekl jim, aby si vzali s sebou svá děvčata. Mládenci si mysleli, že bude legrace přivést si pár místních děvčat, a pozvali tyhle dvě. Skočily po té příležitosti. Mládenci měli v úmyslu zastavit se zde a posedět trochu ve společnosti, zatančit si a dát si pár skleniček. Víte, jenom se tak pěkně pobavit. No a první malér – jedna z děvčat byla dotčena jakousi příhodou, kterou jsem vyprávěl, a pak začaly být obě úplně nemožné. Chtěly se vyspat, aby zítra ráno na jachtě dobře vypadaly, a nezbylo nic jiného, než aby je mládenci odvezli domů. Tak jsem si vzal mládence stranou a naznačil jsem jim, že jestli se sem vytratí zpátky, bude se tu možná později něco dít.“

Selby přesunul zrak zpět ke Gleasonovi. „Měli jste vy mládenci ještě někoho s sebou?“

Gleason odpověděl: „Jen ta dvě děvčata.“

„Žádného jiného muže?“

„Ne.“

„Něco se tu říkalo o jiné dvojici děvčat, která tu byla.“

Stapleton vysvětloval: „To jsou děvčata z Los Angeles. Někdy sem chodí a můžete si je narazit.“

Triggs řekl klidně: „Nemůžete si je narazit, pokud se jim nelíbíte. Hledají jen příležitost si zatancovat. Myslím, že jsou vdané a rády sem chodí, aby si vyhodily z kopýtka. Přirozeně že mají rády, když si jich mládenci všímají, a někdy tančí. Když je čas jít spát, jdou domů. S těmi děvčaty se nikam nedostanete.“

„Nenechali jste nikoho ve své chatě?“ zeptal se Selby Gleasona. „Ne. Samozřejmě že ne. Na co tím narážíte?“

„Vrátili jste se sem, abyste se sešli se Stapletonem?“ zeptal se Selby Cuttingse.

„No, to byl důvod, proč jsme se tu zastavili na cestě do Los Angeles. Potom jsem se sem vrátil, protože se mi zdálo, že je celkem vzato příliš brzy na to, aby se šlo spát, a…“

„A měli jste v úmyslu vzít s sebou Stapletona zpátky do chaty?“ zeptal se Selby.

„Vzít Stapletona do chaty?“ opakoval Cuttings a v jeho hlase zazníval rozpačitý zmatek.

Ross Blaine se tiše vmísil: „Mě pozvali, abych se s nimi vrátil do chaty, záležíli na tom, pane Selby.“

Cuttings vypleskl: „Hele, my jsme ne… Vlastně ano, pozvali jsme! Řekl jsem, že jestli nechceš, aby tě maminka slyšela přicházet tak pozdě v noci, můžeš jít a přespat u nás. Nemyslel jsem to jako žádné zvláštní pozvání.“

„A vy dva mládenci jste naznačovali,“ přidal se Handley a jeho hlas ukazoval, že náhle získal o věc hluboký zájem, „že to můžete právě tak dobře táhnout celou noc a vyspat se zítra na jachtě. Říkali jste, že jestli Needham a já chceme, můžeme my jít a vzít si vaši chatu.“

„No ano, to jsme taky říkali,“ připustil Cuttings. „Budeme muset vyjet do Los Angeles v sedm hodin a počítali jsme, že si na jachtě zdřímnem. Dneska tam už stejně až do večera nebude nic na práci.“

„Váš přítel musí mít loď v provozu celou zimu,“ poznamenal Selby.

„To má. Je to velká loď, sto dvacet stop, a něco vydrží. Mockrát právě uprostřed zimy máte krásné počasí na jachtaření. Když není dobré počasí na plavbu, potloukáme se po přístavu, zpíváme, hrajeme karty a trochu popíjíme. Na palubě je parta skutečně dobrých kluků. Když je příznivé počasí, jedeme do Kataliny, nebo někdy děláme delší plavbu až do Ensenady.“

Selby pravil: „Poslyšte, chci vědět přesně, kdy jste se vy dva vrátili sem k Palmovému došku.“

Zpoza závěsu na vchodu se ozval ženský hlas: „Myslím, že já mohu odpovědět na tuto otázku.“

Selby se při zvuku hlasu otočil. S úsměvem se k němu blížila světlovlasá, upravená, půvabná, vyrovnaná a zřejmě velmi sebejistá žena. Selby usoudil, že stála hned na druhé straně závěsu a naslouchala hovoru. Měla na sobě večerní šaty s holými zády, ušité z černého krajkového materiálu, který zdůrazňoval její světlé vlasy a hluboké modré oči. Rty měla dovedně namalované a obočí jemně vyklenuté.

„Dovolte, abych se představila,“ pravila, zatímco kráčela k němu. „jsem Madge Trentová, zdejší hostitelka. A vy jste, předpokládám, pan Selby, okresní státní zástupce.“ Usmála se Selbymu do tváře, vsunula mu do ruky teplé, pružné prsty a Selby si povšiml čerstvě nabarvených, hladce naleštěných nehtů. Rychle a pružně se obrátila k Brandonovi, obdařila ho letmým úsměvem, který se zdál naprosto spontánní, a řekla: „A vy jste šerif Brandon, Jsem ráda, že se s vámi oběma setkávám. A teď myslím, že mohu odpovědět na vaše otázky o tom, co se tu dělo.“

„Tak začnete,“ vybídl ji Selby.

„Pracuji jako hostitelka,“ řekla. „Když je jídelna zavřená, nemám co na práci. Ale četla jsem si ve svém pokoji, když jsem vás slyšela přijíždět. Oblékla jsem se, sešla dolů a přešla jsem jídelnou právě včas, abych zaslechla vaši otázku.“

„Neslyšeli jsme vás přicházet,“ poznamenal šerif Brandon.

„Má lehkou chůzi,“ vložil se do řeči spěšně Triggs. „Je profesionální tanečnice.“

Madge Trentová nespustila oči z Douga Selbyho. „čtveřice, o niž se zřejmě zajímáte, sem přijela asi kolem desáté hodiny,“ pokračovala, „a nemyslím, že by mládenci měli na děvčata ty pravé ohledy. Byla to zaměstnaná děvčata. Z toho, co říkaly, soudím, že jsou to sekretářky. Měly za sebou perný den a navrch pak ještě jízdu. Obzvláště jim záleželo na tom, aby vypadaly co nejlépe, až se dostanou zítra na jachtu.“ Obrátila se ke Cuttingsovi a nadhodila: „No, co vy na to? Vy mládenci nepracujete, viďte?“

Cuttings potřásl hlavou a ušklíbl se: „Naši tátové mají sady, za nás pracují stromy.“

„Myslela jsem si to,“ usmála se. „A vsadím se, že jste spali aspoň do poledne, ne?“

Gleason řekl: „Řekněte do dvou odpoledne, a budete blíž pravdě. Věděli jsme, že máme před sebou veliký tah, tak jsme si na něj odpočinuli.“

„Přesně tak!“ pravila Madge Trentová. „Všimla jsem si, že děvčata jsou unavena. Byly přímo utahány jako psi. Celá ta záležitost jim byla poněkud cizí a začínaly se myslím strachovat, co se od nich vlastně očekává. V každém případě přesně o půlnoci chtěly jít domů. Společnost odtud odešla pět minut po dvanácté. Mládenci se sem vrátili o půl jedné. Vím to, protože jsem jim otvírala. Když zazvonili, myslela jsem, že přichází jiná společnost, a podívala jsem se na hodinky, kolik je hodin.“

Cuttings se otázal: „Nestalo se nic děvčatům, že ne? Ne… chci říci, neměly o nás starosti, že ne?“

Selby odpověděl otázkou: „Který z vás, mládenci, zná muže jménem Emil Watkins?“

Mladíci si vyměnili bezvýrazné překvapené pohledy. Gleason zavrtěl hlavou. Cuttings prohlásil: „Já určitě ne.“

„Znáte někoho, kdo se tak jmenuje?“

„Ne, pane,“ odpověděl Gleason.

„Znám nějakého Watkinse v San Francisku,“ připustil Cuttings, „ale už jsem ho léta neviděl.“

„Muž, o němž mluvím, je asi padesát let starý, má šedé oči, světlé vlasy, vystouplé lícní kosti a úzké rty. Měří pět stop sedm palců a váží pouze sto pětatřicet liber. Možná je to otec nějaké dívky, kterou vy, mládenci, znáte. Neznáte žádnou Watkinsovou?“

V působivém tichu, které následovalo, odpověděli mládenci záporně pomalým zavrtěním hlavy.

Selby řekl: „Chci, abyste se, mládenci, na toho muže podívali, jestli ho neznáte.“

„Proč ne, docela rád,“ souhlasil Cuttings. „Kde je?“

Selby pronesl působivě: „Myslím, že než si sbalíte své věci, bude jeho tělo u koronera.“

„U koronera…“ Cuttingsův hlas se vytratil do ztracena. Členové malé společnosti seskupené kolem stolu náhle znehybněli. Selby navrhl Rexi Brandonovi: „Můžete vzít mládence nejprve zpátky do chaty, Rexi, ať si to místo prohlédnou, a pak se sejdeme u koronera. Pojedu rovnou tam… A pokud jde o ta dvě děvčata, Rexi, bylo to, zdá se, všechno docela počestné. Je to zřejmě pár sekretářek, kterým by nijak neprospělo, kdyby se jejich jména objevila v novinách. Ta věc, kterou vyšetřujeme, ať už je to cokoliv, se zřejmě soustředila na chatu, kterou si najali mládenci, takže by možná bylo dobré dát těm děvčatům náskok a nechat je zmizet z města, dřív než se reportéři pustí do vyptávání a fotografování.“ Brandon přikývl: „Okay, Dougu.“ Pak řekl mladíkům: „No tak, vy dva, oblečte se.“

Kapitola 6

Selby zajel se svým vozem k okraji chodníku, vyhrnul si límec kabátu a drsně rýpl do tlačítka na dveřích koronerovy kanceláře. Potlačil popud doplnit zvonění zvonku mlácením na dveře. Harry Parkins, koroner, byl vysoký, hubený chlapík s kostnatou tváří, který se pohyboval s jakýmsi půvabem čahouna. Vyzařovala z něho zdatnost a na mrtvoly pohlížel s objektivní nestranností. Jeho koníčkem byl lov pstruhů. Otevřel dveře a zahlaholil: „Haló, Dougu. Tohle je ale liják, co? To rád vidím, když takhle prší. Pro farmáře je to trochu prudké, ale řekám to udělá ohromně dobře. Takhle je to hned na začátku sezóny všechny vyčistí a ryby se budou moct pěkně prohánět… Pověste si kabát na židli. Ať okapává.“

„Máte tu toho nebožtíka?“ zeptal se Selby.

„Myslíte toho chlapíka z autokempu U závěrníku?“

„Ano. Chci se na něho podívat.“

„Přímo tudy dozadu.“

„Co jste o něm zjistil?“ zeptal se Selby, zatímco se ploužili vlhkou, studenou chodbou naplněnou pachem balzamovacích tekutin. „No, kysličník uhelnatý,“ konstatoval koroner bodře. „Je to divné, že lidé se opravdu důkladně uzavřou v místnosti s vadnými plynovými kamny puštěnými na plné pecky. Kdyby si jen uvědomili, že se takhle nemohou zahřát, protože ze vzduchu se odsává tolik kyslíku, že to snižuje jejich životaschopnost! Kdyby jen měli dost rozumu a používali plynu tak, jak se má, měli by teplo ažaž. Ale oni trvají na tom, že jej musí otevřít naplno, a snaží se změnit teplotu v celé místnosti za pár vteřin. Mít kamna na dřevo, zabralo by jim chvíli, než by se oheň rozhořel, a chvíli, než by se kamna rozehřála, a místnost by se oteplovala postupně. Při elektřině by počítali s tím, že musí chvilku počkat, než se místnost patřičně vyhřeje. Ale u plynu chtějí škrtnout zápalkou – a teplota aby vyskočila o dvacet stupňů za dvacet vteřin. Nikdy jsem to nechápal.“

„Našel jste u něho něco, co by odhalovalo jeho totožnost?“ zeptal se Selby.

„Několik dopisů nadepsaných ‚drahý tatínku‘,“ odpověděl koroner. „Vypadá to, jako by je s sebou nosil pořádně dlouho.“

„Co je v dopisech?“

„Jsou poněkud dojemné,“ řekl Perkins. „Dopisy dcery, která utekla a měla dítě.“

Pak otevřel dveře a pravil: „Je tu pořádně zima, Dougu. Chcete-li tu chvilku tvrdnout, budete si muset vzít plášť. Osobně si nemyslím, že by tu bylo něco, kvůli čemu byste tu měl tvrdnout. Je to jasný případ otravy kysličníkem uhelnatým. Tady visí jeho šaty. Tady v téhle zamykací krabici je všechno, co měl v kapsách. Tamhle leží. Chcete se na něho podívat?“

Selby přikývl.

Koroner stáhl přikrývku. „Otrava kysličníkem uhelnatým se vždycky snadno určí,“ vysvětloval. „Krev je třešňově rudá.“

„Žádné stopy násilí na těle?“ chtěl vědět Selby. „Ne, pouze slabá skvrna pod uchem, která může, ale nemusí být významná. Může to být například docela dobře důsledek pádu. Brrr, tady je ale zima. Co abychom tyhle krámy vzali do kanceláře a prohlédli si je tam?“

„To je nápad,“ souhlasil Selby. „Pojďme.“

Zhasli světla a kráčeli zpět dlouhou chodbou do kanceláře; koroner nesl uzamčenou krabici.

„Po těch patáliích, co jsem měl s tamtím případem, schovávám teď všechen materiál v uzamčených krabicích,“ ušklíbl se. „Neriskuji, aby mi někdo něco podvrhl nebo ukradl.“

Selby přikývl. Koroner otevřel dveře do své kanceláře a řekl: „Takhle mají hořet plynová kamna,“ a položil krabici na stůl. Otevřel ji a pravil: „Jeden zavírák, a jestli vás to zajímá, je dobrý a ostrý. Víte, je pořekadlo: ostrý nůž, líný muž. Třicet pět dolarů v bankovkách, dolar osmnáct centů v drobných, jedny staré cibule jdoucí na vteřinu přesně, špaček tesařské tužky, náprsní taška a tady pár osobních dopisů.“

Selby vzal do ruky tři dopisy, vyňal je z oblýskané ušpiněné obálky, narovnal je a rozložil po koronerově stole. „Žádná adresa na obálce ani na dopisech,“ poznamenal.

„Ne,“ potvrdil Perkins. „Vysvětluji si to tím, že je nosil nějaký čas po kapsách, až se pořádně ošoupaly, a pak je začal dávat do obálek. Můžete vidět, že tahle obálka je skoro prodřená v rozích a uvnitř je celá šedá tam, kde se dopisy o ni třely. Proto počítám, že dopisy byly důkladně ušpiněné, dříve než je uložil do této obálky.“

Selby přikývl, pohlížel na dopisy, ale váhal je rozevřít. „Víte, Harry,“ zafilosofoval, „tohle zaměstnání mě podivně fascinuje. Rád nahlížím do života lidí. Myslíval jsem si, že o lidech můžete něco říct, jen když jsou živí. Teď si začínám myslet, že doopravdy se můžete o lidech něco dozvědět, teprve když jsou mrtvi. Všechna jejich přetvářka se ve smrti rozplyne.“

„Až si přečtete tyhle dopisy, dozvíte se toho spoustu o jeho dceři,“ pravil Perkins. „Ale nechápu, jak to myslíte, že můžete o lidech mnoho zjistit, teprve když jsou mrtví.“

„Podle maličkostí, drobných známek charakteru,“ vysvětloval Selby. „Před chvilkou jste se zmínil o důležitém faktu, když jste řekl, že nůž je ostrý, a připomněl jste obecné mínění, že muž, který má ostrý nůž, je líný.“

„Ach, jistě,“ souhlasil Perkins, „tyhle věci můžete o člověku zjistit, když je mrtvý, ale tehdy o to už nikdo nedbá.“

Selby se na něho zamyšleně zamračil: „Víte, Harry, začínám věřit, že bychom měli provést úplnou revoluci v našich teoriích o odhalování zločinu. Nevěnujeme dost pozorností stopám, které napovídají charakter. Přehlížíme tu nejdůležitější věc – motivaci. Aby jeden člověk zabil druhého, k tomu musí být už zatraceně pádný důvod.“

„Máte myslím pravdu,“ připustil Perkins a jeho chování ukazovalo, že revoluce v metodách odhalování zločinu ho zajímá jen minimálně, „jenže tohle není případ vraždy. Tohle je případ, kdy byla vražda zničena v samém zárodku.“

Selby se chystal něco říci, rozmyslel si to, popadl první dopis a četl:

15. prosince 1930

Drahý tatínku,

píšu Ti, abych Ti oznámila, že s Tebou nebudu o vánocích ani o Novém roce. Po pravdě řečeno, tatínku, odcházím.

Nevím, jestli by to bylo nějak podstatně jiné, kdyby maminka byla naživu. Celkem vzato si myslím, že ne. Takový je život a nedá se s tím nic dělat. Vím, že ses snažil být mi dobrým otcem. Možná tomu nebudeš věřit, ale já jsem se snažila být Ti dobrou dcerou. Nemysli si, že Tě nemám ráda, protože já Tě ráda mám, ale myslím si, že jsi beznadějně staromódní. Myslíš si, že postrádám všechny vlastnosti, které by mladá žena měla mít. Já si myslím, že máš viktoriánské názory, ale stejně Tě mám ráda. Myslíš si, že jsem na nejlepší cestě do pekla, a já nevím, jestli mě máš rád, nebo ne. Některým mým problémům nerozumíš a pravděpodobně nikdy nemůžeš porozumět. Kdyby žila maminka, myslím, že by jim rozuměla, protože si myslím, že v mnoha směrech jsem po mamince. Protože vím, že bys nesouhlasil s tím, co mám v úmyslu učinit, neprozradím Ti, co to je, jen Ti říkám, že odcházím. Prosím, věř mi, že Tě mám stejně ráda jako vždycky, to je moc. Ale nemám ráda spory. Vím, že se mnou nesouhlasíš a že nebudeš schvalovat, co chci udělat. Nechci se o tom s Tebou přít. Nechci, aby došlo k měření sil, což by znamenalo, že bys stavěl svou vůli a své představy o tom, co je vhodné, proti mé vůli a mému rozhodnutí jít svou vlastní cestou. A proto Ti, tatínku, píšu, jenom abych

Ti dala sbohem.

Tvá milující

Marcia

Selby vsunul dopis zpět do obálky, vylovil druhý dopis, který byl datován 5. října 1931 a v němž stálo:

Drahý tatínku,

od té doby, co jsem Ti psala loni v prosinci, jsem se moc napřemýšlela. Začínám poněkud chápat, co to znamená, být rodičem. Nepředpokládám, že Ti to mohu říct tak, abys to pochopil, ale – krátce – někdy kolem Dne díkůvzdání budeš dědečkem. Nevím, jestli Tě tato novinka rozraduje nebo rozzuří. Mám dojem, že z každého trochu.

Chlapec, se kterým jsem žila, se se mnou nemohl oženit kvůli své rodině. Je to dlouhá historie, než aby se vysvětlovala v dopise, a koneckonců, teď už na tom nezáleží. Samozřejmě, měli jsme v úmyslu vzít se, jakmile se mu podaří vyjasnit rodinné zmatky. Před měsícem mě opustil. Stále ho mám ráda, ale nechci, aby se vrátil. Teď vidím, jaký skutečně je – zkažený, sobecký, bezohledný rozmařilec.

Mé dítě to bude mít v mnoha směrech těžké. Především se bude muset obejít bez otce. Proto ho nechci zbavit i dědečka, ale jednu věc vím jistě: mé dítě nebude nikdy podřízeno téže úzkoprsé nesnášenlivosti, která po tolik let zkreslovala můj vlastní názor na život.

Neviním z toho Tebe, tatínku. Viním okolní civilizaci. Nicméně Ty máš svůj názor. Nikdy ho nemohu pochopit a vím velmi dobře, že Ty nikdy nepochopíš můj.

Podle mě neexistuje žádný jiný sňatek než láska. Když se dva lidé doopravdy a věrně milují, nepotřebují nic víc. Úředník, který se postaví a zamumlá pár slov, nemůže na vztazích nic změnit. Miluji toho muže. Neřeknu Ti jeho jméno, protože by to nebylo k ničemu dobré. Myslela jsem si, že si mě vezme. Myslela jsem, že teď Ti budu moct napsat, že jsem řádně a legálně vdaná. A že mě potom snad budeš chtít vidět. Jak věci stojí, považuji svůj stav za stejný, jako bych byla vdaná a rozvedla se.

No a co bude dál, záleží na Tobě. Chceš-li mě vidět a chceš-li vzít v úvahu, že budoucí malý občánek má nárok na Tvou lásku stejně, jako kdyby nějaký úředník shrábl pětidolar za přečtení pár řádek z knihy, dej inzerát do osobní rubriky losangeleských novin-nejsem v Los Angeles, ale zařídím si, abych se o tom dozvěděla, dáš-li cen inzerát.

Ale prosím, pochop jednu věc. Nedávej ten inzerát, nejsi-li ochoten jít až do důsledků. Mé dítě je přirozený výsledek vztahu započatého v dobré víře a založeného na lásce. Nemůžeš-li se dívat na věc takto, nesnaž se vejít se mnou do styku.

Třetí dopis byl datován červenec 1937 a stálo v něm:

Drahý tatínku,

mnoho vody uplynulo pod mostem od té doby, co jsem Ti naposledy psala, a to, že jsi nedal inzerát do osobní rubriky losangeleských novin, mi ukázalo, jak smýšlíš.

Mé dítě byla holčička. Nechtěla jsem ji dát adoptovat, a přece se nějakou dobu zdálo, že to bude jediné východisko. Pak otec dítěte souhlasil, že ji bude podporovat. Tak jsem si mohla svou dcerušku ponechat – svým způsobem –, ale je to úděsný život. Peníze, které dostávám, stačí jen pro ni. Pro sebe si musím vydělávat. Vidím své dítě v dlouhých intervalech vždycky na pár hodin. Jsem její matka, ale jsem návštěva. Jejím domovem je doopravdy škola, kde žije. Učitelé v té škole se dělí o její život. Vědí, o ni všechny důvěrné maličkosti, já jich dostávám jen část, a to ještě z druhé ruky. Když přijdu do školy, „maminka jde na návštěvu“. Krátce, tatínku, ve skutečnosti jsem připravena o svou dceru, a nedávno mě napadlo, že jsem Tebe připravila o Tvou dceru. Teď si uvědomuji, že ztráta Tvé dcery Tě musela v mnoha ohledech bolet tolik, jako bolí mě to, co se stalo s mou dcerou. Ale také vím, že to nikdy nepřiznáš. Dokonce se ani nikdy nebudeš snažit pochopit. Někdy – a bude to brzy, tatínku – Tě navštívím a popovídáme si. O jedné věci jsem pevně rozhodnuta. Nikdy neuvidíš svou vnučku, nebudeš-li k ní mít správný vztah. Ale pokud jde o mě. Tvůj vztah nehraje takovou roli, a já Tě chci vidět, tatínku. Ráda bych věděla, jestli chceš Ty vidět mě. V každém případě, nebuď překvapen, jestli Tě některý den přijdu navštívit. Jsem od Tebe velice daleko. Bude mi trvat nějaký čas, než seženu peníze na cestovní výlohy. Zdraví a líbá Tě Tvá milující a svéhlavá dcera

Marcia

Selby téměř uctivě složil dopisy a dal je zpět do ošumělé, špinavě oblýskané obálky. „Jak je život složitý, Harry,“ řekl koronerovi, „a jak v něm lidé tápou, snaží se jednat správně, hledají štěstí – a to je jim tak často z nedorozumění odepřeno. Například tenhle člověk. Miloval svou dceru. S láskou ty dopisy opatroval. Jaká osamělost musela hlodat v jeho srdci. Nosil ty dopisy s sebou, četl je, až se papír pouhým ohmatáváním ošoupal a písmo vybledlo. A přesto se nemohl přimět, aby jí odpustil. Jen trošku víc shovívavosti, jen trošku víc lidského porozumění, a mohli být šťastni. Kdyby dědeček pracoval a pomáhal jí podporovat dítě, mohla mít dcerku u sebe… Harry, musíme tu dceru najít. Doufám, že tenhle muž zanechal dost jmění, aby jí to pomohlo podporovat dítě.“

„Nevypadá to, jako by byl příliš zazobaný,“ mínil koroner. „Jeho oblek je pořádně ošumělý. Peníze, které má v náprsní tašce, mu nestačí ani na pohřeb.“

Selby řekl: „Zastavili jsme ho včera na silnici. Stopoval. Rex Brandon ho chtěl obvinit z potulky a…“

„Zjistili jste, kdo to je?“ zeptal se koroner.

„Řekl, že se jmenuje Emil Watkins.“

„No, nemá u sebe nic, co by to potvrzovalo,“ pravil koroner. „To, co vidíte v té krabici, je vše, co měl v kapsách.“

Selby zvedal jednu věc po druhé, zkoumal je a znovu je vracel do krabice.

„Jedna věc je tu podivná, Harry,“ přemítal. „Ten muž neměl žádné klíče.“

„Je to tak,“ souhlasil koroner. „Když na to tak myslím, měl zavírák, tužku, náprsní tašku…, a žádné klíče.“

„Když se nad tím zamyslíte,“ pokračoval Selby pomalu, „je to významná skutečnost, trochu dojímavý doklad mužovy povahy – muž bez domova, muž, který nemá kam jít, muž, který nemá žádné klíče.“

„No,“ mínil Perkins, „spousta lidí nemá dneska domov… Poslyšte, Dougu, vyprávěl jsem vám, jak jsem chytil toho velkého pstruha z tůňky hned pod soutokem? Vzpomínáte si, říkal jsem vám, že vím, že tam ten klacek je. Zabral na šedivou mušku, a když jsem ho nezasekl, sjel dolů na dno tůně a mrzoutil. Byl jsem tam s několika kamarády. Vzpomínáte si, že jsem vám to vypravoval?“

Selby přikývl.

„No tak tedy,“ pokračoval Perkins, „vrátil jsem se a chytil jsem ho. Byl to krasavec. Vážil dvě a půl libry, a jen tak pro zajímavost, dostal jsem ho na stejnou mušku, na kterou jsem ho poprvé neulovil. Víte, po téhle stránce jsou pstruzi divní…“ Umlkl, neboť zazvonil zvonek a vzápětí se ozvalo bušení pěsti na dveře. „Tohle dělají vždycky,“ povzdychl Perkins. „Jenom proto, že je tma, si myslí, že zvonek nestačí. Zvoní na zvonek a pak buší pěstmi. Ve dne pouze zazvoní.“

Přešel kancelář a otevřel dveře, šerif Brandon uvedl do kanceláře dva bledé mladíky.

„Dozvěděl jste se něco?“ zeptal se Selby šerifa. Brandon zavrtěl hlavou.

Selby řekl: „Chtěl bych, abyste se, mládenci, podívali na toho mrtvého.“

Ani jeden z hochů nic neřekl. Gleason se chvěl. Zuby mu slyšitelně cvakaly. „Postavte se ke kamnům,“ vyzval ho Selby, „a ohřejte se.“

Gleason řekl: „Raději bych si to odbyl rovnou.“

„Dobrá,“ souhlasil Selby, „pojďme.“

Kráčeli ve vážném, tichém průvodu dlouhou studenou chodbou do místnosti, kde koroner poodhrnul prostěradlo, aby odhalil mužův obličej. Cuttings přistoupil první, aby si mrtvého prohlédl, pak zavrtěl hlavou a ustoupil. Gleason, se rty pevně sevřenými, pohlédl na mrtvého muže a pak se rychle odvrátil.

„Znáte ho?“ zeptal se Selby.

Obě hlavy se současně zavrtěly.

„Podívejte se dobře,“ nabádal je Selby. „Pokuste se představit si, jak vypadal zaživa, když měl oči otevřené a stál. Do toho, mládenci, on vám nic neudělá.“

Hoši se znovu podívali a pak se odvrátili.

„Jak dlouho jste už neviděli, mládenci, Marcii Watkinsovou?“ vyptával se Selby družně.

Výraz žádné z tváří se nezměnil. Cuttings řekl: „Já žádnou Marcii Watkinsovou neznám.“

„Já taky ne,“ připojil se Gleason.

„Jak to, že tenhle muž byl ve vaší chatě?“ zeptal se Selby.

Cuttings vysvětloval: „Podívejte se, pane Selby, s touhle věcí nemáme nic společného. Nedovedu si to vysvětlit. Nevím, co dělal v naší chatě. Nevím, jak se tam dostal. Je to pro mě úplný šok.“

Selby řekl: „Dobrá, mládenci, nebudu vás zdržovat, ale chci, abyste mi slíbili, že když vám zatelefonuji a požádám vás, abyste se sem vrátili, okamžitě přijedete. Uděláte to?“

Cuttings slíbil: „Určitě to uděláme, pane Selby. Jednal jste s námi zatraceně slušně v téhle záležitostí, a.. Bob a já uděláme, co bude v našich silách, abychom vám pomohli.“

Brandon řekl: „Chtěl bych si s vámi minutku pohovořit, Dougu. Chlapce můžeme nechat tady.“

„Nemůžeme počkat ve vedlejší místnosti?“ zeptal se Gleason.

„Ne,“ odmítl Brandon. „Zůstaňte chvilku tady.“ Odvedl Selbyho na chodbu. „Nelíbí se mi představa, že tyhle mládence pustíme, Dougu,“ řekl. „Čím víc uvažujete o těch třech skleničkách na whisky, tím víc musíte dojít k názoru, že jsou do té věci nějak zapleteni.“

„Chápu,“ přisvědčil Selby, „ale čím víc se jich budeme vyptávat teď, tím víc jim ukážeme, jak málo víme. Myslím, že je třeba, abychom je pustili. Jestli se snaží něco zatajit, ať si myslí, že to zatajili. My budeme mezitím vyšetřovat. Až budeme o mrtvém vědět všechno, zavoláme je zpátky. Jak jsem četl dopisy, které měl v kapse, jsem si docela jist, že to byl konvenční a neústupný otec, hluboce milující dceru, která mu utekla a měla dítě. Jakmile zjistíme, kde bydlel, můžeme získat vodítko k vypátrání jeho dcery. Jakmile ji vypátráme, zjistíme, kdo byl otec jejího dítěte. Pak budeme vědět, kdo byl muž, kterého se pokoušel zabít.“

„Podle toho, co víme, to mohl být Cuttings nebo Gleason,“ mínil šerif Brandon.

„Mohl, ale jsou příliš mladí na to, aby byli s dcerou utekli. Určitě se jim v obličeji neobjevil ani záblesk výrazu, když jsem pronesl jméno Marcia.“

„Ty dopisy, co o nich mluvíte, měl v kapse?“ zeptal se Brandon.

„Ano.“

„Okay,“ ustoupil Brandon, „vy jste šéf, Dougu. Předpokládám, že se hodláte věnovat svému oblíbenému koníčku – rekonstrukci života zesnulého.“

Selby přikývl.

„Ale,“ pokračoval Brandon, „co když se ukáže, že chtěl zavraždit buď Gleasona, nebo Cuttingse? S tím nemůžeme nic dělat. Nedopustili se žádného provinění.“

Selby řekl: „Co když Gleason a Cuttings něco vědí, ale netuší, že to vědí? Co když se stýkali s mužem, kterého tenhle stopař chtěl zabít…“

„Chápu,“ řekl Brandon.

„Ovšem,“ zdůraznil Selby, „klíč k celé události se může ztratit, nedokážeme-li rekonstruovat věc tak, abychom objevili, co vědí.“

„No,“ poznamenal Brandon, „jestli to dopadne takhle, soudím, že nám nezbude než celou záležitost odepsat.“

Vrátili se do místnosti, kde se koroner pokoušel bavit oba mladíky vyprávěním o rybářském výletu, který v létě podnikl. Hoši ho pozorovali široce otevřenýma očima a jejich obličeje naznačovaly, že nevěnují nejmenší pozornost tomu, co říká.

„Okay, mládenci,“ pravil Brandon, „teď můžete jít.“

Dlouhými, rychlými kroky dostihli hoši dveří a zmateně se hnali chodbou. Úředníci je následovali. U venkovních dveří se Cuttings obrátil a řekl: „Pane Selby, kdykoliv nás budete potřebovat, můžete nás mít. Šerif ví, kde nás zastihnout.“ Otevřel dveře a oba vyrazili do prudkého deště.

Selby vyzval šerifa: „Pojďte dovnitř a přečtěte si ty dopisy, Rexi.“ Tři muži vstoupili do kanceláře. Selby podal dopisy Brandonovi, ten je začal letmo pročítat a pak, zamračeně, začal číst pozorněji. Zvonění telefonu rozbilo ticho. Koroner popadl sluchátko a mechanicky se jedním dechem ohlásil: „Kancelář-koronera-a-administrátora-Perkinsův-pohřební-ústav-u-telefonu-Perkins.“ Chvíli naslouchal, pak se obrátil k Selbymu: „To je pro vás, Dougu.“ Doug popadl sluchátko a řekl: „Haló.“

Ženský hlas, který zněl podivně zastřeně, se otázal: „Okresní státní zástupce?“

„Ano.“

Žena hovořila chvatně, stále tím zvláštním zastřeným způsobem, jako by měla něco v ústech, aby si změnila hlas. „Nesedněte jim na lep s tím, co se stalo v autokempu U závěrníku,“ pravila. „Pokračujte ve vyšetřování, dokud nezjistíte všechno o vraždě.“

Selby řekl: „Okamžik. Nejsem okresní státní zástupce, jsem jeho náměstek. Zavolám okresního státního zástupce.“

„Ale ano, jste okresní státní zástupce, pane Selby. Nemyslete si, že mě zdržíte u telefonu, abyste si mohl dát hovor zjistit.“

„Nevím, co přesně míníte vraždou. Ten muž zemřel, dříve než nějakou vraždu spáchal. Takže nebyla žádná…“

„To si myslíte vy,“ přerušila ho. „Kdybyste skutečně znal pravdu, zjistil byste, že vražda se už stala a že jim nahráváte, když si myslíte…“

Ve zlomku vteřiny žena přerušila svou prudkou, téměř hysterickou palbu slov. Vypadalo to, jako by ji něco nablízku polekalo a ona ustala a naslouchala.

„No tak,“ naléhal Selby, „co…?“ Uslyšel úder sluchátka na druhé straně linky. Selby začal tlouci vidlicí. Perkins řekl filosoficky: „Berte to klidně, Dougu. Takhle časně ráno musíte vzít zavděk takovou obsluhou, jakou dostanete.“

Brandon vzhlédl od dopisů a oči se mu zúžily. Selby chřestil sluchátkem. Ostrý, podrážděný hlas pravil: „No, no, no. Co je? Jaké číslo si přejete?“

Selby řekl: „Tady je Selby, okresní státní zástupce. Jsem v Perkinsově pohřebním ústavu. Právě teď jsem sem dostal hovor. Chci, abyste mi zjistila, odkud.“

„Okamžik,“ odpověděla dívka. „Podívám se, co mohu udělat. Počkejte u telefonu.“ O několik okamžiků později se ozvala: „Myslím, že hovor byl z celonoční lékárny v budově hotelu.“

„Spojte mě s nimi,“ požádal Selby.

„Okamžik.“

Selby mohl slyšet zvuk, který vydával zvonek na druhém konci drátu. Po zdánlivě nekonečné době se ohlásil mužský hlas: „Celonoční lékárna.“

Selby se otázal: „Kde máte telefon, v přípravně léků vpředu nebo…“

„V budce,“ odpověděl muž. Kdo volá?“

„Poslouchejte dobře,“ řekl Selby. „Tady je Douglas Selby, okresní státní zástupce. Asi před minutou nebo dvěma mi od vás někdo telefonoval. Chci vědět, kdo to byl.“

„Nějaká žena,“ odpověděl mužský hlas. „Přivezl jí nějaký muž v autě. Vběhla a já jsem si myslel, že něco chce. Vyrazil jsem z přípravny léků, ale ona na mě zavrtěla hlavou a přeběhla k telefonní budce.“

„Viděl jste, jak vypadala?“

„Byla mladá. Měla na sobě plášť do deště s kapuci staženou do čela.“

„Jaké barvy byl plášť?“

„Nějaký tmavý. Myslím černý.“

„Mohl jste vidět, jestli to byla blondýna nebo bruneta?“

„Ne, nevšiml jsem si obličeje.“

„Jak asi byla stará?“

„Hrome! Dostal jste mě,“ přiznal muž. „Běžela jako mladice, ale říkám vám, že jsem se jí nedíval na obličej. Po pravdě řečeno, asi tak vše, co bylo vidět, byly oči, nos a…“

„A teď je pryč?“

„Ano, určitě je. Muž, který na ni čekal venku ve voze, zahoukal, a ona práštila sluchátkem a uháněla přes místnost jako dívá.“

Selby ho požádal: „Vyběhněte ven, rozhlédněte se po ulici a podívejte se, jestli to auto spatříte.“

„Okay,“ svolil muž neuspěchaně. „Počkejte u telefonu.“

Selby mohl v telefonu slyšet ohlas volného dunění kroků. Potom, za několik okamžiků, uslyšel, jak se kroky vracejí.

„Ne,“ řekl muž hlasem, který naznačoval, že je celým tím jednáním znuděn. „Žádná auta v dohledu.“

„Říkal jste, že na ni venku v autě čekal nějaký muž?“ vyptával se Selby.

„Ano.“

„Viděl jste ho?“

„Ne zřetelně. Jen jsem tam venku někoho viděl.“

„Jak víte, že to byl muž?“

„Nevím. Mladá žena by nebyla venku v tuhle noční dobu – no, byl to někdo, buď muž, nebo žena.“

„Děkuji vám,“ řekl Selby unaveně a zavěsil sluchátko.

Obrátil se k Rexi Brandonovi a pravil: „Nějaká žena mě varovala.

Že za tím případem v autokempu U závěrníku vězí víc, než se na povrchu zdá.“

„Říkala něco o vraždě?“ zeptal se Brandon.

„Ano. Pokud jsem z její řeči mohl vyrozumět, domnívá se, že muž už tu vraždu spáchal.“

„Míníte, že někoho zabil, dřív než ho ta plynová kamna dostala?“

„Domnívám se, že právě to měla na mysli. Zřejmě byla přerušena uprostřed toho, co chtěla říct, ať to bylo cokoliv.“

„Jestli někoho zabil,“ uvažoval Brandon, „proč nepřipíchl na mrtvolu ten nápis? Měl ho přichystaný.“

Selby pokrčil rameny a řekl: „Vím jen to, co mi po telefonu řekla. Měla zřejmě něco v puse, jako by se snažila změnit hlas.“

Perkins pohlédl na Rexe Brandona: „Co když to byla jedna z těch dívek, které ti hoši měli s sebou?“

Brandon obrátil zamyšlený pohled na okresního státního zástupce. „Možná děláme chybu, když necháváme ty dívky běžet, Dougu,“ pravil tiše. „Jedna z nich byla náramně chladnokrevná.“

„Ne,“ odporoval Selby, „věci se vyvíjejí docela dobře. Nechte je běžet a pořádně jim popusťte šňůru. Kdybychom je byli zadrželi a vyslýchali, nedostali bychom z nich vůbec žádnou informaci. Jak to vypadá, tento anonymní tip ukazuje, že je tu někdo, kdo má zájem, aby skutečná fakta vyšla najevo.“

„Jestli zabil toho mužského, co po něm šel, kam myslíte, že asi dal mrtvolu?“ vyptával se šerif.

Selby pohlédl na své náramkové hodinky. „No,“ řekl, „máme-li najít ještě jednu mrtvolu, tak to já se jdu dřív osprchovat, oholit a nasnídat.“

„Dobrý nápad,“ přisvědčil Perkins. „Sakra, podívejte se na ten liják… Letos budou určitě ryby dobře brát.“

Kapitola 7

V sobotu ráno v devět hodin stále ještě nepřetržitě pršelo. Nebyl to prudký příval, jaký charakterizoval časné ranní hodiny, ale studené, nepřetržité, skličující mrholení. Doug Selby setřásl dešťové kapky z kabátu, pověsil si ho v kanceláři na věšák a hledal útěchu v dýmce voňavého tabáku. Sekretářka mu přinesla poštu, a když se ho dotazovala na diktování, mávnutím ruky ji odmítl. Nějakých patnáct dvacet minut seděl u stolu, s očima upřenýma do prázdna; teplá hlavička dýmky mu odpočívala v dlaní, dodávala mu určitý pocit společnosti, a obláčky vonného dýmu, které čas od času vyfukoval, mu pomáhaly soustředit se. Do místnosti vstoupila tiše sekretářka a ohlásila: „Sylvie Martinova z Polnice.“

„Uveďte ji,“ řekl Selby.

Sylvie Martinova vstoupila do kanceláře s živou neformálností člověka, který je si jist svým postavením. Byla trochu mladší než okresní státní zástupce a předváděla světu svou pěkně oblečenou postavu, smějící se rudohnědé oči, které odpovídaly jejím vlasům, drzý ohrnutý nosík a rty vždycky ochotné k úsměvu. Jen ti, kteří měli tu výsadu, že ji důvěrně znali, oceňovali, že za jejím pohotovým vtipem a žertovnými poznámkami byl bleskově pracující mozek a horlivá ctižádostivost uspět v povolání. „Nazdar, Dougu!“ pozdravila.

Opětoval její pozdrav, a když usedla na židli, obrátil se, aby k ní seděl tváří. S uspokojením si prohlédla Jeho dýmku. „Učiněný starý detektiv,“ poznamenala.

Zašklebil se. „Co mohu udělat pro Polnicí dneska ráno?“

„Co říkají zasvěcenci případu v autokempu U závěrníku, Dougu?“ zeptala se.

Selby vyklepal popel z dýmky, pak nacpal do teplé hlavičky vlhký, vonící tabák a znovu si zapálil. „Asi kolem čtvrté hodiny ráno mi volal…,“ začal.

„To ne,“ přerušila ho. „To všechno mám od šerifa a koronera. Chci důvěrné informace.“

„Míníte fakta, jež…“

„Ne fakta,“ vpadla, „závěry. Co z toho vyvozujete, Dougu?“

„Upřímně řečeno,“ přiznal se, „nevím.“

„Policejní šéf Otto Larkin,“ řekla, „samozřejmě silně straní Čepeli. Mám dojem, že Čepel bude mít ve večerním vydání spoustu zajímavostí. Ráda bych měla pro naše ranní vydání zprávy o dalším vývoji.“

„No,“ ujistil ji, „snad bude nějaký další vývoj.“

„Můj Šéfredaktor,“ ušklíbla se na něho, „nemá rád žádná snad. Tak co kdybychom další odhalení provedli teď?“

„V jakém směru?“ zeptal se.

„Ach, co lidi zajímá. Co třeba komentovat skutečnost, že syn jednoho z nejvýznačnějších občanů města se účastnil hazardní hry?“

„Na to můžete použít vlastního úsudku.“

„Byl tam Stapleton doopravdy?“

„Ano.“

„A je pravda, že jste sebral jeho dlužní úpis na sto dolarů?“ Selby se zašklebil. „Vy jste musela dneska vstávat se slepicemi, Sylvie.“

„No, trochu jsem se porozhlédla kolem,“ připustila. „Tak jak je to, Dougu?“

Přikývl.

„Ten Stapletonův případ, to je zpráva,“ řekla. „Nevím, jestli jí šéfredaktor použije. Charles DeWitt Stapleton tohle město vysloveně diriguje. A jestli vás to zajímá, myslím, že je to hanba. Ale jen proto, že je presidentem cukrovaru, bude se mu spousta lidí klanět až k zemi – a jak on to baští… Budete Triggse žalovat pro hazardní hry, Dougu?“

„Ještě nevím,“ řekl.

„No, jestli ho nepoženete před soud, mé noviny pravděpodobně nic o Georgeovi Stapletonovi neuveřejní. Proč ho nebudete žalovat, Dougu – kvůli Inez?“

Cítil, že se zardívá. „Ne,“ odsekl.

„Buďte opatrný,“ pokračovala. „Charles DeWitt Stapleton by byl jako nepřítel tvrdý a práskal by bičem… Ach Dougu, kéž by vás neopili rohlíkem, myslím Stapletonovi.“

Prohlásil umíněné. „Triggs přestane dovolovat mládeži, aby tam hrála hazardní hry. Nestarám se, jestli mě někdo ovlivňuje nebo kdo mě ovlivňuje.“

„No,“ mínila, „Triggsovi to nemůžete zazlívat. Spousta jeho příznivců pochází z řad městské mládeže. Starší lidé, kteří si chtějí vyhodit z kopýtka, jedou do Los Angeles a tam se povyrážejí. Mládež musí být doma, dřív než se rozední. Matky by děvčatům neschválily cesty do města bez garde. Tak jdou do restaurací u dálnice a tancují, něco popijí a baví se. Pro případ, že byste to nevěděl, pane okresní státní zástupce, takový je skutečný život v kvetoucím venkovském městě.“

„To všechno vím,“ usmál se na ni.

„No a George Stapleton je pořádné číslo,“ pokračovala. „On je jeden z mladší generace, který se vydatně potlouká po nočních klubech v Los Angeles a v San Diegu.“

„Vím to,“ řekl Selby. „Domnívám se, že Triggs jedná podle zásady, že je lepší udržet stapletonovské peníze ve městě.“

Lehce se zasmála. „Pravděpodobně to míníte jako vtip, Dougu, ale byl byste překvapen, kolik obchodníků si myslí, že to je přesně to, co Triggs dělá. Kdybyste začal jednat o zavření jeho podniku, zjistil byste, že má ve městě docela slušné sympatie. Je dost chytrý, aby nakupoval všechny své potřeby v místě za hotové, a přispívá dary na občanské záležitosti, pomáhá obchodní komoře a tak dále.“ Selby pravil: „Vím. Ale s tímhle Importováním profesionálních hráčů musí přestat.“

„Okay,“ řekla, „to je tedy vyřešeno. A co důvěrné informace o té události v autokempu U závěrníku?“

„Jaké důvěrné informace chcete?“

„Za prvé,“ začala, „chci Interview s těmi děvčaty.“

„Lituji,“ pravil, „ale to je vyloučeno.“

„Proč je to vyloučeno?“

„S těmi děvčaty bylo všechno v pořádku,“ vysvětloval jí Selby. „Ale spousta čtenářů by tomu nevěřila. Ta děvčata žijí ve venkovském městě a noviny by…“

„Poslyšte, Dougu Selby, chcete říct, že ani mně nedáte jména a adresy těch děvčat?“

„Nedám.“

„No to tedy jenom ukazuje,“ rozhorlila se, „jak se novinám vyplácí táhnout s vámi za jeden provaz.“

„Jak to myslíte?“

„Po celou volební kampaň,“ vysvětlovala, „stála Polnice při vás. Čepel prosazovala Sama Ropera, který si samozřejmě přál, aby byl zvolen znovu. A teď, když zvolili vás, bychom od vás mohli přinejmenším očekávat, že nám ke zprávám sdělíte nějakou tajnost navíc. Čepel bude ta dvě děvčata interviewovat.“

„Ne, nebude,“ ujistil ji. „Rex Brandon se dívá na věc stejně jako já.“ Sarkasticky se zasmála a poznamenala: „Ach, opravdu? A co udělá policejní šéf Otto Larkin?“

„Podřídí se,“ prohlásil Selby. „Je to úplně mimo jeho pravomoc.“

„Vy si můžete myslet, že je to úplně mimo jeho pravomoc, ale já se vsadím, že už vyklopil Čepeli všechno, i jména a adresy těch děvčat. Jen počkejte a uvidíte, co se stane. Dnes večer vyjde Čepel s úvodníkem, v němž vás budou opékat na rožni proto, že jste ta jména nesdělil. Pár dnů to vydrží a pak prohlásí, že díky genialitě reportéra Čepele děvčata objevili. A pak když je budou interviewovat, pokusí se jim něco přišít, jen aby vás postavili do špatného světla. A důsledkem vaší snahy udržet děvčata mimo bude jedině to, že se do toho namočí tím hlouběji.“

„Možná,“ připustil Selby, „ale v každém případě aspoň já se pokusím udržet je mimo celou záležitost.“

Oči se jí zúžily, jak ho pozorovala a zamyšleně odhadovala. „Je v tom zapleten mladý Stapleton?“ zeptala se.

„Nevím.“

„Jestli ano, bude to zapeklité. Hezky často vás bylo vidět s Inez. Roperovci z toho vytlučou politický kapitál. Nevyrukují s tím otevřeně, ale na rozích Hlavní třídy se budou konat šeptmo konference a fáma se bude šířit po městě jako oheň.“

„Proč se vy domníváte, že mladý Stapleton je do věci zapleten?“ zeptal se Selby.

„Ross Blaine řekl, prý některé z vašich otázek naznačovaly, jako byste si myslel, že ten mrtvý muž možná na něho číhal. To právě chci vypátrat, Dougu, co vás přivedlo na myšlenku, že je do věci zapleten.“

„Nemyslel jsem si to,“ odporoval Selby, „a nejsem si jist, zda si to myslím. Ale poslyšte, Sylvie, v tomhle případě je pár věci, které byly, domnívám se, přehlédnuty.“

„Co například?“

„Ukazoval vám Harry Perkins všechno, co měl ten muž u sebe?“

„Ano. Bylo to v uzamčené krabici. Prohlédla jsem si to, a Perkins samozřejmě prokázal stejnou laskavost reportérovi Čepele, je to příliš bystrý politik, než aby měl nějaké zvláštní oblíbence, když jde o zprávy.“

„Nezdálo se vám na těch věcech něco divného?“

„Myslíte tesařskou tužku?“

„Ne,“ řekl, „myslím skutečnost, že neměl žádné klíče.“

„No, Dougu, byl to stopař – tulák. Tuláci nemívají domovy, proto…“

Selby ji přerušil: „Dveře v chatě byly zamčeny, když mrtvolu našli. Rex Brandon odmykal paklíčem.“

„Ale Dougu, tyhle zámky určitě mnoho neznamenají. Každý obyčejný paklíč je…“

„Ale ten muž neměl paklíč,“ přerušil ji okresní státní zástupce. „To znamená, že s ním někdo byl, když do chaty vstoupil. Ten někdo měl klíč, bud klíč od chaty, nebo klíč, který se k chatě hodil. Kloním se k názoru, že do chaty vešli tři lidé, tento stopař, kterého jsme našli mrtvého, a dva jiní.“

„Na základě skleniček na whisky?“ zeptala se.

Přikývl a pokračoval: „Kromě toho museli do chaty vstoupit nějaký čas před druhou hodinou ráno, protože na botách mrtvého muže byl prach, ale ne bláto. Pršet začalo kolem druhé hodiny a od té doby vytrvale lilo.

Předpokládejme tedy, že tento stopař, Emil Watkins, a dva společníci vešli do chaty společně. Napili se whisky. Ti dva společníci odešli a zamkli za sebou dveře. Watkins čekal. Měl v úmyslu někoho zabít. Zřejmě tedy ten někdo měl přijít do chaty, protože je jasně nemožné, aby Watkins šel za ním.“

„Nemohli tam zavřít Watkinse jako zajatce?“ zeptala se. „Zamknout a…“

Přerušil ji: „Pravděpodobnost není ani jedna k tisíci. Okna se dala otevřít zevnitř. Watkins mohl vylézt oknem, kdykoliv se mu zachtělo. Nebo mohl vzít revolver a zámek u dveří vystřelit.“

Selbyho sekretářka otevřela dveře a ohlásila: „Je tu pan Grace z autokempu U závěrníku a říká, že je velmi důležité, aby s vámi okamžitě mluvil.“

Selby pohlédl významně na Sylvii Martinovou a řekl: „Řekněte mu, ať jde dál.“

Sylvie vstala, jako by chtěla odejit. „Nechoďte, Sylvie,“ vyzval ji Selby. „Dám Polnici příležitost.“

Otevřely se dveře a Grace vlétl do místnosti, pozdravil „Dobré ráno, Selby,“ a náhle se odmlčel, jakmile spatřil Sylvii Martinovou. Nejistě dodal: „Dobré ráno, slečno Martinova. Nevěděl jsem, že jste tady.“

Selby pravil: „Slečna Martinova má se mnou velmi důležitou poradu. Samozřejmě může odejít do vedlejší kanceláře, nechcete-li, aby slyšela, co budete povídat.“

Grace řekl: „Chci, aby slyšela, co vám řeknu.“

„Tak je to v pořádku,“ prohlásil Selby. „Posaďte se a řekněte mi, oč jde. Ale nejdřív mi povězte, kde jste byl včera v noci, nebo spíše dnes časně ráno.“

„Byl jsem v Los Angeles. Můj syn přijel poněkud neočekávaně z Východu.“

„A vy jste byl s ním?“

„Ano.“

„Kdy jste odjel ze svého autokempu?“ zeptal se Selby.

„Kolem půlnoci,“ odpověděl Grace.

„Není to poněkud neobvyklý čas na odjezd?“ zeptal se Selby.

Grace zrudl. „Nevím, kam míříte, Selby,“ vyjel. „Vedu spořádaný podnik a mám právo si odjet, kdy chci. Po pravdě řečeno, syn mi telegrafoval, že letí z Chicaga letadlem, které přiletí ve dvě hodiny ráno, a já jel do Los Angeles, abych se s ním sešel.“

„Setkal jste se s ním?“

„Ne, nebyl v letadle. V telegramech byl nějaký zmatek. Někdo to popletl. Ukázalo se, že přiletěl letadlem, které dorazilo do Los Angeles v deset hodin, a když jsem na letišti nečekal, odjel do hotelu. Když nevystoupil z letadla ve dvě hodiny, šel jsem se zeptat do dopravní kanceláře a tam zjistili, že byl zapsán jako cestující v dřívějším letadle. Zatelefonoval jsem do hotelu, kde obvykle bydlí, a zjistil jsem, že je tam přihlášen. Ale nebyl doma. Šel jsem do hotelu a on se vrátil asi ve tři hodiny. Do pěti jsme besedovali a pak jsem si zašel na dvě tři hodinky do páry a vrátil jsem se domů – jestli to hraje nějakou zatracenou roli, kde jsem byl a co jsem dělal.“

„To ne,“ uklidňoval ho Selby, „ale považoval jsem za poněkud neobvyklé, když někdo vede autokemp a není tam ani nemá nikoho v kanceláři. Museli jsme použít paklíče, abychom se do chaty dostali.“‚

„Vím o tom,“ řekl Grace, „a Šerif se vrátil a paklíčem se dostal do kanceláře a vzal si seznam návštěvníků. Nemyslím, že byste měli právo tohle udělat.“

„Byli bychom vám situaci vysvětlili, kdybyste byl k dosažení,“ omlouval se Selby. „Víte, byla tu jakási možnost, že se ten Watkins dostal omylem do špatné chaty. Nemohli jsme přijít na žádný důvod, proč by chtěl zabít kteréhokoliv z obyvatel chaty, tak jsme mysleli, že si zkontrolujeme, jak je to s obyvateli dalších chat.“

„No dobrá, nevyvádím ani tak kvůli tomuhle,“ řekl Grace, „jako kvůli něčemu jinému. Chci, abyste si vyslechl, co vám musím říct.“

„Tak do toho,“ vybídl ho Selby. „Co vás tíží?“

„Jde o tohle,“ začal Grace. „Měl jsem debatu s lidmi od plynu o mých účtech za plyn. Tvrdil jsem, že chaty nespotřebovávají tolik plynu, kolik oni tvrdí. Tak jsme provedli zkoušku právě na téhle chatě. Namontovali jsme dovnitř speciální plynoměr a denně jsem si zaznamenával stav. Zaznamenal jsem si stav plynoměru v té chatě, když včera hosté odešli. Byla studená noc a spotřebovalo se spousta plynu. Přezkoumal jsem to velmi důkladně. Takže když jsem se vrátil dnes ráno z Los Angeles a zjistil jsem, že tam byl nalezen tenhle muž mrtvý, uvědomil jsem si, že se mohu podívat na plynoměr a přesně určit, jak dlouho kamna hořela. Tak jsem se podíval na plynoměr a nevěřím, že kamna hořela víc než nanejvýš půldruhé hodiny.“

Selby řekl zamyšleně: „Jste si jist svými čísly?“

„Ano.“

„Známe-li tedy čas, kdy Rex Brandon zhasl plyn,“ pravil Selby a pohlédl na Sylvii Martinovou, „mohli bychom přibližně určit, kdy muž do chaty vstoupil.“

„To je jedna z věcí, kterou jsem měl na mysli,“ řekl Grace.

„Tohle by mohlo být dosti důležité,“ pokračoval Selby. „Samozřejmě nevíme, jestli zapálil kamna ihned, jak do chaty vešel.“

„No, můžete se vsadit, že tam dlouho při studených kamnech nezůstal,“ mínil Grace. „V tomhle počasí ty chaty pekelně vychladnou.“

„No,“ řekl mu Selby, „po část dne jsem tu uvázán. Co kdybych k vám zašel o půl čtvrté? Mějte chatu zamčenou a zajistěte, aby nikdo nic nedělal s kamny a s plynoměrem.“

„Dobře,“ souhlasil Grace. „A teď mám ještě jednu věc: Chci, abyste přestali říkat, že mám v autokempu vadné zařízení.“

„Neříkal jsem to sice,“ poznamenal Selby, „ale myslím si, že vaše plynová kamna byla zatraceně v nepořádku.“

Grace zrudl: „Poslyšte, Dougu, člověk by nenechal ta kamna hořet plným plamenem déle než půl hodiny. To by místnost vyhřálo, že by v ní bylo jako v peci. Když tam přijdete dnes odpoledne přezkoumat ten plynoměr, chci, abyste mi dali možnost, abych se já sám mohl zamknout do té místnosti a půl hodiny tam zůstat. To dokáže, jestli je vybavení vadné, nebo ne. Samozřejmě, když je někdo zatracený blázen a nechá jakákoliv plynová kamna hořet na plný plyn, až se místnost vyhřeje jako pekařská pec, začne se v každém případě dusit. Ale já chci příležitost, abych dokázal, že mé zařízení není vadné, a chci to dokázat, dřív než koronerova porota začne ten případ projednávat.“

„No,“ mínil Selby, „osobně se mi nezdá, že to cokoliv dokáže, ale chcete-li v té místnosti půl hodiny zůstat, souhlasím.“

Grace pokračoval: „A chci být předvolán jako svědek k vyšetřování a chci, abyste mi dosvědčil, že jsem tam půl hodiny byl.“

„To se nepochybně dá zařídit,“ pravil Selby s úsměvem.

„A chci,“ pokračoval Grace, obraceje se k Sylvii Martinové, „aby noviny uveřejnily, co hodlám udělat.“

„Nebojte se,“ ujistila ho, „budu tam a všechno si o tom přečtete v novinách.“

Grace přikývl, otočil se na patě a vyrazil ke dveřím. Pak se obrátil a řekl: „Víte, Selby, Otto Larkin a já jsme velcí přátelé. On byl v posledních volbách pro Ropera, tak jsem se připojil k Roperovi, ale nebylo v tom nic osobního proti vám. Teď jste zvolen a já jsem ochoten zapomenout na to, co bylo, jestli jste ochoten zapomenout i vy.“

„Jsem,“ usmál se Selby.

„Tak je tedy všechno v pořádku.“

Sylvie Martinova, s několika listy složeného papíru na kolenou a s tužkou č. 6B vznášející se nad ním, Grace zadržela: „Okamžik, pane Grace, nemůžete přece odejít a neposkytnout mi nějaké zprávy pro můj sloupek příjezdů a odjezdů. S kterým synem jste se setkal v Los Angeles, s Talbotem?“

„Správně, s Talbotem.“

„Co teď dělá?“

„Je prodejním ředitelem jednoho koncernu v Chicagu.“

„Jak je to dlouho, co jste ho viděl naposledy?“

„Tak asi pět let – už to jde na šestý,“ řekl Grace. „Ne, možná je to déle. Možná že je to už šest let a jde to už na sedmý. Nemohu si vzpomenout. Pohádali jsme se a odešel z domu – ale to je teď všechno urovnáno – nechci, abyste o tom něco psala. Jenom napište, že James Grace jel do Los Angeles, aby se setkal se svým synem, který je vedoucím důležité východní výrobní společnosti, a dost… Ne, počkejte, můžete říct, že přiletěl letadlem. To ukazuje, jak důležité má zaměstnání.“

„Kdy se vrací?“

„Už se vrátil. Odletěl dnes ráno v devět hodin. To jest, odletěl odtud do San Franciska. Tam bude do pondělka večer. Pak poletí do Seattlu a ze Seattlu zpátky do Chicaga. Říkám vám, Madison City by mělo být hrdé na Talbota Grace. Dělá si na Východě jméno a tady ve městě není mnoho lidí, kteří by si vydělávali aspoň přibližně tolik jako Talbot… Tak tedy, Selby, na shledanou dnes odpoledne v půl čtvrté.“

Zamířil ke dveřím, trhnutím je otevřel a zabouchl je za sebou. Sylvie pohlédla s úsměvem na okresního státního zástupce. „Lituji, že jsem zdržela jednání, než jsem získala své ‚osobní‘, ale to je všechno voda na můj mlýn.“

Selbyho oči se zúžily v přemýšlivé štěrbinky: „Kdybychom mohli přesně zjistit, kdy Emil Watkins do té chaty vstoupil, mohlo by to mnoho znamenat.“

Přikývla, složila svůj papír a zastrčila jej do kabelky. „Okay, Dougu, uvidím vás v půl čtvrté v autokempu U závěrníku – a pak mi řeknete všecko o tom zesnulém.“

„Co tím míníte – všecko o něm?“ zeptal se Selby.

Zasmála se: „Nemyslete si, že jsem na hlavu padlá, Dougu Selby. Znám vaše metody, jak pracujete na případě. Mikroskopem prohledáte celý jeho život. Dáte si přezkoumat jeho otisky prstů, vyfotografovat si ho a předpokládám, že právě necháváte losangeleskou policii prošetřovat všechny tesaře jménem Watkins.“

Selby se zašklebil a připustil: „No, abych pravdu řekl, cosi takového dělám. Losangeleská policie právě navazuje spojení se svazem tesařů.“

„A co otisky prstů na skleničkách od whisky, Dougu?“

„Byly na nich otisky,“ řekl Selby, „ale jsou příliš rozmazané, než aby měly nějakou cenu. Na láhvi whisky je cenovka a chci přezkoumat všechny obchody s lihovinami v okrese, abych zjistil, jestli tu whisky prodaly. Až vás uvidím dnes odpoledne, budu mít fotokopie té cenovky. A mimochodem, Sylvie, dávám si důkladně ze všech stran přezkoumat ta děvčata, je-li s nimi všechno v pořádku, budu je chránit. Je-li něco pošpatnělého v jejich minulosti, vezmu to v úvahu.“

„Pro případ, že byste se rozhodl Triggse žalovat,“ řekla, „dejte mi vědět. – Zajímalo by mě, co soudí Charles DeWitt Stapleton o svém svévolném synáčkovi.“

„Předpokládám, že ho budete při příjezdu interviewovat?“ zeptal se Selby.

„No ovšem. To je jedna z těch drobných dvorností, které očekává, když se vrátí do Madison City. Vyptáme se ho všechno o obchodních podmínkách na Východě, co si mysli o válečné situaci v různých částech světa, jaký je jeho názor na burzu a jaké má připomínky k politickým možnostem roku 1940. Bude se tvářit velmi vážně a slavnostně a odpoví na všechny otázky, jež mu položíme. Vyfotografujeme ho, jak je Interviewován… A byl byste překvapen, jak to naši čtenáři zbaští. K sakru, Dougu, proč si ti lidé myslí, že jejich spoluobčan, který byl v New Yorku za obchodem, se může vrátit domů a předpovědět s neselhávající přesností, co udělá Mussolini v nejbližší době?“

Selby se ušklíbl: „Poddám se. Proč?“

„Ať mě čert vezme, jestli to vím,“ odpověděla mu. „Proč nejedete do New Yorku a nevrátíte se a neposkytnete nám interview?“

Selby pravil: „To by nemusel být špatný nápad, Sylvie. Zajímalo by vás vědět, co se stane ve volbách 1940?“

„Abych pravdu řekla, zatraceně víc mě zajímá, co se stane, až budete podruhé kandidovat vy.“

„Mě také,“ připustil.

„Dobrá, Dougu. Tak v půl čtvrté.“

„V půl čtvrté,“ opakoval. „Možná trochu dřív, abychom mohli jít na svačinu.“

Kapitola 8

Za deset minut poté, co Sylvie Martinova odešla z kanceláře, volala

okresního státního zástupce Inez Stapletonová. „Jak to vypadá s tím

tenisem, Dougu?“ zeptala se.

„V tomhle počasí?“ podivil se Selby.

„V golfovém klubu je krytý kurt. Zařídila jsem to.“

Selby okamžik zaváhal a pak řekl: „Je mi líto, Inez, ale povinnost volá.“

„Povinnost?“ zeptala se Inez a podařilo se jí dostat do hlasu právě tu pravou dávku skepse.

„Nevím, jestli jste o tom slyšela, ale v autokempu U závěrníku našli mrtvého muže. Jeho smrt obklopují jisté záhadné okolnosti.“ Něco v jejím hlase uvedlo Selbyho do střehu. „Pokud si vzpomínám,“ namítla, „měli jsme na beton domluvenu schůzku. Myslím, že jste se zmínil, že nic menšího než vražda vám nezabrání schůzku dodržet.“

„No,“ vysvětloval jí Selby, „musím vyšetřovat, abych zjistil, zda nebyla spáchána vražda.“

„Myslela jsem, že ten muž zemřel přirozenou smrtí.“

„On ano,“ připustil Selby, „ale koneckonců, možná že zabil muže, po kterém šel.“

„Nevím o tom nijak mnoho,“ řekla, „George povídal, že jste odvedl dva jeho kamarády do koronerovy kanceláře.“

„Kdy jste mluvila s Georgem?“ zajímal se Selby.

„Dnes ráno.“

Selbymu se zúžily oči: „Nevadilo by vám, kdybyste mi řekla, kdy dnes ráno?“

„Proč, Dougu?“

„Chci to vědět. Bylo to hned, jak George přišel domů?“

„Ano,“ přisvědčila. „George mě svým příchodem probudil. Řekla jsem mu, že si myslím, že je celkem vzato příliš pozdě na to, aby se teprve vracel domů. Bylo to asi tak kolem půl šesté.“

Selby pravil: „Podívejte se, Inez, chci se vás zeptat na jednu věc.“

„Na co?“ otázala se a Selby mohl podle tónu jejího hlasu uhádnout, že je celá ve střehu.

„Chci vědět,“ řekl jí Selby, „jestli jste šla dnes ráno krátce před šestou do města.“

„Proboha, Dougu! Proč bych měla jít do města?“

„A jestli jste šla do lékárny s celonočním provozem a telefonovala

z jejich telefonní budky?“ pokračoval Selby.

„Dougu, vy jste se musel zbláznit! Proč pro všechno na světě bych já…?“

„To není odpověď na mou otázku,“ přerušil ji.

„Nehodlám žádnou takovou otázku poctít odpovědí.“

„To zní vyhýbavě,“ řekl Selby.

Její hlas se rozhorlil: „Dougu Selby, nemyslete si, že se mnou můžete takhle státně zástupcovsky jednat! Měl jste se mnou na dnešní odpoledne smluvený tenis. Zavolala jsem, abych se vás zeptala, jestli to stále ještě platí, a vy se mnou zahájíte křížový výslech svým nejlepším právnickým způsobem. Chci jenom vědět, jestli půjdeme hrát tenis.“

Selby stál neústupně na svém: „Toto není žádná bezdůvodná otázka, Inez. Je to důležité. Chci vědět, jestli jste šla do celonoční lékárny.“

„Jděte k čertu!“ odpověděla mu. Hlas se jí rozhorlením zvýšil. „Asi budu muset nastoupit místo v nějakých novinách,“ dodala sarkasticky, když vás budu chtít vůbec vidět!“ A zároveň Selby uslyšel, jak třísklo sluchátko.

Zavěsil, znovu si naplnil dýmku a začal přecházet po kanceláři. Krátce před šestou jej volala nějaká mladá žena, která se snažila změnit hlas. Ta mladá žena mu řekla, že se vražda skutečně stala. Zřejmě tedy Emil Watkins nalezl svou oběť, dřív než přišel do chaty. Nebo snad mužův program pomsty vyžadoval zavraždění víc než jedné osoby?

Tato mladá žena věděla, že by Selby poznal její hlas, kdyby ho slyšel. Proto ho změnila. Takže to musí byt někdo, koho Selby zná. A navíc věděla, že tehdy byl v koronerově kanceláři, protože ho tam volala. Jistě se zdá absurdní pomyšlení, že by Stapleton svěřil něco své sestře a že by ona opustila dům a spěchala do automatu, aby mu zavolala. A přece tu byla jakási možnost. Něco v tónu jejího hlasu. Něco v…

Zaslechl na chodbě charakteristický krok Rexe Brandona a klepání jeho kloubů na dveře. Selby otevřel. Šerif vešel, dopadl na židli a zeptal se: „Snažíte se rozřešit problém, Dougu?“

Selby přikývl.

„Trochu jsem si zapátral,“ řekl Brandon. „Vemte si například čísla na revolveru. Revolver byl ukraden před dvěma měsíci nějakému muži v San Diegu. Ohlásil krádež policii. Policie vyšetřovala. Spolu s revolverem byl v domě ukraden slušný počet jiných věcí, takže to vypadalo na normální vloupání. Samozřejmě, tenhle Watkins nemusel být zloděj. Zloděj mohl revolver někde zastavit a Watkins jej mohl koupit kdykoliv v posledních dvou měsících.“

„Ještě něco?“ zeptal se Selby.

„Přešetřoval jsem si ty dvě dívky. Dělal jsem to takovým způsobem, že z toho nebudou mít žádnou špatnou reklamu. Zřejmě je s nimi všecko v pořádku, jedna z nich je sekretářka ve Stavební a úvěrové, druhá je sekretářkou lékaře.“

„Řekl bych, že Monette Lambertová je sekretářkou lékaře,“ mínil

Selby. „Jak jste na to přišel?“

„Z toho, jak si dovede udržet chladnou hlavu. Nenadálé naléhavé případy ji zřejmě ani v nejmenším nevyvádějí z míry.“

„No, hádáte správně,“ potvrdil Brandon. „Děvčata mají velmi dobrou pověst. S mládenci je také všechno v pořádku, jen jsou občas trochu divocí. No a teď přijde něco, co jsem udělal z vlastního uvážení,“ pokračoval Brandon poněkud ostýchavě. „Nevím, jestli jsem udělal dobře nebo ne.“

„Co to je?“ zeptal se Selby.

„Uvažoval jsem o té ženě, která vám telefonovala z celonoční lékárny,“ řekl Brandon.

Selby pozoroval výraz na šerifově tváři a okamžitě zostražitěl. „A co dál?“ zeptal se.

„No, podívejte se na to z téhle stránky,“ řekl Brandon. „Říkal jste, že dívka, která vám volala, evidentně měnila hlas, pravděpodobně tak, že si dala něco do úst. To znamená, že se obávala, že její hlas poznáte. To znamená, že jste ji někde předtím slyšel. No a pak, věděla, že jste v koronerově kanceláři. Nebylo mnoho lidi, co to věděli.“

Selby cítil, jak se ho zmocňuje podivná zlá předtucha. „Pokračujte, Rexi,“ vyzval šerifa. „Co jste udělal?“

„No,“ pokračoval Brandon, „mohla to být buď jedna ze dvou sekretářek, které bydlely v chatě, nebo to mohla být hostitelka z restaurace u dálnice. Tyto tři ženy věděly, že jdete do koronerovy kanceláře. Nemohu si představit, že by to věděl ještě někdo jiný.“

Selby pocítil nevysvětlitelný příliv úlevy. „Pokračujte, Rexi. Co jste udělal?“

„No,“ řekl Brandon, „nějak jsem se nemohl rozehřát pro myšlenku, že by se ty sekretářky snažily dát vám telefonicky hlášku, ale měl jsem podezření na tu hostitelku, tak jsem tam zašel a navštívil jsem ji.“

„Proč jste mě nevzal s sebou, Rexi?“ zeptal se Selby.

„Počítal jsem, že jste příliš mladý a citlivý a ona že je příliš hezká,“ přiznal Brandon.

„Obvinil jste ji, že mi telefonovala, Rexi?“

„Udělal jsem to líp, Dougu. Šel jsem dokonce tak daleko, že jsem prohlásil, že ji muž v lékárně poznal.“

„A co ona na to?“

„Okamžitě dostala hysterický záchvat, vyběhla do svého pokoje a zamkla se.“

„Kdy to bylo, Rexi?“

„Hned jak jsem posnídal.“

Selby se zdržel poznámky. „Ještě něco?“

„Ano. Tohle: Zjistil jsem, že klíče ke všem těm chatám jsou zaměnitelné. Jinými slovy, že klíč k jedné chatě otevře všechny. Lidé měli ve zvyku odnášet klíče s sebou a nikdy je neposlali zpátky. Grace se pořád musel potulovat kolem se zámečníkem a dávat dělat duplikáty. Tak si dal udělat klíče, které otvírají všechny zámky, a teď když lidé klíč odnesou, nemusí si dělat starosti. Prostě vezme další klíč, přidělá k němu číslo chaty a je to.“

„No dobrá,“ řekl mu Selby, „k čemu tím míříte?“

„K těm třem skleničkám,“ pravil Brandon. „Víte, Dougu, není pravděpodobné, že by se ti hoši vrátili a napili se s tím chlapíkem. Není zrovna logické, že by ho ulili ve své chatě. Ale co když děvčata měla nějaký důvod, proč ho chtěla do té chaty dostat? Mohly to snadno udělat. Chata chlapců se dala odemknout jejich klíčem.

A jestli vpustili tohoto muže dovnitř a pak se s ním obě napily, byly by to tři skleničky.“

„Ale proč,“ zeptal se Selby, „by děvčata chtěla stopaře do té chaty ulít?“

„Aby mohl čekat na mládence.“

„To nezní logicky,“ namítl Selby.

„Celá ta záležitost nezní logicky,“ mínil Brandon. Selby začal znovu přecházet po kanceláři a zadumaně pobafával z dýmky. Po několika minutách pravil: „Byl tu Grace. Domnívá se, že může přesně dokázat, kdy byl včera v noci zapálen plyn. Denně si zaznamenával stav plynoměru. Dnes odpoledne v půl čtvrté tam bude mít muže z plynárny. Zařiďte si, abyste tam byl, a uvidíme, co se dá zjistit.“

„Důkladně by nám pomohlo, kdybychom věděli přesně, kdy byla plynová kamna zapnuta…“

Zazvonil telefon. Selby zvedl sluchátko a jeho sekretářka ohlásila:

„Pan Cuttings volá meziměstsky ze San Pedra.“

„Přepojte mi ho,“ požádal Selby. Za okamžik uslyšel, jak v aparátě při přepojení klaplo a ozval se Cuttingsův hlas: „Ano… Haló.“

„Haló, Cuttingsi. Tady je Selby. Co se děje?“

Cuttings řekl: „Nevím, jestli je to důležité, pane Selby, ale myslel jsem, že vám to stejně řeknu. Včera v noci nebo dnes časně ráno si někdo vypůjčil můj vůz.“

„Jak to víte?“ zeptal se Selby.

„Podle benzínu. Vůz má velkou spotřebu benzínu. Nějaký čas jsem si myslel, že mi někdo možná odčerpává benzín z tanku, tak jsem si pořídil zamykací uzávěr. Vůz opravdu ten benzín spálí… No, ať tak či onak, na půl cestě do Los Angeles mi benzín došel. Stalo se to na místě, kde jsem mohl přistát v servisu. Ale v tanku mělo být dost benzínu, abych dojel v pořádku až do města.“

Selby řekl: „Poslyšte, kolem druhé hodiny začalo pršet. Vy jste si dal svůj vůz do garáže předtím.“

„Správně. Kolem půl jedné.“

„No a když jste s ním pak vyjel,“ zeptal se Seíby, „zpozoroval jste, jestli byl vůz venku v dešti?“

„Když o tom přemýšlím, nezdá se mi, že by byl… Ne, jsem si docela jist, že nebyl.“

„Takže kdokoliv vzal váš vůz, musel jej vzít, dřív než začalo pršet.“

„Správně. Musel ho vzít před druhou hodinou.“

„Máte tušení, jak daleko se s ním jelo?“

„Soudím-li podle místa, kde mi benzín došel, řekl bych, že se s ním muselo jet takových dvacet nebo pětadvacet mil, možná trochu víc.“

„Mimochodem,“ pravil Selby, „abych se vrátil k té láhvi whisky a třem skleničkám, co jsme našli v chatě. Ta whisky nepocházela z vašeho vaku, že ne?“

„Ne, pane.“

„Jste si tím jíst?“

„Naprosto.“

„A nepocházela z Gleasonova vaku?“

„Ne, pane. Nikdy předtím jsme tu láhev whisky neviděli, pane Selby. Nemáme ani tušení, jak se tam dostala. Probírali jsme to skrznaskrz po celou cestu, a ani jeden z nás nic o té láhvi nebo o skleničkách neví.“

„Dobrá,“ řekl Selby. „Jen jsem se chtěl ujistit. No a přišli jste ještě na něco jiného?“

„Ne, pane, na nic. Myslel jsem, že bych vám měl ohlásit, že si někdo vůz yypůjčil. Myslel jsem, že to může být důležité. Jestli nás budete potřebovat, najdete nás tady na jachtě. Dal jsem šerifu Brandonovi naši adresu. Je… Jsou… totiž… Je něco nového? Víte něco o tom, co se stalo?“

„Ne,“ pravil Selby nedbale. „Myslím, že to nebude žádný velký případ, jde nejspíš o stopaře, který byl trochu trhlý. Možná že hledal místo, kde by přenocoval. Věděl, že se schyluje k dešti, tak se vloupal do chaty, kterou považoval za prázdnou.“

„Ale naše zavazadla byla přímo na očích,“ upozornil jej Cuttings. „Musel vědět, že se vrátíme.“

„To je pravda,“ připustil Selby, „na to jsem nepomyslel. No, buď jak buď, ten muž je mrtev a s tím nemůžeme nic dělat. Kdyby žil, pravděpodobně by spáchal vraždu, takže vzato kolem a kolem, je to asi v pořádku. Děkuji za zavolání, Cuttingsi.“

„Prosím, pane,“ řekl Cuttings a zavěsil.

Selby položil sluchátko a obrátil se k Brandonovi. „Někdo si vypůjčil Cuttingsův vůz a jel s ním asi dvacet mil. Stalo se to, dřív než se rozpršelo. Před Cuttingsem se tvářím, jako bych Watkinsův případ považoval za běžný, každodenní druh tragédie. Jinými slovy, chci těm mládencům dostatečně popustit provaz a pozorovat, jestli se zapletou.“

Brandon přikývl.

Selbyho sekretářka otevřela dveře a ohlásila:

„Pan Triggs je v předpokoji. Podle všeho je velmi vzrušen a chce s vámi okamžitě mluvit.“

Selby pohlédl na šerifa, obdržel v odpověď krátké přikývnuti a pravil: „Ať jde pan Triggs dál.“

Triggs vstoupil do kanceláře s bezvýraznou tváři, ale jakmile spatřil šerifa, na okamžik se ve dveřích zastavil. Pak chladně pokývl hlavou a přešel k Selbyho stolu. „Co se děje, Triggsi?“ zeptal se Selby. „Přišel jsem, abych si stěžoval na šerifa Brandona,“ prohlásil Triggs. „Nevěděl jsem, že je tu. Ovšem když tu je, může právě tak dobře vědět, jak o tom smýšlím.“

Selby varoval rychlým pohledem Brandona, aby byl tiše, a otázal se:

„Jak smýšlíte o čem, Triggsi?“

„O tom, co Brandon provedl dnes ráno.“

„Co provedl?“

„Přišel do mého podniku,“ řekl Triggs, „a všechny vzbudil bušením na dveře.“

„V kolik to bylo?“ zeptal se Selby a opět blýskl pohledem po Brandonovi.

„Kolem osmé hodiny.“

„A kdo tam byl?“

„Makléř Needham, Carlo Handley, Madge Trentová a já.“

„Říkáte, že Needham je makléř?“

„Ano, makléř na odpočinku.“

„A jaké zaměstnání má Handley? To jste se nezmínil.“

Triggsovi zablýskaly oči a prohlásil: „Nevím, čím je. Chcete-li to vědět, proč se ho nezeptáte sám? Pokud mě se týká, je to dobrý zákazník. To je vše, co vím. Pokud někdo sám něco o sobě nepoví, když je u mě v podniku, nesnažím se strkat nos do jeho soukromých záležitostí.“

„Ani když stráví noc pod vaší střechou?“ zeptal se Selby.

„Tentokrát to bylo poprvé, co tam někdo z nich strávil noc. Dnes ráno to bylo jiné. Pršelo a po tom všem jsem jim nabídl, že je uložím, jestli chtějí. Všichni si šli lehnout a zrovna usnuli, když tam přišel Šerif Brandon, nadělal spoustu rozruchu, vzbudil mě a chtěl mluvit s Madge Trentovou. Nemínil jsem ji zavolat, ale ona slyšela, že se po ní ptá, něco na sebe hodila a přišla dolů. Šerif ji obvinil, že šla do celonoční lékárny, volala vám do koronerovy kanceláře a řekla vám, že vražda se už stala a že se nemáte nechat opít tou psanou zprávou, která se našla u mužovy mrtvoly, a spoustu podobných nesmyslů.

Už to bylo dost zlé. Ale pak pokračoval a řekl, že muž z celonoční lékárny bezpečně identifikoval Madge jako ženu, která tam přišla a telefonovala. To se mi nezdálo v pořádku. Vypadalo to jako zatracený bluf. Ale Madge na to naletěla. Myslela, že nějaký bláznivý chlapík si vsugeroval, že ji viděl, a že ona bude mít spoustu patálií. Madge má dceru a nepřeje si, aby to dítě vidělo v novinách obrázek své matky. Madge byla celá rozrušená z toho, co se v podniku událo předtím. A když ji zasáhla tahle druhá věc, dostala hysterický záchvat. Vyběhla nahoru a zamkla se ve své ložnici. A tak jsem tedy šel rovnou do města a vyhledal jsem úředníka, který měl službu v celonoční lékárně, a vyzpovídal jsem ho. Říkal, že absolutně nemůže identifikovat ženu, která telefonovala; neviděl ji dost jasně. Domníval se, že přijela s nějakým mužem, ale nemohl si být jist dokonce ani tím. Věděl jen to, že někdo čekal venku v autě a zahoukal klaksonem a pak děvče z telefonní budky uteklo.“

„A co se stalo slečně Trentové?“ zeptal se Selby. „Je nemocná? Jsou-li tady nějaké spory o tom, co se stalo, snad bychom ji raději měli nechat prohlédnout lékařem.“

„Nemůžete ji nechat prohlédnout lékařem,“ řekl Triggs s hořkostí v hlase.

„Proč ne?“ zeptal se Selby.

„Není doma.“

„Kde je?“

„Nevím. Zamkla se ve svém pokoji a měla hysterický záchvat. Bylo ji slyšet, jak se směje a pláče a křičí na celý dům. Šel jsem k jejím dveřím a pokoušel jsem se ji uklidnit. Přestala křičet, ale slyšel jsem, jak vzlyká. Zřejmě nevíte, co to pro ni znamená. Má tu malou holčičku, kterou vydržuje na škole, a raději by se zabila, než by ji vystavila vší té špatné pověsti, která by vyplynula z toho, že by její matka byla zapletena do kriminálního případu. Lidé, u nichž děvčátko je, nevědí, jak se Madge živí, a ona nechce, aby to věděli.“

Selby řekl: „No, nemůžete vinit šerifa Brandona proto, že slečna Trentová má rozrušené nervy.“

„Obviňuji šerifa Brandona, že jí lhal o tom, co říkal muž v lékárně.“

„Snad jste šerifovi Brandonovi špatně rozuměl,“ uklidňoval jej Selby.

Triggs se sarkasticky zasmál: „Takhle se nikam nedostaneme. Needham a Handley slyšeli každé slovo, které se tam řeklo. Tehdy se už rozednilo a už tolik nelilo. Vstali a oblékli se a jeli zpátky do Los Angeles. Říkali, že raději pojedou zpátky, než aby se pokoušeli spát v podniku, kde v jednom kuse otravují úředníci a křičí ženské.“

„Odjeli společně?“ zeptal se Selby.

„Ne. Handley odjel první. Needham se pár minut potloukal kolem – byl zdvořilejší. Handley byl rozmrzelý jako čert a dával to najevo. Nemyslím, že by se některý z nich ještě někdy objevil.“

„Možná bude pro vás dobře, když se Handley už nikdy neobjeví,“ pronesl Selby významně.

Do Triggsova hlasu se vplížilo roztrpčení. „Teď nemluvím o Handleym,“ řekl. „Mluvím o Brandonových násilných metodách a o jeho falešném prohlášení. Úplně Madge nervově zruinoval. Před půlhodinou jsem ji šel požádat, aby dohlédla na podnik, protože jedu do města. Neodpověděla. Tloukl jsem na dveře, a pořád jsem nedostával žádnou odpověď. Zkoušel jsem dveře a bylo zamčeno. Napadlo mě, že se snad otrávila nebo tak něco, tak jsem použil náhradního klíče a dveře jsem otevřel. Byla pryč, dveře byly zamčeny zevnitř. Zřejmě vylezla oknem na střechu a utekla.“

„Proč neodešla dveřmi?“

„Byla hysterická.“

„Nedluží vám žádné peníze, čí ano?“

„Ne.“

„Vy jí něco dlužíte?“

„Ano, mzdu asi za dva týdny.“

„Viděl ji někdo odcházet?“

„Ne.“

„Jak víte, že odešla oknem?“

„Okno bylo otevřené. Z toho okna můžete vystoupit na střechu jednoho z křídel a pak snadno sklouznete na zem. Dveře byly zamčeny zevnitř.“

„Má auto?“

„Ne.“

„Kdy jste šel spát?“

„Nevím, asi kolem šesté.“

„Opustila v té době Madge Trentová podnik a jela do města?“ zeptal se Selby.

„Ne, neopustila,“ prohlásil Triggs bojovně. „Zůstala tam po celou dobu.“

„Jste si tím jist?“

„Naprosto.“

„Pak jste tam tedy po celou dobu byl i vy sám?“

„Správně.“

„A co vlastně na nás chcete?“ zeptal se Selby.

Triggs řekl: „Chtěl jsem si s vámi promluvit. Myslel jsem, že se mohu spolehnout, že vy budete fair.“

„Pusťte se do toho a mluvte,“ vybídl ho Selby.

„Mohu samozřejmě žalovat šerifa Brandona o náhradu – to jest Madge Trentová může. Ale to nechci dělat. Chci Madge Trentovou najít, je celá pomatená a bloudí někde v dešti. Já ji najít nemohu. Chci, abyste ji sehnali vy.“

Selby pravil: „Pokud jde o to, můžete počítat s naší spoluprací.“

„A až ji najdete,“ pokračoval Triggs a hlas se mu pohnutím chvěl, „proboha, ukažte trochu soucitu, ukažte trochu slušnosti, až s ní budete jednat. Je to žena, která se musí starat o sebe a o dítě. A co víc, je naprosto čestná. Pokračujte stejným způsobem jako dosud, a úplně se zblázní – jestli se nezbláznila už teď.“

Brandon se neklidně vrtěl. „Lituji, Triggsi,“ řekl, „jestli jsem…“

„To nic, šerife,“ přerušil ho Selby. „Myslím, že byste to raději měl nechat na starost mně. – Podíváme se, můžeme-li ji objevit. Nevíte, kdy odešla, Triggsi?“

„Ne.“

„Vzala si něco s sebou?“

„Zřejmě ne.“

„Pokusíme se ji najít,“ slíbil Selby.

„A budete mít pak ohledy, až s ní budete jednat?“ naléhal Triggs.

„Ujišťuji vás, že neuděláme nic, co by ji příliš rozrušilo,“ slíbil Selby.

Triggs chvíli váhal a pak pravil: „Prosím, dejte mi vědět, jakmile se o ní něco dovíte. Jen zjistěte, kde je. Já se tam vydám a přivezu ji zpátky. Okres s tím nebude mít žádné výdaje.“ Přešel kancelář a vyšel ze dveří, aniž se ohlédl. Brandonův hlas prozrazoval, že šerif je celý nesvůj. „Asi jsem to přehnal,“ řekl. „Hrome, nechtěl jsem jí přece ublížit. Myslel jsem, že ten hysterický záchvat dostala jen tak pro efekt.“

„Pravděpodobně šla na dálnici a jela stopem do Los Angeles,“ uvažoval Selby. „Nejsem si tak jist, že ten záchvat nebyl předstíraný, Rexi.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Brandon.

„Přišel jste tam,“ pravil Selby pomalu, „a obvinil jste ji, že šla do celonoční lékárny a telefonovala mně. Triggs vás slyšel. Vyběhla do svého pokoje, zamkla se a dostala hysterický záchvat. Pak se utišila a rozplakala se… Co když opravdu šla do lékárny atelefonovala a co když muž, který ji tam svezl, byl někdo, kdo v případu nevystupuje?

Řekl jste jí před Triggsem, že ten muž v lékárně jí může identifikovat jako ženu, která mi telefonovala. Co když v důsledku toho dostala strach – ne z vás, ale z Triggse? Tak utekla do svého pokoje a předstírala hysterický záchvat. Když měla příležitost, vylezla oknem na střechu a pak slezla se střechy dolů. Skoro se mi zdá Rexi, jako by spíše utíkala před Triggsem než před vámi. No a pak přijde Triggs sem a projevuje velkou starostlivost. Chce, abychom použili všech prostředků, jež máme k dispozici, abychom ji objevili a chce, abychom jemu ohlásili, že jsme ji našli.“

„Myslíte, že chce, abychom mu dělali ohaře?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Selby. „Všimněte si, říká, že když mu dáme vědět, jakmile najdeme nějakou stopu, poběží si po té stopě sám.“

Brandon přikývl. „Snad máte pravdu, Dougu… Hrome, doufám, že jsem ji nijak vážně nerozrušil.“

„Zapomeňte na to,“ uklidňoval ho Selby. „Co se stalo, stalo se. Co kdybyste ohlásil její popis – jestli se o ní něco dozvíme.“

Kapitola 9

Selby se setkal se Sylvii Martinovou na obědě. Pár minut hovořili jen tak, pak se Selby zeptal: „Co je nového, Sylvie?“

„U mě nic,“ odpověděla, „co vy víte nového?“

Vyprávěl jí o Triggsovi a hysterické hostitelce. Sylvie se zamyšleně zamračila. „To nezní věrohodně, Dougu,“ prohlásila.

„Proč ne?“ zeptal se Selby.

„Měl jste někdy hysterický záchvat?“ otázala se. Selby se zasmál. „Víte, Dougu, snažím se říct, že strašně vás rozrušují právě věci, kvůli kterým nemůžete dostat hysterický záchvat. Mít hysterický záchvat je jakýsi druh bezpečnostní záklopky. Vypustí se pára, a kotel se uchrání před výbuchem.“

„Co z toho?“ zeptal se Selby.

„Kdyby skutečně měla hysterický záchvat a smála se a křičela a plakala a pak se uklidnila a nepřetržitě vzlykala, její nervy by si důkladně odpočinuly. Obvykle by usnula a chvíli by spala. To děvče má zdravý rozum a pořádnou dávku vnitřní rovnováhy. Má asi plno starostí, ale když na to přijde, to máme všichni.“

„No,“ řekl Selby, „podíváme se, co nám chce ukázat Grace v chatě, a pak se mrkneme k Palmovému došku.“

„Je ještě něco nového?“ zeptala se.

Vytáhl z aktovky pár fotografií. „Tohle jsou zvětšeniny cenovky, která byla na vinětě té láhve whisky,“ řekl.

„Jedna z nich je pro mě?“ zeptala se.

Selby přikývl. „Rád bych, abyste ji otiskli.“

„A co Čepel? Předběhne nás?“

„Nemyslím,“ mínil Selby. „Pochybuji, mohou-li to dostat včas. Zrovna před několika minutami jsme ty fotografie dostali.“

Sylvie zkoumala zvětšeninu, zachycující kus tisku na vinětě a tužkou psané číslice. Otevřela aktovku, vsunula fotografie dovnitř a několik vteřin mlčela, číšnice přinesla dezert. Sylvie si pohrávala se svým kouskem, nakonec jej odstrčila a vzhlédla k Selbymu. „Dougu,“ pravila, „řeknu vám to na rovinu.“ Pozvedl obočí. „Myslím, že vím, odkud je ta whisky,“ pokračovala. „Vím, je to pro mě špatný kšeft, když Vám to řeknu. Když s tím teď něco uděláte, čepel se to dozví, a možná že nás předběhne. Měla bych počkat, až se čepel začne tisknout. Ale ráda bych, abyste tuhle věc objasnil.“

„Jen pokračujte,“ naléhal Selby. „Budu vás chránit, pokud jde o zprávy, jak jen budu moci, Sylvie.“

„Vím, že budete, Dougu… Ale přesto se mi příčí dát tuhle informaci do oběhu. Můj novinářský instinkt mi říká, abych ji stopila.“

„Šerifovi úředníci samozřejmě projdou všechny obchody s lihovinami, a Jestliže některý z nich pozná cenovku…“

„Nepozná,“ ujistila ho. „Ta cenovka je z velkého drugstoru v Santa Delbaře.“

„Víte to jistě?“

„Prakticky jistě, Dougu. Kupuji si tam pleťové krémy. Je to velký drugstore… Myslím, že poznávám číslice. Ta pětka, s dlouhou vodorovnou čárou, je stejná jako pětka na mém základním krému a ta nákupní značka SEO má S udělané z rovných čar… Jsem si jista, že ta whisky pochází odtamtud.“

Selby zachytil pohled číšnice a zaplatil účet. „Nuže,“ pravil, „závodním tempem do Santa Delbary.“

Selby zavedl Sylvii ke svému autu. Déšť ustal. Vítr se stočil více k západu a nabýval na rychlosti. Trhlinami v mracích prosvitaly občasné záplaty modré oblohy. Selby jel rychle. Jak silnice osychaly, vyháněl chvějící se ručičku tachometru výš a výš. Bylo skoro tři čtvrtě na dvě, když Selby našel místo pro zaparkování před impozantním drugstorem, který měl ve výloze výstavku lihovin. Západní vítr, vanoucí od oceánu, byl chladný a drsný. Ale nebezpečí mrazu pominulo. Dešťové mraky byly vymeteny z údolí a nahromadily se v tmavých náspech proti horám. Se Sylvií po boku vešel Selby do obchodu a požádal, zda by mohl mluvit s vedoucím. Představil se, vyňal z aktovky zvětšeninu a řekl: „Snažím se zjistit, odkud pochází tato cenovka.“

Vedoucí pohlédl na fotografii a přisvědčil: „Ano, to je naše cenovka.“

„Byla na láhvi whisky,“ řekl mu Selby. „Rád bych, je-li to možné, zjistil všechno, co lze, o prodeji této whisky. Předpokládám, že bych požadoval příliš mnoho, kdybych očekával, že si to budete pamatovat vy, ale snad kdybyste nám dovolil promluvit s prodavači…“

„Myslím,“ pravil vedoucí, „že to bude snazší, než očekáváte. Náhodou si na to sám vzpomínám. Tohle je velmi vynikající druh whisky. Vedli jsme ji v malém množství pro naše exkluzivní zájemce. Pak nám oznámili, že velmi podstatně zvyšují její cenu, což ji myslím vyřadilo ze zboží schopného soutěže, a my jsme se rozhodli, že ji už dál nepovedem. Stanovil jsem doprodejní cenu, abychom se zbavili celé své zásoby, protože podle našeho inventurního řádu je nepřístojné skladovat zboží, které nehodláme dál vést. Vzpomínám si, že jsme měli bedničku s dvanácti lahvemi, a myslím, že jsme ji prodali jedinému kupci. Okamžik, prosím.“

Vedoucí vešel dozadu do obchodu a vrátil se za pár okamžiků s poněkud udiveně vyhlížejícím prodavačem, který pozoroval Selbyho očima plnýma obav.

„Tento prodavač vás o tom může informovat,“ řekl vedoucí. „Samozřejmě, kdyby to byl jen izolovaný prodej jediné láhve, nemohl bych o tom mnoho říct,“ vysvětloval omluvně prodavač. „Měli jsme na tom zboží stejnou cenu po celý rok. Ale pamatuji si, že jsme tu whisky doprodávali za zvláštní cenu a že jedna mladá dáma z Madison City koupila posledních dvanáct lahví jako dárek k narozeninám pro svého otce.“

Selby mimovolně ztuhl: „Jméno?“ zeptal se a i jemu samotnému zněl jeho hlas napjatě.

„Byla to Stapletonová,“ odpověděl prodavač. „Koupila to slečna Inez Stapletonová. Chodí sem nakupovat spoustu věcí – věcí, co se v Madison City nevedou. A když přišel příkaz doprodat zásobu téhle whisky, řekl jsem jí, jaká je to výhodná cena, a… Víte, hledala něco pro svého otce k narozeninám… Doufám, že je to v pořádku, pane.“

„Je to docela v pořádku,“ ujistil ho Selby. „Poslali jste jí tu zásilku?“

„Asi před šesti týdny.“

„A pak jste už tuhle whisky nevedli?“

Vedoucí řekl: „Tuto otázku vám mohu zodpovědět já. Poslední prodej úplně vyčerpal naši zásobu.“

Selby pravil: „Srdečně vám děkuji,“ a byl vděčný, že Sylvie Martinova na něj ani jednou nepohlédla, když se obrátili a bok po boku odešli z obchodu.

Teprve když byli zpátky v soukromí Selbyho vozu a mířili k Madison

City, vzhlédla k němu a pronesla: „Tak co?“

„Nevím, Sylvie,“ řekl Selby zamyšleně.

„Myslíte, že Inez o tom něco ví?“

„Ne!“

„No, no, nemusíte se kvůli tomu tak vztekat.“

„Nevztekal jsem se kvůli tomu,“ zavrčel s očima upřenýma na silnici. „Pouze jsem odpovídal na vaši otázku.“

„Poněkud stroze,“ poznamenala. „Proč jste si tak jist, že o tom nic neví?“

„Především,“ řekl Selby, „koupila whisky jako dárek k narozeninám. V bedničce bylo dvanáct lahví. Jistě by dala otci celou bedničku. Nedala by mu deset nebo jedenáct lahví, nebo devět lahví. Dala by mu buď dvanáct lahví, nebo žádnou.“

„To zní logicky,“ připustila Sylvie Martinova, „tak teď jsme vystopovali whisky k Charlesi DeWitt Stapletonovi – předpokládám, že to znamená, že dal láhev Georgeovi.“

„A George ji mohl dát Gleasonovi nebo Cuttingsovi,“ řekl Selby. „Ale jaksi se mi nezdá, že to udělal.“

Sylvie Martinova pohlédla na hodinky. „Charles DeWitt Stapleton má přijet do Madison City vlakem ve tři hodiny. Když na to dupnete, můžete tam být a interviewovat ho, jakmile přijede.“

„Nechci ho interviewovat, jakmile přijede.“

„Příliš horké, než abyste se tím zabýval, Dougu?“ zeptala se. „Ne,“ odpověděl, „ale musí se na to taktně. Je jisté, že Charles DeWitt Stapleton nemůže být do téhle věci zapleten.“ Sylviino mlčení naznačovalo, že nesdílí Selbyho jistotu. Selby pokračoval a ospravedlňoval svou vlastní pozici: „Stapleton byl na Východě téměř měsíc. Nemohl mít nic společného s tímhle stopařem.“

Sylvie Martinova řekla tiše: „Ještě před několika dny jsme mysleli, že přijede už včera odpoledne, Dougu. Odložil to a přiletěl do Los Angeles pozdějším letadlem. Předpokládá se, že použije vlakového spojení a přijede ve tři hodiny.“

„Z Los Angeles přijede vlakem?“ zeptal se Selby.

Zasmála se. „Samozřejmě že ano. Mohl si zařídit, aby pro něho někdo do Los Angeles přijel, ale to by byl trochu moc soukromý příjezd. Stapleton se rád blýskne před veřejností – když vystoupí z vlaku a stojí s tím pravým znuděně pobaveným pohledem, zatímco fotoreportéři se kupí kolem a lidé natahují krky z oken vagónů.“

„Zřejmě si příliš nepovažujete našeho váženého spoluměšťana,“ poznamenal Selby.

„Podle mě je to nafoukaný vejtaha, jestli to chcete vědět – velký, pompézní, důstojný a vždycky patronizující každého ve městě. Dělá se mi nanic, když vidím, jak na to všichni letí a lížou mu boty.“

„Koneckonců,“ pravil Selby, „jeho cukrovarská společnost je největší podnik v našem městě.“

Sylvie se hořce rozpovídala: „Vzpomínám si, jak jednou v noci nový policista sebral George Stapletona, který řídil svůj nový červený bourák a měl v sobě nějakých šest panáků. Policista telefonoval pro instrukce, šéf Larkin zpanikařil a řekl policistovi, aby George odvezl domů. Charles DeWitt Stapleton zuřil. Zavolal Larkinovi a seřval ho, že George měl pár skleniček, ale byl naprosto schopen řídit svůj vůz, a Larkin se krčil jako pes, kterého čeká výprask. Byla jsem tehdy na policejním ředitelství a slyšela jsem ten hovor. Larkin se přímo plazil po kanceláři. Kdybych já byla na jeho místě, zatelefonovala bych tomu policistovi, aby dal Georgeovi želízka, přivedl ho, vrazil do vězení a podal na něj žalobu pro nedbalou jízdu a pro jízdu v opilosti.“

„Ano, vy byste to udělala,“ ušklíbl se Selby.

Pohlédla na něj se rty sevřenými v pevnou, rozhodnou linku a prohlásila: „To tedy máte zatraceně pravdu!“

Kapitola 10

Selby vysadil Sylvii Martinovou na parkovišti na Hlavní třídě, kde si nechala své auto. Ještě jí zbývalo pět minut, aby se dostala na nádraží k vlaku Charlese DeWitt Stapletona. „Pamatujte si, Dougu,“ dala mu svou poslední výstrahu, „že nemáte nikomu nic říkat o těch lahvích whisky. To je můj vlastní sólokapr.“

„Zeptáte se na ně Stapletona?“ otázal se.

Zasmála se. „Vyptám se Stapletona všechno o Mussolinim, o Hitlerovi, o situaci v Orientě, o burze, o republikánské strategii pro rok 1940 a o pravděpodobném demokratickém kandidátovi,“ řekla. „A on mi všechny mé otázky zodpoví.“ Stiskla startér světlého sportovního auta a vyrazila z parkoviště.

Selby jel k soudní budově. Byla sobota odpoledne a okraj chodníku před budovou, obvykle přecpaný zaparkovanými vozy, byl nyní téměř opuštěný. Přímo proti schodišti soudu stál velký, smetanově zbarvený vůz Inez Stapletonové. Selby zaparkoval svůj vůz a přešel k Inez. „Proč jste nešla vítat svého otce?“

„Taťka může počkat,“ odpověděla. „Pracoval jste, Dougu?“

Přikývl. Pohlédla na něj, pak se odvrátila. Na okamžik pohlížela zamyšleně ochranným sklem, pak se obrátila a podívala se mu do tváře. „Dougu,“ řekla a v jejích očích bylo utrpení, „asi před čtvrthodinou mi telefonoval vedoucí drugstoru v Santa Delbare, kde dělám velkou část svých nákupů.“

Selby se zamračil a poznamenal: „To se dalo čekat. Zapomněl jsem ho upozornit, aby to nedělal.“

Zablýskla očima: „Ach, tak vy jste nehodlal za mnou přijít, ale chtěl jste slídit za mými zády, je to tak?“

„Nevím sice přesně, jak jsem chtěl jednat v této situaci, ale chtěl jsem to dělat po svém. Ovšem měl jsem vědět, že ten vedoucí bude chránit své zákazníky.“

„Dobrá,“ povzdechla hořce, „dohrajme to tedy až do konce. Proč se zajímáte o whisky, kterou jsem koupila tatínkovi jako dárek k narozeninám?“

„Protože,“ pravil Selby, „jedna z těchto lahví byla na prádelníku v chatě, kde jsme našli toho mrtvého stopaře.“

„Nebyla,“ prohlásila s pevným přesvědčením Inez. „Právě taková láhev,“ opravil se Selby.

„No, že jsem koupila otci k narozeninám dvanáct lahvi whisky, to ještě neznamená, že odpovídáme za všechny výrobky celé pálenice.“

„Byla to láhev koupená v tom drugstoru v Santa Delbaře,“ stál na svém Selby.

„Nezajímá mě, kde byla koupena. Dougu Selby, myslím, že začínáte cvokovatět. Dobrý bože! Koneckonců, je to jen jakýsi stopař, co vlezl do chaty a zadusil se.“

„Chtěl někoho zabít,“ řekl Selby.

„No a co z toho, jestli chtěl? Nebesa, spousta lidi chce zabít jiné lidi. Nikoho nezabil, nebo ano?“

„Ne,“ připustil okresní státní zástupce, „ale chci zjistit, po kom šel.“

„Proč?“

„Je to součást mých úředních povinnosti.“

„To bych ani neřekla. Ten muž ve skutečnosti nespáchal žádný zločin. Zemřel nešťastnou náhodou. Proč pro všechno na světě chcete strkat nos do spousty věci, po nichž vám nic není? Koneckonců, Dougu, co na tom záleží, koho chtěl zabít?“

„Může na tom ohromně záležet,“ řekl jí. „A když jsme tak u toho, proč vy se tolik staráte, abych já do věci nestrkal nos?“

Rychle zamžikala očima, odvrátila se od něho a vteřinu či dvě mlčela. Pak pronesla, aniž na něj pohlédla: „Protože vás mám ráda, Dougu. Vážím si vašeho přátelství.“

„Co to má s tím co společného?“ chtěl vědět s umíněnou tvrdohlavosti.

„Copak nevidíte,“ vysvětlovala, „co se stane, když si otec bude myslet…? Ach Dougu, nevíte, co taťka udělá?“

„Co udělá?“ vyzvídal Selby.

„Spoustu věcí,“ odpověděla pochmurně. „Tohle nesnese, Dougu. Je to mocný člověk a nesnese, aby se někdo vměšoval do jeho záležitostí. Znáte přece taťku, Dougu. Rozdrtí vás jako… no prostě, nesnese vaše vměšování.“

„Nevměšuji se,“ namítl Selby klidně. „Chci zjistit vše o té láhvi whisky. Je to věcný důkaz v případě.“

„Co je to za případ?“ zeptala se a pak si sama na svou otázku odpověděla: „Jenom případ jakéhosi vandráka, který zalezl před deštěm do chaty a zemřel.“

„Nebudeme to znovu probírat,“ řekl jí Selby.

„Dougu, prosím vás, copak nedáte na rozumné důvody?“

Doug pravil: „Poslyšte, Inez, pokud jde o tuhle věc, nejsem nerozumný. Ta láhev whisky byla v chatě. Potřebují vědět, odkud se tam vzala. Obyvatelé chaty říkají, že ji nikdy předtím neviděli. Měl jsem příležitost ji vystopovat. Jel jsem do Santa Delbary, abych zjistil, kdo ji koupil. To je všechno, co jsem provedl.“

„Ale máte v úmyslu v tom pokračovat. Máte v úmyslu vyslýchat George a promluvit si o tom s otcem, ne?“

„Nevím,“ řekl Selby.

„No, já to vím a chci vás varovat, Dougu. Prosím, prosím, nemíchejte se do toho dál.“

„Proč ne?“ zeptal se. „Co se snažíte zatajit?“

„Nesnažím se nic tajit,“ odporovala a její hlas prozrazoval podráždění. „Snažím se zachránit vaši politickou dráhu. Dougu, chci, abyste mi slíbil, že na tu láhev whisky zapomenete. Dobrý bože, co záleží na tom, co ten člověk zamýšlel udělat? Co na tom záleží…?“

„Snažíte se chránit George?“ přerušil ji Selby otázkou. Tu položila svou ruku na jeho a pohlédla mu do očí: „Dougu,“ řekla, „dávám vám čestné slovo, že se snažím chránit pouze jedinou osobu, a to jste vy.“

„Nevíte, jestli měl George tuhle láhev whisky?“

„Abych pravdu řekla, Dougu, jsem si téměř jista, že neměl. Dala jsem ten tucet lahví tatínkovi a tatínek má tu značku rád. Bože, George má dost peněz, může si koupit tolik whisky, kolik se mu zachce. Nemyslím, že by se dotkl těch lahví, i kdyby se k nim mohl dostat. Tatínek je zamkl doma do svého baru.“

„Měla jste v úmyslu říct mu, že vás volali z drugstoru v Santa Delbaře?“ zeptal se Selby.

„Ne, jistěže ne. A mluvím s vámi, Dougu, proto, abych získala vál slib, že se mu o tom nezmíníte.“

Selby potřásl neústupně hlavou. „Chci, abyste mu to řekla, Inez,“ požádal ji. „Chci, abyste mu sdělila všechny okolnosti.“

„Proč, Dougu?“

„Protože,“ vysvětloval Selby, „pak to nebudu nucen udělat já. Chci, aby nahlédl do svého baru a podíval se, jestli některá z těch lahví whisky nechybí.“

„A chybí-li, co pak?“

„Pak,“ řekl Selby, „chci mluvit s Georgem.“

„A nechybí-li?“

„Nechybí-li,“ prohlásil a zvrásnil čelo do zamyšlených vrásek, „pak budeme muset nejspíš předpokládat, že láhev je jedna z těch, které už před nějakým časem koupil nějaký cestující, a budeme to muset nechat plavat.“

„Dougu, prosím, nenuťte mě, abych se ho na to ptala.“

„Chci, abyste mu to řekla,“ stál na svém Selby. „Snad je koneckonců lepší, když se to dozví takto.“

„Dobrá,“ ustoupila, „zeptám se ho. Ale varuji vás, Dougu, bude to mít jediný výsledek – totiž že si znepřátelíte tatínka, a k ničemu vás to nepřivede, jsem si naprosto, absolutně jista, že ta láhev whisky nepochází z našeho domu. Tatínek má své lihoviny pod zámkem. Má rád právě tuhle značku a je to značka, která se těžko dostane. Vím, že si bral dvě láhve do kufru s sebou, když jel na Východ.“

„Když jste koupila ten tucet lahví, bylo to poprvé, co jste tuhle značku zkoušeli?“

„Ne. Taťka si už dřív koupil několik lahví. Moc mu chutnala. Proto

jsem mu koupila tucet lahví jako dárek k narozeninám. Nekoupila

bych jich tolik, kdybych nevěděla, že mu bude chutnat.“

„A nemyslíte, že George třebas vzal jednu z těchto lahví?“

„Vím, že nevzal.“

„Kde je George?“ zeptal se Selby.

„Je doma.“

„Jak dlouho je vzhůru?“

„Vstal asi kolem deváté – možná o něco dřív. Nevím přesně, kolik bylo. Přišel Ross Blaine a…“

„Pokračujte,“ vyzval jl Selby, když se zarazila.

„No, vstal, to je všechno.“

„Ross Blaine ho přišel navštívit?“

„Co to s tím má společného? Dobrý bože, Dougu, proč musíte tolik strkat do všeho nos? Co na tom záleží, proč George vstal?“

„Řekněte mi, jak to bylo s tím Rossem Blainem,“ požádal ji Selby zlověstně vyrovnaným hlasem.

„No dobrá, pane Inkvizitore, když to musíte vědět, Blaine se objevil, vytáhl George z postele, měl s ním rozhovor, který jsem nevyslechla u klíčové dírky, a pak odjel v Georgeově novém autě.“

„V Georgeově autě?“

„Právě to jsem řekla.“

„Kam jel?“

„Nevím. Víte, já nechodím a nestrkám nos do záležitostí jiných lidí.“

„Už se vrátil?“

„Nevím.“

„Neptala jste se George, co Ross Blaine chtěl nebo kam…?“

„Ne! Přestaňte, Dougu. Nenechám se takhle vyslýchat. Nic o Georgeových záležitostech nevím.“

„Půjčoval už někdy dřív svůj vůz?“

„Pokud vím, ne. Prosím, Dougu, vynechte z toho George.“

„Řekla jste mu něco o téhle whisky?“

„Ne. Je asi u vlaku a čeká na tatínka. Ach Dougu, proč nemůžete být rozumný? Ten muž mohl spáchat vraždu, kdyby byl zůstal naživu. Nebo zase nemusel. Co na tom záleží? Je mrtvý a hotovo. Kéž byste téhle věci nechal.“

„No,“ řekl Doug, „promyslím si to.“

„Tak nemusím říct taťkovi, že mi volal vedoucí drugstoru…“

„Ne,“ přerušil ji, „to je jediná věc, kterou chci, abyste otci řekla, hned jak ho uvidíte.“

„Dougu, kéž byste nebyl tak tvrdohlavý.“

Usmál se a pravil: „Vy sama jste tvrdohlavá. Kdo mi dnes ráno práskl sluchátkem?“

„Sám jste si o to koledoval.“

„Proč? Protože jsem se vás zeptal, jestli jste byla dnes ráno ve městě?“

„Proto, jak jste se to zeptal,“ řekla.

„No,“ zašklebil se Doug, „a teď se k věci vrátím, šla jste dnes ráno do města a…“

Oči se jí zaplnily slzami. Zlostně dupla na startér. „Přátelství ženy pro vás č-č-čerta starého z-z-znamená ve srovnání s tím vaším z-z-zaměstnáním, že?“ zabouřila. Motor se rozechvěl k životu. Inez tam vrazila zpátečku, vyrovnala vůz a svištivě jej vehnala do zatáčky.

Kapitola 11

Bylo pět minut po půl čtvrté, když Selby přijel k autokempu U závěrníku. Studený západní vítr vymetl z nebe mraky a stále sílil. Odfoukával hrozbu mrazu, ale skličoval tělo svým drsným chladem. Šerif Brandon tam už byl a chvíli poté, co přijel Selby, přihnala se ve svém sportovním autě Sylvie Martinova. Řekla vesele: „Tak už je tu celá sešlost.“

„Jaké bylo přivítání na nádraží?“ zeptal se Selby. „V každém směru na výši,“ odpověděla. „Mohu vám říci cokoliv o evropské situaci. Do šedesáti dnů nastane v obchodě konjunktura. Burza zaznamená nové stoupání. Jedna skupina v Kongresu se chce pokusit prohlásit Monroeovu doktrínu za osudovou slabost v naší obraně proti evropské válce. Vláda plánuje… Ach, k čemu to? Kdybych vám řekla všecky novinky pro příští dva roky, odvolal byste své předplatné Polnice, protože byste věděl předem všecko, co se stane.“

Selby se zasmál a řekl: „Pojďte, Grace a muž od plynu už tam čekají.“

Grace předvedl jakýsi obřad s představováním muže z plynárenské společnosti, který měl sledovat plynoměr. Vytáhl z kapsy zápisník v lepenkových deskách a ukázal tužkou psané číslice udávající stav plynoměru za posledních deset dnů. Muž z plynárenské společnosti vysvětlil práci plynoměru, a jak se dá plynoměr sledovat. Selby prostudovával tužkou psané číslice. „Předposlední noc se spotřebovalo daleko víc plynu než poslední noc,“ poznamenal. „Právě to vám říkám,“ prohlásil Grace. „Ta plynová kamna uvnitř nehořela příliš dlouho.“

„Všiml jsem si, že je tu gumováno,“ upozornil Selby, „zrovna ve včerejších číslech.“

„No ano,“ připustil Grace, „je tam gumováno, ale to je pouze chyba, kterou jsem udělal při opisování číslic… Bože, přece si nemyslíte. Že jsem se pokoušel čísla zfalšovat, že ne?“

„Jen jsem se pro informaci zeptal,“ pravil Selby. „Nabízíte tento zápisník jako důkaz, tak jsem chtěl zjistit, jak je to s tím gumováním.“

„No a to jste zjistil,“ řekl Grace bojovně.

„A co vlastně chcete, abych dělal já?“ zeptal se muž z plynárenské společnosti. „Během patnácti minut vám mohu říct, kolik plynu přesně kamna spotřebují, a…“

„Ne,“ přerušil ho Grace, „chceme, abyste stál u toho plynoměru, a my necháme kamna hořet právě tak dlouho, jako hořela včera v noci, či vlastně dnes ráno. A teď vám, pánové, něco řeknu. Napovídalo se toho spousta o zařízení v mých chatách. Nechci, aby vznikl falešný dojem. Půjdu do téhle chaty a zavřu všechna okna i dveře. Pustím kamna na plný plyn a přesvědčím vás, že pobyt v chatě je naprosto bezpečný.“

„Když to chcete udělat,“ navrhl mu Brandon, „nechte roletu na okně vytaženou a mějte otevřené oči. Budu se na vás zvenku dívat oknem, a v okamžiku, kdy oči zavřete, vběhnu dveřmi dovnitř. Rozumíte?“

„Nezavřu oči,“ tvrdil Grace. „Ta plynová kamna jsou naprosto bezpečná.“

„Dobrá,“ řekl Brandon, „víte, na čem jste.“

Selby pravil: „Půjdeme se sami podívat na plynoměr a zkontrolujeme si nynější stav.“

„Už jsem to zkontroloval,“ ozval se muž z plynárenské společnosti.

„Je to přesně tak, jak je to napsáno v tom zápisníku.“

„Ale předešlé dny jste stav nekontroloval?“

„Ne. Nebyl jsem tady čtyři nebo pět dnů, ale mohu vám říct, že číslice zachycující stav před čtyřmi dny jsou přesné a že poslední číslo je přesné, takže to představuje veškerý plyn, který prošel tímto plynoměrem za poslední čtyři dny.“

„Ale vy sám nevíte, jak byla spotřeba plynu v těchto čtyřech dnech rozdělena – to jest, nevíte to jinak než z těch záznamů, co si vedl Grace?“

„Přesně tak.“

„Dobrá,“ řekl Selby, „dejme se do toho.“

Grace vešel do místnosti, pečlivě zavřel dveře a přesvědčil se, že jsou pevně zavřena okna. Posuňkem naznačil úředníkům, aby si všimli, kolik je hodin, pak rozškrtl zápalku, zapálil plynová kamna a pustil je naplno.

Selby a Sylvie Martinova stáli spolu u jednoho okna. Sylvie poznamenala: „Hrome, to je chlap jako břitva. Má kuráž, to se mu musí nechat. Podívejte se, jak ty plameny zasahují vršek kamen, protahují se a po stranách vyšlehují. Já bych uvnitř nezůstala, ani kdybyste mi tu chatu darovali.“

„Já taky ne,“ souhlasil Selby.

Grace seděl na rohu postele, s očima široce rozevřenýma, a hleděl k oknu.

„Podívejte se,“ upozornil je Brandon po čtyřech nebo pěti minutách, „začínají mu slzet oči. Uvnitř je spousta plynu.“

„Jak dlouho to chce vydržet?“ zeptala se Sylvie.

„Jak jsem tomu rozuměl, právě tak dlouho, jak dlouho budou hořet kamna,“ odpověděl Selby.

„Ovšem, doktor Trueman říkal, že muž musel být mrtev asi tak hodinu předtím, než ho našli. Takže Grace by vlastně měl nechat plyn puštěný nejméně hodinu.“

„No, budeme ho pečlivě pozorovat,“ řekl Brandon. Selby pravil: „Rexi, mám dojem, že za zmizením té dívky z Palmového došku vězí víc, než se na první pohled zdá.“

„Myslíte tu hostitelku?“

„Ano.“

„Dosud se mi nepodařilo nic vypátrat,“ přiznal Brandon. „Počítal jsem, že kdyby si stopla nějakého motoristu a on si myslel, že je poněkud hysterická nebo rozrušená, hlásil by to losangeleské policii, jestli jela tím směrem. Tak jsem se s nimi spojil a spojil jsem se s policejními stanicemi ve všech městech mezi Madison City a Los. Angeles. A pak jsem udělal totéž druhým směrem.“

„Myslím, že jela do San Franciska,“ nadhodil Selby. „Po pravdě mám jeden moc dobrý důvod, proč se domnívám, že tam jela.“

„No, se San Franciskem jsem mluvil,“ poznamenal Brandon. „Chtěl bych, abyste tam zajel.“

„Abych zajel do San Franciska?“

„Ano.“

„Proč?“

„Myslím, že tam to děvče můžete najít.“

„Co vás vede k této domněnce?“

Selby vysvětloval: „Jedna stopa, kterou právě teď nemám čas rozvádět. Mám však dojem, že zjistíte, že odjela do San Franciska a ohlíží se tam po práci v některém podniku. Chtěl bych, abyste tam zajel, Rexi. Můžete odjet do Los Angeles, hned jak tu skončíme, nasednout na vlak a v San Francisku požádat některého z tamějších úředníků, aby s vámi objel různé noční podniky.“

„Myslíte, že je to tolik důležité?“ zeptal se zamračeně Brandon.

„Ano, myslím,“ potvrdil Selby.

Sylvie Martinova se obrátila a pohlédla na Selbyho přimhouřenýma očima. Chystala se něco říci, pak se zarazila.

„Koneckonců,“ uvažoval Brandon, „celá ta věc je třeba jenom bouřka v čajové konvici, Dougu. Ten muž chtěl někoho zabít, ale neudělal to.“

„Jak víte, že to neudělal?“ zeptal se Selby.

„No, především, kde je mrtvola?“ chtěl vědět šerif.

„Spáchal-li opravdu vraždu,“ řekl Selby, „je to jedna z věcí, kterou chceme vypátrat. Koneckonců, Rexi, nevíme, zda tento muž zamýšlel zabít jen jednoho člověka. Možná měl v úmyslu zabít dva. Ten, na kterého číhal v chatě, byl možná ten druhý. No a pak je tu ještě jedna věc, Rexi: až dosud jsme předpokládali. Že tento muž číhal na někoho, kdo se měl vrátit do chaty, ale dva nebo tři důkazy svědčí o tom, že tomu tak nebylo.“

„Které?“ chtěl vědět šerif.

„No, za prvé, světla byla rozsvícena. Kdyby čekal, až se vrátí obyvatelé chaty, nenechal by světla svítit. Mládenci zhasli, když odcházeli. Přirozeně, kdyby se byli vrátili a našli světla rozsvícená, měli by podezření. A všimněte si, že tento muž nestáhl roletu úplně, ale nechal ji dole asi tak na prst povytaženou – dostatečně, aby děvčata mohla nahlédnout dovnitř a aby uviděla nohy trčící zpod prádelníku.“

„Pokračujte,“ řekl Brandon, „poslouchám.“

Selby pokračoval: „To je v rozporu s představou muže, který číhá na někoho, kdo se má vrátit do chaty. Kdyby číhal, stáhl by roletu úplně, a co víc, měl by světla zhasnutá. Ale dejme tomu, že čekal na někoho, kdo měl jít kolem chaty, až půjde do autokempu U závěrníku. Všimněte si, že tato chata je nejblíž dálnici. Hlavní příjezd vede rovnou vedle tohoto okna. Skutečnost, že roleta byla na prst nebo na dva povytažená, by naznačovala, že Watkins ji tak nechal úmyslně, aby se mohl dívat ven, až to bude třeba.“

„Nemohl by se dívat ven a cokoliv vidět, kdyby měl v chatě rozsvíceno,“ poznamenal šerif.

„Ne, ale mohl světla velmi snadno zhasnout, jestli psal tu zprávu, co chtěl připíchnout na mrtvolu, potřeboval světlo, aby na psaní viděl.“

„Pak by nebyl za prádelníkem,“ namítl Brandon.

„To všechno chápu,“ připustil Selby. „Ale říkám pouze tohle: teorie, že Watkins číhal, až se vrátí obyvatelé chaty, se neshoduje se všemi skutečnostmi. Je ještě jedna věc, s níž jsme nepočítali – totiž že tento muž mohl očekávat, že do chaty vstoupí někdo jiný než osoba, která ji najala.“

„K čemu teď míříte?“ zeptal se Brandon.

Selby pokynul hlavou k Jamesi Graceovi, který seděl uvnitř místnosti na rohu postele, z očí mu proudily slzy a krůpěje potu mu věnčily čelo. „Grace odjel do Los Angeles,“ řekl Selby, „a měl se vrátit hluboko po půlnoci. Co když ten muž čekal na Grace?“

„Jak jste na to přišel, Dougu?“

„Jen mě tak napadlo,“ vysvětloval Selby, „co kdyby se Grace byl opravdu vrátil ve tři nebo ve čtyři hodiny ráno? Uviděl by v jedné z chat svítit světlo. Přirozeně by zastavil. Roleta by byla na prst nebo na dva zdvižena. Grace by nakoukl dovnitř, aby se podíval, co se děje. Uvědomte si, že Grace platí plyn a elektřinu. Skutečnost, že měl spor s plynárenskou společností o plynu, dokazuje, že spotřebu pečlivě sleduje. Podíval by se oknem a viděl by, že plynová kamna hoří naplno. Protože má univerzální klíč k chatě a protože by viděl, že světla svítí a plynová kamna hoří naplno, co je přirozenější, než že by použil svého univerzálního klíče, aby se dostal dovnitř a plyn zavřel.“ Brandon zamyšleně přikyvoval.

„Potom,“ pokračoval Selby, „by muž za prádelníkem Grace zastřelil, připíchl by mu na tělo nápis, vyklouzl by ze dveří a pokračoval by v cestě. Nikdy bychom neměli nejmenší zdání, kdo to byl, protože bychom přirozeně stopaře s tou vraždou nespojovali.“

Brandon přiznal: „Hrome, Dougu, na tom něco je.“

Selby řekl: „Dobrá, Rexi, pomlčte o tom. Popusťme Graceovi dostatečně provaz a uvidíme, jestli se do něj zamotá. Vzpomeňte si, přísahal, že stopaře nezná a že ho nikdy dřív neviděl.“

„Pokud jde o to,“ vložila se Sylvie Martinovi, „ten stopař říkal ve svém nápisu, že muž, kterého se chystá zabit, ho nezná.“

„To je pravda,“ souhlasil Selby.

Brandon navrhl: „Hrome, Dougu, vytáhněme Jimmyho Grace a dejme mu co proto. Použijme regulérního třetího stupně a zjistěme…“

„Nemyslím, že to můžeme udělat,“ odporoval Selby… Především si nejsem tak úplně jist, že Grace skutečně ví, co Watkins proti němu měl. Až dosud jsem se pouze snažil ukázat, že fakta jsou v rozporu s tím, že Watkins číhal na návrat obyvatel chaty. A jsou v rozporu s tím, že používal chaty, aby odtud ze zálohy zastřelil někoho oknem. Kdyby měl to v úmyslu, měl by okno dole na prst na dva pootevřené a světla zhasnutá. Ale byla by to bezvadně nastražená past, aby zlákala do zkázy Jamese Grace, a všechny důkazy by pak svědčily pro to, že zločin spáchali Guttings a Gleason.“

„A s lahví whisky a třemi skleničkami na prádelníku,“ dodal Brandon, „by to vypadalo, jako kdyby popíjeli, dříve než byl Grace zabit.“

Selby přikývl. „Pak tedy není žádný důvod, abych jel do San Franciska,“ řekl Brandon.

„Ano, Rexi, je,“ přesvědčoval jej Doug. „Už se k tomu dostávám. Vzpomínáte si na Talbota Grace? Měl přiletět do Los Angeles letadlem. Přiletěl dřívějším letadlem, než se předpokládalo. Nikdo neví, kde byl. Měl dost času dojet do Madison City a zpět do Los Angeles. Talbot Grace je dnes v San Francisku a bude tam přes neděli a pondělí. V pondělí v noci odjíždí do Seattlu. Myslím, že by to mohl být dobrý nápad, kdybyste si s Talbotem Gracem promluvil.“

„Okay,“ souhlasil Brandon. „Jakmile tu skončíme, zajedu do Los Angeles a chytím Sovu na sever.“

Grace se postavil, otřel si pot s čela, nejistě se zapotácel a neohrabaně tápal ke dveřím. Brandon vzrušeně vykřikl: „Už jde. Je celý zničený,“ a rozběhl se od okna ke dveřím. Selby a Sylvie ho následovali. Brandon rozrazil dveře. Závan horkého vzduchu, mrtvého, neživého a úmorného, se vyhrnul z místnosti a udeřil je do tváři a napadl jejich nozdry s bodavou intenzitou, která jim vehnala slzy do očí. Grace, klopýtaje přes práh, zalapal po čerstvém vzduchu a rozkašlal se. Za pár vteřin kašel ovládl, opřel se o zeď chaty a prohlásil neústupně: „Ta plynová kamna… jsou v pořádku… Jenom tam začalo být příliš… zatraceně vedro, jsem celý zpocený.“ Brandon mrkl na Selbyho, vzal Grace pod paždl a otázal se: „Jste úplně v pořádku?“

„Trochu se mi motá hlava… Počítám, že nemám už tak silné srdce, jako jsem míval… Tam vevnitř je jen moc horko, to je všecko. Jako byste žili v peci. Plynová kamna jsou v pořádku. Nikdo by je nenechal takhle hořet, aby vyhřál místnost… Problém není v tom, že by ta plynová kamna byla příliš špatná, ale v tom, že jsou zatraceně dobrá.“

Od muže, který sledoval plynoměr, se ozvalo zvolání. Selby a Sylvie Martinova k němu přiběhli. „Co je?“ ptali se. „Jen jsem si myslel, že bych vás měl upozornit,“ řekl muž. „Plyno-měrem prošla přesně polovina množství plynu, co jím prošlo včera, totiž podle Graceových čísel.“

Selby se podíval na hodinky. „To bylo přesně sedmnáct minut,“ konstatoval. Muž od plynu přikývl. Selby jej požádal: „Dobrá, sledujte plynoměr dál.“ Vzal Sylvii Martinovou za ruku a odvedl ji ke klenutému vchodu do autokempu U závěrníku, z doslechu muže, který se nakláněl nad plynoměrem. „Nuže,“ pravil pomalu, „Grace se zapletl do vlastní výpovědi.“

„Jak to, Dougu?“

„Jeho vlastní záznamy ukazují fyzickou nemožnost,“ vysvětloval Selby. „Proto je určitě padělal. Byl tak dychtivý dokázat, že jeho zařízení není vadné, že to přehnal. Víme, že ta plynová kamna musela hořet od doby před druhou hodinou ráno až asi do tří čtyřiceti. To je hodina čtyřicet minut.“

„Jak to víte?“

„Mrtvolu objevili za deset minut půl čtvrté. Děvčata se oblékla, běžela k telefonu a ohlásila to Larkinovi. Larkin se spojil s Rexem Brandonem. Dojeli sem a zhasli plyn asi o dvacet minut později. To je tři čtyřicet. Dále, Watkins vstoupil do chaty, dřív než začalo pršet. Měl na botách prach, ale ne bláto. Pršet začalo ve dvě hodiny.“

„Když jste tohle věděl,“ zeptala se, „proč jste dovolil Graceovi, aby provedl svou zkoušku?“

„Protože jsem si chtěl Grace prověřit,“ odpověděl Selby. „Podle jeho záznamů šla plynová kamna pouze čtyřiatřicet minut. No a šla dvacet minut potom, co byla mrtvola objevena. Kdyby jeho záznamy byly správné, Watkins by mohl být v chatě pouze čtrnáct minut předtím, než se děvčata podívala oknem a objevila mrtvolu. Ale to není možné, protože Grace tam byl právě teď sedmnáct minut, a nezadusil se.“

Sylvie Martinova pohlédla podezíravě na Selbyho: „Dougu, proč se tak horlivě snažíte zbavit se Rexe Brandona? Proč chcete aby jel do San Franciska?“

„Protože,“ pohlédl jí tváří v tvář Selby. „hodlám spáchat politickou sebevraždu a nechci strhnout Rexe Brandona s sebou.“

„Co hodláte udělat, Dougu?“ vyzvídala.

Doug odpověděl: „Chci ukázat Charlesi DeWitt Stapletonovi, že pokud jde o tento okres, úřad okresního státního zástupce řídím já.“

Vrhla na něho rychlý pohled – a to, co spatřila v jeho očích, ji přimělo, aby napřáhla ruku a řekla: „Tak platí, Dougu.“

Kapitola 12

Selby dojel ke svému bytu. Telefonistka mu vyřídila, že Charles DeWitt Stapleton si přeje, aby mu zavolal hned, jakmile se vrátí. Selby šel do svého pokoje, požádal o spojení a uslyšel Stapletonův úsečný hlas: „Haló, Selby. Jak se vám daří?“

„Děkuji, dobře, pane Stapletone. Měl jste dobrou cestu?“

„Nabitou prací,“ odpověděl Stapleton stroze. „Selby, chci vás požádat o jednu osobní laskavost.“

„Oč jde?“ zeptal se obezřele Selby.

„Chtěl bych si s vámi pohovořit,“ pravil Stapleton. „Zrovna teď jsem se vrátil z cesty na Východ. Našel jsem stůl zavalený korespondencí a telegramy a tucet věcí nejvýš důležitých si vyžaduje mou okamžitou pozornost. Proto je nemožné, abych já navštívil vás. Rád bych věděl, jestli by vám nevadilo zajet na pár minut ke mně do kanceláře.“

„Právě pracuji na případě…,“ řekl Selby, „a…“

„Zabere to jenom minutku. Jsem si jist, že to můžeme vyřídit ve velmi krátkém čase.“

„Dobrá,“ rozhodl se Selby, „přijdu. Kde vás najdu? V kanceláři v továrně?“

„Ano, jsem v cukrovaru. V kanceláři čeká pár lidí, ale řeknu sekretářce, aby vás uvedla, hned jak přijdete.“

„To bude asi za pět minut,“ řekl mu Selby.

Zavěsil telefon, umyl si ruce a tvář, oblékl si rukavice, svrchník a klobouk, obrátil vůz uprostřed bloku a vyrazil jako střela. Madisonský cukrovar byl asi dvě míle za městem; impozantní budova, která po část roku líně odpočívala, ale jindy byla rušná jako úl, chrlila kouř z vypínajících se komínů a prskala páru z tuctu průduchů jako obrovská čajová konvice bublající a vroucí na sporáku. Selby vjel na velké nádvoří, zajel k administrativní budově a zaparkoval. Prošel hlavní kanceláří, otevřel dveře s nápisem PRESIDENT a řekl sekretářce v přijímací kanceláři: „Mám schůzku..,“

Okamžitě byla na nohou. „Ano, pane Selby,“ pravila, „pan Stapleton vás ihned přijme.“ Vedla jej kolem několika sedících a čekajících osob, otevřela dveře a Selby vešel do přepychově zařízené soukromé pracovny.

„Charles DeWitt Stapleton byl Někdo v Madison City. Jako president cukrovaru kontroloval největší výplatní listinu ve městě a nic v jeho chování a způsobech nenaznačovalo, že by si své moci a prestiže nebyl vědom. Vysoký, silný, rozpínavý a zdvořilý, ale s chladnýma očima a s tvrdými ústy číhajícími pod krátce zastřiženým šedým knírkem, měl pověst muže, který své obchodní návštěvníky prohání kanceláří rychlostí průměrně tří minut na návštěvu. „Jak se máte, Selby?“ řekl a pevně uchopil ruku okresního státního zástupce. „Vypadáte báječně, chlapče! Odpovědnost vám zjevně prospívá! Pojďte dál a posaďte se sem ke stolu… Doutník?… Tyhle si dávám speciálně dělat v Havaně.“

Stapletonova kulaťoučká, pěstěná ruka odhodila se vznešeným gestem víčko vlhčící schránky na doutníky a napřáhla otevřenou schránku k Selbymu. Aroma voňavého havanského tabáku se vlinulo do místnosti.

Selby odmítl: „Ne, děkuji. Jsem zatvrzelý dýmkař, a nanejvýš si občas vykouřím cigaretu.“

Stapleton byl jakoby poněkud zklamán. Vteřinu držel víčko schránky otevřené, pak je spustil a posadil se do velké otáčivé židle za stůl. „Už jsem vás dost dlouho neviděl u nás doma,“ pravil. „Vy a Inez jste hodně hrávali tenis a jezdili na koni. Přece nedopustíte, aby vás péče o veřejný úřad zdržovala od patřičného cvičení?“

„Nemyslím,“ odpověděl Selby. „Samozřejmě, nemám teď tolik času, jako když jsem měl právnickou praxi.“

„Ne, samozřejmě ne. Zastáváte důležité postavení – velmi důležité postavení. Ale musíte si uvědomit, Selby, že první povinnost máte k sobě. Vaše tělo je stroj, který vás veze životem…, ačkoliv já jsem myslím na kázání zrovna ten pravý. Zdá se mi, jako bych byl pořád v jednom kole, a konference se protahují až dlouho do noci… Ovšem vy jste sem nepřišel prodebatovávat mé záležitosti a vím, že jste příliš zaměstnán, než abyste zrovna teď probíral své. Chci si s vámi promluvit o svém chlapci, o Georgeovi. Nevím, jak dobře ho znáte. Nemyslím, že se příliš zdržoval doma, když jste navštěvoval Inez. Je fakt, že to není nijak zvlášť domácky založený chlapec. Nemyslím, že je doma jeden večer v měsíci…, ale takoví jsou dnešní mladíci. Je to docela dobrý chlapec, ale dospěl do věku, kdy mu matka nerozumí. Po pravdě řečeno, jejich životy se rozešly. Paní Stapletonová, jak pravděpodobně víte, má četné společenské závazky. Její postavení jako mé manželky…, právě tak jako její vlastní půvab,“ dodal Stapleton spěšně, „ukládají jí povinnost strávit mnoho času mimo dům. Mé vlastní obchodní záležitosti mě nutí cestovat mezi domovem a New Yorkem.“

Odmlčel se na dosti dlouho, aby umožnil Selbymu ocenit rozdíl mezi mužem, který je nedílnou složkou národního obchodu, a okresním úředníkem.

„No a zatímco jsem byl na této poslední cestě,“ pokračoval Stapleton, „George trochu zbujněl, jak jsem zjistil. Nejenže překročil své kapesné, ale vydával dlužní úpisy, směnky a postdatované šeky. Vyrozuměl jsem, že se trochu věnoval hazardním hrám.“

Selby přikývl. „Také jsem vyrozuměl,“ pokračoval Stapleton, „že vy o tom něco víte.“

„Dnes ráno jsem ho přistihl při hře,“ řekl Selby. „To jest, náhodou jsem padl na jednu hazardní hru a váš syn hrál.“

„Tak jsem tomu rozuměl,“ pravil Stapleton. „No a ten Palmový došek, Selby. Můj syn mi řekl, že se tam setkal s několika cizími lidmi, docela příjemnými lidmi, ale usoudil jsem, že s nimi není všechno v pořádku.“

Selby přikývl. „Chlapec mi řekl,“ pokračoval Stapleton, „že jste jednoho z těch mužů obvinil, že je profesionálním hráčem. To přimělo George, aby uvažoval. Vždy pokládal toho muže za obchodníka – za vedoucího pojišťovny, který rád hraje karty kvůli vzrušení. Ale v důsledku vašeho obvinění a v důsledku toho, jak se ten muž choval, když byl obviněn, začal George vidět věci jinak. Uvědomil si, že sedl na lep. Uvědomil si také, že ten druhý muž, makléř na odpočinku jménem Needham, sedl na lep. Ve skutečnosti George…“

„Kolik prohrál?“ zeptal se náhle Selby.

Stapleton se zachmuřil. „Dosti značnou sumu. Ale nechtěl jsem s vámi mluvit proto, abychom probírali tuhle stránku, Selby.“

„Co jste chtěl se mnou probrat?“ zeptal se Selby.

„Domnívám se, že Palmový došek ohrožuje mládež našeho města.

Domnívám se, že by se měl sprovodit ze světa – úplně z kořenů vyvrátit.“

„S těmi hazardními hrami tam přestanou,“ poznamenal Selby pochmurně.

„To je výborné,“ souhlasil Stapleton, „a až jim vyprší licence, myslím, že by se s tím stejně mohlo něco udělat. No a mezitím, Selby, kdybyste mohl zařídit, aby byl majitel obžalován pro nějaké dřívější provozování hazardní hry, myslím, že by to byla výborná lekce.“

Selby pravil: „Uvažoval jsem o tom. Samozřejmě, aby mohl člověk žalovat, musí mít důkazy. Ovšem dnes ráno jsem získal dostatečný důkaz, aby mě opravňoval žalovat.“

„Smím se zeptat, co to je?“ otázal se Stapleton.

Selby vytáhl z kapsičky u vesty složený dlužni úpis George Stapletona. „Šerif a já jsme tam dnes ráno objevili hru v plném proudu,“ vysvětloval. „Triggs, majitel, se snažil tvrdit, že společnost hraje jen o žetony, a ne o peníze, ale slyšel jsem vašeho syna sázet a jeho podepsaný dlužní úpis na sto dolarů byl na hromádce. Teď…“ Stapleton se zamračil. „Promiňte, že vás přerušuji, Selby. Domnívám se, že chápu okolnosti, a také si myslím, že vím, co se chystáte říci. Selby, velmi si přeji, aby byl Palmový došek zavřen. Myslím, že pro naše město by bylo daleko lépe, kdyby tento podnik byl mimo provoz, ale nepřeji si, aby do toho jakkoliv bylo zapleteno jméno Stapletonů. Proto myslím, že by bylo daleko lepší, kdybyste pominul vše, co jste tam dnes ráno našel, a žaloval Triggse pro nějakou jinou hazardní hru.“

Selby složil dlužní úpis a uschoval jej zpět do kapsičky u vesty. „O žádné jiné hře nemám důkazy,“ řekl.

Stapleton se zamračil. „Je to poněkud mrzuté, ale vy jste diskrétní člověk, a mohu dodat, schopný člověk. Nepochybně si s tím budete vědět rady. Chtěl Jsem vám pouze navrhnout, abyste z toho úplně vynechal jméno mého syna.“

Selby pravil: „Ještě jsem se nerozhodl, budu-li kvůli té ranní hře žalovat, nebo ne.“

„Ale právě jsem vám vysvětlil,“ řekl Stapleton netrpělivě, „že si nemohu dovolit, aby jméno Stapleton bylo spojeno s nějakým trestním řízením v tomto okrese. Nemohu si dovolit, aby můj syn byl zapleten do karbanické aféry v nějaké restauraci.“

Selby klidně pokračoval: „Jestliže se rozhodnu žalovat, samozřejmě budu muset použit tohoto dlužního úpisu jako důkazu. V případě, že nebudu žalovat, buďte ujištěn, že můj úřad věc nijak nezveřejní.“

Stapletonová tvář cihlově zrudla. „Rád bych věděl,“ pravil, „jestli jste mi úplně rozuměl, pane Selby. Nechci, abyste vznesl jakoukoliv žalobu za hazardní hry, do níž by byl zapleten můj syn.“

„Tak jsem tomu rozuměl,“ přisvědčil Selby.

Stapleton sklesl do židle a usmál se: „Tak je to tedy v pořádku.

Obával jsem se, že mi nerozumíte.“

Selby vstal a prohlásil: „Rozuměl jsem vám dokonale, pane Stapletone.“ Stapleton uchopil polovykouřený doutník, samolibě zabafal a přikývl. „Domnívám se,“ pokračoval Selby, „že nedorozumění bylo zcela na vaší straně. Nemyslím, že vy jste rozuměl mně.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Stapleton.

„Myslím tím,“ objasňoval Selby, „že se nedomnívám, že jste mi rozuměl, když jsem vám řekl, že se možná rozhodnu žalovat Triggse na základě toho, co jsem dnes ráno viděl.“

Stapleton vyskočil: „Ignorujete mou žádost, aby jméno mého syna nebylo do věci zapleteno?“

„Neignoruji vaši žádost,“ odtušil Selby. „Stojím tváři v tvář problému. Usoudím-li, že mi má povinnost velí žalovat, budu žalovat.“

„Za těchto okolností,“ prohlásil Stapleton, „vás žádám, abyste mi vrátil ten dlužní úpis, který tu máte.“

„Lituji,“ odmítl Selby, „to je věcný důkaz.“

„Míníte tím, že ho použijete jako důkazu proti mému synovi?“

„Ne proti vašemu synovi, ale proti Oskaru Triggsovi.“

„To znamená totéž.“

Selby pokrčil rameny.

Stapleton sevřel ruce v pěsti, položil je před sebe na stůl, vstoje se naklonil kupředu a celou váhou se opřel o ztuhlé paže a zaťaté pěsti. „Selby,“ procedil, „rozumím-li vám správně, děláte velkou politickou chybu.“

Selby se usmál a řekl: „To tedy myslím, že mi rozumíte, pane Stapletone.“

Stapleton na něho zachmuřeně hleděl. „Podívejte se, Selby, jsem příliš zaměstnaný, než abych se moc míchal do místní politiky. Chcete mi dělat nesnáze, že jsem vás opomněl podporovat při poslední volební kampani?“

„Ani v nejmenším,“ ujistil ho Selby.

„Víte, přijdou jiné volební kampaně,“ varoval Stapleton, „a já se vždycky mohu uvolnit od své práce, když to mé vlastní zájmy vyžadují.“

„To vím.“

„Budete zase chtít být zvolen.“

„Snad.“

„Jste si myslím vědom, že můj vliv ve městě není bezvýznamný.“

„To si uvědomuji,“ přisvědčil Selby, „ale chci, abyste pochopil jednu věc, pane Stapletone. Byl jsem zvolen na jedno volební období do úřadu, abych konal povinnost, jak uznám za vhodné. Budu ji konat bez ohledu na to, kdo je do věci zapleten.“ Stapletonovi to poškubávalo v tváři a hlas měl zastřený zlostí, když řekl: „Selby, neobyčejně mi to znesnadňujete.“

„Lituji,“ poznamenal Selby hlasem nenaznačujícím žádnou kajícnost. „Pak je tu ještě jedna věc, kterou s vámi musím projednat,“ pokračoval Stapleton, „věc tak osobní, tak úplně a naprosto vzdálená čehokoliv, co jsem považoval za možné, že jsem stěží věřil svému sluchu, když mi Inez sdělila fakta.“

„Máte na mysli tu whisky?“ zeptal se Selby.

„Mám na mysli tu whisky. Vysvětlil byste mi laskavě, proč jen se snažíte užít moci svého úřadu – ve skutečnosti bych mohl říci i zneužít moci svého úřadu, abyste vyšetřoval soukromý nákup whisky, který udělala má dcera?“

Selby řekl: „Pokoušel jsem se zjistit, kde byla koupena určitá láhev whisky a kdo ji koupil. Během svého vyšetřování jsem zjistil, že vaše dcera vám koupila tucet lahví k narozeninám.“

„A vy tvrdíte, že ten nákup byl jakkoliv nelegální?“

„Jistěže ne.“

„Nevidím tedy důvod, proč by to mělo váš úřad zajímat.“

„Můj úřad to zajímá,“ vysvětloval Selby, „protože je to sbírání důkazů.“

„Důkazů čeho?“

„Důkazů zamýšleného zločinu.“

„Myslím, že by váš úřad udělal daleko lépe, kdyby omezoval svou činnost na zločiny, které byly spáchány, a neobtěžoval občany vyšetřováním jejich soukromých záležitostí kvůli zločinům, které mohly být spáchány.“

„Možná,“ připustil vlídně Selby. „Vy máte své názory o tom, jak se mají řídit vaše obchody, já mám své názory, jak se má řídit můj úřad.“

Červeň se vhrnula Stapletonovi do tváře a zůstala vězet těsně pod kůží, ale jeho hlasu se podařilo zachovat si klid. „Obávám se, Selby,“ pronesl s divokým pokusem o povýšené jednáni, „že jste naprosto ztratil svůj smysl pro perspektivu. To, že jste byl zvolen do špatně placeného úřadu v relativně nedůležitém okrese, vám, obávám se, vnuklo přehnané mínění o vaši vlastní autoritě a důležitosti.“

„No tak tedy,“ řekl mu Selby, „když jsme si odbyli předběžné úvahy, vraťme se k té otázce whisky. Co se stalo s těmi dvanácti lahvemi, které vám vaše dcera dala?“

„Mám tomu rozumět tak,“ zeptal se Stapleton, „že váš úřad považuje za možné, že já jsem vzal láhev whisky do chaty a dal jsem ji chudému autostopaři, cestujícímu tulákovi, jehož jediný nárok na nevšednost je v tom, že zamýšlel vraždit, a jehož nejbližší rodina sestává z dcery tak volné morálky, že vesele přiznává narození nemanželského dítěte?“

„Máte tomu rozumět tak,“ odpověděl Selby, stojící s nohama rozkročenýma a s bradou vysunutou, „že chci vědět, co se stalo s těmi dvanácti lahvemi whisky, co vám dala vaše dcera.“

„Náhodou,“ řekl Stapleton, „mohu vyúčtovat každou z těch lahvi. Dvě jsem si vzal s sebou v zavazadle. Čtyři jsou doma. Ostatních šest jsme vypili – já a moji přátelé.“

„Jste si tím jist?“

„Naprosto.“

„Když jste jel na Východ, zbývalo jen šest lahví?“

„Ano.“

Selby řekl: „Nechci vypadat umíněně, pane Staplerone, ale považuji za věc prvořadé důležitosti, abych tu láhev whisky vystopoval. Okolnosti se zdály naznačovat, že pochází z vašich zásob.“

„Nezajímá mě, co okolnosti naznačují,“ odtušil Stapleton. „To je nemožné.“

„A nevzal George láhev z vaší bedničky?“

„Absurdní!“ prohlásil Stapleton. „George má dost peněz, aby si koupil vlastní whisky.“

„Těch šest lahví, co se vypily, se vypilo před nějakou dobou?“ zeptal se Selby.

„Asi před šesti týdny jsem měl narozeniny. Pokud si vzpomínám, čtyři láhve se vypily ten večer při oslavě mých narozenin. Ze zbývajících lahví jsem si dvě vzal a měl jsem je v pracovně. Vzpomínám si, že jsem obě tyto láhve vyprázdnil… Možná by vám nevadilo, kdybyste mi řekl, pane Selby, co přesně vás vede k tomu, že se tolik snažíte přišít tuto láhev whisky Georgeovi?“

„Nesnažím se cokoliv Georgeovi přišívat,“ odporoval Selby. „Chci vystopovat láhev whisky. Chci zjistit, kdo byl v chatě s Watkinsem, dříve než zemřel. Až to vypátrám, budu o kus blíž rozluštění, koho chtěl Watkins zabít.“

„A až vypátráte to,“ zeptal se Stapleton s těžkopádným sarkasmem, „jak dalece to přispěje k blahu tohoto okresu?“

„Nevím. Nejsem věštec. Jsem úředník. Přinejmenším bude případ vyjasněn a uzavřen. Vykonám svou povinnost.“

„Řekl bych,“ mínil Stapleton, „že případ byl uzavřen, když muž zamýšlející vraždu zemřel náhodnou smrtí, smrtí, která jako by naznačovala určitou, skoro poetickou spravedlnost.“

„Budu jej pokládat za uzavřený, až všechna fakta budou do sebe zapadat. Dokud zapadat nebudou, hodlám ve vyšetřování pokračovat.“

„Možná by vás zajímalo,“ poznamenal ledově Stapleton, „že jsem na svých cestách čas od času přišel do styku s některými policejními komisaři a některými úředníky ministerstva spravedlnosti, právě tak jako s důležitými úředníky ve větších centrech, jejichž úkolem je dbát na dodržování zákonů. Abych k vám byl naprosto upřímný, Selby, vy lidé v těchto odlehlých venkovských městečkách, kteří jste voleni do úřadu ne pro nějakou zvláštní kvalifikaci, jež by vás připravila pro odhalováni zločinů, ale jen z politických důvodů, vy nejste hodni ani posvítit těmto kriminálním specialistům. Tito lidé považují případ za skončený, jakmile pomine nebezpečí pro společnost.

Pro mě osobně jste tuto rozmluvu udělal zbytečně trapnou. Myslím, že autorita, kterou vás poplatníci dočasně pověřili, vám stoupla do hlavy. Ale kdybyste chtěl jisté věci pominout, uposlechnout hlasu rozumu a uvážit vše na přátelské bázi, dal bych vám poslední radu: jděte ve stopách těchto schopnějších a moudřejších mužů, mužů s bohatou zkušeností, která spočívá na důkladných znalostech jejich zaměstnáni, mužů s daleko zralejším rozhledem. Krátce, navrhoval bych vám, abyste celou tuto věc okamžitě nechal být – v kterémžto případě zapomeneme, co se zde v kanceláři mezi námi stalo.“

Selby stál umíněně na svém: „Lituji, pane Stapletone, ale svůj úřad řídím já. Mám vlastní zvláštní teorie o odhalování zločinu. Věřím, že když máme pravdivé vysvětlení jakékoliv lidské činnosti, všechna fakta musí do sebe zapadat. Dokud nezapadají, nikdy nepovažuji případ za vyřešený.“

„Ano,“ poznamenal Stapleton, „vaše teorie zločinu jsou – jak jste je sám tak případně charakterizoval – zvláštní.“

Selby pravil: „Dobrá, tak to by asi tak bylo,“ obrátil se a zamířil ke dveřím do přijímací kanceláře. S rukou na knoflíku se zastavil a obrátil se proti Stapletonovi. „Snažíte-li se skrývat cokoliv o jedné z těch lahví whisky,“ řekl, „dávám vám poslední příležitost, abyste to pověděl.“

Stapleton sevřel roh stolu: „Hrom do vaši impertinence, Selby,“ rozčilil se. „Nikdo mě ještě takhle neurazil, tím méně v tomto městě, ve městě, které jsem pomáhal budovat, ve městě, kde mé podniky jsou velmi významnou ekonomickou složkou… Selby, příčí se mi rozcházet se s vámi za těchto okolností. Uvědomujete si myslím, že moje dcera vás považuje za velmi blízkého a váženého přítele. Má vás v nejvyšší úctě. Kvůli ní bych si přál, abyste znovu uvážil své rozhodnutí, a pokládám za svou povinnost varovat vás, že neučiníte-li tak, použiju každou špetku vlivu, který v tomhle městě mám, abych vám zabránil dál vykonávat váš úřad.“

Selby otevřel dveře, zastavil se na prahu a prohlásil: „To je vaše výsada. Dělejte si politiku, jak je vám libo. Ale nesnažte se zatajovat nějaké důkazy, pane Stapletone. Můžete se domnívat, že nejsme hodni ani posvítit těm úředníkům, s nimiž se setkáváte ve velkých městech, ale možná vás překvapím. Možná se dokonce ukáže, že si dovedu důkladně posvítit.“

A s tím Selby zabouchl za sebou dveře a prošel přijímací kanceláři, vědom si ohromených tváří těch, kdož tu seděli a slyšeli jeho výpad na rozloučenou proti Stapletonovi.

Když Selby dojel zpět do středu města, čepel už byla v ulicích. Selby si koupil od kamelota výtisk, zajel k činžáku, v němž bydlel, usadil se ve svém bytě a začetl se. Jak Sylvie předpovídala, noviny se nejprve zmínily o nálezu těla a pak úvodník věnoval pozornost faktu, že Selby odmítl prozradit jména svědkyň.

„Je třeba litovat, že státní zástupce tohoto okresu je tak mladý a tak citlivý. Odmítl-li sdělit jména osob, které obývaly chatu, v níž byl mrtvý muž nalezen, je to podle našeho mínění obrovská chyba. Jakmile se kouř rozptýlí, pravděpodobně se ukáže, že Emil Watkins byl pouze autostopař, který hledal příležitost, jak s namířeným revolverem zbavit obyvatele chaty nějakého jejich pozemského bohatství. Avšak bylo mu chladno, a zatímco čekal, až se jeho budoucí oběti vrátí, zapálil si plynová kamna, což mělo osudné následky. Ale i tak mají poplatnicí tohoto města právo na to, aby celá záležitost byla co nejdůkladněji vyšetřena. V případě, že mrtvý muž vstoupil do chaty s jiným neblahým záměrem v mysli, je jen správné, aby se o tom poplatnicí dozvěděli. Je jenom správné, aby o tom věděly úřady. Tajemství – existuje-li jaké tajemství – nepochybně leží uzamčeno v myslích těchto dvou mladíků, kteří tvrdí, že bydleli v jedné chatě, zatímco jejich společnice obývaly druhou chatu. Galantnost na správném místě je dobrá věc, ale její místo jistě není ve veřejném úřadě. Je dost zlé, když půvabné ženy působí svým sexappealem na poroty a zajišťují si osvobozující rozsudky v případech promyšlené vraždy, a ne aby ještě působily svým kouzlem na mladého, citlivého a poměrně nezkušeného okresního státního zástupce, který tak dokonale ztratí hlavu, že rychle odešle svědkyně z okresu a zahalí jejich totožnost aureolou tajemství. Lidé v tomto městě mají nárok na fakta. Doug Selby není věštec, aby rozhodoval, co se lidé dozví a co ne. Otto Larkin, schopný, úspěšný, a co je nejdůležitější, zkušený policejní šéf v Madison City, je bezmocný, protože případ se udál za hranicemi města. Avšak Larkin přiznal reportérovi Čpele, že kdyby se zločin byl stal uvnitř hranic města, nikdy by nedovolil těm dvěma mladým ženám odjet, dokud by jejich výpověd nebyla křížem krážem ověřena a dokud by jejich životy nebyly co nejpřísněji prozkoumány. Ať jakkoliv, posláním Čepele je sbírat zprávy a sdělovat je čtenářům. Bez ohledu na skutečnost, že vedoucí činitelé okresu – jak se zdá – zosnovali spiknutí, aby svým voličům zatajili fakta, Čepel slibuje, že vyvine neúprosné úsilí, aby tyto dvě mladé ženy vypátrala a interviewovala. Široká veřejnost bude pak mít příležitost posoudit jejich důvěryhodnost i pravděpodobnost jejich výpovědí. Velmi se u nás rozhořčujeme nad diktátorstvím, ale co říci tomu, že mladý, nezkušený, citlivý, tvrdohlavý a neústupný okresní úředník se ustanoví jako nejvyšší soudní instance, která rozhoduje, jaké zprávy mají lidé dostat a jaké mají být úplně potlačeny, a to jednoduše tak, že prostě odepře sdělit jména svědkyň reportérům? To pouze podtrhuje, co jsme voličům zdůrazňovali při poslední volební kampani: totiž že zralost, zkušenost a všeobecná znalost světa jsou právě tak součásti kvalifikace schopného státního zástupce jako znalost zákona. Lze jen doufat, že ještě před příštími volbami se Douglas Selby poučí o škodlivosti svévolných metod při jednání s vysoce inteligentní třídou voličů. V zájmu Selbyho samého je třeba také doufat, že voliči budou nakloněni odpustit mu velmi křiklavé omyly, kterých se dopouští s tak ohromující rychlostí. V jeho zájmu také doufejme, že obyvatelé tohoto města přehlédnou libovůli, s níž teď – když ho jejich hlasy uvedly v úřad – odsouvá zájmy občanů do pozadí.“

Selby právě dočetl úvodník, když zazvonil telefon. Uslyšel hlas Sylvie Martinové: „Všechno v pořádku, Dougu?“ zeptala se.

„Jen to spustit.“

„Hovořil jste se Stapletonem?“

„Ano.“

„Co říkal?“

„Spoustu věcí,“ odtušil Selby. „Stalo se něco?“

„Nic zvláštního. Krevní tlak mu stoupl asi na dvě stě čtyřicet. Když jsem vešel, dal si práci, aby mi vysvětlil, že se nikdy příliš nezajímal o místní politiku – víte, je to pod úroveň muže s tak širokým okruhem vlivu… No a já jsem to všecko změnil. Odteďka se bude o místní politiku zajímat.“

„To je mi líto, Dougu,“ pravila, „a přece jsem zároveň ráda. Bylo už načase, aby ho někdo pořádně píchl, aby z něho uniklo trochu ješitnosti, čestné slovo, když jsem ho viděla dnes u vlaku, skoro jsem mu vyprskla smíchy rovnou do obličeje.“

„No a teď začíná mela,“ oznámil Selby.

„Viděl jste Čepel?“ zeptala se.

„Ano, právě jsem ji dočetl.“

„Přesně, jak jsem vám řekla,“ konstatovala. „Dostali od Larkina adresy těch dvou děvčat. Tohle je prostě kamufláž. Chrání svůj zdroj informací a zároveň vám uštědřují ťafku. Až patřičně podnítí zvědavost veřejnosti, budou se snažit těm děvčatům něco přišít, aby to zdůraznilo chybu, kterou jste učinil, když jste je nechal běžet… Kde se sejdeme, Dougu?“

„Máte s sebou auto?“

„Ano.“

„Co kdybyste zajela k mému bytu? Budu ve voze před domem.

Můžete si dát auto ke mně do garáže.“

„Okay,“ souhlasila. „Budu tam za tři minuty.“

Selby si sebral vak, zamkl byt a proti chladu drsného západního větru si důkladně zapnul svrchník až ke krku. Zimní šero houstlo v časnou tmu. Sylvie přijela v autě asi minutu nebo dvě po tom, co Doug vyšel z domu. Setkal se s ní na okraji chodníku a pravil: „Zajeďte s autem do garáže, Sylvie. Nechal jsem otevřená vrata.“

„Děkuji, Dougu. Už jedem. Když to vydrží garáž, vydrží to i auto.“ Vybrala ostrou zatáčku, prudce vjela do garáže, vypnula motor, vyklouzla zpoza volantu a řekla: „Ten vozíček tu haraší jako jediné kukuřičné zrnko v pražidle. –Jaký je první bod programu?“

„Zajedeme k Palmovému došku a podíváme se, co se nám podaří zjistit o té hostitelce.“

„Co chcete, abych dělala já, Dougu?“

„Přiměji Triggse, aby nás vpustil do jejího pokoje,44 vysvětloval Selby. „Chci, abyste si prohlédla její věci a pak mi řekla, jestli si myslíte, že její zmizeni bylo pečlivě plánováno, nebo jestli zmizela z okamžitého popudu.“

„A co budeme dělat potom, Dougu?44

„Pak se budeme snažit vypátrat všecko, co bude v našich silách, o tom mrtvém.“

Vlezla si do vozu vedle něho. Spustil motor. „Okay,“ souhlasila, „pojeďme. Vyprávějte mi, Dougu, o svém Interview se Stapletonem.“

Selby se kajícně ušklíbl: „Ach, to byl skvělý interview. Zrudl ve tváři a řekl mi, že jsem zničil svou politickou budoucnost. Vyšel jsem z jeho pracovny a zastavil jsem se mezi dveřmi, abych mu dal ránu na rozloučenou.“

„Jaká to byla rána na rozloučenou, Dougu?“

„Řekl mi, že místní úředníci nejsou hodni ani posvítit detektivům z velkoměst, s nimiž on přichází do styku, a já jsem mu odpověděl, že mám v úmyslu pořádně si na všecko posvítit.

„Byli v přijímací kanceláří lidé, kteří to mohli slyšet?“

Selby přikývl: „To jste měla vidět, jak jim lezly oči z důlků.“

„Skoro se mi zdá, Dougu,“ pravila přemítavě, „že to není špatný politický tah. Víte, je spousta lidi, kteří mají plné zuby Stapletonovy důležitosti a toho, jak mu celé město podlézá. V mnoha směrech závisí město na cukrovaru, ale v jiných směrech závisí cukrovar na městě. Stapleton se chová, jako by kraloval, kam až dohlédne. Když jste se mu vzepřel, rozletí se to po městě jako blesk. Možná vám to víc než dostatečně umožní odrazit cokoliv, co může Stapleton podniknout.“

Selby řekl: „Jsem rád, že jsem to udělal, ale přál bych si, abych to nebyl udělal tak, jak jsem to udělal. Měl jsem v úmyslu zeptat se ho na tu whisky. Chtěl jsem si s ním pohovořit o Georgeovi. Ale on rovnou začal být tak protektorský a tak nebetyčně sebejistý, že mě to rozzuřilo. Vypadal, jako by si myslel, že je pouze třeba, aby mi namazal trochu medu kolem úst, položil otcovskou ruku na rameno a řekl mi, co přesně mám dělat, a já se přerazím, abych to udělal. Vybuchl jsem. Hrom do toho, Sylvie, já vím, že nemohu soupeřit se zkušenými velkoměstskými detektivy, ale na druhé straně trochu rozumu mám. Vím, že člověk nemůže vysvětlit jakoukoliv lidskou činnost, dokud to vysvětlení neodpovídá všem faktům. A co víc, Sylvie, nemohu se zbavit dojmu, že smrt toho autostopaře je pouze vnějším příznakem vážného potenciálního zločinu, který zůstává v pozadí a o němž nikdo nemá ani tušení. Různé kousky důkazů se dosud nespojují v žádné důsledné vysvětlení.“

„No,“ řekla, „už jsme U palmového došku. Podíváme se, co tu můžeme zjistit.“

Selby zajel s autem na vyštěrkované parkoviště. Vyšli po schodech a zazvonili. Triggs jim otevřel a dychtivě na ně pohlédl: „Je něco nového?“ zeptal se. „Doslechli jste se něco o Madge?“

Selby zavrtěl hlavou a na Triggsově tváři se objevilo zklamání.

„Vy jste se něco doslechl?“ zeptal se Selby.

Triggs tiše zavrtěl hlavou.

„Chceme se podívat do jejího pokoje,“ požádal Selby.

„Proč?“ chtěl vědět Triggs.

„Myslím, že prohlédneme-li její obleky a toaletní potřeby a takové věci, budeme možná moci říct něco o tom, v jakém rozpoložení odcházela.“

„Už jsem se díval,“ řekl Triggs. „Vylezla na střechu v šatech, co měla zrovna na sobě. Vůbec nic si s sebou neodnesla.“

„No, co kdybychom se podívali, co můžeme objevit?“ mínil Selby.

„Slečna Martinova nám pomůže. Žena může často zpozorovat věci, které by muž přehlédl.“ Triggs se beze slova obrátil a vedl je po schodech nahoru. Zastavil se před zamčenými dveřmi a vsunul klíč.

„Říkáte, že tyhle dveře byly zamčeny zevnitř?“ chtěl vědět Selby.

„Ano.“

„Jak jste je otevřel?“

„Otevřel jsem malou čepel svého kapesního nožíku a její špičkou jsem pootočil klíčem v zámku. Pak jsem ho vystrčil, vsunul jsem paklíč a otevřel dveře. Nechal jsem věci přesně tak, jak byly, když jsem vešel.“

Triggs odemkl dveře a otevřel je. Pokoj byl velký a vzdušný. Kdysi, když dům byl sídlem prosperujícího rančera, byly tu čtyři velké ložnice s koupelnami. Tyto pokoje se jen málo změnily, když se místo přebudovalo na restauraci u dálnice. Pokoj obrážel osobnost Madge Trentové. Na stěnách byly skoro dva tucty podepsaných reklamních fotografii různých umělců z nočních klubů. Toaletní potřeby byly na toaletním stolku, šaty v šatníku. Postel byla ustlána a pak zválena, jako by někdo ležel nahoře na pokrývce. Polštář byl strašně zmačkán. „Mrštila sebou na postel a začala plakat a smát se,“ vysvětloval Triggs. Selby přikývl, přešel k posteli a prozkoumal polštář. Jako kdyby mu četl myšlenky, Triggs dodal: „To bylo dnes ráno.“

Selby ukázal na toaletní stolek, odkud se na něho usmíval zarámovaný obrázek děvčátka asi pěti nebo šestiletého: „Její dcerka?“ zeptal se.

Triggs přikývl.

„Kde je teď?“

„Nevím. V nějaké dívčí škole. Madge je do ní úplný blázen. Telefonovala své dcerce meziměstsky každý večer v týdnu. Ať se dělo co se dělo, v osm hodin utekla a telefonovala holčičce.“

„Jak se jmenuje?“ zeptal se Selby. „Ruby.“

„Ruby Trentová?“

„Nevím, jakého jména používá.“

Selby pohlédl ostře na Triggse. Vyzařovala z něho jakási utajená úzkost. Po sebejistém nepřátelství nebylo ani stopy. Jeho oči byly téměř prosebné. Selby poznamenal: „Zdá se mi, že jste celý žhavý získat ji zpátky.“

„Je to dobrá hostitelka,“ připustil Triggs. „Udržuje každého v dobré náladě.“

„Kolik máte číšnic?“

„Dvě.“

„V kolik nastupují?“

„Jedna nastupuje v sedm a pracuje do dvou do rána. Druhá přichází v osm a pracuje do tří.“

„Povídaly si s ní číšnice hodně – to jest, věděly o ní něco, kde žijí její přátelé nebo…?“

„Ne,“ řekl Triggs. „Vůbec se s číšnicemi nepřátelila. Domnívala se, že by na ně nemohla dohlížet, kdyby to dělala.“

Selby pravil: „Dobrá, Triggsi, prohlédneme si její věci.“

Triggs stál ve dveřích a pozoroval, zatímco Sylvie Martinova hbitě prozkoumávala přihrádky prádelníku, otevřela ošumělý kufr, prohlédla obsah kufříků a věnovala zvláštní pozornost toaletním krémům. Selby otevřel zásuvku, která obsahovala krátké dopisy načmárané dětskou rukou a několik pastelkami nakreslených obrázků. Všiml si, že obálky, v nichž tyto dopisy přišly, byly zřejmě všechny zničeny. „Pokud mohu říct,“ oznámila Sylvie Martinova, „vylezla z tohoto okna, právě jak říkal pan Triggs, v tom, co zrovna měla na sobě. Nevzala si s sebou vůbec nic.“

Triggs řekl unaveně: „Zrovna to jsem vám přece říkal, šerif ji k zbláznění vyděsil.“

Selby pohlédl přes postel Triggsovi do tváře: „O tom jsem si s vámi chtěl promluvit, Triggsi. Proč byla tak vyděšená?“

„No, představa, že přijde Šerif a obviní ji z bůhví čeho…“

„Z čeho ji obvinil?“

„Že vám telefonovala.“

„Přesně tak,“ řekl Selby. „Lidi přece nezachvacuje neovladatelná panika jenom proto, že se jich někdo zeptá, jestli někomu netelefonovali. Osobně si myslím, že je za tím daleko víc, než se napohled jeví. Jaký vy na to máte názor?“

„Žádný,“ odpověděl Triggs.

„No a co kdybyste si nějaký udělal?“

„Jak to myslíte?“

Selby pravil: „Někdy časně ráno, po půl jedné, když sem hoši přijeli z autokempu, a před druhou, než začalo pršet, si někdo půjčil jejich auto a jel na projížďku. Víte o tom něco?“

„Ne.“

„Mám dojem,“ pokračoval Selby, „že to mohla být Madge Trentová. Věděl byste o tom?“

Triggs zavrtěl hlavou, chvilku přemýšlel a pak prohlásil: „Nemyslím, že to byla ona. Madge jako hostitelka byla stále tuhle a tamhle. Neodešla by pryč…“

Sylvie, která se prohrabovala ve skříni, se ozvala: „Tady je něco, na co byste se měl podívat, Dougu.“

Selby si prohlédl blátem postříkané černé saténové střevíčky, které mu Sylvie podala. „Nemáte tušení, jak se na ně dostalo bláto, Triggsi?“ zeptal se.

Triggs je vteřinu nebo dvě prohlížel a tiše odhadoval a pak odpověděl prostě: „Ne.“

Selby šel k oknu, otevřel je a vyhlédl ven. Vytáhl z kapsy svrchníku baterku a zamířil paprskem na šindele. Vítr poněkud polevoval. Třásně z palmových listů, které byly přibity na střechu, se kymácely ve vánku sem a tam a vydávaly šelestivé zvuky – zvláštní praskavé chřestění, jako by někdo pokradmu kráčel suchou trávou. Selby řekl: „Okamžik. Na tohle se chci podívat.“ Přelezl přes rám a dopadl na střechu. Světlo jeho baterky si pohrávalo po šindelech. Triggs, stojící u okna nad ním, ho upozornil: „Všimněte si, že mohla jít po střeše až k okraji a tam seskočit dolů na příjezdovou cestu.“

„Proč by neseskočila rovnou zde?“ zeptal se Selby.

„Nevím,“ odpověděl po chvilce Triggs, „ale šla až na konec a tam seskočila. To vím.“

„Jak to víte?“

„Protože kdyby seskočila zde, byly by v blátě stopy, ale kdyby šla až na konec střechy, seskočila by dolů na štěrkovaný příjezd.“

„Rozumím,“ řekl Selby. „Nezanechala žádné stopy?“

„Ne.“

Selby uschoval svítilnu v kapse. „No,“ hlásil, „lezu nahoru.“ Uchopil okenní pražec a vyskočil. Triggs a Sylvie jej zachytili v podpaždí. Selby vlezl do pokoje a otázal se: „Nedomníváte se, že Madge Trentová vzala dnes časně ráno Cuttingsovo auto a někam jela?“

„Upřímně řečeno, pane Selby, nemyslím.“

Selby se nedal odvrátit od svých otázek. „Neodjela odtud Madge Trentová někdy kolem půl šesté ráno a nejela někam, odkud by mi mohla telefonovat do koronerovy kanceláře?“

„Ne, neodjela. Vím to jistě, protože ona a já jsme byli pohromadě.

Probírali jsme různosti.“

„Jaké různosti?“

„No, různosti. Většinou jsme mluvili o tom, co se tu bude dít. Má tohle dítě, které podporuje. Její zaměstnání samozřejmě závisí na tom, kolik vydělávám. Kdybyste mě začali přiskřípávat, ovlivnilo by to můj příjem a to by znamenalo, že by Madge přišla o místo.“

„To jste jí řekl?“

„Ano, mluvili jsme o tom.“

„Takže si přirozeně přála, abych nepodal žalobu.“

„Myslím, že ano…, přirozeně, samozřejmě.“

„A mladý Stapleton si přál, abych nepodával žalobu,“ pokračoval Selby. Triggs mlčel. „A Charles DeWitt Stapleton nechce, abych stíhal jakýkoliv případ, do něhož by byl zapleten jeho syn.“

Na Triggsově tváři se objevilo ulehčení.

„K ničemu to nebylo,“ dodal Selby a bedlivě Triggse pozoroval.

„K ničemu… eh… Jakže?“ zeptal se Triggs.

„K ničemu to nebylo,“ opakoval Selby. „Nemám rád, když mi lidé nařizují, jak má můj úřad jednat.“

„Ach,“ poznamenal Triggs bezvýrazným a mdlým hlasem, „chápu.“

„Máte tu auto, Triggsi?“

„Ano.“

„Postrádal jste ho?“

„Kdy?“

„Kdykoliv včera v noci nebo dnes.“

„Ne.“

„Vaše hostitelka si je nevypůjčila, když odcházela?“

„Ne.“

Selby přikývl, pohlédl na Sylvii a řekl: „Nuže, čeká nás práce. Raději bychom měli vyrazit.“

Triggs poprosil: „Dáte mi vědět, kdybyste se o Madge Trentové něco doslechl? Mám o ni strach.“

„Dám vám vědět,“ slíbil Selby. „Tyhle její střevíce si bereme jako věcný důkaz.“ Doprovodil Sylvii zpátky k vozu.

Když Triggs zavřel přední vchod a Selby nastartoval auto, Sylvie pravila: „Rozhodně vypadá, že se snaží ze všech sil nám pomáhat, Dougu, ale není upřímný. Něco před námi tají.“

Selby uvažoval: „No, myslím, že ji můžeme najít. Každý večer dcerce telefonovala. Zjistíme, kam telefonovala, najdeme školu, kde je její dcerka, a uvidíme, bude-li volat dnes večer. To je jedna cesta, jak ji dostihnout, a Triggs ji přehlédl.“

Sylvie zapochybovala: „Dougu, nějak si nedovedu představit, že by Triggs něco přehlédl.“

Kapitola 13

Paní Agnes Lockheartová projevila překvapení nad tím, že okresní státní zástupce z Madison City ji osobně navštívil, a zřejmě v úřední záležitosti. Když se přizpůsobila situaci a uvedla návštěvníky do přijímacího pokoje, usedla znepokojeně na okraj židle a pohlížela z jednoho na druhého. Byla vysoká, tmavovlasá, s vysedlými lícními kostmi, a její výrazné černé oči pozorně mžikaly za brýlemi. Selby řekl: „Půjdu rovnou k věci, paní Lockheartová. Je málo času. Máte zde dítě jménem Ruby Trentová?“

„Ano.“

„Jak dlouho je u vás?“

„Něco málo přes rok.“

„Co dělá její matka?“

Chvíli zaváhala a pak odpověděla: „Nevím přesně. Nemyslím, že by byla sekretářka. Je někde zaměstnaná. Hodně cestuje po venkově a… a vždycky posílá šeky přesně každého prvního a patnáctého.“

„Kde byla, když jste o ní naposledy slyšela?“

„V Madison City.“

„Telefonuje svému dítěti každý večer?“

„Ano, pane, telefonuje.“

„V nějaký přesný čas?“

„Ano, v osm. Hovor vždycky přijde právě kolem té doby. Nikdy se neopozdí ani nepředběhne o víc než pár minut, a myslím, že ten rozdíl je způsoben zdržením při spojování meziměstského hovoru. Vždycky jsem s dítětem poblíž telefonu. Víte, paní Trentová je… no, víte, měla nepříjemnou zkušenost v jiné škole. Její dcerka byla nemocná a paní Trentové o tom nic neřekli. Dohlížitelka to označila jako nevýznamné onemocnění. Ukázalo se, že to bylo něco mnohem vážnějšího, a paní Trentová se to dozvěděla jen díky tomu, že náhodou zatelefonovala. Přihnala se do školy a odvezla dítě do nemocnice. Bylo to slepé střevo a lékaři říkali, že o hodinu později by bylo došlo k perforaci.“

„Tak změnila školu, přivedla dítě k vám a telefonuje každý večer?“ zeptal se Selby.

„Ano.“

Selby pohlédl na hodinky: „Je sedm pětačtyřicet. Požádám vás o jednu službu, paní Lockheartová, a mimochodem, je to úřední žádost. Počkáme zde. Až v osm hodin přijde ten hovor, chci, abyste zjistila, kde paní Trentová je. Řekněte jí, že jí musíte napsat důležitý dopis… Nebo že byste s ní ráda něco prohovořila, a navrhněte, že za ní zajedete, není-li odtud příliš daleko, a že přivezete Ruby s sebou.“

Tvář paní Lockheartové ukazovala naprostý nedostatek nadšení.

„Mohl byste mi říci, o co vám vlastně jde?“ zeptala se.

Selby odpověděl: „Je mi velmi líto, ale to je vyloučeno. Avšak za daných okolností je naprosto nutné, abych si s paní Trentovou pohovořil.“

„Snad to mohu udělat,“ pronesla paní Lockheartová váhavě. „A abychom zbytečně neděsili dítě, nebylo by lepší Ruby sem přivést, abychom se s ní teď mohli seznámit?“

Paní Lockheartová přikývla. Stiskla knoflík, a když baculatá, veselá mladá žena otevřela dveře, požádala ji: „Prosím, ihned sem přiveďte Ruby Trentovou. Vezmeme si hovor s její maminkou zde.“ Mladá žena střelila zvědavým pohledem po Selbym a Sylvii Martinové a pak tiše odešla. O několik okamžiků později se vrátila se zlatovlasou holčičkou. Stačil jediný pohled na její třpytivé oči, ohrnutý nosík a růžová ústa, aby Selby poznal děvčátko, jehož fotografii viděl v hostitelčině pokoji U palmového došku. „Nazdar, slečno!“ přivítal ji a napřáhl k ní ruce.

Držela se zpátky. Sylvie jí pravila: „Žiji v Madison City, kde bydlí tvá maminka. Víš, kde to je?“

Děvče neurčitě mávlo rukou a řeklo: „Je to támhle. Znáte mou maminku?“

„Jistěže,“ přisvědčila Sylvie.

„Pojd ke mně,“ pozval ji Selby.

Chvíli ho pozorovala široce rozevřenýma modrýma očima, pak k němu přišla. „To už je lepší,“ pochválil ji Selby a posadil si ji na koleno. „O čem si s maminkou povídáte, když telefonuje?“

Dítěti se nadšením rozsvítily oči. „O mamince-zaječici a o zlém kojotovi. Maminka mi vypravuje každý večer kousíček.“

Pani Lockheartová poznamenala: „Ruby je opravdu mimořádné dítě, nikdy s ní nemáme ani trochu potíží, a má neobyčejný umělecký cit. Doufám, že bude mít příležitost se rozvinout v umělecké práci.“

„Co ti maminka naposledy vypravovala o zaječici?“ zeptala se Sylvie.

„To bylo včera večer. Zaječice šla do lesa, aby přinesla krásné zelené dobrůtky. Nesla je domů v košíku, když tu na ni vyskočil zlý kojot a začal ji honit. Zaječice utíkala a utíkala, co jí síly stačily. Cítila, jak jí dech kojota fouká do kožíšku. Byl to hrozně horký dech a páchl, jako kojotí dech páchne.“ Děvčátko mělo velké a vzrušené oči. „Domů bylo ještě dáááááááleko a chyběly už jen dva skoky a zlý kojot by byl hodnou maminku-zaječici chytil. Tu náhle maminka-zaječice uviděla díru v náspu a skočila do ní a kojot za ní nemohl.“

„A co se stalo potom?“

„Potom kojot začal hrabat a hrabat a hrabat a chtěl díru vyhrabat. A maminka-zaječice zalezla tak daleko dozadu, jak jen mohla, ale nemohla se dostat moc daleko a hlína zrovna létala kojotovi od pracek.“

„A pak?“ zeptala se Sylvie.

„Tam jsme včera skončily,“ odpovědělo děvčátko. „Maminka mi bude vyprávět kousek dál dneska večer.“

„Jak dlouho ti maminka vypravuje o dobrodružstvích zaječice?“ zeptala se Sylvie.

„Jé, dlouho, moc dlouho.“

Paní Lockheartová se zasmála a řekla: „Nechávám si od ní vždycky vyprávět ta dobrodružství, hned jak matka dohovoří. Pro dítě je to nádherné cvičení. Zbavila se úplně plachosti a přednáší velmi dramaticky.“

„To jsem si všimla,“ přitakala Sylvie. „Jsem celá napjatá, co se stane příště.“

Ruby ji vážně pozorovala: „Tatínek zaječice byl zabit, když byla ještě docela malinká zaječička, a maminka-zaječice se musela odmalička starat sama o sebe. A pak se vdala a měla malá zaječátka a tatínek jim utekl a zanechal ji se všemi dětičkami, a teď maminka-zaječice musí chodit pryč a pracovat, aby mohla nosit domů věci k jídlu.“

„Kolik má dětiček?“ vyptávala se Sylvie.

„Dvě. Zaječičku Editu a zajíčka Oskara, jsou moc milí. Ale Oskar je sobecký. Oskar chce vždycky dostat ze všeho to nejlepší. Když maminka-zaječice nese věci domů, tak zaječička Edita pomůže mamince s košíkem. Ale Zajíček Oskar se vrhne rovnou na jídlo a začne se cpát. Je to strašně tlustý zajíček. Edita není tlustá.“ Selby pohlédl na hodinky. „No, už je skoro osm hodin. Teď už to nebude trvat dlouho a uslyšíme, co se stalo se zlým kojotem.“ Čekali několik minut, a jak naslouchali, až uslyší zvonit telefon, doléhalo na ně napětí z čekání. Občas si vyměňovali krátké poznámky, většinou stručné otázky, na něž přicházely jednoslabičné odpovědi. Když se Selby podíval na hodinky počtvrté, uklidňovala ho paní Lockheartová: „Někdy se opozdí o patnáct dvacet minut. Chvíli to trvá, než člověk dostane spojení, ale vždycky žádá o spojení právě v osm hodin a já vždycky nechávám Ruby vzhůru, dokud ji maminka nezavolá. Pak jde Ruby do postýlky přemýšlet o zaječici.“

„Kolik tu máte dětí?“ zeptal se Selby.

„Teď jich tu máme sedmnáct.“

„Předpokládám, že máte dost podrobné záznamy o jejich jménech, místech narozeni, rodičích a o tom všem.“

„Ano, docela podrobné.“

„Dovolila byste mi, abych se podíval na záznam této mladé dámy?“

Pani Lockheartová řekla: „Budete mě muset na chvilku omluvit. Záznamy jsou u mne v kanceláři.“ Odešla z místnosti a Ruby se otázala Selbyho: „Nemyslíte si, že se tam kojot prohrabal a dostal maminku-zaječici, že ne?“

„No,“ odpověděl Selby vážně, „kojoti jsou strašně divocí a zlí, ale přesto si myslím, že s maminkou-zaječicí bude všechno v pořádku. Co to bylo za díru, co do ní vběhla? Byla to díra vyhrabaná nějakým jiným zvířetem, nebo prostě jen místo pod skálou?“

„Byla to díra, kterou si něco vyhrabalo, ale o kousek dál se zmenšovala,“ vyprávěla Ruby s vážností v široce otevřených očích. „Maminka-zaječice myslela, když do té díry vběhla, že to bude dobré místo, ale když se dostala kousek dovnitř, viděla, že nemůže dál, a pak zlý kojot začal odhrabávat hlínu.“

„No, za pár minut se pravděpodobně dovíš, co se stalo,“ ujistil ji Selby. „Předpokládám, že…“ Umlkl, neboť se vrátila pani Lockheartová a podala mu kartu. Selby ji chvíli studoval a pak řekl:

„Vidím, že je tu rubrika pro jméno prarodičů. Tato rubrika není vyplněna. Znamená to, že její dědeček a babička jsou mrtvi?“

„Ne nutně,“ vysvětlovala paní Lockheartová. „Někdy se nenamáháme zaznamenat všechny údaje. Záleží na okolnostech. Je-li možnost, že by dítě mohlo být zanecháno v naší péči, chceme vědět všechny detaily o jeho rodině. Jinak se nestaráme o tolik statistických údajů,“

„Narozena v Maldenu, Massachussetts,“ četl Selby z karty. „To je daleko odtud, Ruby.“

„Daleko, moc daleko,“ souhlasila. „Musíte jet dny a dny vlakem, abyste se dostal z Maldenu sem.“

Sylvie pohlédla na své náramkové hodinky. Paní Lockheartová se zeptala: „Povězte mi, pane Selby, váš zájem o věc nenaznačuje, že by tento pravidelný telefonický hovor mohl být odložen, že ne?“

„Nevím,“ připustil Selby. „Doufám, že ne.“ Následovalo další nepříjemné čekání. Ruby Trentová, sedící Selbymu na klíně, sklouzla, takže její hlava mu ležela na rameni. Zívla, protřela si oči a usmála se. „Chci vědět, co je s kojotem,“ řekla ospale. „Nechtěla by sis raději jít lehnout, dokud maminka nezavolá, a pak si s ní přijít popovídat?“ zeptala se paní Lockheartová soucitně. Ruby rázně zavrtěla hlavou. „Ne, chci čekat právě tady.“

Selby ji začal houpat. „Snad by bylo dobré,“ navrhl a přes dívčino rameno pohlédl na Sylvii Martinovou, „abych se na toho kojota vypravil. Snad ho odeženu od díry, kde se skrývá maminka-zaječice.“

Dítě zapudilo spánek z očí a upřeně na něho pohlédlo. „Mohl byste to udělat?“ zeptalo se.

„Myslím, že ano,“ řekl Selby. „Rozhodně si myslím, že bychom to měli jít zkusit. Ale když to udělám, musíš mí slíbit, že si půjdeš lehnout a budeš čekat. Možná právě proto maminka netelefonuje. Ještě nezjistila, co se stane. Kojot má maminku-zaječlci chycenu v díře a maminka-zaječice se nemůže dostat ven a tvoje maminka doufá, že někdo přijde a odežene kojota pryč.“

Dítě se náhle beze slova rozhodlo, sklouzlo na zem, přešlo přes pokoj k pani Lockheartové a řeklo: „Tak dobrá.“ Paní Lockheartová popadla Ruby do náruče: „Odnesu tě nahoru.“

Selby vstal. „Myslím, že se vydáme lovit kojota,“ prohlásil. „Kdyby přišel hovor v mé nepřítomnosti, vysvětlila byste prosím pani Trentové, že je velmi důležité, abych s ní ihned mluvil?“

„Vyřídím,“ slíbila. „Kde vás mohu zastihnout?“

„Můžete nechat jakýkoliv vzkaz, zavoláte-li úřad šerifa Brandona v Madison City,“ řekl Selby. „Dobrou noc, Ruby.“

„Dobrou noc,“ odpověděla vážně. „Jděte na toho kojota.“

Kapitola 14

Venku ve voze řekla Sylvie Martinova: „Dougu, když jsem poslouchala ten příběh o mamince-zaječici, měla jsem strašně zvláštní pocit. Cítila jsem, že dobrodružství, jež vyprávěla Madge Trentová své dcerce na pokračování jako pohádku před spaním, jsou skutečná, obzvláště ta část o mamince-zaječici, kterou honí zlý kojot.“

Selby vážně přikývl: „Měl jsem stejný dojem. Ale to je zřejmě nemožné. Tento poslední příběh vyprávěla holčičce včera večer v osm hodin. Tehdy nebyl v jejím životě žádný autostopař, žádný možný náznak o jeho smrti, žádný telefonický hovor, který by mi oznamoval, že to byla vražda, žádná šerifova návštěva, žádné obvinění, že to ona telefonovala…“

„Nejsem si tak jista,“ přerušila ho. „A co ‚zajíček Oskar‘, který shrábne všechno z košíku? Je to určitě Oskar Triggs. Sázím se, že tento příběh je parafrází vlastních příhod Madge Trentové.“

„Možná máte pravdu,“ uznal Selby.

„A přirozeně jsem byla udivena tou věcí o prarodičích dítěte stejně jako vy,“ pokračovala.

Selby zvedl obočí.

„Ach, nesnažte se mi to zatajovat, Dougu Selby,“ řekla. „Vím, co máte na mysli. Domníváte se, že Ruby Trentová je snad vnučka, o níž byla zmínka v dopisech, které jsme nalezli u mrtvého muže.“

„No, kdyby tomu tak bylo,“ uvažoval Selby, „musela by Madge Trentová být ztracená dcera Marcia.“

„Dougu, cítím, že je to tak, cítím, že to tak musí být… Madge Trentová nikdy neviděla mužovu mrtvolu, že ne?“

„Ne,“ připustil Selby, „neviděla. Ovšem v té době tu nebyl sebemenší náznak jakéhokoliv spojení mezi tím mrtvým a lidmi z Palmového došku – jakéhokoliv jiného spojení než přes ty dva mládence.“

„Dougu,“ požádala, „chci zatelefonovat tenhle příběh do redakce, je nějaký důvod, proč bych nemohla říct, že váš úřad pracuje na teorii, že zmizelá hostitelka z nočního klubu byla možná dcerou zavražděného?“

„Raději tuto možnost jen naznačte,“ radil jí Selby. „Nicméně si myslím, že čím víc pozornosti se případu dostane, tím lépe.“

„K čertu, Dougu, to bude ale sólovelryba – holčička čeká na maminku, která jí má říct, jestli maminka-zaječice unikne zlému kojotovi – a telefon nezvoní.“

Selby řekl: „Zastavím a zatelefonuji do šerifovy kanceláře v Madison City, Sylvie. Můžete zároveň zavolat své noviny. Asi míli odtud jsme jeli kolem velkého hotelu. Jistě bude mít telefonní budky.“ Selby zajel k hotelu. Zatímco Sylvie Martinova volala do redakce svých novin, hovořil Selby s podšerifem, který měl noční službu v budově soudu. „Dostali jsme hlášku o nějakém tesaři Emilu Watkinsovi,“ oznámil mu podšerif. „Vyskytly se domněnky, že nechal nějaké věci u Boba Praila, který patří k Tesařským odborům v San Diegu. Zavolali jsme si Praila k telefonu a on nám potvrdil, že má nějaké věci, které si Watkins nechal u něho v úschově, skříňku s nástroji a pár kufrů. Řekl, že Watkínsovi chodila k němu do San Diega nějaká pošta. Prý to byl zvláštní chlapík, úzkoprsý, neústupný, ale čestný a bezúhonný, člověk ho v debatě nikdy o ničem nemohl přesvědčit. No a před několika měsíci si tam Watkins nechal zavazadla a Praile ho od té doby neviděl.“

„To je výborné,“ řekl Selby, „hned Prailovi zavolám.“

„Není třeba,“ pravil podšerif. „Řekl jsem mu, že jste v Oceansidu a že přijedete rovnou za ním do San Diega; že budete chtít vědět, co je v těch zavazadlech. Popsal jsem mu Watkinse, kterého jsme tu našli, a popis sedí, takže máme myslím toho pravého člověka.“

„To je výborné,“ řekl Selby. „Co Rex? Odjel v pořádku do San Franciska?“

„Ne, neodjel,“ oznámil podšerif. „Něco mu do toho přišlo a rozhodl se, že počká a zítra poletí.“

Selby se zamračil: „Chtěl jsem, aby jel dneska v noci vlakem.“

„No, může letět časně ráno letadlem a dostane se tam ve stejnou dobu,“ mínil podšerif. „A přišlo mu do toho něco, co chtěl sám vyšetřit. Je teď někde venku. Řeknu mu, že jste volal.“

„Tak dobrá,“ pravil Selby. „A ještě něco: Možná bude volat nějaká pani Lockheartová a dá vám adresu Madge Trentové… Jestli zavolá, spojte se s losangeleskou kanceláří šerifa a okamžitě dejte Trentovou sebrat. Jsem na cestě do San Diega.“

Kapitola 15

Drsný západní vítr se uklidnil. Hvězdy bděle svítily z bezmračné oblohy. Vichřice však bičovala moře a to se prudce vrhalo na štěrkové pláže a tříštilo se o výspy. Zatímco se Selbyho auto hnalo po dálnici, která občas vedla kolem mes, občas poklesla a běžela po pobřeží dunícího oceánu, vystoupil naďhorami na levé straně měsíc, jen trochu po úplňku. Sylvie Martinova se přitulila blíž k Selbymu. „Dougu,“ přemítala, „napadlo vás někdy, že je divné, oč víc můžete zjistit o lidech, když jsou mrtví, než když žijí?“

„Co tím míníte?“ zeptal se.

„Dokud lidé žijí, vždycky si udržují ploty. Nikdy je nepoznáte. Vemte si například toho autostopaře. Vy a šerif jste ho zastavili a hovořili jste s ním. Nic jste nezjistili. Byl to prostě obyčejný autostopař. Teď jsme začali vrtat do jeho minulosti, a začíná z něho být osobnost. Dovídáme se věci, které by nikdy nepřiznal, být naživu. Podívejte se, co jsme zjistili z dopisů, které jsme mu našli v kapse. Je to muž, který byl přísným, řádným otcem. Jeho dcera ho milovala svým způsobem, on ji také svým, ale ona odešla z jeho života. Měla dcerku. Tento tesař, se svými přísnými zásadami, byl dědečkem, ale nikdy své vnouče neviděl. Jeho konvenční zásady morálky jsou pravděpodobně nejjistější, a přece způsobily, že si odepřel lásku své dcery. Odepřel si možnost poznat svou vnučku pouze proto, že považoval za hřích něco, co jeho dcera považovala za přirozené a správné. Milovala mladého muže, který se s ní nechtěl nebo nemohl oženit. Myslela, že se někdy v budoucnu vezmou… Zajímalo by mě, jestli změnila své názory… Možná si uvědomila, kolik moudrosti bylo za těmi konvencemi… A co Watkins vytrpěl… Dougu, je to tak prostá věc, a přece tak opravdová! Vleze jednomu do hlavy a člověk se jí nemůže zbavit.“

Selby přikývl a chvíli řidil vůz v zahloubaném tichu. Sylvie, s hlavou opřenou o jeho rameno, usnula. Měsíc vystupoval po obloze, ozařoval zmítající se vlny nepokojného oceánu a postříbřoval vodní tříšť vymršťovanou vzdouvajícími se vlnami proti mysům. Pěna z vody, která se se sykotem hnala vzhůru po svahu kulatých, vodou omletých oblázků, jevila se v měsíční záři jako hranice dělící zemi a vodu. Selby na okamžik zapomněl na nepříjemnou povahu svého poslání a oddal se kráse noci.

Proletěli ulicemi San Diega a nalezli Boba Praila, který na ně čekal na udané adrese. Prohlédl si Selbyho doklady, identifikoval fotografii mrtvého autostopaře, kterou mu Selby ukázal, a řekl: „Dobrá, pane Selby, pokud mě se týká, je to všecko vaše. Chcete-li, otevřte zavazadla.“

„Nechci nic brát,“ vysvětlil Selby. „Chci si ty věci pouze prohlédnout, a myslím, že byste měl být se mnou, abyste ověřil, co najdu.“

„Dobrá,“ souhlasil Praile, „dejte se do toho.“ Otevřeli zavazadla. Sylvie, stojící poněkud stranou, si zapisovala poznámky a tužka jí po papíru přímo létala. Vše v zavazadlech svědčilo o charakteru muže, který je balil, šaty byly pečlivě urovnány a složeny. Pracovní obleky byly úzkostlivě čisté. Díry byly pečlivě zašité. V jednom zavazadle našel Selby starou fotografii Emila Watkinse a jeho nevěsty. Fotografie byla zřejmě pořízena před nějakými třiceti lety, ale i tehdy se kolem mužových úst rýsovaly strohé, nekompromisní linie. Balíček obálek převázaných provázkem odhalil různé nedůležité dopisy. Mezi nimi byl potvrzený účet z jedné sandiegské nemocnice.

„Nemáte ponětí, zač je tenhle účet?“ zeptal se Selby Praila.

„Ani v nejmenším. Nic o Watkinsovi nevím. Přišel sem a vybral si poštu, a když odcházel, chtěl si tu ty věci pár týdnů nechat.“

„Neříkal, kam jde?“

„Ne.“

Selby pravil: „Tento účet je datován před měsícem. Myslím, že si jej vezmu, nemáte-li námitky. Buď ho přinesu, nebo pošlu zpátky a můžete ho pak vrátit k ostatním věcem.“

„Okay,“ souhlasil Praile. „Když je mrtvý, co budeme dělat s těmi zavazadly?“

„Správce pozůstalosti se s vámi spojí,“ řekl Selby. „Watkins má někde dceru. Prostě tu věci ponechte, dokud ji neobjevíme.“

„Dobrá,“ souhlasil Praile vesele a se zřejmým oceněním posuzoval očima hezkou postavu Sylvie Martinové. „Mohu vám ještě v něčem pomoct?“

„Ne, děkuji,“ řekl Selby.

Rozjeli se do nemocnice. Selby ukázal účet mladé ženě u stolku. Prohlédla různé záznamy a pak oznámila: „Pacientka se jmenovala Marcia Watkinsová. Zemřela. Pan Watkins účet zaplatil.“

„Mrtvá!“ vykřikla Sylvie Martinova nevěřícně. Ošetřovatelka přikývla.

„Byl bych rád,“ požádal Selby, „kdybyste mi mohla jmenovat někoho, kdo o případě něco ví – to jest ošetřovatelky, které měly službu, a…“

„Měla myslím zvláštní ošetřovatelku. Podívám se… Ano, dvě zvláštní ošetřovatelky, jedna z nich má náhodou zrovna službu tady v nemocnici. Chtěl byste s ní mluvit?“

„Velmi,“ přisvědčil Selby.

Mladá žena zvedla telefon a pravila: „Dejte mi třetí poschodí… Haló, slečna Quinceyová?… Co dělá Madeline Dixonová? Myslíte, že by mohla přijít na minutku k telefonu…? Haló, slečno Dixonová, tady je kancelář. Je tu nějaký pan Douglas Selby, okresní státní zástupce z Madison City, a shání informace o Marcii Watkinsové. Asi před měsícem jste byla u tohoto případu jako zvláštní sestra… Ano, to je on… Dobrá, můžete-li. Děkuji.“ Položila sluchátko a ohlásila: „Slečna Dixonová tu bude za okamžik. Posadte se, prosím.“

Selby přešel k oknu a stál s pohledem upřeným na studenou noc, prosvětlenou měsícem. Sylvie přišla a postavila se vedle něho. „Mrtvá!“ řekla Sylvie. „To je to poslední; co jsem čekala. Byla bych přísahala, že Marcia Watkinsová a Madge Trentová jsou jedna a táž osoba. Ale je-li Marcia Watkinsová mrtva, je to konec téhle teorie.“

Selby přikývl: „Zřejmě pro něho poslala, když onemocněla… Pravděpodobně sem přišla, aby ho navštívila; snad trpěla nějakou nevyléčitelnou chorobou… jistě jí odpustil. Objednal jí soukromý pokoj a dvě zvláštní ošetřovatelky. Vypadá to, jako by…“ Odvrátil se od okna, jakmile do místnosti vstoupila ošetřovatelka v upravené uniformě, s černými vlasy a čilýma tmavýma očima.

„Pan Selby?“ zeptala se.

„Ano.“

„Jsem Dixonová.“

„Posaďte se, slečno Dixonová,“ vyzval ji Selby. „Toto je slečna Martinova z Madison City. Chci se dozvědět cokoliv, co mi můžete říct o případě té Watkinsové. Ale především bych byl rád, kdybyste se podívala na jednu fotografii.“

Selby vytáhl z kapsy fotografii mrtvého autostopaře. Ošetřovatelka si ji zamyšleně prohlédla a přisvědčila: „Ano, to je její otec.“

„Můžete mi říct, co se stalo?“ zeptal se Selby. „Myslím, že přijela do San Diega, aby vyhledala svého otce, a jednou v noci kolem desáté hodiny byla zraněna při automobilové nehodě. V bezvědomí ji sebrali a zůstala v bezvědomí, pokud si vzpomínám, až asi do čtyř hodin do rána… Samozřejmě, pane Selby, tohle, co vám vypravuji, vím jen z doslechu. Sama jsem neměla službu až v devět hodin ráno. To už zjistili její jméno a našli jejího otce.“

„A dál?“ ptal se Selby.

„Její otec ji nechal přemístit do soukromého pokoje a najal zvláštní ošetřovatelky. Přišla jsem na denní službu a sloužila jsem celý ten den. Pak mě vystřídala noční sestra, a já jsem měla službu příští den, kdy zemřela.“

„Kdy to bylo?“ zeptal se Selby.

„Někdy odpoledne,“ odpověděla. „Nemohu si vzpomenout přesně.“

„Slyšela jste některý z rozhovorů mezi otcem a dcerou?“ zeptal se Selby.

Pohlédla na něho ostře a otázala se: „Co vlastně chcete vědět, pane Selby?“

Selby odpověděl: „Vyložím vám své karty. V jednom autokempu byla nalezena mrtvola Emila Watkinse. Zemřel otravou kysličníkem uhelnatým. Plynová kamna hořela naplno.“

Ošetřovatelka řekla přemítavě: „Ráda bych věděla, jestli nespáchal sebevraždu.“

Selby namítl: „Nebyla to sebevražda. Když jsme ho našli, měl v ruce revolver.“

Ošetřovatelka řekla hlasem člověka, který sám sebe přesvědčil: „Jistě to byla sebevražda.“

„Mohla byste mi říct něco o rozmluvách,“ zeptal se Selby, „které měl se svou dcerou?“

„Obávám se, že ne, pane Selby,“ odpověděla. „Víte, to jsou profesionální tajemství.“

Selby stál na svém: „Obávám se, že budu muset naléhat na odpověď. Koneckonců, obě strany jsou mrtvy. Nikdo živý tím nebude dotčen.“

Náhle se zřejmě rozhodla a řekla: „Dobrá, pane Selby. Vyslechla jsem toho hodně z jejich rozhovorů. Lékař jí nejdřív nedovoloval mnoho hovořit, ale řekli si dost, takže jsem pochopila, co se stalo. Matka jí umřela, když byla dítě. Vychoval jí otec. Byl ze staré školy, přísný muž s citlivým srdcem a absolutně nekompromisními morálními zásadami. Děvče uteklo s nějakým mužem. Očekávala, že se s ní ožení. On to neudělal. Narodilo se dítě a… no, a než zemřela, tak se o dítě přeli.“

„O co se přeli?“

„Chtěl se dozvědět všechno o dítěti – kde je a všechno o něm. Chtěl pro ně něco udělat, ale… nevím, dokážu-li vám tu scénu popsat tak, abyste to skutečně pochopil. Bylo to dojímavé. Přála jsem si, abych mohla něco udělat a pomoci jim. Ležela tam v posteli a umírala. Všichni jsme věděli, že umírá. I ona to věděla. Její otec to věděl. Otec ji miloval a chtěl milovat svou vnučku. Ale vnučka byla pro něho dítětem hříchu. A slečna Watkinsová mu bez obalu řekla, že dokud tu myšlenku nepustí z hlavy, nikdy dítě neuvidí. Zřejmě sama v dětství trpěla. Byla krásná, vznětlivá a impulsívní, pravý opak svého otce. Otec seděl u postele, se rty pevně sevřenými, slzy mu proudily po tvářích a byl tvrdý jako kámen. Jeho dcera se provinila. Odplata za vinu je smrt. A to, co se stalo, byl nevyhnutelný rozsudek za to, co udělala… A ona mu nic o vnučce neprozradila.“

„Bylo dítě s ní v San Diegu?“ zeptal se Selby.

„Zřejmě ne. Myslím, že bylo někde ve škole. Slečna Watkinsová o tom neřekla ani slovo. Nechtěla mu poskytnout žádnou stopu, po které by mohl jít… Byl tak přísný, tak bigotní, tak neodpouštějící, že… že… že jsem měla chuť ho kopnout. A taky bych to byla udělala, kdyby nebyl tak upřímný, tak žalostně opravdový. Týral sám sebe. Ale byl tvrdý jak žula. Byl to boj jeho konvenčních názorů proti jejím… A tak si odnesla své tajemství s sebou do hrobu.“

„Proč přijela do San Diega?“ zeptal se Selby. „Hledat práci?“

„Ne, zřejmě promluvit si s ním. Byla od něho dlouho odloučená. Domnívala se, že je to chyba. Myslela, že ho léta snad poněkud obměkčila. Zřejmě mu několikrát psala, ale nikdy mu nedala adresu, kam by jí mohl odepsat. Věděla, že ho může najít, protože byl tesař a člen odborů.“

„Havarovala?“ zeptal se Selby.

„Ne, šla pěšky. Byla sražena nesvědomitým řidičem kolem desáté hodiny večer. Řidič byl opilý a ujel. Policie se jí vyptávala na auto. Udala všeobecný popis, a pokud si vzpomínám, pokoušela se říci číslo, ale vše, co mohla sdělit, byla první číslice a písmeno. Buď si potom nemohla na nic vzpomenout, nebo to neviděla, zapomněla jsem, jak to přesně bylo… Víte, myslela jsem, že její otec snad spáchá sebevraždu. Nesl její smrt strašně těžce. Domníval se, že je to trest a tak, ale stejně bylo vidět, že ji miloval a že ji postrádá… Měl také proč ji milovat. Měla veselou, milou povahu. Zemřela s úsměvem. Člověk mohl vidět, že ho také miluje, ale nechtěla dovolit, aby její dítě trpělo pro znamení hanby, kterým je ocejchoval. Nikdy nezapomenu, jak se na něho dívala. Oči jí přetékaly citem, ale byla právě tak neústupná jako on. Tak umřela.“

„A co její kufr?“ zeptal se Selby. „Nebyla někde v jejím zavazadle nějaká stopa?“

„To nevím,“ odpověděla. „Když přišla do nemocnice, neměla žádné zavazadlo. Sebrala ji ambulance, zavezla na pohotovost a pak ji převezli sem. Nejdřív to vypadalo, že se z toho dostane, ale měla vnitřní zranění. Až do poslední chvíle byla při vědomí. Seděla opřená na posteli, slábla a slábla a dívala se na svého otce. Držel ji za ruku a plakal jako dítě, ale rty měl tenké a tvrdé zrovna jako břitva. My ošetřovatelky vidíme pořádný kus života – a smrti. Toto byl jeden z nejdojímavějších případů, jaký jsem kdy měla – a bylo to všechno tak zbytečné. Miloval by svou malou vnučku, jen kdyby mohl zapomenout na své přísné, pancéřové konvence a jednat podle svého citu.“

Selby pohlédl na Sylvii Martinovou. „Tisíceré díky, slečno Dixonová,“ řekl. „Myslím, že to poněkud osvětluje situaci.“

„Jsem ráda, že jsem se dozvěděla, jak to nakonec dopadlo,“ pravila. „Něco jsem se o tom napřemýšlela. Kdybyste mě potřeboval, pane Selby, můžete mě zastihnout tady v nemocnici.“

Selby jí poděkoval, vzal Sylvii Martinovou za ruku a odvedl ji ke dveřím.

Venku, v tichém chladu večera, řekla Sylvie rozechvěně: „Dougu, myslíte, že ze mě bude někdy d-d-d-dobrá rep-p-p-p-por-térka, když tolik brečím, jakmile se věci takhle vyvinou?“ Vzal ji rukou kolem pasu a mlčky s ní došel k vozu. Ve voze si otřela kapesníkem očí a pravila: „Možná je to proto, že jsme se tak do věci pustili, Dougu, ale mám pocit, že ty lidi znám. Cítím, že jsou mi bližší než spousta lidí, které denně potkávám, jsou teď mrtvi a my se probíráme v jejich životech. Je to podobné, jako když člověk vidí na plátně hvězdu, která je už mrtvá. Vidíte, jak šťastná a plná života hraje svou roli ve filmu, a máte dohromady smíchány tři reakce – za prvé děj filmu, který vás uchvacuje, potom kouzlo herečky a obdiv pro ni a pak, hluboko pod tím, někde v pozadí své mysli si uvědomujete, že je mrtvá. Otvírá to člověku záhady života, věci v důsledku toho vyhlížejí velebně… ach Dougu, nedovedu to vysvětlit. Ne že by byl člověk vyděšený, je to jiné. Má pocit míru a klidu, ale také poznává nicotnost spousty lidských citů, obzvláště malicherného sobectví. Jen si pomyslete, jak strašně malicherná věc byla ta bariéra, co postavil mezi sebe a svou dceru.“ Selby jí poklepal na rameno a uklidňoval ji: „Já vím, Sylvie. Chápu, co cítíte.“

„No,“ řekla a vynuceně se zasmála, „nesmí nám to zabránit, abychom čelili skutečnostem našeho vlastního života. Vy jste okresní státní zástupce v Madison City. Já jsem reportérka Polnice. Musím to zpracovat na příběh, který by přiměl čtenáře, aby to viděli tak, jak to vidím já… a musíme zjistit, proč Madge Trentová netelefonovala dcerce a nevyprávěla jí, co se stalo s maminkou-zaječicí, kterou honil zlý kojot.“

Selby tiše přikývl na souhlas, sešlápl startér a probudil motor k životu.

Kapitola 16

Chci zastavit a zatelefonovat do redakce, Dougu,“ požádala Sylvie. „Nevadí vám to?“

„Ani trochu,“ odpověděl jí. „Zajedu do nějakého hotelu.“ Jel pomalu a mlčky, s čelem zamračeně zvrásněným. Našel parkoviště poblíž jednoho hotelu, zajel k chodníku a řekl: „Dejte se do toho, Sylvie. Mám něco, co si potřebuji promyslet.“ O deset minut později, když se vynořila z hotelu, našla ho právě tak, jak ho opustila, schouleného za volantem, s rukama hluboce zasunutýma do kapes pláště.

„Tu jsem,“ řekla. „Ne, neobtěžujte se, Dougu, mohu to udělat sama.“ Dříve než se za volantem pohnul, otevřela si dvířka, vskočila dovnitř a zavřela za sebou. „Proč ty úvahy? Máte stejné pocity jako já, Dougu, nebo…?“

„Pohrávám si s jedním nápadem,“ vysvětloval Selby, „který vypadá logicky, a přece je to jen mlhavý nápad. Neodvažuji se v něm pokračovat, dokud nebudu mít nějaké důkazy, a nevím, jak si nějaké důkazy opatřit.“

Sylvie s oceněním přejela pohledem jeho profil a pak navrhla: „No dobrá, a co kdybyste mě zasvětil do svého nápadu a já vám řekla, jak to zní nepředpojatému posluchači?“

Selby vytáhl ruce v rukavicích z kapes a poklepal konečky prstů na leštěné dřevo volantu. „Doposud jsme, Sylvie, vycházeli z předpokladu, že ten autostopař se snažil najít své vnouče nebo že hledal nějakou osobu, kterou zamýšlel zabít – motiv udávaly dopisy, co nosil u sebe.“

Když ustal, přikývla a vybídla ho: „Pokračujte, Dougu.“

„Zdá se mi,“ pokračoval Selby, „že i pro muže tak přísných názorů, se rty jako břitva a se vší neústupnou rozhodností na světě je poněkud neobvyklé hledat dceřina svůdce po uplynutí tolika let. Na druhé straně Watkins měl revolver a pravděpodobně měl v úmyslu ho na někoho použít. Co tedy když je náš motiv chybný?“

„Co tím myslíte, Dougu?“

„Prostě toto: Co když Watkins po smrti své dcery vyrazil, ne aby pomstil její čest v obecně platném smyslu slova, ale proto, aby potrestal osobu, která byla odpovědná za její smrt?“

„Domníváte se, že hledal toho nezodpovědného řidiče, který ujel?“

Selby přikývl.

„Jak jste přišel na ten nápad?“ zeptala se.

„Vzpomeňte si,“ vysvětloval Selby, „že ta žena nemohla dát příliš přesný popis vozu, ale poznala první číslici a písmeno licenčního čísla. Také měla všeobecnou představu o tom, jak vůz vypadal. Uvědomte si, že Úřad pro motorová vozidla přiděluje určitým krajům určitá licenční čísla. Každý kraj má písmeno a číslo. Například Imperiál Valley má IV, a když postupujeme na sever…“

„Ano, ano, Dougu, to všechno znám. Co dál? K čemu míříte?“

Selby pokračoval: „Vzpomínáte si, že ze svědeckých výpovědí v tomto případě vyplývá, že George Stapleton jezdil v silném sportovním bouráku s kompresorovým motorem, který byl bratru za dva tisíce, kdyby se kupoval z druhé ruky, a náhle ho prodal Cuttingsovi za sedm set padesát dolarů?“

„Nevěděla jsem to,“ pravila. „To jste mi neřekl.“

„Tak vám to říkám teď,“ řekl Selby. „Náhodou to vyšlo najevo, když jsme ty mládence vyslýchali.“

„A vy myslíte, že Stapleton…?“ Odmlčela se, jakmile si uvědomila plný dosah toho, co chtěla říci. „Nebesa, Dougu,“ pokračovala chvatně, „to je absolutně nemožné. Stapleton je divoký a lehkomyslný. Ukrajuje si příliš velký krajíc, ale koneckonců je to syn nejvlivnějšího občana ve městě.“

Selby zase zastrčil ruce hluboko do kapes. „To je právě to,“ prohlásil. „Mladý Stapleton byl vždycky s to sehnat dost protekce, aby se dostal z jakékoliv bryndy. Řítí se po dálnici ve svém sportovním bouráku rychlostí sedmdesáti osmdesáti mil za hodinu. Pokuty neplatí. Jeho otec má svůj způsob, jak si s pokutovými bloky poradit. George je zvyklý zajet si do města, vyzunknout dva tři koktajly a prohánět se v automobilu.“

„A myslíte, že mohl to děvče přejet?“

Neodpověděl jí okamžitě. Brada mu spočívala na hrudi, jak zasmušile zíral na osvětlené ciferníky na přístrojové desce. Pak pomalu přikývl. „To by vysvětlovalo spoustu věcí,“ řekl. „Ta žena byla sražena. Snažila se zjistit číslo auta, ale neuspěla. Zjistila však aspoň jeho část. Ta část stačila, aby její otec docela dobře určil kraj, kam automobil patří. Pravděpodobně mu mohla udat barvu vozu, a jak vypadal. Tak se vydal hledat řidiče, aby ho mohl pohnat před soud. Věděl, že auto vlastní někdo poblíž Madison City, a začal hlídkovat na dálnici. Vycházel přitom z předpokladu, že člověk, který vlastní takový sportovní bourák, musí mít spousty peněz, a když má spousty peněz a nádherné auto, pravděpodobně se bude hezky často zdržovat na silnici mezi Madison City a Los Angeles. Přehlédl fakt, že mladý Stapleton není ani zdaleka hlupák. Věděl, že kdyby si byl někdo všiml celého čísla, policie by mu byla bušila na dveře, dříve než by se ten večer dostal domů. Uvažoval tedy, že je docela možné, že někdo má neúplné číslo a popis auta. Věděl, že je možné, že jeho vůz může hledat někdo, kdo neví, komu vůz patří, ale ví obecně, kde se vyskytuje. Rozhodl se tedy, že to bude chytrý tah, zbavit se vozu, převést ho do jiného kraje a sám začít jezdit v jiném autě.“

„Dougu, tomu nevěřím,“ protestovala Sylvie. „To není pravděpodobné.“

„Já vím, že ne,“ přisvědčil, „ale začíná to dávat smysl. No a předpokládejme dál, že Watkins hlídal dálnici a doufal, že to auto objeví. Neobjevil ho proto, že Cuttings odvezl auto z tohoto kraje. Ale včera večer se Cuttings vrátil a Watkins auto poznal. Chvilku mu trvalo, než zjistil, kde Cuttings bydlí, ale když obešel všechny autokempy, konečně se mu to podařilo. Nezapomeňte, že když to auto včera večer na dálnici kolem něho projelo, měl příležitost zjistit celé číslo. Pak prohledával autokempy, dokud nezjistil, kde majitel auta bydlí. Watkins měl jednokolejnou, jednosměrně zaměřenou mysl. Byl přísný, bigotní a nepochybně se hlásil k zásadě oko za oko, zub za zub. V době, kdy zjistil místo, kde Cuttings bydlí, Cuttings vzal auto a odjel k Palmovému došku. Watkins se rozhodl, že bude čekat, až se Cuttings vrátí. Proto se dostal do chaty a čekal na Cuttingse.“

„Ale jak se dostal dovnitř, Dougu?“ zeptala se Sylvie.

„To se ještě musí zjistit,“ odpověděl Selby.

„Jak chcete tuhle záležitost rozřešit?“ zeptala se.

„Především,“ pravil Selby, „půjdu na policii, prohlédnu si záznamy o dopravních nehodách a zjistím, co se vlastně policie dozvěděla od Marcie Watkinsové, než zemřela. Zjistím-li, že popsala auto, které ji srazilo, jako velké červené auto s bílým pruhem kolem a s dlouhou sešikmenou zadní částí, a budou-li první dvě písmena licenčního čísla ukazovat, že pocházelo z našeho kraje, pak budu mít značnou jistotu.“

„Panečku, Dougu, tohle ale je něco velkého,“ řekla. „Pomyslete, co by Stapleton dělal, kdyby jeho syn byl obviněn z něčeho takového! Dougu, nesmíte si prostě dovolit udělat krok, dokud si nebudete absolutně jist půdou pod nohama.“

„Nevím zrovna,“ uvažoval, „jak bych mohl získat nějaký jasný důkaz. Jediná svědkyně je mrtva.“

„Zkusíte policejní stanicí?“

Přikývl, vytáhl ruce z kapes, otočil klíčkem zapalování, sešlápl startér a zařadil rychlost. „Jsme na dobré cestě,“ prohlásil, „a jestli se tahle věc vydaří… Bože, to bude výbuch. Uvedou do pohybu každý kousek politického a finančního vlivu v Madison City, jen aby mě přinutili Stapletona propustit.“

„Dougu,“ otázala se Sylvie, „a co Inez?“

„Co s ní?“

„Co tomu bude říkat?“

„Nevím,“ odtušil Selby.

„Dougu, nemyslíte… Nebylo by lepší nechat Brandona, aby se od této chvíle ujal případu sám? Koneckonců, Dougu, postavit se Charlesi DeWitt Stapletonovi a naléhat, aby zodpověděl otázky o doličných předmětech, je jedna věc. Bude něco jiného chtít… chtít obžalovat Inezina bratra ze zločinu.“

Selby umíněně zavrtěl hlavou. „Dovedu tuhle věc až do konce,“ prohlásil. Rozjel vůz, jel několik bloků mlčky, pak zastavil poblíž policejní stanice a řekl: „Raději zůstaňte sedět ve voze. Budu uvnitř jen pár minut.“ Otevřel dvířka, vyklouzl zpoza volantu, zabouchl dvířka a dunivě přešel chodník, jen se mu okraje svrchníku třepotaly kolem dlouhých nohou.

Sylvie Martinova se zavrtala do teplého vnitřku vozu a čekala. Selby byl ve čtvrthodině zpátky. „Tak co?“ zeptala se.

„Vypadá to takhle,“ sdělil jí. „Policie říká, že žena byla s to udat dvě číslice, či vlastně číslici a písmeno. Popsala auto jako velký červený vůz s bílým pruhem kolem, s dlouhou sešikmenou zadní částí a s rezervou vzadu… Jinými slovy, popsala vůz, který – pokud si vzpomínám – naprosto odpovídá vozu mladého Stapletona, to jest tomu vozu, který prodal za zlomek skutečné ceny Cuttingsovi.“

„Víte, Dougu,“ varovala ho, „nemůžete nic dokázat. Všechno, co máte, jsou jen dohady. Ta žena byla zasažena autem, které bylo registrováno v našem kraji, pokud se ovšem nezmýlila v licenčním čísle. Je to velký červený vůz s bílým pruhem – a to je vše, na co si mohla vzpomenout. To je vše, co viděla. A je mrtvá. Nemůže svědčit. Pravda, přiznávám, kdybyste tohle věděl druhý den ráno po neštěstí, byl byste mohl…“

„Vím to teď,“ přerušil ji pochmurně Selby, „a to bude stačit.“

„Co chcete dělat?“

„Pojedeme zpět do Madison City a zjistíme, na čem jsme.“

„Dougu, neopovažujte se skutečně obvinit Stapletona – ne s důkazy, které teď máte.“

„Nevím, kde získáme nějaké další důkazy,“ namítl Selby.

„A hodláte George Stapletona opravdu obvinit?“

„Opomněl bych konat svou povinnost, kdybych to neudělal.“

„A co ta hostitelka, Dougu?“

„Nevím,“ přiznal Selby, „nedovedu si představit, jak zapadá do obrazu.“

„Dobrá,“ řekla Sylvie, „co je dál na programu, Dougu? Pojedete zpátky do Madison City rovnou teď?“

Selby vytáhl z kapsy dýmku, nacpal si její hlavičku tabákem a škrtl zápalkou, kterou držel v pootevřené ruce. V narudlé záři zápalky, která mu osvětlovala rysy, pozorovala Sylvie jeho chlapecký, a přece rozhodný profil. „Zdejší policie toho nikdy moc o Marcii Watkinsové nezjistila,“ řekl. „Vzpomínají si, že je její otec požádal, aby prošetřili hotely, jestli nebyla v některém přihlášena. Prošli hotely a penzióny, ale nemohli zjistit, kde bydlela.“

„Máte nějaký nápad, Dougu?“ zeptala se.

„Ano. Přemýšlel jsem o tom. Dejme tomu, že přijela do San Diega nějakou autobusovou linkou. Přirozeně by nechala zavazadlo uloženo na autobusovém nádraží, zatímco se vydala za svým otcem.“

„Kdyby to byla udělala, měla by v peněžence lístek z úschovny.“

„To je pravda,“ přiznal Selby. „Ale musela mít s sebou zavazadlo. Musela ho někde nechat. Tak jako tak, zajedme na autobusové nádraží, Sylvie, a podívejme se, co tam můžeme zjistit. Místo, kde ji raněnou sebrali, je jen pár bloků odtamtud.“ Selby zajel k autobusovému nádraží a řekl: „Počkejte zde, Sylvie. Půjdu dovnitř a trochu se poptám.“

Ještě jednou čekala, zatímco hodinky na přístrojové desce odměřovaly minuty. Pak se Selby s triumfujícím úsměvem objevil a nesl dva kufříky. „Dougu!“ vykřikla. „Vy jste je objevil?“ Přikývl. „Bylo to jednoduché,“ pravil. „Odešla z nástupiště, řekla úředníkovi, který měl službu v kanceláři, že si potřebuje vyřídit několik telefonických hovorů, a požádala ho, aby jí pět deset minut dohlédl na zavazadla. Když se neobjevila, dal úředník zavazadla do skladu. Vzpomněl si na ten případ, hned jak jsem se mu o tom zmínil, ale dřív než mi zavazadla vydal, musel jsem volat na policii a nechat si schválit, abych si je mohl vzít.“ Naložil kufry na zadní sedadlo a pravil: „Okay, Sylvie. Jedem.“

„Nechcete se podívat, co je uvnitř v kufrech?“

„Ne teď,“ odmítl. „Zastavíme, jakmile se dostaneme trochu z města.“

V jedné postranní ulici na periférii zajel těsně k okraji chodníku. Rozsvítili stropní lampu a prohledali kufříky. Sylvie obratnými prsty dolovala ve složeném hedvábí a ohlásila: „Tady jsou nějaké papíry, Dougu.“ Vytáhla několik obálek, zápisník a několik složených papírů spojených gumičkou.

První dopis, který Selby rozdělal, mu poskytl hledanou informaci. Byl na papíře právnické kanceláře z Chicaga a stálo v něm:

Vážená paní Watkinsová,

s odvoláním na Vaši žádost, abychom vešli ve styk s otcem Vaši dcery Edith, která se v přítomné době nachází ve Středopevninském Školním internátě pro děti, a naléhali na něho, aby zvýšil vyživovací příspěvek, který poskytuje na zaopatřeni zmíněného dítěte, dovolujeme si Vám sděliti, že jsme k dnešnímu dni obdrželi dopis od pana Samuela C. Ropera, advokáta v Madison City, jímž nám oznamuje, že výše uvedený adresát našeho dopisu s ním konzultoval obsah téhož a že jeho klient zastává stanovisko, že vyživovací příspěvek, který v přítomné době na uvedené dítě platí, poskytuje zcela dobrovolně a aniž by tím uznával jakýkoliv nárok proti němu namířený, a že bude-li z Vaší strany učiněn jakýkoli pokus dosáhnout zvýšení této částky nebo docílit, aby mu bylo přiřčeno otcovství k dotyčnému dítěti, otcovství popře a postaví se v této věci na odpor vší silou a moci práva. Pan Roper nám sděluje, že částka dvaceti pěti dolarů měsíčně, kterou jeho klient poskytuje, představuje absolutní maximum, jež hodlá jeho klient platit, a že budete-li se snažit uplatňovat jakékoli nároky, jež si v této věci osobujete, bude její vypláceni neprodleně zastaveno. Očekáváme Vaše další pokyny a zůstáváme

v plné úctě Vaši

Selby vzhlédl od dopisu a setkal se s ohromenýma očima Sylvie Martinové. „K čertu, Dougu,“ podivila se, „kam jsme se tímhle dostali?“

„Ať se propadnu, jestli to vím,“ přiznal Selby. „Nepředpokládáte, že byste mohl Ropera přimět, aby odhalil totožnost svého klienta?“

„Ne,“ mínil Selby, „ale chicagští advokáti to budou vědět.“

„Co abychom jim poslali telegram, Dougu?“

„Máme pouze adresu jejich kanceláře,“ řekl. „Teď je sobotní noc. Zítra je neděle.“

„Proč nepočkat, Dougu? Nebo snad byste mohl požádat chicagskou policii, aby jednoho ze společníků našla.“

Selby potřásl umíněně hlavou. „Paternita dítěte nemá teď s případem nic společného,“ tvrdil. „Teď je třeba rozhodnout především jednu věc – je George Stapleton řidič, který srazil tu ženu? Jestli ano, hodlám to vyšetřovat.“

„Ale Dougu, to je úplný hazard.“

„Mám rád hazard,“ prohlásil.

„A co ta hostitelka, Dougu? Mění to nějak situaci, pokud jí se týká?“

Selby se zamyslel: „Víte, mladý Stapleton mohl docela dobře mít v době nehody s sebou ve voze nějakou ženu, a je tu jakási možnost, že ta žena byla Madge Trentová.“

Sylvii se rozšířily oči: „To by zatraceně vysvětlovalo téměř všechno,“ pravila.

Selby zavřel kufr Marcie Watkinsové a řekl: „No, pusťme to teď z hlavy. Pokuste se trochu usnout, Sylvie.“

„Kdy mě necháte řídit?“

„Pojedu, dokud nebudu unaven, a pak mě můžete vystřídat a já si odpočinu.“

Sklouzla do kouta sedadla, obrátila se na bok, přitáhla si kolena a pozorovala Selbyho profil.

„A co pohádka před spaním, pane okresní statni zástupce?“ řekla.

„Mohl byste mi říct, co se stalo s malou maminkou-zaječicí a se zlým kojotem?“

Selby se bojovně ušklíbl: „Lovci jdou po zlém kojotovi. Doufejme, že ho najdou, dřív než maminku-zaječici vyhrabe.“

Kapitola 17

Selby právě vjížděl do Madison City, když tu uslyšel vlevo za sebou hluboké pulsování sirény. Zajel k chodníku, zpomalil a pohlédl do rozšklebené tváře Rexe Brandona. „Copak hoří? Myslíte si, že jedete k ohni?“ zvolal Brandon. „Nevíte, že v tomhle městě máme rychlostní limity?“

Selby zabrzdil.

Brandon zastavil před ním, vystoupil z auta, vrátil se a postavil se jednou nohou na stupačku.

„Buďte zdráva, Sylvie,“ pozdravil a obrátil se k Selbymu: „Je to služební jízda, nebo vyjížďka pro zábavu?“

„Kdo to chce vědět?“ zeptal se Selby a úsměv mu poškubával koutky úst.

„Já,“ prohlásil šerif. „Jestli je to služební záležitost, tak vám tu rychlou jízdu prominu, ale je-li to vyjížďka pro zábavu, nechám vás oba zavřít.“

Selby odpověděl: „Je to vyjížďka pro zábavu.“

„No tak, Dougu,“ řekl Brandon a tvář mu zvážněla, „vysypte to.“

„Nechci, Rexi.“

„Proč ne?“

„Protože právě páchám politickou sebevraždu,“ prohlásil Selby. „Jsem malomocný. Nechci, abyste se ke mně přibližoval, protože nechci, abyste se nakazil.“

Šerif Brandon prozkoumal oba očima, kterým nic neuniklo, „jakou formu má to malomocenství?“ vyzvídal.

„Formu nezávislosti na Charlesi DeWitt Stapletonovi,“ odpověděl Selby.

Brandon se ušklíbl. „Hrome, o tom už jsem něco slyšel, je toho plné město. Doufal jsem, že to jednou někdo udělá. Víte, Dougu, někdy si myslím, že má moc našponované tričko. Teď už vím, proč jste chtěl, abych se hnal do San Franciska. Chtěl jste mě uklidit z nebezpečné zóny, že?“

„To není podstatné,“ řekl mu Selby. „Podstatné je, že Charles DeWitt Stapleton může téměř úplně kontrolovat politickou situaci tohoto kraje, pokud se k tomu rozhodne. Většinu času zůstává neutrální, zastává názor, že je příliš velký a důležitý, než aby se míchal do místní politiky, a očekává, že mu každý, kdo je zvolen, bude podlézat.“

„Předpokládám, že chtěl, abyste Georgeovo jméno ze všeho vynechal, ne?“ Selby přikývl.

Šerif ho sledoval kritickým pohledem. „Proč jste nesouhlasil s tím, co po vás chtěl, Dougu? Neměl jste přece v úmyslu stíhat tu hazardní hru, či ano?“

„Nevím, budu-li ji stíhat či nikoliv,“ připustil Selby. „Ale vím na beton, že nemám rád, když někdo rozhoduje za mě. Ale to je maličkost, která byla teď odsunuta na vedlejší kolej.“

„A co teď?“ zeptal se šerif.

„Teď,“ oznámil Selby, „zajdu k němu domů, vytáhnu jeho syna z postele a obviním ho, že přejel člověka a ujel. Kromě fantastického tušení nemám ani kousek důkazu, abych své obvinění podepřel. Je to bluf. Buďto se mi ho podaří nachytat, nebo si vykopu politický hrob.“

„Z čeho vycházíte?“ zeptal se Brandon.

„Ve skutečnosti z ničeho kromě tušení a nějakých důkazů, které jsou příliš mlhavé, než aby za něco stály.“

Brandon sundal nohu ze stupačky, pomalu a rozvážně přešel ke svému autu, vypnul motor a přední světla, vytáhl klíček od zapalováni, dal jej do kapsy, přešel na druhou stranu Selbyho vozu, otevřel dvířka a řekl: „Posuňte se, Sylvie. Můžete sedět uprostřed. No tak, Dougu, jeďme.“

„Vy se mnou nepůjdete,“ zdráhal se Selby. Šerif se ušklíbl: „Jen to zkuste mě vysadit.“

„Okay, Dougu,“ řekla vesele Sylvie Martinova, „pojeďme.“

Selby váhal.

„Můžete právě tak dobře jet,“ vybídla ho Sylvie, „protože vidím, že to myslí doopravdy.“

Šerif Brandon se zachechtal: „Vy teda tutově znáte své lidí, mladá dámo.“

Selby vyjádřil malým pohybem svou kapitulaci, uvedl vůz do chodu a rychle proletěl Hlavní třídou. „Něco nového?“ zeptal se šerifa. „Ne moc,“ odpověděl Brandon. „Jen samé staré známé věci. Otto Larkin se prochází po městě jako tichošlápek a nechává se zatahovat do rozhovorů o mrtvém autostopaři – víte, strašně váhá o něm hovořit, ale pořád se potlouká po veřejných místech, kde se ho lidi můžou ptát. Chvíli se velmi horlivě snaží předmětu se vyhnout, a pak nakonec vypleskne, prý si myslí, že ta děvčata o tom vědí víc, než řekla, a prý on si myslí, že to byla velká chyba, dovolit jim, aby kdy odjely z města, vyšetřující úředníci měli kout železo, dokud bylo žhavé. Samozřejmě, vysvětluje, nikoho nekritizuje; a pak se náhle vzdálí, jako by se bál, že řekl příliš mnoho. Odejde o blok dál a stojí na rohu zase tam, dokud nepřijde někdo jiný. Pak zase celé představení zopakuje.“

Selby pravil pochmurně: „Ten si bude tak dlouho zahrávat, až na to jednoho dne doplatí.“

Brandon přikývl: „Rád by viděl Ropera zpátky v úřadě. Tehdy se dála spousta věcí, které nikdy nevyšly na světlo. Larkin si žil.“ Selby zamířil vozem na kopec, kde byla přepychovější sídla. „Přál bych si, Rexi, abyste se do toho nezaplétal.“

„Nesmysl,“ odsekl šerif. „Jdu na to s vámi.“

„Tak tedy dobrá, zjistili jsme pár věcí,“ oznámil mu Selby. „Zjistili jsme, že ten autostopař je opravdu Emil Watkins, že je to sandiegský tesař, že jeho dcera byla zabita nesvědomitým řidičem, který ujel. Vůz odpovídá popisu vozu, který dříve vlastnil mladý Stapleton a který v takovém spěchu prodal za zlomek ceny, a Sam Roper zastupuje otce Marciina dítěte.“

„Čerta zastupuje!“ vykřikl Brandon.

„Je to tak,“ stál na svém Selby. „Existuje dopis od chicagské právnické firmy, v němž se praví, že obdrželi dopis od Ropera.“

„Máte tušení, kdo to je?“ zeptal se Brandon.

„Ne.“

Brandon uvažoval: „To by mohlo vysvětlovat spoustu věcí, Dougu. Zastupuje-li Roper někoho, kdo se chce vyhnout publicitě… A když byly Marciiny dopisy Watkinsovi zveřejněny v novinách.

Roperův klient se musí cítit zrovna teď značně nesvů]… A Roper právě tak… A to vysvětluje hru, kterou hraje Otto Larkin… Neměl byste raději nechat něco z toho vybouchnout, dřív než popadnete mladého Stapletona?“

„Ne,“ odmítl Selby. „Chci kout železo, dokud je žhavé.“

„Dobrá,“ řekl Brandon suše. „Teď je žhavé.“

„Přál bych si, abyste vystoupil, Rexi,“ naléhal Selby, „a nechal mě…“

„Jen to zkuste mě vysadit,“ přerušil ho šerif.

Selby zahnul autem doprava, přeřadil na dvojku, vyšplhal se dva příkré bloky a opět zahnul doprava. Rex Brandon si prohlédl osvětlený dům a poznamenal: „Zřejmě mají jakousi slavnost na počest návratu starého pána.“

„Pozveme se sami,“ řekl Selby.

„Chcete, abych čekala v autě?“ otázala se Sylvie.

„Umíte stenografovat?“ zeptal se šerif.

„A jak,“ odpověděla.

„Okay,“ řekl Brandon, „pojdme dovnitř. Tvařte se nenápadně. Až se události přiostří, vytáhněte si papír a tužku a stenografujte všecko, co se bude povídat. Obzvláštní pozornost věnujte všemu, co řekne mladý Stapleton.“

„Nemějte starost,“ ujistila ho, „přizná-li se, budu to mít zapsáno černé na bílém.“

Selby zaparkoval vůz. Trojice došla ke dveřím a zazvonila. Otevřel sluha. „Je pan George Stapleton doma?“ zeptal se Selby. „Ano, pane… To je šerif, že ano?“

„Máte pravdu,“ řekl Brandon, a aniž čekal na pozváni, prodral se kolem sluhy a do přijímací haly. Z jídelny v pozadí bylo slyšet vzrušený hovor mnoha hlasů. Zazněl smích, zvuk stříbra proti sklu. „Kde s ním můžeme mluvit?“ zeptal se Brandon.

„Myslím, že v pánově studovně, pane.“

„Dobrá, zaveďte nás tam.“

Sluha je vedl přes knihovnu do alkovny, zařízené jako pokojík, s psacím stolkem, knihovnami, trofejemi, puškami na stojanu a zarámovanými fotografiemi na zdech. „Počkáte-li zde,“ řekl, „zavolám ho. Jeho otec se právě vrátil z New Yorku a hostí několik přátel.“

„To jsem si všiml,“ poznamenal Selby.

Když se sluha chystal opustit místnost, Brandon jej zastavil. „Okamžik,“ pravil. „Neříkejte nikomu, kdo zde je. Prostě Georgeovi řekněte, že s ním nějací lidé chtějí mluvit ve velmi důležité záležitosti. Nikomu jinému nic neříkejte, rozumíte?“

„Ano, pane.“

„Dobrá, jděte.“

Selby vytáhl z kapsy dýmku, ušklíbl se na šerifa a řekl: „No, tak už se to rozjelo.“

Brandon se uchýlil k cigaretovému papírku a k plátěnému pytlíku na tabák: „Dobrá, synu, tak ať to frčí.“

Asi minutu seděli a mlčky kouřili, pak uslyšeli rychlé kroky přecházející knihovnu. Překvapená postava George Stapletona stanula zarámovaná ve dveřích. „Hleďme, dobrý večer, pane Selby – šerife Brandone a slečno Martinova. Je… vy… mohu pro vás něco udělat?“

„Pojdte dál,“ vyzval ho Selby. „Posaďte se.“ Mladý Stapleton vstoupil do místnosti, chvíli zaváhal, pak se posadil na krajíček židle s rovným opěradlem. Ztuhlost jeho pozice ukazovala, že je náramně ve střehu.

„Jak dlouho znáte Cuttingse?“ zeptal se Selby.

„No, chodili jsme spolu do školy a byli jsme spolu v družstvu.“

„Docela se s ním přátelíte, ne?“

„Ano.“

„Prodal jste mu auto, že?“

„Ano.“

„Neprodal jste ho poněkud lacino?“

„No, možná že ano. Už mě znudilo a chtěl jsem nové.“

Selby s významným pohledem na šerifa řekl: „Stapletone, mám pro vás špatnou zprávu. Máme pádný důvod se domnívat, že asi v té době, když jste Cuttingsovi prodal auto, Cuttings jel do San Diega, vypil o pár skleniček víc, než mu bylo zdrávo, a přejel mladou ženu.

Žena o pár dnů později v nemocnici zemřela. Cuttings nehodu nikdy nehlásil. Vůz byl bezpečně poznán.“

Místnost nezvykle ztichla. Zřetelně bylo slyšet nervózně rychlé tikání ozdobných hodin na krbové římse. Sylvie Martinova pokradmu vytáhla z kabelky tužku a papír a připravila se k psaní, šerif Brandon měl tvář tak bezvýraznou, jako by byla vyřezána z týkového dřeva, a skrz cigaretový kouř pozoroval mladého Stapletona široce rozevřenýma očima.

Stapleton polkl, začal něco povídat, zarazil se, kousl se do horního rtu a pravil: „Nemohu věřit, že by to Cuttings udělal.“

„Řekl vám o tom Cuttings někdy něco?“ zeptal se Selby.

„Ne, neřekl.“

„Počkat,“ vzpomněl si Selby, „kdy vlastně jste mu ten vůz prodal?“

„No, nemohu si přesně vzpomenout, kdy ho převzal,“ zaváhal Stapleton. „Možná bych to mohl někde vyhledat.“

„Kdy jste dostal nový vůz?“

„Nevzpomínám si přesně.“

Sylvie Martinova se vmísila: „Snad vám mohu pomoci. Viděla jsem ten nový vůz rovnou po vánocích. Pokud si vzpomínám, obchodník říkal, že se pokoušel připravit jej k dodání na vánoce, ale nepodařilo se mu to, protože objednávku dostal až pár dnů před vánocemi.“

Selby vzkřikl: „Ale! Tohle neštěstí se stalo osmnáctého prosince!“

Znovu zavládlo mlčení, zatímco tři páry obviňujících očí se upíraly na Stapletona.

Stapleton změnil barvu. Jeho oči těkaly po místnosti, jako by hledaly nějakou možnost fyzického úniku. Pozvedl oči, srazil se s pevným pohledem šerifa Brandona a kvapně je sklopil. Ramena mu poklesla. Do místnosti padl stín, neboť do dveří se zarámovala široká ramena Charlese DeWitt Stapletona. „Co se to tu k čertu děje?“ zeptal se bojovně.

Šerif Brandon odpověděl: „Dobrý večer. Vyptáváme se vašeho syna na jednu automobilovou nehodu.“

„Co s ní je?“ vyžadoval muž ve dveřích sveřepě. Selby vysvětloval: „Jeho auto hrálo zřejmě roli v jedné automobilové nehodě. Měli jsme dojem, že to bylo po tom, co je prodal. Ukazuje se, že je tehdy zřejmě ještě vlastnil. Musel jste je prodat rovnou po tom, není-liž pravda, Georgi?“

„Neodpovídej na tu otázku!“ poručil otec a dlouhými kroky vešel do místnosti.

„Hleďte,“ pokračoval, „tohle se mi nelíbí. Nelíbí se mi způsob, jak to vedete. Nelíbil se mi váš postoj dnes odpoledne a nelíbí se mi ani teď. Co na tom, jestli můj syn opravdu způsobil nehodu? Je pojištěný. Může dobře zaplatit. Co ke všem čertům chcete?“

„Tato dopravní nehoda,“ řekl Brandon klidně, „spočívá v tom, že na ulici v San Diegu byla sražena žena. Řidič vozu byl opilý a po nehodě ujel. Žena o dva dny později zemřela.“

„Kdy se to stalo?“ zeptal se Stapleton. „Osmnáctého prosince.“

„A vy jste přišli jen proto, abyste to přišili mému chlapci?“

„Nesnažíme se nikomu nic přišívat,“ namítl Selby. „Snažíme se zjistit fakta, toť vše.“

„Vím, co se snažíte dělat.“ soptil Stapleton. „Máte vztek, protože jsem dnes odpoledne podotkl, že děláte chybu, když nechcete brát v úvahu má přání. Teď se snažíte jít až do krajnosti a George z něčeho falešně obvinit.“

„Snažíme se zjistit fakta,“ odporoval Selby. „Georgi, řídil jste osmnáctého to auto v San Diegu?“

George vzhlédl k otci. „Řekni jim, že ne,“ pravil starší muž.

Stapleton vykoktal: „To je… někde je chyba… neřídil jsem ten vůz… nikoho jsem nesrazil.“

„Byl jste toho dne v San Diegu?“

„Já… nemohu si vzpomenout.“

„Tak tedy,“ řekl Charles DeWitt Stapleton, „tím jsme vám vše vysvětlili. George vám řekl, co ví, a tím je to vyřízeno. Neřídil žádné auto v San Diegu pod vlivem alkoholu. Neměl žádnou nehodu… A uvědomte si, že kdyby existoval nějaký skutečný důkaz, který by spojoval George nebo Georgeovo auto s tím neštěstím, už dávno bychom o tom byli slyšeli. Když s tím přicházíte až takhle pozdě, zatraceně moc se to podobá falešnému nařčení, než aby mi to sedělo. A co víc, nelíbí se mi způsob, jakým jste se tu vy tři snažili zastrašit mladého chlapce. Myslím, že jsme vám vše vysvětlili, a víc vám k tomu nemáme co říct.“

„Chceme ještě položit pár otázek,“ prohlásil Selby.

„Jakých?“

„Georgi, proč jste prodal své auto v takovém spěchu?“

„Protože ho už omrzelo,“ odpověděl otec. „Vím o tom všecko. George chtěl modernější vůz, jeden z nejposlednějších modelů. Jako Stapleton má určité postavení v tomto městě a musí si je udržovat. Nelíbí se mu jezdit ve staromódnlch, zastaralých vozech, a já bych to také nechtěl.“

„Vůz nebyl myslím ani rok starý,“ poznamenal Selby.

„Objevily se nové modely,“ řekl Stapleton, „a George má rád nové modely. Proboha, copak to můj chlapec skutečně musí vysvětlovat šerifovi a státnímu zástupci tohoto okresu, pokaždé když si chce koupit nové auto?“

Selby čekal, dokud se oči mladého Stapletona nesetkaly s jeho. „Georgi,“ otázal se, „není to tak, že jste chtěl prodat to auto, protože jste se bál, že by mohlo přivést na vaši stopu?“

Charles DeWitt Stapleton se vsunul mezi Selbyho a chlapce. „Ta otázka,“ pravil, „je už zodpovězena. Myslím, že jsme vysvětlili vše, co jsme vysvětlit potřebovali, a nevidím důvod, proč rozhovor prodlužovat. Po pravdě řečeno, George byl daleko zdvořilejší a měl s vámi daleko větší trpělivost, než bych měl já. Kdybych tu byl, když jste přišli, řekl bych vám, abyste táhli k čertu. A teď chci, aby George šel se mnou a pomohl mi bavit hosty. Omluvíte nás a my omluvíme vás. Chcete-li mu položit nějaké další otázky, můžete si věci vyjasnit s Georgeovým advokátem. Pojd, Georgi.“ Mladý muž vstal a oba zamířili ke dveřím.

Selby povstal a postavil se proti staršímu muži. „Stapletone,“ pravil, „pokládal jste za vhodné zaštítit tohoto chlapce svým vlivem a svou osobností. Doufám, že víte, co to znamená.“

Stapleton zrudl: „Máte zatraceně pravdu, že vím, co to znamená. Znamená to, že jsem pánem v tomto domě a že už mám dost toho, aby nějaký nezkušený okresní státní zástupce a operetní šerif se mnou mávali. Znamená to, že vy dva jste si ukousli víc, než můžete spolknout, a poznáte to, než se týden s týdnem sejde. A teď, u čerta, zmizte!“

Brandon se chystal něco říci, ale Selby ho uchopil za paži: „Pojdte, Rexi.“

Všichni tři opustili dům. Mlčky vlezli do Dougova auta. „Tak to bychom tedy měli,“ poznamenala Sylvie.

„Je mi líto, že jsem vás do toho namočil, Rexi,“ omlouval se Selby. Nastartoval vůz, se zařazenou dvojkou se rozjel s kopce a brzdil motorem. Náhle se cítil k smrti vyčerpán, šerif přemáhaje vztek řekl: „Byl bych to rád rozčísl už tam. Mohli jsme George naložit do vozu a odvézt ho do vězení a tam ho vyslechnout.“

„To by nebylo nic platné,“ odporoval Selby. „Rozhodl se, že to drze zapře. Když za ním stojí jeho otec… a pak, třeba je to samá voda. Třeba v tom případě vůbec nešlo o tenhle vůz.“ Selby si uvědomoval, že zítra bude litovat. Dnes byl prostě příliš unaven. Přál si jen jedno – aby mohl vlézt do postele a hledat zapomnění v spánku. Před světly na křižovatce zpomalil, pak unaveně přeřadil rychlost a přejel Hlavní třídu.

„Tak, šerife,“ řekl, „zavezu vás k vašemu autu a pak si hodíme šlofíčka. Zítra to možná bude vypadat jinak.“

Sylvie pravila: „Obávám se, že já neusnu, dokud se nedozvím. Jak to dopadlo s tím zlým kojotem.“

„Co máte s tím kojotem?“ zeptal se Brandon.

Selby byl příliš unaven, než aby odpověděl. Sylvie to šerifovi vysvětlila, zatímco Selby řídil auto. Skončila, právě když Selby s vozem zastavil za šerifovým autem.

„Okay, Rexi,“ loučil se, „na shledanou ráno. Děkuji vám, že jste šel s námi, ale lituji, že jsem to dovolil.“

„Nemohl jste mi v tom zabránit,“ ušklíbl se Brandon. „Poslyšte, Dougu, to zmizení hostitelky se mi nelíbí. Mluvil jsem s chlapíkem od benzínové pumpy a ten mi řekl, že viděl Triggse a Madge Trentovou, jak jedou dneska ráno kolem šesté do města.“

Selby s nejvyšším úsilím setřásl únavu. „Hledme, a mně Triggs řekl, že se nehnula z domu,“ poznamenal.

„No, nemyslím, že se ten chlapík zmýlil. Poznal vůz a poznal i oba lidi v něm. Tak teď to vypadá, jako kdyby to skutečně byla ona, kdo vám telefonoval z celonoční lékárny. Když jdete přímo ke kořenu věci, Dougu, musela to být ona. Věděla, že jste v koronerově kanceláři. Věděla to i ta dvě děvčata v autokempu. Jedině ty tři to věděly. Tipoval bych, že z těch tří to byla Madge Trentová, která vám telefonovala.“

Selby přemohl únavu. „Poslyšte, Rexi,“ řekl, „tady nám Charles DeWitt Stapleton zablokuje každou cestu. Půjde po nás a bude se vzpírat každému pokusu, aby se jméno jeho syna spojovalo s tou záležitostí. Ale existuje místo, kde bychom mohli mít volnou ruku.“

„Kde to je?“ chtěl vědět Brandon.

„V Los Angeles,“ odpověděl Selby. „Mohli bychom přimět telefonní společnost, aby nám dala čísla, která Triggs volával z Palmového došku. Mám tušení, že pokaždé když přišel nějaký slibný zákazník, Triggs zatelefonoval tomuto profíkovi, kterého měl v záloze, aby přijel. Snad bychom mohli zaútočit z téhle strany. Ten hráč Handley toho musí o Triggsovi spoustu vědět. Je-li Triggs do téhle věci zapleten, mohli bychom přimět Handleyho k řeči a…“

„Máte chuť jet do Los Angeles rovnou teď?“ zeptal se Brandon. Selby se zhluboka nadechl. Sylvie Martinova rozhodla: „Doug a já si zdřímnem na zadním sedadle, Rexi. Vy řidte.“

Kapitola 18

Úřad losangeleského šerifa šuměl čilým pracovním ruchem. Vozy s řevem přijížděly a couvaly na parkoviště, zadními koly proti okraji chodníku, připraveny na vyzvání okamžitě vyrazit. Řidiči se vynořovali z vozů, zabouchávali za sebou dvířka a spěchali do kanceláří. Různé dveře v kancelářích se otvíraly, aby vychrlily lidi, kteří se hnali k čekajícím vozům a šíleně vyráželi do noci. První zástupce šerifa, který měl službu, vyslechl Brandonův příběh, pak stiskl knoflík a ujistil je: „Za okamžik budeme mít zprávu.“ Selby se únavou zhroutil do židle a bojoval, aby se udržel vzhůru. Po dlouhé jízdě čerstvým chladem mrazivé noci mělo na něj teplo kanceláře a její vydýchaný vzduch hypnotický účinek. Muž se zeleným stínítkem přes čelo, se zažloutlou pletí člověka, který pracuje po nocích, a s cigaretou zplihle visící z úst otevřel dveře a stál, zosobněná mlčenlivá otázka. První zástupce šerifa jej požádal: „Tady máš dvě telefonní čísla. Zjisti o nich, co se dá. Také se podívej v naší kartotéce po nějakém Carlu Handleym. Může to být alias. Zapátrej v kartotéce Modus operandi a prohlédni si profesionální hráče. Přines všechny fotografie tmavých hubených dlouhoprsťáků kolem čtyřicítky, které najdeš.“ Muž se tiše obrátil a opustil místnost. Mechanický zavírač pomalu zavřel dveře. Radiátor ústředního topení útěšně syčel. Selbymu klesla brada kupředu. Snažil se vytrhnout svou mysl z černého zapomnění hlubokého spánku, ale podvědomě cítil, že pokus je předurčen k nezdaru.

Probudil se, když ucítil na rameni Brandonovu ruku. „Tak, Dougu,“ oslovil ho Brandon, „narazili jsme na zlatou žílu.“

Selby pohlédl na fotografii, kterou mu Brandon držel před očima. „To je ten člověk,“ přisvědčil hlasem dosud rozespale nezřetelným. Hlas prvního zástupce šerifa projevil zájem. „Po tomhle chlapíkovi,“ pravil, poklepávaje na Handleyho fotografii, „se pátrá. Hledáme ho už nějaký čas. Proměnili jsme si telefonní čísla v adresy. Adresy ještě nic neznamenají, ale my si to už zjistíme.“ Zvedl telefon a požádal: „Pošlete sem Steva Blakea, je-li tam. A připravte si perlíky, revolvery a nějaký slzný plyn.“ Položil sluchátko a vysvětlil šerifu Brandonovi: „Nikdy se nedá říct, do čeho se v těchhle končinách dostanete. Někdy jsou slušní, a jindy máte plné ruce práce.“

Selby si kotníky protřel oči a zívl. Ušklíbl se a podotkl: „Myslím, že už víc nevydržím.“

Sylvie Martinova řekla hlasem plným soucitu: „Proboha, vždyť vy dva jste vzhůru od včerejšího rána od tří nebo od čtyř hodin a ženete se na plné obrátky. V jednom kuse jste řídili auto. Já se spíš divím, že jste ještě naživu.“

„Co jste dělali?“ zeptal se zástupce šerifa.

Selby se ušklíbl: „Chystali past na kojota.“

Dříve než to mohl vysvětlit, objevilo se ve dveřích kanceláře schopně vyhlížející individuum s krátkýma nohama a širokými rameny a pohlédlo tázavě na návštěvníky.

„Steve Blake,“ představil ho zástupce šerifa. „Steve si dovede s těmihle věcmi poradit. Steve, tu máte kartu a otisky prstů a dvě adresy. Po tomhle muži se pátrá, a zatraceně pátrá. Vezměte si s sebou čtyři pět mužů a jděte. Tohle je šerif z Madison City a tohle je Doug Selby, okresní státní zástupce. Jak se jmenuje to děvče, jsem nerozuměl.“

„Sylvie Martinova,“ představila se, „zastupuji madisonskou Polnici a občas mám příležitost získat malý vedlejší příjem od velkých agentur, když něco zabere. Tak se setsakra snažte.“

Steve Blake se ušklíbl. „Vy jdete s námi?“ zeptal se.

„No jestli!“ vykřikla Sylvie a oči jí zablýskly. „Jen mi v tom zkuste zabránit!“

„Vemte dva vozy,“ řekl zástupce šerifa. „Objednal jsem perlíky, revolvery a slzný plyn; vyberte si muže, které chcete s sebou.“

„Vy mládenci víte, jak tihle hráči pracují?“ zeptal se Blake. „Abych pravdu řekl,“ přiznal Selby, „nevím. Ovšem domnívám se, že tenhle Handley pracoval s Triggsem. Pravděpodobně dával Triggsovi podíl z toho, co vyhrál, a Triggs mu zatelefonoval, pokaždé když se sešla společnost, která vypadala slibně.“

„Tihle ptáčci nepracují nikdy sami,“ vysvětloval Blake. „Pracují ve dvojicích, jenže nikdy byste neuhádli, že ten společník je společník. Vypadá jako největší nádiva ze všech. Obvykle je to štědrý, bodrý chlapík. Předstírá, že je bohatý byznysmen na odpočinku, který si chce zahrát jen pro vzrušení ze hry a který nedbá, jestli přijde o spoustu prachů. Navenek to bývá unikátní zelenáč. Profesionální hráč po něm jde. Žádného jiného mládence ve hře neoškubává. Ale chlapík, který funguje jako nádiva, s ním prohrává peníze plnými hrstmi. Hráči se obvykle podaří dát na srozuměnou jiným mládencům, že budou-li také hrát, aby hra vypadala poctivě, o nic nepřijdou. Po celou tu dobu je to ten bodrý chlapík, který je oškubáván. A potom on prohraje své peníze s tím darebákem.“

Selby a Brandon si vyměnili pohledy.

„Ano,“ přiznal Selby, „tím způsobem pracoval Handley v našem okrese. Téměř vždycky s ním hrával chlapík jménem Morley Needham a o Needhamovi se předpokládalo, že je makléř na odpočinku… Hrome, myslím, že když přijde na to, co člověk ví o zločinu, nemáme prostě ty zkušenosti…,“ a s úšklebkem si vzpomněl: „Když přijde na věc, myslím, že nejsme hodní vám chlapíkům z města ani posvítit.“

„To pusťte z hlavy,“ ujistil ho Blake. „Na první pohled jste poznali Handleyho, ne, a přivedli jste nás na jeho stopu. Pracoval přímo nám pod nosem, a my jsme o tom neměli ani páru. No tak, lidi, pojďme.“

Zavedl je do druhé kanceláře, kde si muži – s obratností zrozenou z dlouhé praxe – nabíjeli revolvery. Zaujímali naprosto neosobní postoj lidí vykonávajících běžnou povinnost. Blake uchopil perlík, hodil si ho přes rameno a řekl: „Jde se.“

Vyšli za ním na ulici a nastoupili do dvou aut. Šerif Brandon zabral přední sedadlo v autě, které řídil Steve Blake. Selby a Sylvie Martinova si sedli na zadní sedadlo. Motory se rozechvěly k životu, auta vyrazila. Pneumatiky zasvištěly, jak neustále se zvyšující rychlostí vybrali zatáčku. Vedeno Blakeovýma schopnýma rukama, auto proklouzlo mezi pozdní dopravu. Selby zalapal po dechu,ale Blakeovi nejel vůz zřejmě dost rychle. Řekl: „Okay, chlapci, teď to rozpálíme!“, rozsvítil červené světlo a dupl na sirénu. Vůz se zhoupl, zabral střed silnice a s řevem nabral rychlost.

Selby kaleidoskopicky vnímal ztuhlou dopravu; pozdní jezdci se stahovali k okrají a s obavami se ohlíželi přes ramena. Řítili se bez ohledu na signální světla, občas proletěli vedle tramvaje. Křižovatky hvízdaly kolem jako telegrafní sloupy podél trati. Sylvie Martinova popadla Selbyho za paži: „Tohle je ten pravý život!“ libovala si.

Jedna tramvaj zastavila, aby vysadila cestující. Za ní stála dvě auta a blokovala cestu. Velké policejní auto nezmenšenou rychlosti zahnulo na levou stranu tramvaje, až se zakymácelo v perech. Po druhé koleji přijížděla jiná tramvaj. Řidič vrhl zděšený pohled na zářící přední reflektory. Krvavě červený paprsek světlometu dopadl na jeho tvář. Řidič škubl pákou pneumatické brzdy a sáhl po šňůře zvonku. Steve strhl auto ještě víc doleva a siréna zaječela svou naléhavou výzvu. Auto jedoucí za touto tramvají přirazilo těsně k okrají chodníku, šerifovo auto prosvištělo mezerou s palcem volného prostoru po stranách. Selby zhluboka vydechl. Blake, aniž jen o zlomek palce otočil hlavu, prohodil nedbale: „Každou chvíli vlítneme do takovéhle mely. Když si udržíte chladnou hlavu, dá se projet vždycky. Ohlédněte se, jestli druhé auto jede za námi.“ Selby se obrátil a podíval se oknem. „Ano, jedou,“ hlásil. „Projeli po pravé straně.“

„Tramvaj se musela rozjet, než se tam dostali,“ řekl Blake. „Nejezdíváme příliš těsně za sebou. Kdyby se auto v čele srazilo, není důvodu, proč by se do něj mělo narvat druhé auto rychlostí šedesáti mil za hodinu… No, už tam budem. Vypnu sirénu a zvolním. Není třeba je varovat.“ Zhasl červené světlo a auto zpomalilo do cestovní rychlosti. Druhý vůz dojel těsně za ně. „Sledujte čísla,“ požádal Blake Rexe Brandona. Brandon spustil okno na své straně a vystrčil hlavu. Blake rozsvítil hledáček a jeho paprsek přelétl přes průčelí domů. „Šest tisíc devět set,“ ohlásil Brandon. Blake zhasl a řekl: „Ještě tři bloky.“ Při rychlosti dvaceti mil za hodinu se zdálo, jako by se auto pouze ploužilo. Selby měl dojem, že by mohl otevřít dvířka, vystoupit na chodník a jít rychleji, než vozy Jely. Byl unaven, a upřímně řečeno, vyděšen. Divoká jízda, při níž se vozy hnaly, jako by okolní doprava neexistovala, byla pro něho příliš nezvyklou zkušenosti. Ale i když se ho zmocnila fyzická únava, jeho mysl viděla věci s jasností křišťálu. Význačné kousky důkazů zapadaly na svá místa.

Auto zahnulo kolem rohu. Řidič vykopl rychlostní páku, zhasl motor a setrvačnosti přejel ještě skoro blok. Pak pomalu zastavil před velkou rezidencí s temnými okny – pomníkem chmurné úctyhodnosti.

„Vypadá to, jako bychom vyšli naprázdno,“ podotkl.

Druhý vůz zastavil za nimi. Měli tlumenou poradu. „Nevypadá to moc slibně, chlapci,“ připustil Brandon.

„Myslím, že bychom raděj měli zkusit tu druhou adresu,“ navrhl Steve Blake. „Koneckonců, nemáme zrovna moc pevnou půdu pod nohama.“

Nastartovali a zahnuli za roh. Sylvie Martinova ohromně zívla. „Panečku, Dougu,“ prohlásila, „vzrušení je úžasná věc, ale kousíček spánku by bodl.“

Selby se obrátil, aby jí odpověděl. Něco spatřil a náhle celý zpozorněl. „Počkejte chvilku, hoši,“ zvolal. „Podívejte se na všechny ty vozy zaparkované na tom volném místě a tamhle v aleji.“ Blake okamžitě dupl na brzdu, zaklel pod vousy a řekl: „Dobře mi tak, když jsem takový trouba – a to jste říkal, že vy mládenci z venkova nejste hodni nám ani posvítit.“ Otevřel dvířka a prohlásil: „No tak, chlapci, jde se.“

I druhý vůz našel místo k zaparkování. Zevnitř se vyhrnuli muži, v temnotě zlověstně vyhlížející, a obklopili rezidenci. Blake, Brandon, Selby, Sylvie Martinova a jeden z šerifových lidí přelezli bránu a přešli k hlavnímu vchodu. Blake stiskl knoflík zvonku. Z vnitřku domu bylo slyšet zvonění. Nic se nestalo. Malá skupinka, naslouchající s nastraženýma ušima, neslyšela žádný zvuk blížících se kroků. Blake zazvonil znovu. Náhle, bez varování a bez předběžného zvuku blížících se kroků, se ve dveřích odsunula posuvná deska. Za deskou byla úplná tma, v níž se jevil jen šedivý, nevýrazný a nejasný ovál mužského obličeje. Mužský hlas, dobře modulovaný, znějící v temnotě překvapivě blízko, se otázal: „Co si přejete?“

Steve Blake řekl prostě: „Chceme dovnitř.“

„Kdo jste?“

„Jmenuji se Blake. Jsem z šerifova úřadu.“

„Z šerifova úřadu!“

„Přesně tak.“

„Nemůžete dovnitř.“

„Kdo říká, že nemůžu?“

„Já to říkám. Máte povolení k domovní prohlídce?“

„Mám povolení od nějakého pana Tentononce a perlík. Pustíte nás dovnitř?“

„Tady povolení pána Tentononce neuznáváme,“ řekl muž a začal desku zasouvat.

Blake zvedl perlík a otázal se: „A co tohle?“ Muž na okamžik zaváhal, pak se deska se zaklapnutím zavřela. Blake praštil perlíkem do knoflíku dveří. Zvuk této rány, rozeznívající ozvěnu, byl signálem pro muže vzadu. Bušení jejich perlíků na zadní dveře se odráželo ozvěnou od zdí temných domů v sousedství. Blake vyrazil zámek. Dveře držely dál, neboť byly nahoře uzavřeny závorou. Blake roztřískal výplň, našel, kde je závora zachycena, a začal bušit na to místo. Zevnitř domu bylo slyšet hlasy, pobíhající kroky, vřískot křičící ženy. Blake metodicky tloukl do dveří. Hák, který udržoval závoru na místě, se uvolnil. Dveře se otevřely. Blake vstoupil první.

Selby spatřil před sebou rýsující se schody. Zdálo se, že v místnostech v přízemí je tma. Blake řekl svému zástupci: „Hlídej dveře,“ a vyrazil. Nahoře v malé místnosti u schodů byla namačkána skupina žen ve večerních toaletách. Selby zaslechl zvuk spěchajících kroků, šumot hlasů udílejících vzrušené pokyny. Blake seběhl do haly a rozrazil dveře. Skupina mužů ve večerních oblecích se obrátila a zírala na něho ve zděšeném ohromeni. Zabývali se shazováním věcí po dlouhé skluzavce, která se otvírala za tajnými dveřmi ve zdi. Jeden z mužů, který držel ruletové kolo, okamžik zaváhal, pak se pohnul ke skluzavce. Blake vykřikl: „Zadrž, bráško,“ a rozběhl se k němu. Muž se pokusil prostrčit ruletové kolo na skluzavku. Blakeova pěst mu prudce dopadla na čelist. „Takto bychom měli, mládenci,“ řekl Blake chladně, když muž zavrávoral a z rozražených rtů mu vytryskla krev.

Ruletové kolo bouchlo na podlahu. Blake přešel k posuvné přepážce ve zdi, zasunul ji zpět na její místo a pravil: „Náramně chytré.

Kam vede ta skluzavka? Dolů do suterénu? Nebo do sklepa?“

Nikdo neodpověděl. Dál na chodbě bouchly dveře. Ozvaly se spěšné kroky. Nějaký muž vrazil do místnosti a spustil: „Poslyšte, co to má znamenat? Tohle je soukromé sídlo! Nemůžete…“

„Ale, ale, ale,“ přerušil ho Blake. „Jestli tohle není náš starý známý Chicagský Dick, vystupující nyní, jak jsem vyrozuměl, pod jménem Carlo Handley? A co ty podvody? A co ten případ, kdy vás v San Francisku pustili na kauci a vy jste utek? A co to obvinění ze zabití v Illinoisu?“

Selby se na snědého hráče zašklebil: „Vzpomínáte si,“ připomněl mu, „sázel jsem se s vámi jedna ku jedné, že máte trestní rejstřík.“

Handley pohlédl na Selbyho se soustředěnou nenávistí. Dveře za ním zaplnila postava Morleyho Needhama.

„Pojdte dál,“ ušklíbl se šerif Brandon, „a připojte se ke společností.“ Needham poznal muže z Madison City.

„Vidím,“ poznamenal, „že vděčíme za tuto milou návštěvu našim venkovským přátelům.“

Blake rychle přejel oběma hráčům rukama po těle, hledaje zbraně, a zeptal se: „Kde je telefon?“

„Na konci chodby v kanceláři. Co to má všechno znamenat?“

„Jen jsme si mysleli, že zapadnem na společenskou návštěvu,“ odpověděl Blake a vyrazil v čele skupinky chodbou. Kvetoucí, tělnatý muž s vysunutými rty, nafialovělými tvářemi a skelnýma očima seděl v kanceláři u stolu a snažil se vypadat lhostejně. Papíry živil oheň hořící v krbu. Blake řekl bodře:..Tak to by stačilo!“

Muž třaslavě vzdychl: „Podívejte se,“ navrhl, „tohle se přece dá urovnat.“

„Co vás vede k tomu, že si to myslíte?“ zeptal se Blake. Handley řekl: „Tohle je nájezd z Balíkova. Za tím vězí Triggs. Jdou po Needhamovi a po mně. To ostatní je jen náhoda.“ Na tváři mohutného muže se jevilo vzrušení, „čert aby vás oba vzal,“ zavrčel. „Proč jste se snažili dojit to městečko? Říkal jsem vám, že chlapíci z kravařských okresů jsou nebezpeční. V městě můžete mít úspěch, když se staráte jen o své záležitostí. Na venkově to nejde… Poslyšte, tito lidé byli v mých službách. Nevím, co dělali mimo město. To je jejich věc. No a co kdybychom si teď promluvili trochu rozumněji?“

„Věděl jste, že Handley má trestní rejstřík?“ zeptal se Blake. „Ne, vím o něm velmi málo.“

Blake se ušklíbl. „Tak tedy, sbalte si své věci,“ vyzval ho, „půjdete na policejní stanici a tam se dozvíte další.“

Handley se rychle obrátil k Needhamovi.

„Je to jenom bouda,“ zašeptal mu. „Pamatuj si, že musíš mít hubu na zámek, a…“

Blakeova ruka dopadla střemhlav na Handleyho tvrdý límeček. Jak sevření zesilovalo, límeček se měnil ve zmačkaný hadr. Blake opsal paži půlkruh, a Handley vyletěl, motaje se a vrávoraje, až narazil na stěnu. „S tímhle přestaňte,“ varoval ho Blake.

Chladně kompetentní a naprosto nevzrušený přistoupil k telefonu, vytočil číslo a hlásil: „Okay, pošlete vůz. Je to pelech. Zadrželi Jsme houf lidí.“ Položil sluchátko, vlídně se na muže usmál a řekl: „Bude myslím daleko lepší, když na chvilku nepovedeme žádné hovory.“

Kapitola 19

Selby, teď už úplně probraný, ale s pocitem napětí v čele, seděl v šerifově kanceláři a pohlížel přes stůl na službu konajícího zástupce šerifa. Rex Brandon, tuhý jako sedlová kůže a zřejmě nepociťující žádné špatné důsledky z dlouhých hodin činnosti, rozškrtl zápalku, přiložil ji k ubalené cigaretě a pohlédl na Selbyho. Tvář Sylvie Martinové byla přepadlá a bílá. Její oči vypadaly velké a nepřirozeně lesklé. Ale stále měla hlavu vesele vztyčenou, byla čilá a tužka v její ruce byla přichystána zaznamenat cokoliv, o čem si Sylvie myslela, že by čtenáře Polnice zajímalo.

„Tak,“ řekl zástupce šerifa, „tady to máte. Dlužní úpisy podepsané Georgem Stapletonem, obnášející asi kolem dvaceti tisíc dolarů, úmluva postupující podíl z jakéhokoliv dědictví, které by mohl obdržet od otce… a to je vše.“

Selby pravil unaveně: „Vím, že tihle muži něco zatajují. Vědí něco o Triggsovi a o té hostitelce.“

„Dobrá,“ navrhl zástupce šerifa, „pokuste se je přimět k doznání. Dali jsme je do separací a oběma jsme dali zabrat.“

Selby zamyšleně hleděl na konec cigarety šerifa Brandona a pozoroval kouř vlnící se vzhůru. „Myslím,“ pronesl, „že vím, co se stalo, ale dá fušku získat důkazy.“

„Jestli si myslíte, že je do toho zapleten únos,“ řekl šerifův náměstek, „jsem ochoten jít až na nejzazší mez. Víte, my je tady nemlátíme, ale můžeme jim pobyt pěkně znepříjemnit.“

„Myslím, že tím bychom se nikam nedostali,“ mínil Selby. „Mohli bychom Needhamovi říct, že se Handley přiznal.“

„Tohle už nezabírá,“ namítl zástupce šerifa potřásaje hlavou, „kdysi to byl dobrý způsob, ale je už moc ohraný. Zabírá na hlupáky, ale ne na ostré hochy.“

„Nemyslím, že tihle hoši jsou ostří,“ podotkl Brandon, „myslím, že jsou jen poloostří.“

„S Needhamem by se to mohlo zkusit,“ uvažoval zástupce šerifa. „Ten druhý má hrubší skořápku. Je ve vodě už déle. Je tvrdý-asi jako když vaříte vejce natvrdo patnáct minut – nebo bych se musel moc mýlit. Svědčí o tom jeho rejstřík. A pak, Handleyho potřebujeme. Hledají ho ze tří nebo ze čtyř míst. Pokud jde o Needhama, má zřejmě čistý rejstřík. Pravděpodobně na něho později něco najdeme, ale fakt je, že teď nic nemáme. Jestli tedy chcete, chlapci, prohlásit, že je zodpovědný za nějaký zločin ve vašem okrese, je vašim vězněm. Předám vám ho. Můžete si ho vzít a přebrat za něj zodpovědnost, a já se ani za mák nebudu starat, co se s ním stane. Když si ho vezmete, chci na vás jen jedno: odvezte si ho do svého okresu.“

Selby přemýšlel, až se mu oči zúžily. „Poslyšte,“ řekl, „dejme tomu, že to uděláme. Dejme tomu, že ho vezmeme s sebou. Máme tam ve vězení telefon, který má kouzelné sluchátko. Když tam někdo telefonuje, je to slyšet po celé kanceláři. My tam Needhama vezmeme a začneme ho zpracovávat. Přesně dvacet minut po sedmé mi zatelefonujete. Budu mít Needhama posazeného poblíž telefonu. Zatelefonujete mi přesně to, co vám řeknu. Můžete to udělat?“

„Mohu, když mi to napíšete,“ souhlasil zástupce šerifa.

Selby požádal: „Byl by tady nějaký psací stroj?“ Zástupce mu našel psací stroj v přijímací kanceláři.

Sylvie Martinova se nabídla: „Dougu, jste unaven. Napíšu vám to.“

Selby zavrtěl hlavou. „Toto je jedna z těch věcí,“ pravil, „které musím udělat sám. Musím to vymyslet, a jestli vám to nevadí, Sylvie, nechci, aby kdokoliv jiný věděl, co v tom je.“

„Okay,“ řekla. „Kdybych vám mohla pomoct, jen si řekněte.“ Selby přikývl, vložil papír do psacího stroje a začal ťukat na klávesnici. Pracoval třicet minut, střídavě psal, zamračeně hleděl do prázdna a pak zase psal. Když skončil, vytáhl papír ze stroje, dal jej do obálky, obálku zalepil a požádal zástupce šerifa: „Neotvírejte ji, až těsně před tím, než budete telefonovat, a až budete telefonovat, snažte se ze všech sil, aby to znělo přesvědčivě.“

„Poznamenám si, že mám volat přesně na vteřinu,“ slíbil mu zástupce šerifa. „Můžeme pro vás udělat ještě něco jiného, chlapci?“

„Už nic, děkujeme. Zpracovávejte Handleyho.“

„No, na tom si zapracujeme,“ přisvědčil zástupce šerifa. „Mám tam teď pár mládenců, kteří na něj střílejí vytrvalou palbou otázek. Ještě nějakou dobu ani oka nezamhouří, ale vypadá, jako že vydrží tolik co my. Na tomhle krupobití otázek je nejhorší to, že čím víc se ptáme, tím víc vyslýchaní vidí, že tápeme ve tmě. To jim dává odvahu zapírat.“

„Jestli je ten případ takový, jak si představuji,“ řekl Selby, „bude pořádně spoléhat na to, že Needham může složit kauci.“

Zástupce šerifa přikývl. „Mám dojem, že nejpozději za hodinu tu budou profesionální rukojmí, takže chcete-li Needhama, uděláte nejlíp, když si ho s sebou odvezete hned teď.“

„Pojede s námi rovnou teď,“ prohlásil Brandon. Šli do místnosti na druhém konci chodby. Brandon rázně otevřel dveře. Needham, vyhlížející poněkud unaveně a trošku vyděšeně, seděl na židli a jasné světlo mu ozařovalo tvář. Vzadu, poněkud ve stínu, seděli dva muži. „Jsem propuštěn na kauci?“ zeptal se Needham, když Brandon otevřel dveře. Pak, když zašilhal očima, aby pohlédl mimo oslňující světlo, a uviděl Brandonovu postavu, objevilo se na jeho tváři zklamání.

„Ne, nejste propuštěn na kauci,“ oznámil Brandon. „Nebudete propuštěn na kauci.“

„To říkáte vy,“ ušklíbl se Needham. „Tuhle jste se vy mládenci chtěli sázet. Teď se s vámi vsadím já. Sázím deset ku jedné, že tu kauce za mě bude do půl hodiny.“

„To vám nebude nic platné,“ ujistil ho Brandon, „protože s námi pojedete zpátky do Madison City. A tam nebude žádná kauce.“

„Co proti mně máte v Madison City? Jen to pitomé obvinění z hazardní hry. U vrat žaláře tam na mě bude čekat rukojmí,“ prohlásil Needham s důvěrou.

„Uhm,“ řekl mu Selby, „ale my vás náhodou zatýkáme pro obvinění z vraždy. Pokuste se z toho vyklouznout na kauci. Nastavte zápěstí.“ V Needhamově tváři se zračilo úplné ohromení. „Co je tohle za falešné obvinění?“ křičel. „Nemůžete…“

Brandon ho popadl za zápěstí, nasadil mu želízka a vybafl: „čerta nemůžeme! Pojďte, Needhame!“

Hráč se velmi prkenně vztyčil, rty sevřeny do tenké čáry. „Dobrá,“ pravil, „vidím vám do karet. Snažíte se mě dostat ze zdejší soudní pravomoci, někam, kde mě můžete držet, aniž by rukojmí věděli, kde jsem. Ale nemyslete si, že uspějete, protože Handley jim to řekne. Tohle je trik vhodný pro nějaký Balíkov, ale jestli ho vy humpoláci chcete zkusit, prosím.“

„Souhlasíme,“ řekl Selby. „Pojďme.“

Brandonův vůz našli u chodníku, kde ho zaparkoval. Selby posadil Sylvii Martinovou na přední sedadlo, sám se s vězněm usadil vzadu. Celou cestu do Madison City Needham setrval v hlubokém mlčení.

Když Selby zjistil, že dotazy k ničemu nevedou, začal poklimbávat a snažil se urvat tolik spánku, kolik mohl. Chtěl vystřídat Brandona u volantu, ale šerif se mu jen vysmál: „Hlouposti, já vydržím Ještě dalších osmačtyřicet hodin. Malér s vámi, Dougu, je, že jste ještě mladý. Ještě jste neztvrdl. Jste jako huspenina v ledničce, která dosud pořádně neztuhla. Potřebujete tak asi třicet roků navíc“ A šerif se tlumeně zasmál.

„Vy jste si četl v kuchařkách,“ obvinila ho ospale Sylvie Martinova.

„Ne,“ vysvětloval šerif, „ale málem jsem dneska večer dostal pár pohlavků, protože jsem udělal razii v ledničce.“

Selbymu se zdálo, že jízda chladnou nocí trvá drahné věky. Byl povděčný, že teploměr neklesl natolik, aby vyvolal příkrov naťového kouře nad krajem, ale byl prostydlý, braly ho křeče a byl duševně tak vyčerpaný, že ho až mozek bolel. Ale přesto cítil, že už rozřešil, co se stalo. Určitě to rozřešil. Žádné jiné vysvětlení není.

Uvědomoval si, že není-li jeho teorie správná, nepřátelský tisk ho roznese na kopytech a Charles DeWitt Stapleton se mu odmění neústupnou válkou. Pro posměch nevydrží v úřadě. V hloubi srdce byl hráč – celou svou kariéru sázel na jedinou kartu. Konečně auto zastavilo před vězením. Brandon otevřel dvířka. Vězeň vystoupil, výsměšně pohlédl na budovu a prohlásil: „Sázím se, že mě tu nebudete držet ani půl hodiny. Žádám, aby mi bylo povoleno zatelefonovat mému právnímu zástupci.“

„Kdo je váš právní zástupce?“ zeptal se Selby. „Sam Roper.“

Brandon se ušklíbl: „Co to povídal, Dougu? Neslyším ho. Trochu mi hapruje pravé ucho. Myslím, že jsem musel nastydnout.“

„Chce telefonovat právníkovi,“ opakoval Selby.

„Cože?“ zeptal se Brandon a svrašťoval tvář, Jako kdyby se namáhal zachytit jeho slova. „Neslyším vás.“

„Chci telefonovat svému právnímu zástupci!“ řval Needham. „Žádám, aby mi bylo povoleno mu zatelefonovat!“

„K ničemu to není,“ prohlásil Brandon definitivně. „Prostě neslyším ani slovo, co říká. Pojďte tudy.“ Vedl spoutaného muže nahoru po schodech. Noční dozorce otevřel dveře a pozdravil: „Buďte zdráv, šerife! Copak nám nesete?“

Teplý zápach vydýchaného vzduchu těžkého nasládlou vůní vězeňské dezinfekce napadl jejich nozdry. Dveře se závorou s úderem zapadly.

„Nebudeme ho zapisovat rovnou teď,“ oznámil šerif. „Držíme ho na základě blíže neurčeného obvinění, zatímco čekáme na další vývoj.“

„Žádám, aby mi bylo povoleno zatelefonovat mému právníkovi,“ opakoval Needham.

„Není důvodu, proč byste volal právníkovi,“ namítl Brandon.

„Nejste zatčený.“

„Nejsem?“

„Ne.“

„Tak mě odtud pusťte.“

„Nemůžete odtud bez propustky z kanceláře,“ řekl Brandon.

„Poslyšte, co jsou tohle za uhejbačky?“ rozhorlil se Needham. Brandon pohlédl na hodinky.

„No, Dougu, myslím, že je načase, abychom si uvařili horkou kávu a pokusili se trochu roztát. Myslím, že byste si raději měl sednout tamhle na tu židli, Needhame, než vám tu propustku opatříme.“

„Chcete říct, že mě nehodláte držet?“

„Jaký důvod máme, abychom vás drželi?“ zeptal se Brandon.

„No, to právě chci vědět. Žádám, abych byl propuštěn.“

„Jistě, budete propuštěn,“ uklidňoval ho Brandon. „Jde jen o to, že vám musíme opatřit propustku.“

„No a kdy ji začnete opatřovat?“

„Jen co zdoláme malého úředního šimlíka,“ vysvětloval Brandon. „Nebuďte netrpělivý a nemějte tolik požadavků. Škodí to vašemu krevnímu tlaku.“

Nechali Needhama v kanceláři s žalářníkem a uchýlili se do malé alkovny pod schody, kde byla plynová plotýnka a hrnec vřelé kávy.

„No,“ řekl Brandon, „musíme ještě pět nebo deset minut počkat.“ Selby přikývl. Horká káva mu vlila nový život do žil. „Panečku,“ vzdychl, „to jsem byl ale unavený. Co vy, Sylvie?“

„Trochu spánku by bodlo,“ připustila. „… Tahle káva má dobrou

chuť, fakt… Řekněte mi, Dougu, jakou máte teorii?“

„Nevím,“ přiznal Selby, „ale představuji si, že tihle chlapi byli určitě zapleteni do zmizení hostitelky.“

„Jak myslíte, že to bylo?“

„No,“ vysvětloval Selby, „Rex Brandon tam přišel a obvinil ji, že mi telefonovala a upozornila mě, že vražda už byla spáchána. Tihle dva hráči slyšeli, co řekl. No a jestli mě hostitelka chtěla varovat právě před nimi…“

„Teď lituji, že jsem tam šel,“ přerušil ho Brandon. „Tehdy se mi to zdálo to pravé, co je třeba udělat.“

„Zapomeňte na to,“ řekl Selby. „Ať tak či onak, přišel jste tam a obvinil jste ji, že mi telefonovala. V té době byli v domě tihle dva hráči, Triggs a hostitelka. Víc nikdo. No a Triggs věděl, že hostitelka mi telefonovala, protože s ní zřejmě jel do města, když telefonovala. Možná že nevěděl, komu volá. Ale v každém případě věděl, že šla do celonoční lékárny telefonovat. Proto ho vaše obvinění příliš nepřekvapilo. Skutečnost, že se neodvážila telefonovat z domu, ale zajela telefonovat do města, ukazuje za prvé, že nechtěla, aby se hovor dal vysledovat, a za druhé, že se pravděpodobně obávala, že by někdo uslyšel, co říká. Nechtěla, aby to někdo slyšel. To všechno svědčí o tom, že se před hráči snažila něco skrýt. Slyšeli, že jste ji obvinil z toho telefonického hovoru. Popřela vám to, ale věděla, že tím popřením hráče nepřesvědčí. Tak dostala hysterický záchvat, vyběhla do svého pokoje a zamkla se. Trochu přemýšlela a rozhodla se vylézt oknem.“

„A co myslíte, že se stalo pak?“ zeptala se Sylvie.

Na vycementované chodbě uslyšeli kroky. Vešel noční dozorce:

„Pan Selby tam má hovor z Los Angeles.“

Selby pohlédl na hodinky, položil šálek s kávou, řekl: „Pojdte,“ a rozběhl se do kanceláře.

Needham seděl u stolu a zachmuřeně mlčel. Selby uchopil sluchátko a ohlásil se: „Haló, tady je Selby.“

Hlas na druhém konci drátu zněl úžasně hlasitě. Slova se valila ze sluchátka a byla zřetelně slyšet po celé kanceláři. „Zde je Rockaway, zástupce šerifa z Los Angeles,“ ozval se mužský hlas. „Zpracovávali jsme Handleyho od té doby, co jste odjeli, a konečně se zhroutil.“

„Nezdálo se mi, že by vypadal na člověka, který se poddá a poví pravdu,“ pravil Selby skepticky. „Domníval jsem se, že se bude pevně držet v sedle. Myslel jsem si, že nejlépe bude zkusit toho druhého. Co řekl?“

Selby blýskl pohledem po Needhamovi. Zdálo se, že Needham na ten pohled čeká. Jeho tvář prozrazovala opovržlivé pohrdání.

Selby přikryl rukou mluvítko a vzrušeně sdělil Brandonovi: „Handley se přiznal.“

Needhamův smích byl sarkastický. „Proč si, miláčkové, nevymyslíte něco nového?“ zeptal se. „Tenhle trik se může předvádět jen v Balíkově, jaké má fousy.“

Selby řekl do telefonu: „Řekněte mi detaily, Rockawayi, ano?“

„Dobrá,“ souhlasil Rockaway. „Oceňovali jsme Handleyho stejně jako vy. Vypadal jako tvrdý oříšek, ale zjevně si věci promyslel a rozhodl se, že to nebude za Needhama vylizovat. Stalo se tohle: Mladý Stapleton řídil automobil, když měl trochu v hlavě. Bylo to v San Diegu. Přejel mladou ženu a těžce ji zranil. Zpanikařil, dupl na to a ujel. Ta mladá žena zemřela. Její otec byl ten autostopař, kterého jste našli mrtvého v chatě autokempu. Mluvil s dcerou a dozvěděl se od ní dost, aby věděl, z kterého kraje auto pocházelo, a dostal i docela dobrý popis auta. Byl to mimořádný sportovní vůz a otec si myslel, že by ho poznal, kdyby ho uviděl. Číhal v blízkosti Madison City, ale až do včerejšího večera to nikam nevedlo. Včera večer objevil vůz zaparkovaný v garáži U palmového došku. Začal se plazit kolem auta a hledal důkazy, že někoho srazilo, a zjišťoval si z registračního osvědčení jméno. Nebyl si jist, protože mezitím Stapleton vůz prodal a na osvědčení bylo nové licenční číslo.“

„Ano, ano,“ přitakal Selby vzrušeně. „To všechno souhlasí. Pokračujte a povězte mi zbytek.“

„Handley a Needham přijeli z Los Angeles. Triggs jim dal hlášku, že U palmového došku je pár zelenáčů a že je dobrá příležitost je obrat. Needham přijel první a nachytal nějakého chlapíka, jak se plazí kolem vozu. Nejdřív si myslel, že se autostopař snaží auto ukrást, tak ho vzal do presu. No a aby ukázal, jak to je, řekl autostopař Needhamovi, po čem jde. Řekl, že se jmenuje Watkins a že zjistil. Že je to totéž auto, které zabilo jeho dceru, a byl celý vzrušený. Chtěl telefonovat policii a tak podobně. No samozřejmě, některé detaily tu mohou být nepřesné, protože Handley se pravděpodobně snaží chránit sebe, ale říká, že se stalo tohle: On a Needham měli oba hromadu úpisů od mladého Stapletona. Věděli, že kdyby Stapleton šel do vězeni za neopatrnou jízdu, starý pán by silně přitáhl otěže a tyhle úpisy by nebyly nikdy proplaceny. Svých dvacet táců mohli získat jedině tehdy, kdyby Stapleton zůstal na svobodě, aby mohl z tatíčka ty prachy vymámit. A i tehdy by pravděpodobně zabralo nějaký čas, než by to zvládli. Ale měli dohodu, podle níž Stapleton dal do zástavy jakékoliv dědictví, které by získal, a měli plno plánů s mladým Stapletonem i s jeho dědictvím.

Handley začal mluvit, protože prý to nechce vyžírat za jiného. Zřejmě věděli, že Stapleton prodal vůz, protože s ním hrávali měsíc nebo šest neděl a věděli, že to býval Stapletonův vůz. V té jejich hře Needham zřejmě představoval nádivu. Vždycky přijížděl první a Handley se objevoval o půl nebo o tři čtvrtě hodiny později, jako kdyby Needhama sledoval. Needham nevěděl, co dělat, a chtěl počkat na Handleyho, a tak svázal tohohle chlapíka a nechal ho v garáži v autě. Autostopař měl v úmyslu jet autem na policii a měl zapnutý motor. Needham motor nevypjal. Svázal chlapíka a nechal ho v garáži. Needham šel k Palmovému došku a půl hodiny jen tak ubíjel čas, než se objevil Handley. Když se Handley objevil, oznámil mu, co se stalo, a oba se vplížili do garáže, aby si s tím mužem promluvili. Zjistili, že výfuky plynu naplnily garáž kysličníkem uhelnatým a že muž je mrtev. To je dostalo do strašné situace. Rozhodli se, že raději zavolají Stapletona a řeknou mu, co udělali.

Stapleton měl chytrý nápad. Dva mládenci jménem Cuttings a Gleason si najali chatu v autokempu U závěrníku, ale neměli v úmyslu jí použít. Byli na víkendovém výletě se dvěma děvčaty a ty šly spát, a tihle mládenci měli chatu k dispozici, ale nechtěli jít spát. Udělali si pořádný tah. Měli v úmyslu vyspat se později na palubě jachty. Stapleton o této chatě věděl. Bylo to jediné místo, o němž věděl, kam mohli nebožtíka odložit, aby to nevypadalo, že je v nějakém spojení se skupinou U palmového došku. Vypnuli motor, vyvlekli mrtvého z garáže, hodili ho do vozu mladého Stapletona a odvezli ho do chaty. A tu dostal Needham chytrý nápad. Otrava kysličníkem uhelnatým je otrava kysličníkem uhelnatým, ať k tomu přijdete kdekoliv. Tak navrhl:.Proč nevzbudit dojem, že tenhle nebožtík se vplížil do chaty a čekal tu, aby někoho zabil, když tu ho kouř z plynových kamen zdolal? Tak zapálili plynová kamna, vzali chlapíkovi z kapsy tužku a napsali zprávu, která vzbuzovala dojem, že na někoho číhal s revolverem. Needham měl revolver. Důkladně z něho setřeli otisky prstů a vrazili jej mrtvému do ruky. Pak ho strčili za prádelník a zmizeli. Ale udělali jednu chybu. Byli náramně rozrušení a chtěli hlt něčeho pořádně ostrého. Mladý Stapleton měl ve voze láhev whisky. Byla to láhev, kterou si ulil při oslavě tatínkových narozenin. Měl tam také nějaké skleničky. Nalili si pár panáků whisky a pak to pustili z hlavy, a když odcházeli, nechali láhev whisky i skleničky na prádelníku.

Handley říká, že nechce v téhle záležitosti dělat křena. Prý nemyslí, že to byla náhoda, pokud jde o Needhama. Needham prý úmyslně pustil motor v tom voze a nechal jej běžet dvacet nebo třicet minut, kterých bylo třeba, aby se ten ptáček odstavil z cesty. Handley říká, že se může přihlásit za svědka státu a dát vám betonový případ proti Stapletonovi a Needhamovi. Má ve svém rejstříku řadu skvrn a je ochoten přijmout něco jako trest, ale chce, abyste to zařídil tak, aby všechny tresty probíhaly současně. A chce být ujištěn, že dostane jen lehký trest. Potom je…“

„Ten lhář!“ zaječel Needham a snažil se povstat a vyškubnout ruce ze želízek. „Ten zatracený špinavý lhář! Čerta starého se přihlásí za svědka státu. Nepřihlásí se za svědka státu. To on mě do tohohle navezl. Já jsem nechtěl… Vtáhl mě do toho…“ Selby tiše položil sluchátko. Sylvie Martinova všechno stenografovala, jen jí tužka po papíru létala.

„To Carlo Handley všechno spískal,“ křičel Needham. „Přišel o půl hodiny později než já a našel tohohle chlapíka v Cuttingsově voze se spuštěným motorem. Carlo si myslel, že se ten ptáček snaží vůz ukrást, ale chlapík mu řekl, kdo je, a prý ten vůz zabil jeho dceru a on prý ho odveze na policii. Podařilo se mu nastartovat zkratováním kabelu v zámku zapalování. Mladý Stapleton nám už dřív vypravoval, jak byl nalitý a srazil nějakou holku v San Diegu. To my jsme mu poradili, aby vůz střelil někomu, kdo by ho odvezl z okresu. K čertu, měli jsme od Stapletona úpisy na dvacet táců. Nemohli jsme připustit, aby se mu něco stalo. Handley vrazil tomuhle ptáčkovi jednu pod ucho a nechal ho v garáži se spuštěným motorem. Připojil se k nám a začli jsme hrát. Za půl hodiny odešel a motor vypnul. Pak se vrátil a řekl nám, že našel toho chlapíka mrtvého v garáži se spuštěným motorem. Rovnou jsem věděl, co se stalo, ale držel jsem jazyk za zuby. Stapleton to spolkl.“

„Dobrá, Needhame,“ řekl Selby tiše, „pokračujte a řekněte nám, co se stalo pak.“

Needhama nebylo třeba pobízet. Tvář se mu nervózně kroutila dychtivá slova obžaloby se mu hrnula se rtů.

„Chcete-li vědět, kdo skutečně celou věc vymyslel,“ ječel, „zajeďte do Handleyho skrýše – do jeho bungalovku! Dám vám adresu. Podívejte se do sklepa a tam najdete Madge Trentovou, hostitelku od Palmového došku. Tehdy jsme to nevěděli, ale sledovala Handleyho, když šel do garáže vypnout motor. Určitě ho špehovala, protože vám telefonovala, aby vám dala tip. Šerif to prolátl, a ona věděla, že Handley po ní půjde. Vylezla oknem a dostala se až na dálnici. Handley vytušil, co chce udělat, čekal tam na ni a vrazil jí dávku narkotika – Handley je narkoman, já ne. Dal jí pořádnou dávku. Porazilo ji to a my jsme ji odvezli do Los Angeles. Dříve než jsme šli do služby v té herně, Handley jí dal druhou dávku. Řekl, prý ji to udrží v bezvědomí, dokud se nerozhodneme, co s ní udělat, ale já jsem věděl, co má v úmyslu. Chtěl jí dát velkou dávku a vrazit její mrtvolu někam do levného penziónu…“ Selby sáhl po telefonu: „Jaká je ta adresa?“ zeptal se. „No tak, rychle! Vyklopte tu adresu!“

Kapitola 20

V době, kdy Sylvie Martinova ukončila přepis Needhamova doznání, ranní slunce vysílalo oknem do vězení růžové skvrny živého odstínu. Selby řekl: „Chci, abyste si to přečetl, Needhame, a přesvědčil se, že je to správně. Pak chci, abyste to podepsal a abyste pod svůj podpis stručně napsal, že toto je vaše svobodné a dobrovolné doznání; že je činíte bez jakýchkoliv návodů nebo slibů z mé strany; že jsem vám nevyhrožoval ani vás nenutil; a nepřeji si, abyste to podpisoval, není-li to do posledního slova a písmene pravda.“

„Je to pravdivé ažaž,“ přisvědčil Needham. „To jen dokazuje, jaký zatracený blázen je člověk, když dovolí někomu jinému, aby za něho začal hrát.“ Popadl pero a začal doznání podpisovat.

Selby se natáhl, vytrhl mu pero z prstů a přikázal mu: „Přečtěte si to!“

Sylvie Martinova se opřela o židli a na několik okamžiků zavřela oči. Rex Brandon pokuřoval jednu ze svých podomácku vyrobených cigaret a pozoroval Needhamovu tvář při četbě doznání. Selby, s nervy příliš unavenými, než aby únavu vnímal, a se zvláštním pocitem, že jeho tělo je perpetuum mobile, které pracuje nezávisle na jeho mozku, si nacpával tabákem hlavičku své dýmky. Už minul čas, kdy si mohl chvilkami urvat pár okamžiků a zdřímnout si. Teď byl na to příliš unaven. Jeho tělo bylo ponořeno v jedech únavy. Jeho nervy byly napjaty jako tětiva luku. Když si zapálil, vstal, začal přecházet po místnosti a přitom krátce, rychle a nervózně pobafával z dýmky. Needham obrátil poslední stránku doznání a řekl: „je to v pořádku. Je to přesně, jak jsem to povídal. Právě tak se to stalo.“ Needham vzal plnicí pero a připojil k doznání svůj podpis. Pak pod to napsal poznámku v tom smyslu, že to byl jeho svobodný a dobrovolný čin.

„A teď, abychom si to upřesnili,“ pravil Selby. „Mladý Stapleton nevyšel, dokud muž nebyl mrtev?“

„Správně. Já jsem rovnou věděl, co se stalo, ale mladý Stapleton neměl nikdy ani páru, že ho Handley zavraždil. Handley předstíral, že pouze našel mrtvolu. Víte, nijak by nám neprospělo, kdyby Stapleton věděl, že nám může přišít vraždu. Nemůžete inkasovat dvacet táců od člověka, který vás může poslat na šibenici, kdykoliv si vzpomene otevřít ústa. Přemluvili jsme Stapletona, že za daných okolnosti bude lépe, když se muž najde někde jinde, a on nám navrhl, abychom ho dali do chaty vedle těch děvčat.“

Selby pohlédl na šerifa.

„No tak tedy,“ řekl Brandon, „pojďme.“

Needhama zavedli zpět do cely. Selby cítil, jak mu na tváři vyrůstá strniště, a pravil: „Oholil bych se, dříve než tam půjdeme, Rexi.“

Brandon navrhl: „Já vám poradím – pojďte k nám. Žena bude mít přichystanou snídani, vy dva se můžete vykoupat a Doug se může oholit. Co tomu říkáte, Sylvie, mohu vás nalákat na pěkně horkou lázeň?“

„A šunku s vejci k snídaní?“

Brandon přikývl. Protáhla paže nad hlavu a vzdychla, pak pohlédla na náramkové hodinky a zatoužila: „Kdybychom se tak dozvěděli z kanceláře losangeleského šerifa o…“

Zazvonil telefon. Selby chňapl po sluchátku. V tichu vězeňské kanceláře bylo jasně slyšet slova zástupce šerifa z Los Angeles: „Poslyšte, Selby,“ zeptal se, „co říkáte na tohle? Znáte nějakého chlapíka jménem Ross Blaine?“

„Ano,“ přisvědčil Selby.

„Je to spořádaný mládenec?“

„Ano. Měl malý malér, ale to už je teď urovnáno. Je to dobrý chlapec.“

„No,“ pokračoval zástupce šerifa, „tak tam v tom bungalovu se všichni čerti ženili. Tenhle Blaine je zřejmě zamilován do Madge Trentové, té ženy, kterou hledáte. Dnes ráno vás telefonicky upozornila, že se stala vražda, ale neměla příležitost dokončit, co říkala. Něco se stalo a chlapík, který řídil auto, se vyděsil a výstražně zahoukal. Upustila sluchátko a běžela do auta. Pak se vrátila do té restaurace u dálnice a váš šerif tam přišel a obvinil ji, že vám telefonovala. Ti dva muži, na které vás upozorňovala, slyšeli, co šerif říkal. Věděla, že by ji okamžitě zabili, tak vyběhla nahoru a předstírala hysterický záchvat. Ten chlapík Triggs, zdá se, stál při ní. Ale přál si ještě víc než ona, aby nikdo nikdy neměl podezření, odkud ta hláška přišla. Hostitelka šla do svého pokoje, vyklouzla z okna a zatelefonovala z budky Rossi Blainovi, aby pro ni přijel. Blaine si vypůjčil Stapletonovo auto a přijel pro ni, ale ona tam nebyla. Handley ho zřejmě předběhl, přinutil ji vstoupit do vozu, narval ji morfiem a odvezl ji rovnou do města. Musel vyrazit pět nebo deset minut předtím, než se objevil Blaine. Ale když se Blaine dostal do ráže, dal se do toho důkladně. Domyslel si, co se muselo stát, přijel do Los Angeles a na vlastní pěst se pustil do detektivní práce. Vypátral, kde je Handleyho skrýš, a dostal se tam. Handley tam měl jednoho ksichta, který mu dělal osobní stráž a dohlížel na věci. Ten se pokoušel rozpárat Blaina nožem. Blaine byl pořádně pořezán, ale ten pistolník má proraženou lebku a ještě stále je v bezvědomí. Blaine objevil dívku, dosud omámenou, a místo aby nám případ ohlásil, jak by měl, odvlekl ji do nemocnice. Doktoři se jí věnovali a přivedli jí k vědomí. Teď je mimo nebezpečí. Ale byla to čertovská práce, než jsme to dali všecko dohromady! Ta hostitelka je, zdá se, v deliriu. Stále na nás křičí, abychom si objednali meziměstský hovor a řekli děvčátku jménem Ruby, že kojot nevyhrabal maminku-zaječici. Počítám, že jí spadla trolej.“

„Jste teď v nemocnici?“ zeptal se Selby.

„Ano.“

Selby řekl: „Okay, jděte a objednejte ten meziměstský hovor, je to v pořádku. – A teď tohle: Needham podepsal písemné doznání. Skutečnosti jsou vcelku takové, jak jsem je sepsal v té zprávě, co jsem vám nechal v Los Angeles. Chceme si sem přivést Handleyho a obžalovat ho z vraždy prvního stupně. A co víc, postaráme se, aby obžaloba seděla.“

Zástupce šerifa prohlásil upřímně: „Můžete-li mu uvázat kolem krku konopnou kravatu, nijak to nezraní mé city. Co jsme ho začali vyslýchat, jen se nám vesele chechtal.“

„No,“ navrhl Selby, „potřebujete jenom říct, že jste našli Madge Trentovou a kde jste ji našli a za jakých okolností a odkud přišla hláška, a myslím zjistíte, že své veselé pochechtávání zatraceně rychle ztratí.“

„Už tam letím,“ souhlasil zástupce. „Teď odcházím ze služby, ale vysvětlím všechny okolnosti tomu, kdo mě má vystřídat, takže můžete do kanceláře volat a dostane se vám spolupráce. Mimochodem, ten Blaine a ta hostitelka chtějí zajet Stapletonovým vozem do Yumy a dát se oddat. Totiž, mladý Blaine říká, prý chtějí. Nemáte nic proti tomu?“

„Nejenže proti tomu nic nemám,“ řekl Selby, „ale koupím jim svatební dar. Vyřidte jim mé požehnání.“

„Vy chlapi v tom vašem okrese nikdy nespíte?“ podivil se zástupce šerife.

„Ne,“ potvrdil Selby, „Nemáme nikoho, kdo by nás přišel vystřídat. Musíme si odpočinout mezi jednotlivými případy. Děkuju vám za všechno, co jste pro nás, chlapci, udělali.“

„No, rádi jsme vám pomohli,“ končil hovor zástupce šerife. „A vy jste zase pomohli nám. Při té karbanické šťáře jsme vylovili některé pořádné kusy… Tak se mějte dobře.“

„Budu se snažit,“ slíbil Selby a zavěsil sluchátko. Sylvie, Selby a šerif zašli k Brandonům. Páni Brandonová, mateřsky vyhlížející žena, která strávila velkou část svého života na dobytkářských farmách a byla zvyklá brát věci, jak přicházejí, opekla tlusté plátky šunky, usmažila vejce a udělala vdolky. Selby se oholil a vykoupal.

Údobí mimořádně chladného počasí minulo. Slunce putovalo hřejivě po obloze. Vějířovité listy palem v šerifově zahrádce před okny vrhaly na trávník hluboké černé stíny. Selby řekl: „Tisíceré díky, Rexi. Nevím zrovna, jak to mám vysvětlit, ale nebyl bych s to jít do svého bytu – rozhodně ne zrovna teď. Nějak si nepřeju zůstat právě teď sám, vím, že máme před sebou nepříjemnou povinnost, a…“

„Já zrovna tak,“ přizvukovala Sylvie Martinova. „Panebože! Myšlenka, že bych šla do svého pokoje vykoupat se, mi šla na nervy. Přijít takhle do zdravé, normální domácnosti, to se nervy vzpamatují.“

Brandon poznamenal chmurně: „No, ono to není žádné velké potěšení, představovat si, jak u Stapletonů vybouchne ta bomba, ale můžu vám říct, že mě udělá náramně dobře pozorovat Velikého a Mocného Pana Stapletona, až se bude snažit tuhle záležitost zvládnout. Tak tedy, jdeme.“

Dojeli k Stapletonovu domu. V té chvíli Charles DeWitt Stapleton v pyžamu a v županu právě vyšel, aby si vzal nedělní noviny. Tvář mu potemněla hněvem, když je uviděl vystupovat z auta. „Poslyšte,“ vyjel na ně, „tahle záležitost zašla už příliš daleko! Měl jsem dlouhý rozhovor s Georgem. Ujišťuje mě, že na tom absolutně nic není. Jste na špatné stopě a já si přeji, abyste nechali mého chlapce na pokoji. Nepustím vás dovnitř.“

Selby řekl: „Lituji, pane Stapletone. Neseme špatné zprávy. Chci, abyste mi věřil, že máte mé upřímné pochopení.“

„O čem to mluvíte?“ zarazil se Stapleton.

„Chceme vidět George,“ žádal Selby. „Právě jsem vám řekl, že ho vidět nemůžete.“

„Myslím,“ pokračoval Selby, „že až si s Georgem pár minut pohovoříme, budete vidět věci v naprosto odlišném světle, pane Stapletone. Rád bych vám umožnil co nejvíce utlumit publicitu, která bude nevyhnutelná.“

„Čerta starého publicitu!“ vybuchl Stapleton. „Vy budete mít publicitu. Jen počkejte, až uvidíte, jaký výtopek dostanete zítra v Čepeli – pár humpoleckých úředníků z kravařského okresu se naparuje! Vždyť vy, hoši, nejste hodni ani posvítit obyčejnému městskému policajtovi. Vy…“

Selby klidně prohlásil: „Nehodlám se s vámi přít, pane Stapletone. Tenhle vtip jste udělal už jednou. Jen vám chci říct, že od té doby, co jsme vás viděli naposledy, jsme se ve svícení důkladně pocvičovali. Pro případ, že by vás to zajímalo, máme v úmyslu zatknout vašeho syna pro vraždu.“

„Tím chcete říct, že to hodláte prohlásit za vraždu, poněvadž nějaký hloupý svědek říká, že viděl auto, které se podobalo autu mého syna…?“

„Ne,“ přerušil ho Selby, „hodláme ho obvinit z vraždy Emila Watkinse, muže, který byl nalezen včera ráno mrtev v autokempu U závěrníku.“

Stapleton na něho vytřeštil oči. „Dobrý bože!“ vypravil ze sebe. „Vy jste se dočista zbláznil!“

George Stapleton, oholený a úplně oblečený, přišel ke dveřím. „Co zdrželo donášku novin, tati?“ zeptal se. „Chci se podívat do sportovní rubriky a zjistit…“ Jakmile spatřil malou skupinku na trávníku, náhle zmlkl.

Šerif Brandon se k němu obrátil a vybídl ho: „Pojďte sem, Georgi. Chceme si s vámi pohovořit.“ Mladý Stapleton zaváhal, napůl se otočil, jako by měl v úmyslu vrátit se do domu, pak neochotně přistoupil k šerifovi. Brandon pravil: „Georgi Stapletone, zatýkám vás jménem zákona za nadržování k trestnému činu vraždy Emila Watkinse, jehož mrtvola byla včera nalezena v autokempu U závěrníku.“

Stapleton se utrhl: „Jste blázen. Tatínek vám už řekl…“

„Váš tatínek za vás může zapravit dopravní pokuty,“ řekl Selby, „může vám darovat výkonná auta, abyste se v nich proháněl, může vám poskytnout pocit, že stojíte nad zákonem, když jde o maličkosti – ale tentokrát jste zašel příliš daleko. Jste obžalován z vraždy prvního stupně, Georgi. Chcete-li se přiznat, řeknete-li pravdu a dokážete-li, že jste nevěděl, že Handley pustil motor a úmyslně nechal toho muže zavřeného v garáži, dokud nezemřel na otravu kysličníkem uhelnatým, je možné, že obžalobu proti vám změníme. Budete-li tvrdošíjný, budete souzen pro vraždu prvního stupně.“

Stapletonová tvář se svíjela protichůdnými pocity. V jeho očích byl pohled omámené nevěřícnosti. „Handley ho zamkl v garáži!“ vyrazil ze sebe. „A spustil motor!“

„Je to tak,“ přisvědčil Selby. „Víte, Georgi, měli dvacet tisíc dolarů ve vašich úpisech. Věděli z rozhovorů s vámi, proč jste automobil prodal. Po pravdě myslím, že to oni vám poradili, abyste se auta zbavil. Potom, když se objevil otec té ženy, který sledoval stopu, sice slabou, ale která by ho byla jistě dovedla k cíli, vypočetli si, že ho musí odstranit z cesty, jestli mají kdy těch dvacet tisíc dolarů dostat.“

Charles DeWitt Stapleton, vyhlížející podivně nedůstojně a bezmocně v pytlovitém županu, s pyžamem plandajícím kolem nohou v pantoflích, se dopálil: „Georgi, řekni mu, že je zatracený lhář, a pojď domů!“

Mladý Stapleton, bledý jak stěna, se obrátil k otci: „Není lhář, tatínku. Říká pravdu.“

„Cože?“ vykřikl Stapleton.

George přikývl. Brandon řekl: „No tak, Georgi, budete muset jít s námi.“

Starší muž zíral na svého syna. „Tím chceš říct – Georgi… Tys to neudělal! Tys to nemohl udělat! K čertu! Chceš mi tvrdit, že jsi přejel nějakou ženu a těžce ji zranil a pak jsi ujel jako sprosťák?“

„Měl jsem tehdy v hlavě,“ řekl George na vysvětlenou.

„Měl jsi v hlavě!“ řval Stapleton. „To není žádná omluva! To věci jenom zhoršuje. Jak sis to k čertu představoval?“

Brandon ho zarazil: „To je teď vedlejší. Dopustil se trestného činu nadržování pachateli úmyslné, chladnokrevné vraždy.“

„Můj syn,“ šeptal Stapleton s očima vytřeštěnýma a strnulýma.

„Váš syn – George Stapleton,“ pronesl slavnostně Rex Brandon.

Srolované nedělní noviny vyklouzly Stapletonovi z bezvládných prstů a s úderem dopadly na zem. 1

„Včera večer jste nám dával své dost impertinentní rady,“ pokračoval Brandon. „Taky vám teď něco řeknu, Stapletone. Za mých mladých časů hoši tohle neprováděli, protože jejich otcové je zaměstnávali – házeli seno, pracovali na farmě a vydělávali si peníze na své vzdělání. Lidé jako vy jsou zodpovědní za to, co se dnes s hochy děje. George byl dobrý chlapec. Vy jste mu koupil silný auťák. Sebrali ho za rychlou jízdu. Vy jste zastrašil dopravní strážníky a pokutové bloky jste nechal roztrhat, jednou nebo dvakrát ho sebrali, protože řídil, když byl pod párou. Svým vlivem jste to urovnal. Nu tak tedy, zkuste urovnat tohleto. Pojdte, Georgi.“ Brandon vzal mladého Stapletona za loket a odvedl ho k autu. Když odjížděli, Charles DeWitt Stapleton tam ještě pořád stál uprostřed trávníku a prázdně zíral na auto, které odváželo jeho syna do vězení. Jeho tvář, nateklá spánkem, jako by o deset let zestárla. Tělo se mu v županu ztrácelo.

Kapitola 21

Selby otevřel vrata garáže, aby Sylvie mohla vyjet se svým autem. Když vcházeli do pološera garáže, položil jí ruku kolem pasu. „Unavená, Sylvie?“ otázal se.

„Strašně unavená,“ přisvědčila. „Ale to není všechno, Dougu. Jsem tak pyšná, až se celá chvěju.“

„Pyšná?“ opáčil.

„Pyšná na vás,“ vysvětlila.

„Neudělal jsem nic zvláštního,“ podivil se, „jen jsem to vydřel.“

„Vydřel!“ zvolala. „Věděl jste, co se muselo stát, spojil jste všechna fakta a válečnou lstí jste ty muže přiměl k přiznání. Jestli tohle je vydření, tak bych ráda věděla, co je pak genialita. Bráško, nechte si ode mě říct – někteří lidé v tomhle městě si možná nemyslí, že dovedete posvítit chlapíkům z velkoměst, ale… ale… jen počkejte, až si přečtete zítra ráno Polnici, Dougu Selby.“ Tiše se zasmál, pevněji ji přitiskl k sobě a řekl: „Tak se mi zdá, Sylvie, že jsme pracovali společně.“

Její oči, teplé a tmavě hnědé, se mazlily s jeho očima. Na okamžik zmalátněla, ale vzápětí se vyprostila. „Jděte pryč,“ řekla a nervózně se zasmála. „Příliš mě podmaňujete svým vlivem, Dougu Selby, a já nemám čas cítit se podmaněná – aspoň ne, dokud…, no, dokud nenapíšu příběh pro Polnici, nad kterým čtenářům polezou oči z důlků a který jim vynutí pár slz na tvář.“

„A potom?“ zeptal se. „Co byste říkala dnes večer – tak kolem půlnoci – malé večeři U palmového došku?“

„Proč U palmového došku?“ zajímala se.

Řekl: „Chci si promluvit s Triggsem. Koneckonců, není důvodu, proč by měl přijít o svou licenci. Příliš se upíchl na hazardní hry, ale v mnoha směrech ho za to nemůžete vinit. Ale… no, odvezl Madge Trentovou k telefonu, takže mi mohla dát hlášku, že to byla vražda. Věděl, že ti hráči by je oba zabili, kdyby tušili, že to vyžvanili okresnímu státnímu zástupci, a přesto dělal, co mohl.“

Rychlým pohybem svého pružného těla vklouzla za volant vozu, otočila klíčkem zapalování a sešlápla startér. „Na shledanou dnes večer, pane okresní státní zástupce.“

„Krátce před půlnocí, slečno reportérská hvězdo,“ doplnil Selby s úklonou.

Přikývla, vesele se na něho usmála, vycouvala vozem z garáže, zařadila první rychlost, zamávala mu a s řevem odfrčela za roh. Selby tam dlouho stál ve slunečním světle. Jeho byt mu připadal nejasný a neskutečný. Jeho tělo bylo znecitlivělé až do zemdlení a vyžadovalo odpočinek. Ale tělesná únava nedovedla udolat k odpočinku jeho mysl. Mozek, ovládající unavené svaly a vypjaté nervy, běžel s klidnou přesností, která mu umožňovala vidět věci, jako kdyby se díval jakýmsi duševním teleskopem.

Když vstupoval do bytu, zvonil telefon. Zvedl sluchátko a uslyšel suchý, nevzrušený hlas šerifa Brandona podávat hlášení: „Jen jsem si, Dougu, myslel, že vám to povím, než půjdete spát. Stapleton vyklopil všecko, co věděl, když jsme jeli autem. Myslím, že pokud jde o vraždu, má čisté svědomí. Je pořádně vystrašený. Pokud jde o tu nesvědomitou jízdu, je usvědčen a ví to. Myšlenka na to ho pronásledovala od té doby, co se to stalo. Jo a pak ještě něco: má tak trochu páru o Marcii Watkinsové. Ten mládenec, co s ní utekl, je Hugo Larkin, syn policejního šéfa Otty Larkina. Osobně nemám o Hugovi velké mínění. Má hladký jazyk a rád ho používá. Zřejmě z těch mladších tři nebo čtyři Hugovi kamarádi o Marcii věděli – to jest, znali ji podle jména. Patřila k těm děvčatům, která věřila v nový pořádek věci. Konvence pro ni mnoho neznamenaly. Láska znamenala všecko, manželství nic. Hugo si s ní zahrával a těžil z jejích názorů. Pravděpodobně do ní byl nějaký čas zamilován. Když zjistil, že věc je vážná a že Marcia bude mít dítě, vypařil se a nechal jí všechny starosti na krku.“

Selby pravil: „Zajímalo by mě. Jestli to Otto Larkin věděl, když jsme poprvé ty dopisy objevili.“

„To se nikdo nedozví. Teď to Larkin samozřejmě zapře,“ usoudil Brandon. „Nicméně, tak se věci mají. A ještě něco. Charles DeWitt Stapleton si natáhl přes pyžamo kalhoty a kabát a jel za mnou do vězení. Je celý zlomený. Namouduši, Dougu, začínám ho litovat. Teď si uvědomuje, jak mnoho z toho, co se stalo, zavinil on sám. Chce vyhledat Marciino dítě a založit pro ně pravidelný roční důchod, aby mělo to nejlepší vzdělání a péči, co se dá za peníze koupit.“

„No,“ poznamenal Selby, „s tím my nemůžeme nic dělat. Ta dopravní nehoda se stala v okrese San Diego. Tam bude muset Stapleton spolknout svou medicínu.“

„Vy s ním nehodláte u nás zavést trestní řízeni pro vraždu?“

„Nemyslím, že do toho byl zapleten,“ vysvětloval Selby. „Myslím, že nalétl na to, co mu Handley namluvil.“

„Okay, Dougu,“ souhlasil Brandon. „Chtěl jsem vám jenom povědět o Hugovi Larkinovi a o postoji Charlese DeWitt Stapletona. Až se s ním setkáte, uvidíte, že je to naprosto jiný člověk. Všechna bojovnost ho opustila. Je z toho celý vedle.“

„Děkuji, že jste mi dal vědět, Rexi. Teď byste se měl jít raději trochu vyspat,“ řekl Selby.

„To taky mám v úmyslu – právě teď se do toho dávám,“ ukončil Brandon hovor. „Na shledanou, Dougu.“

Selby zavěsil sluchátko a přešel přes byt do koupelny. Pohled na vlastní tvář v zrcadle ho nepříjemně překvapil. Kůži měl mastnou a přepracováním šedivou. Ale nepociťoval ospalost. Uvažoval, jestli by neměl požádat doktora Truemana, aby mu dal nějaké sedativum. Vytáhl z kapsy dýmku a hledal u ní útěchu.

Zvonek u dveří zazvonil. Selby šel otevřít. Inez Stapletonová prošla kolem něho do bytu. Byla uplakaná. Selby tiše zavřel dveře a obrátil se k ní. Na okamžik se setkala s jeho očima, pak se obrátila a přešla k oknu. Stála a upřeně pohlížela do slunečního svitu. Jak se na ni Selby díval, viděl, že její ramena jsou napřímena tichou rozhodností. Pak se obrátila tváří k němu a její hlas byl pevný. „Dougu,“ pravila, „jste dost velkomyslný, abyste dovedl odpouštět?“ Selby ztvrdl jako ocel. „Inez,“ prohlásil, „budu konat svou povinnost…“

„Ach, nemyslím tamto…,“ přerušila ho netrpělivě. „Myslím na taťku, Dougu. George bude muset spolknout svou medicínu. Nevím, jaká bude. Doufám, že nebude příliš hořká. Ale doufám, že bude hořká dostatečně.

George zdivočel. Vy to víte a já to vím taky. Nechtěla jsem vám nic říkat, když jste se mě vyptával, protože jsem si myslela, že je to rodinná záležitost, a domnívala jsem se, že je na taťkovi, aby to dal do pořádku. Není to jen Georgeova vina. Taťka byl příliš shovívavý, a navíc měl představu, že jeho postavení zde ve městě ho vyvyšuje nejen nad obyčejné lidi, ale i nad zákon, který ovládá prosté smrtelníky. Vždycky měl pocit, že jeho přání by mělo být zákonem. Vzpomínám si, jak jednou jeden strážník sebral George, když jel a byl pěkně pod párou. Strážník ho přivezl domů. Taťka úplně zuřil, ale ne na George, nýbrž na toho strážníka. No a to se teď taťkovi vymstilo… a… a úplně z toho zestárl, Dougu. Když šerif s Georgem odjeli, taťka šel domů a hodil na sebe nějaké šaty. Ruce se mu tak třásly, že se sotva mohl obléci.

Včera v noci na vás zuřil, Dougu, a já jsem byla trpce zklamaná. Domnívala jsem se, že byste byl mohl najít nějakou cestu, jak věci zařídit, abyste si ho nemusel znepřátelit. Teď se mi to jeví jinak. Myslím, že poněkud chápu vaši situaci, a… Dougu, jenom bych chtěla, abyste věděl, že důkladně chápu svou situaci.“

„Co tím míníte?“ zeptal se.

„Míním tím,“ vysvětlila, „že chápu, jaká zatracená věc jsou peníze. Podívejte se na mě. Potloukám se tu ve městě, zapletená v kruhu společenských událostí. Kdybych odešla do nějakého většího města, znamenalo by to prostě, že bych se pohybovala ve větším kruhu společenských události. Kdybych odešla a našla si někde nějaké zaměstnání, brala bych plat, který nepotřebuji, a zbavovala bych někoho, kdo práci potřebuje, příležitosti vydělávat si poctivě na živobytí.

Prosím, nepřerušujte mě,“ pravila, když se k ní začal přibližovat. „Přišla jsem sem, abych vám pověděla různé věci – abych vám pověděla o taťkovi a abych vám pověděla o sobě. Byla jsem až hrůza rozmazlená… Nevím, ale myslím, že jsem žárlila. Nebrala jsem na vědomí skutečnost, že v těchto dnech všechen váš čas zabírají jiné věci. Teď rozumím, proč tomu tak je. Teď si uvědomuji, že vy jste muž činu. Máte svůj život, který žijete. Když se zajímáte o děvče, nevyžadujete, aby nutně pracovalo, ale vyžadujete, aby mělo ten typ povahy, že chce pracovat. Já…“ Přistoupila k němu a položila mu ruku na paži. „Přišla jsem, Dougu, abych vám řekla, že zítra odjedu z Madison City. Budu studovat práva. Chci, aby ze mě něco bylo. A… pane okresní státní zástupce, jednoho krásného dne budu hájit někoho, koho vy budete žalovat, a přiměju vás, abyste si mě vážil.“

„Inez,“ řekl, „prosím…“

Přešla kolem něho ke dveřím, prudce je otevřela a v chodbě se obrátila, s hlavou vztyčenou, s očima vzdornýma. „Předpokládám,“ pravila, „že večer máte schůzku, není-liž pravda?“

Cítil v jejím hlase zoufalství, věděl, že je ve velkém nervovém napětí. Přál si, aby v sobě našel dost síly jí zalhat, ale nenašel ji. Přikývl.

„Jděte,“ řekla, „a dodržte ji. Ale pamatujte si tohle: odedneška i já hodlám něčeho v životě dosáhnout. Znám vás, Dougu Selby. Vy budete mít v životě úspěch. Ne že byste stál o politiku nebo o peníze. Jste rozhodnut něčeho ve svém životě dosáhnout… No a já jsem se rozhodla dosáhnout něčeho ve svém životě. Na shledanou později, Dougu.“

„Kdy později?“ zeptal se Doug.

„Až se stanu obhájkyní,“ odpověděla a zabouchla dveře. Selby přešel pokoj a postavil se na stejné místo u okna, kde předtím stála Inez. Stál a díval se dolů na ulici. Viděl, jak Inez bez jediného ohlédnutí nebo pohledu nahoru k jeho oknu přešla chodník, vskočila do velkého smetanově zbarveného vozu a jako střela vyrazila od obrubníku. Selby otevřel okno. Teplý jihokalifornský vzduch mu vnikl do nozder. Přitáhl si k oknu křeslo a sklesl do něho. Sluneční paprsky ho koupaly vítaným teplem. Jeho sluch zachytil první melodické zvonění madisonských kostelních zvonů, zjemnělé a změkčené teplým vzduchem subtropického zimního dne. Napět! Selbyho nervů se pomalu uvolňovalo. Něco, co bylo naprosto špatné, jako by teď bylo úplně v pořádku. Byl příliš ospalý, než aby to rozbíral. Odložil dýmku na popelník. Obestřel ho lahodný pocit ospalosti, hlava se mu naklonila, klesla na prsa a spal.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai