Státní zástupce zasahuje

Erle Stanley Gardner

(2006)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Detektivní příběh, jehož děj začíná na Den díkůvzdání.

Státní zástupce zasahuje

Erle Stanley Gardner

Kapitola 1

MATKA FREELMANOVÁ otevřela troubu a kuchyni zaplavila vůně dopékaného krocana. Nadzdvihla vrchní pekáč, aby zlátnoucího ptáka odborným zrakem zhodnotila, a obrátila se ke Corliss Ditmerové. „Ještě tak půl hodiny,“ prohodila.

Kdo by Corliss Ditmerovou spatřil nepohnutě sedící, ten by ji rozhodně nekandidoval na královnu krásy. Pleť neměla ani bílou, ani do bronzova opálenou. Na krátkém ohrnutém nosíku spočívaly brýle se silnými skly… Jenomže lidé zřídkakdy zahlédli Corliss Ditmerovou nepohnutě sedící.

Překypovala činorodostí a tento rys její povahy spolu s vrozenou dobrosrdečností přetavil její zevnějšek do pozoruhodné osobitosti. Corliss se nikomu nejevila jako podsadité brýlaté děvče s popelavou pletí, stejně jako si nikdo nepředstaví elektřinu v podobě stočeného měděného drátu.

Corliss byla zasnoubena s Edwardem Freelmanem. Datum svatby zcela nepokrytě záviselo na válce a financích, avšak oba mladí lidé odmítali přijmout pomoc od někoho z rodiny. „Naše manželství,“ objasnil Edward otci, „je záležitost velice soukromá – a chceme ji uskutečnit sami.“

Matka Freelmanová otevřela ohřívárnu nad troubou, aby se ujistila, že si ovocné koláče udržují správnou teplotu. Před slavnostním obědem na Den díkůvzdání je vždycky třeba na poslední chvíli věnovat pozornost tisíci a jedné maličkosti. Corliss jí při tom byla velkou oporou. Té holce všechny takové drobné práce pod rukama jen hrály.

Venku slunce jasně svítilo a hřálo, ale žár nevydávalo, za což mu paní Freelmanová byla hluboce vděčná. Ten kraj v jižní Kalifornii, kde leží město Madison, měl totiž ve zvyku předvádět největší pařáky právě v listopadu, kdy se často zvedá pouštní vítr. A připravovat slavnostní oběd při takovém pouštním povětří dokázalo proměnit radostnou ukázku kuchařského umění na úmornou dřinu.

Matka Freelmanová, statná bělovlasá padesátnice s brunátnými tvářemi, se vždycky celá zpotila, když spěchala, a rychlý pohled do zrcadla jí napověděl, že by se potřebovala opláchnout studenou vodou a přepudrovat.

Corliss jakoby jí četla myšlenky.

„Jen běžte, máti,“ vyzvala ji. „Já převezmu kormidlo. Stejně budou chtít před obědem koktejl.“

Paní Freelmanová se na ni vděčně usmála. „S ničím se tu netrap, Corliss,“ řekla. „Všechno může zůstat, tak jak to je. Hned jsem zpátky.“

Corliss přikývla, svižně přeběhla kuchyň, podržela létací dveře otevřené a přes jídelnu zavolala na rodinu shromážděnou v obývacím pokoji: „Tak co, vážení a milí: nemáte chuť na koktejl?“

Stephen, nejstarší syn, jí odpověděl: „To si piš, že máme.“

„Led, šejkr, flašky a sklenice jsou na příborníku,“ oznámila Corliss, „a tamtéž je začnu sklízet pět minut před obědem. Což bude přesně za dvacet minut.“

Stephen přešel do jídelny a řekl jí: „Jseš správná holka, Corliss.“ Ani se ptát nemusel, kdo vyrovnal všechny propriety na příborník. Corliss s Freelmanovic rodinou jaksi samozřejmě splynula. Přebírala čím dál tím víc domácích povinností, na nichž by se byl žádný cizí člověk nesměl podílet.

U Freelmanových neměli dcery, které by matce pomáhaly s vařením. Doma byli tři synové: šestatřicetiletý Stephen, čtyřiatřicetiletý Gilbert a dvaadvacetiletý Edward. Jeden člen rodiny chyběl. Frank Freelman, čtvrtý bratr, sloužil u námořnictva na torpédoborci, ale minulý týden od něho přišel dopis, kde jim oznamoval, že je živ, zdráv a vesel. Bernice, Stephenova manželka, pocházela ze zámožné rodiny. Byla zvyklá na služebnictvo, a co se domácnosti týkalo, uměla spíše poroučet než sama přiložit ruku k dílu. K Stephenovým rodičům na návštěvu přicházela zřejmě ráda, ale do kuchyně se nehodila. Dobrá vůle jí nechyběla, ale bylo to marné. Udržet pracovní rytmus, jaký si matka Freelmanová zavedla v kuchyni, to chtělo odbornici. Žádná diletantská panička tu nemohla obstát.

Carmen, Gilbertovu druhou ženu, rodina skoro neznala. Brali se teprve před čtyřmi měsíci. Carmen byla o dost mladší než její muž a na takovém rodinném shromáždění se ocitla poprvé. Gilbert byl manažerem v loděnicích a poslední dobou jakoby zvážněl a zmoudřel. Carmen vedla reklamní a osobní oddělení u firmy, která vlastnila řetězec potravinových obchodů v Los Angeles a blízkém okolí. Vedení firmy si jí tak považovalo, že ji přemluvili, aby po svém náhlém sňatku zůstala ještě aspoň půl roku v zaměstnání. Její představy o vaření se po pravdě řečeno omezovaly na smažení a otevírání konzerv.

Při letošní sváteční sešlosti se všichni příbuzní zvlášť snažili být ke Carmen milí, aby se u nich „cítila jako doma“.

Corliss tohle nešlo pod nos. Už dřív řekla matce Freelmanové: „Proč to všichni tak přehánějí, namísto aby ji prostě vzali do party? Chudák holka, připadá si tu asi tak trapně jako ženich s monoklem… No co, pár koktejlů tomu ulomí hrot.“

A Stephenovy koktejly opravdu dokázaly ulamovat hroty. Míchal je s puntičkářskou péčí a zvlášť si přitom dával záležet na detailech, což bývá charakteristické pro muže, který přesně ví, co chce, a také ví, jak toho dosáhnout.

Ke stolu zasedali všichni v nejlepším rozmaru.

Tátovi Freelmanovi v čele stolu jiskřily v očích „šelmovské plamínky“, jak to nazývala Corliss. Charles W. Freelman, muž řádný, mohovitý a rozšafný, měl za sebou léta tvrdé dřiny, než dosáhl toho, co si předsevzal. Na jeho citrusovém ranči se rodily pomeranče a citrony vždy o něco kvalitnější než u sousedů. Byl nezřízeně pyšný na své syny: na Stephena, který měl ve městě realitní kancelář; na Gilberta, jehož přičiněním z loděnice vyplouvaly další a další nové lodě; na Franka, který se vzdal dobrého místa, aby se mohl dát k námořnictvu; a na Edwarda, jejich nejmladšího, který pracoval v Burbanku v leteckém průmyslu, ale odkládal vlastní svatbu, protože se hodlal přihlásit do armády a sloužit v jednotce letištní techniky v Číně.

Táta Freelman se rozhlédl kolem stolu, odstrčil židli a vstal. „Musím se postavit,“ vysvětloval, „abych měl na toho krocana správnej grif.“

„Tím nechceš, doufám, naznačit, že je ten krocan tuhej,“ ohradila se matka Freelmanová. „A nesundávej si k tomu sako.“

„To bych rád věděl, proč bych si nemoh sundat sako,“ zavrčel táta Freelman. „Porcuju krocana v košili na Díkůvzdání už přes třicet let, co pamatuju. Krocan se nedá naporcovat vsedě a nedá se naporcovat v saku.“

I kdyby byla Carmen hned nepochopila, že to paní Freelmanová vyžaduje kvůli ní, byla by to poznala podle toho, že se k ní obrátily zraky všech přítomných. Zasmála se a pravila: „Tak obrovského krocana jsem v životě neviděla. Musíte si stoupnout, abyste na něho vůbec dosáhl.“

Nato se zasmáli zdvořilým smíchem, který zní docela jinak než bujaré veselí, jímž se hodnotí šplechty těch, co patří do rodiny.

Telefon zazvonil právě ve chvíli, kdy nůž táty Freelmana hladce zajel do šťavnatého bílého mase.

„Já to vemu,“ řekla matka Freelmanová a odstrčila židli. „Jen zůstaňte pěkně sedět. Berte si. Nandej každému na talíř, táto.“

„Carmen!“ zavolala po chvíli. „Máš tu meziměsto.“

Carmen běžela k telefonu. Nakrátko zavládlo nepřirozené ticho; pak se všichni rozhovořili najednou. Kouřící talíře se podávaly kolem stolu za hlasitého smíchu.

Potom Carmen zavěsila a vracela se: vypadala, jako by ji někdo pleskl do obličeje čerstvě vysypaný pytlík od mouky.

Její vyděšený, zmučený pohled zachytila matka Freelmanová. Té bylo jasné, že musí zabránit ostatním, aby na Carmen teď nezačali brejlit, že musí rychle strhnout pozornost na sebe. Přesto se hodnou chvíli trápila marně a nic ji nenapadalo.

Až Corliss nahrála v konverzaci na smeč a Carmen usedala za zvuků pohotového smíchu, který poté následoval.

Carmen zvedla vidličku. Stephen prohodil k Edwardovi: „Tak ty se sem chceš vrátit a usadit se v Madisonu?“

„Madison není špatné město,“ ohradil se Ed.

„Pokud se tomu tak dá říkat,“ prohodil Gilbert.

„Blbost,“ opáčil Ed. „Lidi jako ty musí žít jen ve velkoměstě a pak je vám tam ze všeho na zbláznění. Samej neurotik s okousanejma nehtama.“

Stephen řekl: „Jen se podívej na naše ženy, ty drzoune. Tomuhle říkáš okousané nehty?“ Natáhl se, popadl Carmen za ruku a všem na odiv vyzdvihl do výše prsty s dlouhými špičatými nehty, nalakovanými v sytě rudém tónu. „Takové nehty vypovídají o rafinované kultivovanosti,“ prohlásil, „je to – hernajs, Carmen, ty máš prsty jako led. A celá se chvěješ. Vždyť –“

Rozhovor odumřel. Všichni se zahleděli na Carmen.

Corliss zvolala vesele: „Není divu, žes ji vyděsil k smrti, když ji zničehonic chňapneš za zápěstí! Proč si nevybereš rovnocennějšího soupeře? Zkus popadnout tohle!“

Zvedla zaťatou pěst, a tak se zvolna spojeným úsilím zábava opět rozproudila.

Kolem třetí měla Carmen další telefon a ve čtyři učinila jisté prohlášení. „Rozhodně si víkend zkazit nedám,“ pravila. „V kanceláři vyvstal jistý zádrhel, a tak se tam musím vypravit a najít velkému šéfovi nějaké doklady… Vezmu si vůz a zajedu tam. Do deseti, do jedenácti se vrátím.“

„Já tě tam zavezu, kočičko,“ nabídl se Gilbert. „Nepojedeš přece sama.“

„Ale ano, pojedu. Nechci kazit rodinnou sešlost, Gilberte.“

„Nemůžeš jet sama s pneumatikami v tomhle stavu! Dovezu tě tam –“

„Nedělej z toho vědu! Určitě teď večer nepíchnu. Do půl jedenácté nebo nejpozději do jedenácti jsem tu zpátky… Co musí chodit do kanceláře a hrabat se tam ve věcech na Den díkůvzdání? To se neumí chovat trochu civilizovaně?“

Stephen prohlásil: „Co se kažení sváteční rodinné sešlosti týká, musím se k tobě připojit. Potřebuji zajet za Jasonem Gillespiem kvůli nějakým realitám.“

„Na Den díkůvzdání? To snad ne,“ durdila se matka Freelmanová.

Stephen odpověděl: „Sám mi to navrhl. Včera mi řekl, že si přeje, abych ho navštívil. Co víš o Gillespieovi, Ede?“

„Pěkný bourák. Velká vila,“ řekl Ed. „Bankéř na odpočinku. Zřejmě zazobaný. Usadil se tu asi před třemi lety. Vdovec. Oblíbený. Prezident Poledního klubu.“

Gilbert řekl: „Hele, kluci, nepleťte svoje špinavé obchodní techtle mechtle do mých rodinných záležitostí. Teď jde o to, jestli moje žena pojede do Los Angeles sama.“

Carmen vzhlédla prosebně k matce Freelmanové. „Poručte mu, ať tady s vámi zůstane.“

Edward se zasmál. „Teď bruslíš na tenkém ledě, Carmen. V téhle rodině se vždycky zvlášť zdůrazňuje, že nikdo nikomu nic neporoučí.“

„V tom případě je na čase,“ oznámila Carmen rázně, „aby vaše představy o kázni v rodině doznaly změny. Já tě zkrátka nechám doma.“

Corliss přiběhla z kuchyně s válečkem na nudle. „Tumáš, milá kamarádko.“ řekla. „Podle mých zkušeností je nejúčinnější praštit rovnou za ucho.“

Kapitola 2

DOUG SELBY, mladý státní zástupce z madisonského okresu, trávil Den díkůvzdání u Rexe Brandona, dobytkářského farmáře s prokvetlou kučeravou hlavou, jenž v současné době zastával funkci šerifa: vyhrál volby na stejné kandidátce, která vyčistila zkompromitovaný městský soud a dosadila do úřadu i Selbyho.

Oba muže poutalo lety prověřené přátelství. Spolupracovali harmonicky a s tak dobrými výsledky, že nad tím jejich stoupenci jásali a političtí nepřátelé jen bezmocně přihlíželi.

Paní Brandonová, která sdílela manželovu životní dráhu už přes čtvrt století v časech horších i lepších a dopracovala se v jejich průběhu k životní filozofii klidné vyrovnanosti, jim připravila příjemnou domácí večeři, zahrnující, jejími slovy řečeno, „všecky serepetičky“. Navíc to dokázala hravě a neuspěchaně.

Paní Brandonová kdysi vařívala pro žňové party a honáky při značkování dobytka, takže večeře pro tři byl pro ni prostinký úkol, „jaký ani nestojí za řeč“. Sama se najedla, když měla chuť, a mužům se podle ní muselo dostat, „co srdce ráčí“. V důsledku toho odpočívali Selby se šerifem ještě pár hodin po večeři ve stavu líné blaženosti tělesné i duševní, zatímco paní Brandonová se už před půlhodinou odebrala na lože.

Vtom zazvonil telefon.

Brandon vstal, vklouzl do pohodlných domácích pantofli, které měl u křesla, a došel k telefonnímu přístroji, zavěšenému na stěně, právě když zazvonil podruhé.

„Haló,“ pronesl, „tady šerif Brandon.“

Doug Selby viděl zezadu, jak se přitom šerif ležérně opírá o zeď. Náhle se v zádech prudce napřímil. „Moment,“ řekl. „Jak že se jmenujete? Dougu, zapiš mi to, buď tak hodný. Carleton Grimes, Gustav, Rudolf, Ivan, Marie… Ne? Aha. Gustav, Rudolf, Ivan, Norbert, Eva, Soňa, G-r-i-fl-e-s. Uprostřed je n. Je to tak? A vypovídáte, že jste vzal cizí auto. Kde jste ho vzal?

Rozumím. V Las Alidas, říkáte. Parkovalo u chodníku. A kde jste teď?… Zůstanete tam? Říkáte, že máte v Oklahomě bratra a že chcete za ním. Pervis se jmenuje. P-e-r-v-i-s. Je to tak? Bratrova adresa je East Payside, P-a-y-s-i-d-e Street 952, Cherokee Flats… Podívejte, zůstaňte u toho telefonu, kde jste. Já pro vás někoho pošlu.“

Šerif Brandon zavěsil sluchátko, otočil se k Selbymu a zasmál se. „Nějaký mazavka má plačtivou opici. Vzlyká do telefonu, jaká to zase bude rána pro celé příbuzenstvo, že se znova ocitl na šikmé ploše. Zřejmě už nějaký malér měl. Tentokrát ukradl auto někde v Las Alidas. Ptá se, jestli se to nedá nějak napravit. Chtěl by navštívit bratra.“

„A kde je teď?“ zeptal se Selby.

„V těch končinách nahoře na Orange Heights.“

Selby prohodil: „Nač se opilý chlap v ukradeném autu trmácí do kopce na Orange Heights?“

„Pámbuví.“

Brandon vytočil číslo policejní kanceláře u soudu a řekl do telefonu: „Haló, kdo má službu? Frank Gordon? Hele, Franku, na Orange Heights je nějaký ožrala s plačtivou opicí a ukradeným autem – nad křižovatkou Orange Grove a Madisonovy avenue. Chce se dobrovolně vzdát policii. Auto ukradl v Las Alidas; říká, že se jmenuje Grines a že pochází z Cherokee Flats v Oklahomě; prý tam má bratra… Zajeď pro něho a sbal ho – Kdy odešel? Počkej chvíli.“

Šerif Brandon u telefonu krátce zauvažoval a pak rozhodl: „No nic, Franku, pusť to z hlavy. Dojedu pro něho sám a předvedu ho.“

Zavěsil a obrátil se k Selbymu: „Druhý zástupce je u případu, Frank Gordon je v kanceláři sám… Mám trochu strach, aby si to ten ožrala nerozmyslel a neujel nám.“

„Co kdybys to oznámil městské policii?“ zeptal se Selby.

Brandon se ušklíbl. „Tahle křižovatka je asi padesát stop za městským okruhem. Otto Larkin, náš drahý policejní náčelník, by kolem toho měl řečí jako vody… Zvedni se, Dougu, pojď se projet. Na zpáteční cestě tě hodím domů.“

Selby si vyklepal popel z dýmky. „No koneckonců, proč ne,“ řekl a strčil horkou bryerku do kapsy. „Tím poskytneme tomu ožralovi šanci vyplakat se na rameni ještě dalšímu samaritánovi.“

Brandon zamířil k domovním dveřím a u schodů zavolal tiše: „Nespíš ještě, maminko?“

Paní Brandonová se rozespale ozvala: „Ten telefon mě probudil. Co se děje?“

„Jedeme s Dougem k případu,“ zahlaholil Brandon zvesela. „Měl bych být zpátky co nevidět. Jdi si zas lehnout, maminko.“

„Koukej, ať se moc nezdržíš,“ řekla.

Rex Brandon odkopl pantofle a vjel nohama do nízkých holinek. „Tak pojď, Dougu. Jdem.“

Venku se zatím citelně ochladilo, mrazem nablýskané hvězdy zářily nepohnutě z výšin. Brandon se vsoukal za volant služebního vozu. Selby se usadil vedle něho. Brandon nastartoval a zároveň zapjal rudé reflektory na znamení toho, že jde o policejní vůz v akci. „Ať se tam rychle dostaneme a máme to co nejdřív z krku,“ poznamenal. „Jestli ti to nevadí, Dougu, mohl bys mi pak to ukradené auto dovézt na stanici a já si vezmu na starost toho ožralu.“

„Fajn,“ souhlasil Selby, rozevřel váček s tabákem a napěchoval si další dávku do lulky.

„Stejně je to divné,“ zafilozofoval si šerif Brandon, zatímco kormidloval velký vůz kolem nároží. „Někdo se namaže, a potom provede, co vlastně ani udělat nechce. Tenhle chlápek se zřejmě pokoušel sekat dobrotu; pak si dá pár panáků a rozjede to. Trochu se probere, zjistí, že má na krku cizí auťák a pořádný malér, a tak ho nenapadne nic chytřejšího než zatelefonovat šerifovi… Bude to v hloubi srdce slušný člověk, že takhle uvažuje. Co kdybychom trošku přimhouřili oči, Dougu?“

„Proč ne,“ odvětil Selby a po chvíli dodal: „To záleží na okolnostech. Dost možná se u něho přimhuřovaly oči už dřív. Vsadím se s tebou o tři šupy, že je venku na podmínku nebo vyšetřován na svobodě.“

„Vedle jak ta jedle.“ řekl Brandon, přeřadil na dvojku a rozjel se do příkrého svahu, který vedl k Orange Heights. „Říkal, že měl nějaký malér a že mu to bratr vyžehlil.“

Selby se zadíval nahoru na kopec. „Meadova garáž má zavřeno,“ poznamenal. „Zdá se, že před ní skutečně stojí nějaké auto.“

„Máš pravdu, stojí tam a má rozsvícená světla,“ dodal Brandon. Policejní auto vyšplhalo příkrou ulicí nějakých sto yardů, než Selby řekl: „Koukám, že jsem se zmýlil, Rexi. To auto nestojí, sjíždí sem k nám.“

Před nimi byla značka k zastavení před křižovatkou s hlavní dopravní tepnou. Šerif zapjal sirénu.

„Tohle ti křižovatku neuvolní,“ namítl rychle Selby. „Nezapomeň, že je to vedlejší sběrný okruh. Tudy objíždí město těžká nákladní doprava.“

„Aspoň je to trochu vyleká,“ řekl Brandon a přesunul nohu na brzdový pedál. „Sám nepřejedu, dokud neuvidím, že mám volno. Chtěl bych –“

„Pozor, náklaďák!“ zvolal Selby.

Přiblížili se křižovatce už natolik, že viděli, jak se po hlavní řítí velký nákladní automobil s přívěsem. Brandon dupl na brzdu a začal se rozčilovat: „Frajer zatracenej, měl by zastavit, když slyší sirénu. Jenže oni na to kašlou: když jedeme úředně, není obyčejně čas zastavit a zpérovat je a jinak sirénu a reflektory nezapínáme.“

Brandon zamířil červený reflektor přímo na řidičovu kabinu. „Možná že takhle sundá nohu z plynu. Měl by –“

„Pozor!“ zařval Selby. „Je na druhé straně, Rexi, a míří rovnou sem!“

Selby rozčileně ukazoval na světla, která se cestou z Orange Heights náhle ocitla na levé straně ulice a značnou rychlostí se řítila ke křižovatce.

„Vždyť nabere ten náklaďák!“ křičel Brandon. „To je –“

Blížící se světla prudce zakmitala, jak vůz najel na chodník, a stočila se. Náklaďák s přívěsem a rozjetá limuzína splynuly v ohlušujícím víru zkázy. Světla na obou vozech zhasla. Kov skřípěl, jak se trhal z rámů. Přívěs se bláznivě roztočil jako káča, kterou šlehá bičem obr. Osobní auto přijíždějící od východu se pokoušelo zastavit a skřípot jeho pneumatik na dláždění se připojil k všeobecnému randálu a zmatku; vzápětí ho ze strany nabral klouzající přívěs a tenhle náraz ukončil ničivou orgii posledním výronem zmaru.

Po něm následovalo mrtvé ticho: to přerušil ženský výkřik. Odněkud se ozval dětský pláč.

Selby vyskočil z policejního vozu a utíkal přes ulici k místu neštěstí. Na chodníku ležela nehybná žena. Jiná lezla pryč po kolenou, poté se pokusila vstát, odvrávorala pár kroků a upadla. Dítě plakalo hlasitěji. Nějaký muž ležel schoulený zpola uvnitř a zpola venku z toho vozu, který se přiřítil z kopce od Orange Heights.

Brandon vyjel s policejním autem na hlavní silnici. Dvěma reflektory zastavil provoz v obou směrech. Z hostince poblíž vyběhl muž v převlečníku hozeném přes pyžamo a hlásil: „Zatelefonoval jsem na policii. Posílají sanitku – hele, vždyť to je sám šerif! Jak to, že už jste tady?“

„Pomozte mi dostat tyhle lidi ze silnice. Vyveďte děti z toho havarovaného auta… Mám ve voze hasicí přístroj. Přineste ho. Musíme zabránit, aby to nechytlo.“

„Jistě, šerife.“

Kde se vzali, tu se vzali, byli tu zvědavci a obstoupili v kruhu celou skupinku. Někteří, když viděli, že je třeba pomoci, přiložili ruku k dílu. Jiní se stáhli do bezpečné vzdálenosti, aby po nich nikdo nic nechtěl, a přitom s morbidní zvědavostí sledovali, co se děje.

Selby a šerif řídili záchranné práce, aby vyprostili lidi z vraků. Selby zběžně vnímal muže v kožené bundě: po tváři mu sice kapala krev, ale byl hned tu, hned onde. Stál přímo za Selbym, když státní zástupce vyzdvihl z havarovaného auta plačící batole.

„Já si ji vezmu,“ nabídl se.

Selby mu předal děvčátko a protáhl se pootevřenými dveřmi dovnitř, odkud se ozývalo vyděšené kňourání. „Už je to dobré, kamaráde,“ ujišťoval Selby a napřáhl ruce do tmy.

Chundelaté klubíčko mu skočilo do náruče a kňučelo.

Selby ustoupil a muž v kožené bundě řekl: „Já vám ho vezmu.“

„Je to pes.“ Selby držel v náručí černého chlupatého psíka, který se celý třásl a kňučel.

Někdo posvítil do vozu baterkou. V jejím světle se ukázal vnitřek zničeného sedanu, kde jely obě ženy, a změť věcí, které na vyvrácené polštáře vyvrhl promáčklý kufr. Na podlaze leželo dítě v bezvědomí, děvčátko asi pětileté nebo šestileté. Muž v kožené bundě ji něžně vyprostil.

Brandon zacouval s policejním vozem a uvolnil jeden jízdní pruh, aby mohla v obou směrech pokračovat doprava. Nekonečná šňůra aut se začala pomalu sunout kolem. Za okruhem dopravní překážky zastavovali z obou stran zvědaví motoristé, zaparkovali a šli se podívat, co se to tu stalo.

Postranní ulicí se hnala sanitka se zapjatou sirénou. Cestu jí razili dva policisté na motorkách, jeli vedle ní, svítili reflektory a vůbec se činili s profesionální zručností.

Brandon řekl: „Chtěl bych si promluvit s tím, kdo řídil ten náklaďák.“

Všudypřítomný muž v kožené bundě se okamžitě zjevil Brandonovi po boku.

„Tady jsem.“ řekl.

„Proč jste nezastavil, když jste slyšel policejní sirénu?“

„Neslyšel jsem ji. Tyhle krávy mají strašně hlučnou převodovku.“

„Ale viděl jste červené reflektory, ne?“

„Ty jsem zahlíd, ale pozdě. V tom momentě jste vy už stál, a já vjížděl do křižovatky.“

„Copak jste neviděl to auto sjíždět s kopce?“

„To jsem viděl. Proto jsem taky nezastavil. Ten chlap jel jak blázen. Musel být namol. Podívejte, jak naletěl na chodník. Odrazil se od toho baráku. Řítil se přímo na mě. Snažil jsem se přejet tu křižovatku a uhnout mu z cesty.“

Brandon se obrátil k Selbymu. „Pojďme se podívat, jak dopad tamten řidič. Chudák Carleton Grines, že nezůstal, kde byl!“

Kapitola 3

HARRY PERKINS, koroner a správce svěřeneckého majetku, měl pro svou práci k dispozici dvě sanitky. Byl to žoviální kostnatý dlouhán, jenž života běh sledoval s filozofickým odstupem.

Povinnosti svého úřadu nesl na rovných kostnatých bedrech lehce. Po dlouholetých zkušenostech se naučil hledět na ty, s nimiž svištěl městem za doprovodu sirény, jako na zavazadla určená k expresnímu doručení. „Blokujou nám těma bouračkama provoz na silnicích,“ prohlašoval, „a tak se musí rychle odklidit do nemocnice.“

Ušklíbl se na Rexe Brandona a Selbyho. „Jo, psi, to je problém,“ řekl. „Lidi převezete do nemocnice a doktoři je odoperujou; ale psa není kam odvézt… Vemte si třeba tohohle hafíka. Ví, že jsem sebral jeho pány, a že teda vím, kde jsou. Tak se mě drží.“

Selby se zamyšleně zahleděl na černého psíčka.

Perkins vykládal dál: „Chtěl bych zjistit, jak se jmenuje. Zkoušel jsem Puntu, Bobíka, Rexe i Sultána, ale nic. Heleďte, chlapi, nenapadají vás ještě nějaká pěkná psí jména? Mně zatím na nic nezareagoval.“

Brandon se zasmál. „Na vymýšlení psích jmen si asi budeš muset sehnat někoho jiného, Harry. My s Dougem jsme se přišli podívat na mrtvého muže, co řídil to auto z kopce od Orange Heights.“

„Ten to zřejmě všechno zavinil,“ usoudil Perkins. „Řek bych, že neměl ani čas se leknout. Leží u nás tak, jak ho přinesli. Doktor Trueman ho rovnou odepsal.“

„Pojďme se na něj podívat,“ řekl Selby.

Perkins koukl po psovi. „A ty zůstaň tady, Žeryku. Ať –Koukejte, pánové – Žeryk je to! Vidíte, jak vrtí ocasem! No to víš, že jo, Žeryčku! Hodnej pejsek!“

Selby se na psa usmál. Brandon netrpělivě postával u dveří. „Pojď už, Harry. Přestaň blbnout s tím psem… Ten chlap řídil kradené auto, musíme si o tom něco zjistit.“

Perkins řekl: „Táhne to z něho jak z lihovaru. Ještě jsem ho ani neprošacoval, jen jsem ho sem dovezl a položil. Musel jsem s těmi ostatními rychle do nemocnice… Všichni to přežijí. Ale ta jedna paní měla smůlu. Noha zlomená v kyčli. To bude mastný účet od doktorů a z nemocnice. Děti žádné vážné zranění neutrpěly, vlastně se jen vyděsily. Tak jo, jdem.“

Kráčeli dlouhou chodbou k místnosti vzadu, prostoupené chladem s přízrakem smrti. Na stole ležela postava znehybnělá v mrazivé důstojnosti, jaká provází definitivní konec.

Mrtvému muži mohlo být něco přes čtyřicet. Prořídlé vlasy si nechával narůst tak, aby je mohl obtáčet kolem lysiny na temeni. V zdejším ledovém tichu se všechny takové drobné marnivosti jevily nedůležité. Dlouhý pramínek vlasů se táhl po stole jako prořídlá fronta směřující do mužovy hlavy.

Tělo vězelo v hrubém tvídovém obleku, zřejmě konfekčním, vybouleném a místy prošoupaném. Selby se podíval na podšívku saka a zjistil, že pochází z pánského obchodu v Oklahoma City.

„Chcete se podívat, co má v kapsách?“ zeptal se Perkins. „Stejně musím pořídit soupis, tak bych to udělal teď.“

Selby přitakal.

Perkins obratně zalovil a vytáhl kapesní nůž, použitý kapesník, devět dolarů v bankovkách a šedesát sedm centů drobných, laciné hodinky, poloprázdnou krabičku cigaret a obálku s nadepsanou adresou „Carleton Grines, poste restante, Phoenix, Arizona“. Obálka byla podle razítka odeslána z Cherokee Flats v Oklahomě a byla prázdná.

„V pravé zadní kapse u kalhot je plno střepů,“ ohlásil Perkins a opatrně vytáhl hrdlo rozbité kapesní láhve. „Z toho táhne ta kořalka… No, pánové, tak to bysme měli.“

„Řidičák u sebe nemá?“ zeptal se Selby.

„Žádný řidičák, žádné vizitky, žádné klíče… To je pro vagabundy typické. Nikdy nemají klíče. Vykládáme o bezdomovcích a člověk to i tak bere; ale když ho pak šacuješ a nenajdeš jediný klíč, máš z toho takový divný prázdný pocit.“

Brandon přikývl. „Co naděláš,“ řekl. „Teď abychom zavolali do Las Alidas na policii a řekli jim o tom auťáku a ty bys měl uvědomit bratra toho nebožtíka, Harry. Jmenuje se Pervis Grines a bydlí v East Payside Street č. 952, Cherokee Flats v Oklahomě.“

Perkins se podivil. „Jak to víš, prosím tebe?“

„Kdybychom bývali na místě o šedesát vteřin dřív, nemuselo k té nehodě dojít. Ten chlap nám telefonoval, abychom si pro něho přijeli.“

„No to mě teda podrž!“ zvolal Perkins.

Chvíli stáli a mlčky upírali oči na mrtvého. „Nevypadá ani moc potlučený,“ poznamenal Brandon.

„To ti je u těch mazavků skoro pravidlem,“ podotkl Perkins. „Řítí se rychlostí sedmdesáti mil za hodinu, srazí pár luceren, odhodí je to do protisměru, přejedou čtyři pět lidí a sami z toho vyváznou jen s bolením hlavy – což by z kocoviny měli stejně. Tenhle takové štěstí neměl. Zabil se.“

Brandon prohodil: „Říkal mi do telefonu, že jede navštívit bratra. A že je dneska Den díkůvzdání, tak asi usoudil, že si dá na cestu pár panáků.“

„Nevypadá, jako by měl moc důvodů k nějakému díkůvzdávání,“ poznamenal Perkins při pohledu na vyboulené, obnošené šaty.

„Ten oblek je mu malý,“ podotkl Selby.

„Kalhoty i rukávy jsou mu dost dlouhé,“ řekl Brandon, „ale sako ho muselo škrtit v ramenou i přes prsa.“

„Pochybuji, že ho zapnul,“ usoudil Selby. „Pojďme to zkusit. Narovnej mu ten kabát. Stáhni ho dolů… Podívejte. Ty kalhoty nejdou v pase dopnout o dobrých pět centimetrů. Jsou stáhnuté páskem.“

„A pásek je zapnutý na poslední dírku,“ upozorňoval Perkins. „Ale to se vandrákům stává. Seberou někde odložený oblek. Třeba mu ho někdo daroval… No, myslím, že jsme tady hotovi, pánové. Věci z kapes mám. Vy jste si ho prohlídli.“

Ostatní dva vykročili ke dveřím, Selby však zůstal stát u mrtvého a dál na něho zamyšleně zíral.

„Co je, Dougu?“ zeptal se Brandon, když se po něm obrátil, sotva ušel pár kroků.

Selby odpověděl: „Neznámý mrtvý ve mně vždycky probouzí zvědavost. Rád bych toho o něm věděl víc. Vemte například tady toho chlapa. Nejspíš to byl kvartální piják. Kdysi se mu asi dařilo dobře. Má rysy člověka s energickou, činorodou povahou. Pak začal znovu pít. Chystal se navštívit bratra. Kdyby si býval jist, že jeho návštěva bude vítaná, zařídil by si to tak, aby přijel na Den díkůvzdání. V daném případě však počkal, až ten svátek proběhne. To bude zamotaná historie… A pak se opil, zmocnily se ho výčitky svědomí, a teď tohle… Ubožák! A ještě leccos dalšího mi tu neladí – podívej se mu na ruce, Rexi.“

„Co má s rukama?“ dotazoval se Perkins.

„Všimněte si jeho nehtů,“ řekl Selby.

Druzí se vrátili a zadívali se na mrtvolně bezbarvé ruce. Nehty byly dokonale naleštěné kosmetickým práškem. Selby dodal: „Tohle je odborně udělaná manikúra.“

Perkins se poškrábal v řídkých vlasech kolem skrání. „Já jsem z toho teda jelen.“ přiznal. „Vandrák v prošoupaných starých hadrech, a vynaloží prachy na to, aby si dal udělat manikúru v kosmetickém salonu.“

„A všimněte si ještě,“ pokračoval Selby, „jak je ostříhaný. Vandráci na sebe zpravidla moc nedbají. Ale tenhle si česal vlasy přes pleš… Půjč mi ještě tu obálku, Hany. Chtěl bych se znovu podívat na známku.“

Perkins mu podal obálku a přitom hlasitě přečetl poštovní razítko: „Cherokee Flats, 5. listopadu 1941.“

Selby ji zvedl ke světlu, bedlivě se na ni zahleděl a pak řekl: „Nejsem si jist, že je tam čtyřka, Hany.“ Obrátil obálku zadní stranou navrch a vzrušeně zvolal: „Podívejte, tady je ještě známka z Phoenixu. Ta má dobře čitelné razítko. Je to z roku 1931.“

Perkins prohlásil: „No to mě teda podržte.“

Brandon se náhle zasmál. „Já vám to vysvětlím. Tenhle starý oblek už dlouho nikdo nenosil. Náhodou zůstala v kapse tahle obálka – Ale ne, počkat. Je přece adresována jemu, a rozhodně nevypadá na to, že se deset let někde válela. Co o tom soudíš, Dougu?“

„Můžeme se jen dohadovat,“ řekl Selby. „Možná že ten chlap bratra deset let neviděl. V té obálce byl třeba poslední dopis, který od něho dostal… Ale to jsou jen takové úvahy do větru. Držme se raději logiky.“

Brandon se zahleděl na koronera. „Mně se nezdá, že by se od ní Doug moc odchyloval,“ řekl.

Perkins přitakal.

„Nejspíš měl ten dopis u sebe,“ uvažoval dál Brandon. „Třeba si ho chtěl znova přečíst, zatímco čekal na tom kopci. Možná že mu ho vítr vyfoukl z ruky a on se pak rozjel dolů.“

Selby pravil: „Však my na to přijdeme. Tady něco nehraje. Podívejte se mu na ponožky. Ty ponožky se k tomu obleku nehodí.“

„To je fakt,“ řekl Perkins. „Tohle jsou čistě hedvábné drahé ponožky. Sázím se ale, že budou samá díra.“

Selby rozšněroval pravou botu a stáhl ji. „Nejsou děravé… A podívej se na ten střevíc, Rexi. To je přece kvalitní obuv. A všimni si, že není vůbec sešlapaný. Jestlipak nemá uvnitř firemní značku?“

Natočil střevíc tak, aby dovnitř dopadalo světlo. Na kožené stélce bylo razítko „Bixbyho ruční výroba obuvi, Los Angeles, Kalifornie“, a vedle bylo vyražené číslo „X03A1“.

Perkins ukázal na číslo: „To značí velikost. Mají na to svoje šifry, takže když zákazník potřebuje větší botu, nebude se snažit napěchovat nohu do velikosti, jakou nosil kdysi. Prodavač mu automaticky přinese větší botu, ani se o tom s kupujícím nedohaduje,“

Brandon zauvažoval: „Já ti nevím, Dougu. Třeba nás to tak vyjukalo, že děláme z komára velblouda. Normálně zabité z havárek ani nepřehlížíme.“

„Je to divné, to připouštím,“ uznal Perkins velkoryse. „Ale při bouračkách, kde jsou oběti na životech, se často setkáváme s podivnými okolnostmi. Podle mě si tenhle chlapík nějak sehnal slušné boty a ponožky, ale s oblekem už takové štěstí neměl.“

Selby stiskl levou botu palcem a ukazováčkem, aby zjistil, jak sedí. „Padne mu jak ulitá,“ oznámil. „Dělá to dojem, že ty boty opravdu šili pro něho,.. Víte co, zavoláme do Los Angeles, pokusíme se dostat někoho z té Bixbyho firmy k telefonu a vyptáme se na ty boty. Normálně by to číslo značilo velikost, ale třeba si takhle zaznamenávají i číslo zákazníkova bankovního konta.“

„Teď v noci nikoho nestihneš,“ namítl Perkins,

„Můžu to zkusit. Bixby, který tu výrobu provozuje, by měl být uveden v telefonním seznamu.“

Odebrali se do Perkinsovy kanceláře. Selby zalistoval v telefonním seznamu a oznámil jim: „Tady to je, George R, Bixby, ručně šitá obuv, soukromá adresa a také firemní: Bixbyho ruční výroba obuvi.“

„Pan továrník tě asi pěkně seřve, že ho taháš z postele kvůli botám nějakýho vagabunda,“ řekl Perkins,

Selby se usmál: „Vím, že bych sám neusnul, dokud nezjistím, jak se ty drahé boty dostaly na nohy tak šufťácky oblečeného individua, a tak ať pan továrník obětuje pár minut spánku, abych já nebyl vzhůru celou noc.“ *

Spojení dostali hned. Bixby si zřejmě ještě nešel lehnout, protože se ozval do telefonu živým, energickým hlasem.

„U telefonu státní zástupce z okresu Madison,“ představil se Selby. „Snažíme se identifikovat pár bot vyrobených vaší firmou. Mají uvnitř vyražené číslo… Ano, řeknu vám ho. Malý moment.“

Perkins podal střevíc Selbymu, a ten přečetl do telefonu dané číslo. Bixby řekl: „Počkáte chvilku? Mám tady doma rezervní adresář zákazníků s jejich kódy a velikostmi. Zůstaňte prosím u telefonu.“

Za deset vteřin se znovu ozval. „Tohle číslo patří jednomu z mých nejlepších zákazníků. Měl jsem ten dojem, hned jak jste mi ho řekl, ale chtěl jsem se ujistit. Je to pan Desmond L. Billmeyer, šéf potravinových obchodů Billmeyer.“

„Máte tam uvedenou jeho adresu?“ zeptal se Selby.

„Ano. Dorton Boulevard 9634, Hollywood.“

„Děkuji vám,“ řekl Selby a zavěsil.

„Nevím, jestli nám to bude co platné,“ řekl Perkinsovi. „Tyhle boty vyrobili na míru velice váženému zákazníkovi, panu Desmondu Billmeyerovi, majiteli řetězce potravinářských obchodů… Co myslíte, kde přišel tenhle chlap k Billmeyerovým botám, a jak to, že mu tak dobře padnou?“

Nastalo ticho. Po chvíli se ozval Perkins; „A já vám poradím, jak byste o Billmeyerovi zjistili první poslední. Znáte Gilberta Freelmana?“

Selby i šerif přitakali.

„Tak ten si nedávno vzal ženu, která je Billmeyerovou pravou rukou. Potkal jsem včera na ulici Charlieho Freelmana a ten mi říkal, že u nich budou na Díkůvzdání synové s manželkami.“

Selby koukl po Brandonovi. Brandon pohlédl na hodinky a přikývl. „Tak jo, Dougu, padáme.“

Kapitola 4

BLÍŽILA SE UŽ PŮLNOC, když vůz Carmen Freelmanové osvítil příjezdovou cestu k citrusovému ranči. Okna prostorné dvoupatrové budovy s podkrovím stále ještě jasně zářila do tmy Na rozlehlém dvoře parkovalo tu a tam na příhodných místech půl tuctu automobilů.

Carmen zaparkovala a vyběhla po širokých šikmých schodech na verandu. Domovní dveře se rozletěly a Gilbert rozsvítil světlo nad vchodem. „Zdálo se mi, že slyším přijíždět auto. Už jsem měl o tebe strach.“

„Neměl jsi kvůli mně zůstávat vzhůru. Vždyť mi nic nehrozilo.“

Na chodbě ji sevřel do náruče, dychtivě, hladově, jako by se bál, že mu vyklouzne z objetí. „Tak co, kočičko, vysvětlilo se to?“

„To víš, že se to vysvětlilo.“

„Co chtěl?“

„Jako vždycky. Celý svět musí vědět, že velký šéf ve svátek pracuje! Nemohl najít v šanonech jeden dopis, a tak –“

„A byl tam?“

„Ovšemže tam byl! Za půl minuty jsem ho našla a hodila mu ho na stůl.“

„A co pak?“

„Pak vzhledem k tomu, že už jsem přijela – Podívej, nebudem se o tom bavit. Mám pracovních záležitostí až po krk. Pojď, půjdeme k ostatním.“

„Ti už se všichni chystají do peří,“ řekl Gilbert.

Stephen křikl z obývacího pokoje: „Nevěř mu, Carmen! Právě jsme se s Bernice dohodli, že pustíme na gramofonu něco do tance, srolujeme koberce a roztočíme to tady… Sám jsem se vrátil teprve před chviličkou.“

Manžel ještě držel Carmen kolem pasu, když vstoupili do pokoje. „To jsi celou tu dobu udával nemovitosti?“ zeptala se.

„Ani ne,“ odpověděl Stephen. „Zbavil jsem se Gillespieho krátce po sedmé, ale měl kolem té nemovitosti nějaké divné poznámky, tak jsem se tam radši zajel podívat. Nasadil mi brouka do hlavy, ale ukázalo se, že o nic nejde. Zítra to uzavřeme… Co mě se týká, večer právě začíná.“

Gilbert podotkl: „Carmen se asi nebude chtít tančit, když má za sebou jízdu do Los Angeles a zpátky. Co takhle dát si drink?“

Carmen se dívala na matku Freelmanovou, která nepokrytě bojovala s dřímotou. „Nerada bych se vaší máti jevila jako padlá žena, ale dvojitá skotská se sodovkou by mi znovu dodala chuti do života.“

Bernice pozvedla poloprázdnou sklenici. „Sama se spouští. Před půlhodinou si dala zázvorové pivo. Celou sklenici a rovnou z flašky!“

Matka Freelmanová se usmála: „A stouplo mi to do hlavy. Vy, mládeži, se zařiďte, jak chcete, ale já si jdu lehnout. A co ty, tatínku?“

Její manžel šibalsky zamrkal na přítomné. „Dokouřím si jen doutník.“

„Pchá, to je bohaprázdná výmluva,“ odvětila mu manželka. „Chceš zůstat a vyvádět s mladými. No, jen si posluž. Já ale –“

V tom okamžiku někdo zazvonil.

Rozhovor odumřel. Zůstali koukat jeden na druhého. Paní Freelmanová řekla: „Propánakrále, touhle dobou obyčejně už dvě tři hodiny zařezáváme. Co nám kdo může teď v noci chtít?“

„Nejspíš někdo hledá určité domovní číslo,“ nadhodila Carmen.

Edward se rozesmál. „Hele, ty štramando z velkoměsta, tady nejsi někde na periférii. Dostala ses do luhů a hájů, kde si lidi nešlapou na paty. Náš barák je čtvrt míle od silnice a čísla jsou na poštovních schránkách hned u cesty, ne na domech jako ve městě.“

Otec Freelman vstal a vyšel do chodby Slyšeli, jak otevírá domovní dveře a halasí: „Buďte zdráv, šerife. Vítám vás, Selby.“ Nato zazněl Brandonův táhlý hlas: „Nevtrhli bysme k vám takhle, Freelmane, ale viděli jsme, že se u vás všude svítí.“

Edward se hlasitě rozesmál: „A už v tom lítáme! Šerif a státní zástupce!“

Corliss se také zasmála: „Čekám, kdy někdo z vás městských fajnovek prohodí, že naše bujaré veselí patrně ruší sousedy.“

Jeden přes druhého se teď jali pronášet různé dobromyslné vtípky, takže zastřeli tichý rozhovor na chodbě do nezřetelného šumu.

Hlas otce Freelmana přehlušil jejich smích. „Carmen,“ zavolal, „buď tak dobrá a pojď sem! Šerif s tebou chce mluvit.“

„To máš z toho, že srážíš chodce na zebře, Carmen.“ zažertoval Stephen. „Něco takového pár slziček nespraví – aspoň ne tady u nás v Americe.“

Corliss Ditmerová si přisadila: „Zvlášť když z tebe táhne jak ze sudu –“ ale rázem zmlkla, když zachytila Carmenin výraz,

Carmen beze slova vstala, bílá jako stěna, ruku na opěradle manželovy židle, a pronesla hláskem tenounkým jak bílá nit: „Zůstaň tady, Gilberte, prosím tebe. Zjistím, co si přejí.“

Gilbert už vstával, ale pak se znovu posadil. Mělo to až jistý nádech vzdoru, když začal dělat, že o nic nejde, jako by varoval ostatní, aby to neposuzovali jinak. „No, jestli si chceme zatancovat, tak bychom měli srolovat ty koberce.“

Nikdo se koberců nechopil. Gilbert sám seděl bez pohnutí a předstíral, že se nesnaží zachytit útržky tichého rozhovoru, probíhajícího na chodbě.

Vtom stanula ve dveřích Carmen a usmívala se na ně.

„Šerif si přeje, abych se pokusila někoho identifikovat. Zavezou mne tam policejním vozem. Za deset minut nebo za čtvrt hodiny budu zpátky.“

Corliss se nabídla: „Nemám jet s tebou, abys měla společnost?“

Gilbert vyskočil. Tvářil se velmi rozhodně. „Pojedu s tebou, kočičko. Vezmu nás vůz.“

„Neblázni! Nejde o nic mimořádného –“

„Ne. Už toho bylo dneska na tebe dost.“

Gilbert vyšel na chodbu. „Proč stojíte na chodbě? Pojďte na skleničku,“ zval příchozí. „Co se stalo?“

Tentokrát nikdo nepředstíral, že neposlouchá. Napjatě čekali na šerifovu odpověď a zdálo se jim, že uběhla nepřiměřeně dlouhá doba, než se ozval táhlým hlasem: „Snažíme se identifikovat muže, který se asi někam vloupal. Je tu jistá možnost, že ho vaše paní už někdy zahlédla.“

Stephen prohodil: „Dejte si na ni pozor, šerife. Je ozbrojená.“

Všichni se zasmáli – afektovaným smíchem, jímž se retušuje znepokojení. Poté zapraskaly kroky na dřevěné verandě a vrčící automobily hladce vyjely po příjezdové cestě do noci. Brandon řekl: „Asi to pro vás nebude zvlášť příjemný pohled, paní Freelmanová. Nerad vás sem přivádím, ale jinou možnost nemám.“

Harry Perkins řekl: „Sedni, Žeryku. Seď.“

Černý psík se poslušně posadil. „Páni, to je chytrý pes.“ pochválil ho Perkins. „Teď už mě poslouchá na slovo.“

„Tohle je pan Perkins, paní Freelmanová,“ představil je Brandon.

Perkins se odvrátil od psa. „Těší mne. Jsem rád, že vás poznávám. Vašeho manžela znám od studentských let, kdy zastupoval svou školu v soutěžních debatách. Já při nich býval rozhodčím. Ahoj, Gilberte. Jak se vede?“

Stiskli si s Gilbertem ruce. „Co se děje?“ zeptal se Gilbert.

Selby se do toho vložil: „Pojďte, prosím. Je to nepříjemné jak ledová sprcha, tak ať to máme za sebou… Dovolte, paní Freelmanová, je to tudy tou chodbou.“

„Poslyšte,“ začal reptat Gilbert, když vykročili dlouhou chodbou, „je to snad –“

Zaváhal a Selby to dořekl: „Ano, je to mrtvý člověk.“

„Nesmíte nutit Carmen –“

„Nech toho,“ řekla Carmen. „Já už jsem mrtvé lidi viděla… Proč myslíte, že bych ho měla znát, šerife?“

Brandon odvětil: „Chtěli bychom vás požádat, abyste se mu koukla na boty, nic víc… Mějte prosím na paměti, že to nebude zvlášť příjemný pohled…“

Perkins odkryl mrtvého.

Na okamžik vládlo hrobové ticho; až Gilbert Freelman zalapal po dechu a vzkřikl: „Bože nebeský! Vždyť to je Desmond Billmeyer!“

„Jste si tím jist?“ zeptal se ho Brandon.

„Jistěže. Carmen je u něho zaměstnaná.“ Obrátil se k manželce a objal ji. „Je to strašné, ale – viď, že je to Billmeyer?“

Otevřela ústa a chtěla něco říci. Chvějící se rty nedokázaly ze sebe vypravit slova. Pohlédla úpěnlivě na manžela.

„Jen klid, holčičko,“ domlouval jí. „Teď –“

Nohy se pod ní podlomily a Carmen se v manželově náručí začala hroutit k zemi. Zachytil ji, až když jí ramena klesla do roviny jeho pasu.

„Vemte ji někdo za nohy,“ nakázal Gilbert Freelman zuřivě, „ať ji odsud dostaneme. Vůbec jste ji sem neměli vodit.“

Carmen Freelmanová, spočívající bezvládně na pohovce v koronerově kanceláři, působila křehce a nemohoucně. Z tváří jí vymizela všechna barva, takže její make-up, který už neladil s pletí, vypadal jako krutá karikatura přírody.

Gilbert se čertil: „Neměli jste právo vystavit ji takovému šoku.“

Nato Brandon pronesl veledůstojně: „Potřebovali jsme nutně onoho muže identifikovat. Prokáže se pravděpodobně, že je to velice důležité.“

„Kašlu na to, jestli to je nebo není důležité. A nepočítejte s tím, že se jí začnete vyptávat, až přijde k sobě. Pro dnešek už toho má dost.“

Brandon se zeptal: „Ale Billmeyer to je, viďte?“

„Ovšemže je to Billmeyer. Setkal jsem se s ním kolikrát.“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

„Asi před týdnem.“

„Kdy ho viděla naposledy vaše paní?“

„Zajela za ním do kanceláře v Hollywoodu dnes odpoledne. Billmeyer nemohl najít nějaký dopis. Zatelefonoval jí, ať tam přijede. Byl to z jeho strany jen takový kapřic – aby celý podnik věděl, že pan šéf pracuje i na Den díkůvzdání.“

„Našla mu vaše paní ten ztracený dopis?“ zeptal se Selby.

„Vůbec ztracený nebyl. Donutí ji přijet až do Holliywoodu, aby mu vytáhla dopis ze šanonu! To si tak někdo hraje na důležitého.“

„Očividně se vám nejevil zvlášť sympatický.“

„Ne, není mi sympatický – tedy nebyl. Opájí se vlastní velkolepostí.“

Carmen se lehce pohnula. Chabý povzdech jí unikl ze rtů. Oční víčka se zachvěla.

Gilbert Freelman se obrátil k šerifovi. „Vemte na vědomí, že jí nebudete klást další otázky. Má toho už dneska za sebou až dost.“

Brandon namítl: „Podívejte, Gilberte –“

„Myslím to vážně,“ trval na svém Gilbert Freelman rozzlobeně. „Nemáte ponětí, čemu byla dnes už vystavena. Snažila se ze všech sil, aby se dobře uvedla u našich, ale celé to prostředí je jí cizí. Bylo by toho na ni dost, i kdyby ji byl Billmeyer nepřinutil dojet do kanceláře, aby si vybudoval renomé neúnavného pracovníka. A pak ještě tohle –“

„Gilberte,“ ozvala se Carmen slabým, rozechvělým hláskem.

„Tady jsem, holčičko.“

„Jak… co… jak se to stalo?“

„Automobilové neštěstí.“

„Kde?“

„Nemluv o tom už, holčičko. Pojď, pojedeme domů – teda jestli už se na to cítíš.“

Selby řekl: „Podívejte, Freelmane, když dnes už nebudeme klást žádné otázky, slíbíte nám, že nám paní Freelmanová bude k dispozici zítra dopoledne?“

Gilbert váhal

Carmen se ozvala: „Prosím, prosím pěkné, nechci už nic slyšet. Chtěla bych jen zavřít oči a pustit z hlavy tohle – tohle –všechno.“

Gilbert ji vzal pod rameny. „Pojď, holčičko. Jestli to dokážeš, půjdeme k autu.“

Selby řekl: „Takhle se nemůže dost opřít. Jestli dovolíte, ať se do mne zavěsí z druhé strany.“

„Ale nebudete se jí vyptávat.“

Selby se usmál. „Nebudu se vyptávat,“ souhlasil.

Společně pomohli Carmen zdolat schody a dojít po chodníku ke Gilbertovu zaparkovanému autu.

Otevřeli dveře. Carmen se na Selbyho chabě usmála. „Nemyslete si, že jsem vždycky taková bábovka,“ řekla, „ale dneska toho bylo – na jeden den toho bylo vážně dost.“

Selby smekl. „Tak zítra v deset u mě v kanceláři,“ připomněl Gilbertovi.

Gilbert nevrle přikývl, sedl za volant a nastartoval.

Kapitola 5

KRÁTCE PO PŮLNOCI vstoupil Selby do své kanceláře v soudní budově. Po svěžím nočním vzduchu venku mu místnost připadala nevětraná, zatuchlá. Právnické spisy v kožených vazbách, vyrovnané na policích od podlahy ke stropu, dodávaly zdejšímu prostředí ráz přízračné učenosti. Byly to soubory případů, jejichž účastníky většinou už dávno hlava nebolela –protokoly sporů uchovávaných jen proto, aby potomkům vytvářely právní precedenty.

Jen ale Selby rozsvítil, bylo z jeho kanceláře znovu vlídné a povzbudivé útočiště. Kostry dávných žalobců i obviněných zmizely za koženými vazbami vyrovnané právnické literatury.

Selby přešel k telefonu a vytočil číslo novin The Clarion. „Je tam Sylvia?“ zeptal se.

„Momentíček.“

Mezitím Selby slyšel, jak v redakční místnosti klapou psací stroje a tiše přede linotyp. „Ahoj, Dougu,“ zazněl ve sluchátku veselý hlas Sylvie Martinové. „Jak to, že jsi ještě vzhůru, ty noční můro?“

„Už se tisknete?“

„Uzávěrka je za třicet minut.“

„Pozdrž ji a přijeď sem,“ řekl Selby.

„Nemůžeš mi to povědět po telefonu?“

Selby váhal. „Můžu ti povědět to, co jde tisknout, ale budeš chtít slyšet i to, co nejde otisknout, abys měla podklady pro ty informace, které jsem v téhle chvíli ochoten zveřejnit.“

Zasmála se. „Mluvíš se mnou jako irský spiklenec. Kde jsi?“

„V kanceláři.“

„Fajn. Hned jsem tam.“

„Sejdu dolů a odemknu ti.“

„Není třeba. Sehnala jsem si klíč. Vysvětlila jsem náčelníkům, že se občas potřebuji obrátit na policii po úředních hodinách… Na shledanou za chviličku, Dougu.“

Selby zavěsil, napěchoval si tabák do lulky, škrtl a uvážlivě popotahoval, zatímco ze zahřívané hlavičky stoupal příjemný pocit tabákové družnosti.

Netrvalo ani pět minut a zaslechl z chodby klapot Sylviiných podpatků. Otevřel dveře a dívka vpadla dovnitř, hotové klubíčko výbušné energie. „Těbůh, Dougu. Tak sem s tou senzací!“

Sklesla na židli, rozprostřela si na kolenou složený novinový papír, vytáhla ořezanou tužku a napjatě vyčkávala,

Selby na ni hleděl s neskrývaným zálibným zaujetím. Její oči, ve stejném odstínu teplé hnědi jako její vlasy, v nichž obvykle jiskřily šelmovské plamínky, zvážněly soustředěním. Z jemného oválu její tváře vymizel všechen osobitý výraz: vypadala tak nezúčastněně a výkonně jako klávesnice linotypu.

„Nekoukej na mě takhle a mluv,“ vybídla ho.

„Já na tebe nějak koukám?“ podivil se Selby.

„Aspoň mi to tak připadá.“

„To není špatný nápad.“

„Přestaň!“ poručila. „Zdržuju tisk. Co se stalo? Rychle mi to pověz.“

Selby začal: „Byl jsem na návštěvě u Brandonových. V půl jedenácté večer zazvonil telefon. Muž, který doznal, že je opilý, se představil jako Carleton Grines z Cherokee Flats v Oklahomě; řekl, že má bratra jménem Pervis, který bydlí v čísle 952 na East Payside Street tamtéž; že za ním chtěl zajet; že v minulosti už měl nějaký malér a bratrovi slíbil, že přestane pít; že to nevydržel, ukradl v Las Alidas cizí auto a teď že ho trápí výčitky svědomí. Dělalo to dojem, že se dostal do onoho stadia plačtivé kajícnosti, kdy se potřebuje vyplakat někomu na rameni.“

„Dost nevšední příběh,“ poznamenala Sylvia Martinova, zatímco si dělala těsnopisné poznámky.

„Se šerifem jsme se pro něho vypravili. Měl na nás počkat na kopci, odkud se ulice prudce svažuje k jízdnímu okruhu. Jak jsme se k té křižovatce blížili, viděli jsme, že se nějaký vůz z vrchu rozjíždí a prudce nabírá rychlost. Bláznivě se motal, narazil vlevo na chodník a střetl se s projíždějícím náklaďákem s přívěsem a ten přívěs odhodil tak, že zasáhl další projíždějící osobní automobil. V něm –“

„O té srážce už víme,“ přerušila ho, „Prostě zas jedna havárie, Čí je to kradené auto?“

„Je zaregistrované na jistého Roberta C. Hinkla z Cherokee Flats v Oklahomě. Má dočasné oprávnění pro Kalifornii, kde je uvedena adresa v Las Alidas. Šerif nikoho toho jména nezná. Já rovněž ne. Za chvíli si to jedeme prověřit. Připomeň mi, ať ti povím dojemnou historku o psovi.“

„Kdy?“

„Do sobotní přílohy.“

„Proč mi ji nepovíš teď?“

„Protože ti teď povím něco důležitějšího.“

„Spusť.“

„Muž za volantem byl mrtvý. Odvezli ho ke koronerovi. Mrtvý měl na sobě laciný tvídový oblek, který mu nepadl. Sako se nedalo dopnout. Různé okolnosti vypadaly podivně. Začali jsme si to prověřovat. Z firemního razítka v botách jsme zjistili, že si je dal udělat Desmond Billmeyer – ten magnát, co mu patří potravinářské prodejny. Perkins si vzpomněl, že by nám k tomu mohla něco říct Carmen Freelmanová, žena Gilberta Freelmana. Je u Billmeyera zaměstnaná. Dojeli jsme pro ni. Koukla na toho nebožtíka a omdlela.“

„Kdo to teda je?“ zeptala se Sylvia.

„Sám Desmond Billmeyer.“

„Dougu! Víš to jistě?“

Přitakal. „Identifikoval ho i Gilbert Freelman.“

Sylvia Martinova popadla telefon, zavolala do redakce a řekla: „Je to trhák. Čekejte. Zjistím podrobnosti a hned se vrátím.“

Zavěsila a vyzvala Selbyho: „Povídej dál.“

„To je všechno.“

Zavrtěla hlavou. „To je všechno, co můžeme zveřejnit. Teď chci slyšet, co zveřejnit nemůžeme, a prosím tě, pospěš si.“

Selby řekl: „Prozatím to ale musí zůstat mezi námi.“

Přikývla.

„Nejsem si jist, že ten člověk byl opilý. Nejsem si jist, že zahynul vinou automobilové havárie.“

„Jak tedy přišel o život?“

„Nevím.“

Nakrčila čelo: „Ale o život přišel. Mohl – Dougu, přece nemyslíš, že –“

„Myslím,“ přerušil ji Selby. „Chci říct, že dost možná už nežil, když se ten vůz rozjel z kopce. Bylo to kradené auto. Billmeyer by sotva kradl auta. Měl u sebe rozbitou kapesní láhev s kořalkou, ale tu mohl někdo rozbít, než se auto rozjelo. Teď pouze uvažuji nahlas, Sylvie.“

„Jen pokračuj, uvažuj dál.“

„Šerif ani já samozřejmě nemůžeme vědět,“ řekl Selby, „jestli to s námi mluvil Carleton Grines nebo ne. Nějaký člověk zatelefonoval a uvedl, že je Carleton Grines. Dělal dojem opilého. Řekl, že ukradl auto, a ať pro něho někdo přijede. Šerif zapjal sirénu a rudé reflektory. Z Orange Heights by kdokoli viděl policejní vůz na půl tuctů bloků před tou křižovatkou, než jsme k ní dojeli.

Někdo mohl stát na stupátku ukradeného sedanu. Když zahlédl policejní vůz, stačilo povolit ruční brzdu a vůz roztlačit. Na příkrém svahu musel nabrat rychlost.“

„Ale ten někdo nemohl předvídat srážku na křižovatce,“ namítla Sylvia.

„To je pravda, ale že vůz havaruje, bylo dost pravděpodobné. Skoro jistě musel do něčeho nabourat, než zůstane stát. Na té ulici je těsně před křižovatkou rigol. V těch místech to auto už nabralo šílenou rychlost. Do něčeho by narazilo v každém případě.“

Zvrátila hlavu dozadu a přivřela oči. „Snažíš se mi tu naznačit, že si někdo dal hodně práce, abyste nezjistili, že je to Billmeyer?“

„Ne.“

„Tak proč by to dělal?“

„Abychom nezjistili, jak ten člověk zemřel a hlavně, kdy zemřel“

„Teď ti moc nerozumím.“

„V devíti stech devětadevadesáti případech z tisíce by se službu konající policista dostavil na místo havárie, zjistil rozsah škod, seznal, že řidič je mrtvý a z vozu táhne pach whisky. Zavolal by ke koronerovi na prosekturu, a tím by celý případ pro něho skončil. Vykonala by se zběžná pitva – pravděpodobně až o dost později. Na základě policistova hlášení by se stanovila příčina smrti a také doba smrti – a dál by si s tím nikdo hlavu nelámal. Než by došlo k pitvě, všechny stopy by vychladly jak ta mrtvola. Těžko by se pak dalo přesně určit, kdy dotyčný zemřel.“

„Ale nač by kdo chtěl změnit dobu smrti?“

„Nevím. Hodlám to zjistit. Třeba kvůli alibi. Tohle otisknout nesmíš.“

„Ale, Dougu – a ty si myslíš, že byl zavražděn?“

„Nevím. Nevylučuji tu možnost.“

„Kdo všechno o tomhle ví?“

„Ty to víš.“

„A kdo ještě? Losangeleské noviny?“

Selby zavrtěl hlavou.

„Nebudeme poskytovat žádné informace, dokud doktor Trueman nedodá pitevní nález.“

„Kdy to bude?“

„Vytáhl jsem ho z postele. Touhle dobou se asi pouští do práce.“

Sylvia Martinova zastrčila složený novinový papír do kabelky, vstala a řekla: „Díky, Dougu, musím běžet… Jak jste na to vůbec přišli? Podle čeho usoudil Harry Perkins, že to asi nebude vandrák, a začal mu prohlížet boty?“

„No, pár maličkostí nehrálo,“ odpověděl Selby vyhýbavě.

„Nebuď tak skromný. Jestli mi to nepovíš ty, zavolám šerifa Brandona a od něho se to dovím určitě.“

Selby řekl: „No, koukl jsem mu na ponožky. Byly kvalitní a to mi nešlo dohromady s tím tvídovým oblekem. Pak jsem se mu koukl na nehty. Vypadaly pěstěně. Na nohou měl luxusní, zakázkově dělané boty. Oblek byl hodně obnošený a byl mu malý. V kapse jsme našli obálku se známkou orazítkovanou před deseti lety.“

„A nebýt tebe,“ řekla, „nic by se nedělo, dokud by na další vyšetřování nebylo pozdě.“

„To bych netvrdil,“ ohradil se Selby.

„Ale já ano,“ namítla s úsměvem. „Dokonce bych to i napsala.“

Došla ke dveřím, ale s rukou na klice se ještě zastavila. „Proč se Carmen Freelmanová skácela ve mdlobách? Byly tělesné ostatky v zvlášť hrůzném stavu?“

„Tak tenhle poznatek nesmíš otisknout – aspoň zatím ne.“

„Proč ne?“

„Protože by se ta příhoda mohla nafouknout a postavit do falešného světla. Nějaká ta výmluvná narážka a vzbudí se dojem, že jejich vztah byl asi důvěrnější, než by se dalo běžně předpokládat. Carmen s Freelmanem se brali teprve před čtyřmi měsíci, a proto bude lépe, když to losangeleské noviny nevypátrají.“

„Chceš říct, že to nevypátrají, když je na to neupozorním,“ zasmála se.

„Přesně to jsem měl na mysli,“ potvrdil jí Selby.

Znovu se obrátila k odchodu. „Jsi vážně dobrák, Dougu, a bereš ohledy na každého, jen ne sám na sebe.“

Kapitola 6

BILLY RANSOME, městský šerif a z moci úřední náčelník policie v Las Alidas, statný, dobromyslný chlap, jim vyšel k policejnímu vozu naproti.

„Dostal jsem váš telefonický vzkaz.“ řekl tiše. „Pojďte, promluvíme si o tom někde jinde. Panička spí. Neřekl jsem jí, že odcházím. Myslí si, že jdu na smrt pokaždé, když musím v noci k případu. Můžeme –“

Z okna otevřeného za sítí proti mouchám začal vysoký ženský hlas chrlit slova rychlostí kulometu. „Jen si klidně povídejte na verandě a nemyslete si, že mi jen tak fouknete, vážený pane Ransome… To jste vy, šerife?“

Brandon se zazubil a dobrodušně odpověděl: „Nic se neděje, paní Ransomová, potřebujeme jen něco ověřit kolem ukradeného auta.“

„Tak dávejte na Billyho pozor,“ řekla. „Ten by se dokázal přimotat zrovna tam, kde se střílí. Při jeho figuře se do něho musí trefit i pidlovokej.“

Brandon dloubl Ransoma loktem a nahlas pronesl: „Řeknem si to tady. Jeden chlap z Oklahomy se namazal, ukradl automobil zaregistrovaný na jméno Robert S. Hinkle, Chestnut Street 605. Auto havarovalo a přitom přišel o život jeden obchodník z Los Angeles… Chceme si to ověřit. To auto má státní poznávací značku z Oklahomy. Adresa v Las Alidas je přechodné bydliště.“

„A to je všechno?“ tázal se ženský hlas.

„V podstatě ano,“ ujistil ji Brandon.

Zaslechli zapraskat drátěnku v posteli. „Tak dobře, Billy, můžeš jít. Ale příště se mi nesnaž uklouznout. Slyšíš?“

„Jistě, milunko.“

„Kdybych se probudila a zjistila, že nejsi doma, vyděsilo by mě to víc, než když budu vědět, že někde honíš vraha. A teď už běž, protože já neusnu, dokud se nevrátíš.“

„Jistě, milunko.“

Přešli k šerifovu vozu. Selby pravil tiše: „Na tom případě leccos nehraje, Ransome. Co víte o tom Hinklovi? Znáte ho?“

„V životě jsem o něm neslyšel,“ odpověděl Ransome. „Zajedeme na tu adresu?“

„Myslím, že by to bylo nejmoudřejší.“

Nasedli do policejního vozu. Zavírané dveře práskly v tiché ulici jako detonace. Ransome pohlédl na osvětlenou palubní desku a řekl: „Za deset minut dvě – to sotva bude někde jinde než doma. Jedem… Na prvním rohu doprava, šerife, a pak jeďte rovně přes pět bloků. Tím se dostanete k pětistovkám na Chestnut Street. Když pak zabočíte vlevo, bude to v prvním bloku druhý dům nalevo. Můžeme si to tam nejdřív obhlídnout.“

Byl to pomenší kalifornský přízemní domek s příjezdovou cestou ke garáži. Všude tma a ticho. Liduprázdné chodníky se odvíjely ve světle pouličních luceren jako stužky. Okolní domy v tom mrtvém tichu připomínaly strašidelné hrobky na hřbitově.

Brandon zaklepal na dveře Hinklova obydlí. Když se nic nedělo, zaklepal znovu. Selby vytáhl z kapsy uzounkou baterku a jejím bodovým světlem našel na dveřích zvonek.

Billy Ransome se opřel palcem do zvonku. Brandon dál klepal. Po chvíli se ozval ospalý mužský hlas: „Hej, Bobe, někdo je za dveřma.“

Rozsvítilo se. Slyšeli šoupavé kroky a pak ten hlas znovu pronesl: „Hele, Bobe, někdo je za dveřma.“

Brandon zvolal: „Tady je šerif. Potřebujeme s vámi mluvit.“

V domě se rozsvítila další světla. Za okamžik se ve dveřích objevil rozcuchaný muž s očima spánkem napuchlýma, dopjal si v pase montérky a zadíval se na ně přes zaháknutou síťovou zástěnu. „Co chcete, chlapi?“ zeptal se.

„Hledáme pana Hinkla.“

„To jsem já.“

Billy Ransome řekl: „Jsem náčelník zdejší policie. Tohle je šerif a tohle státní zástupce.“

„No a co mi chcete?“

„Vlastníte automobil?“

„Ano.“

„Kde je teď?“

„V garáži. A co má bejt?“

„Váš automobil havaroval,“ řekl Selby.

„To je vyloučeno,“ tvrdil Hinkle se vší rozhodností.

Vzadu v domě se ozval ženský hlas: „Náš vůz je v garáži, Bobe. Ty jsi svůj zaparkoval na příjezdové cestě.“

Hinkle si promul oči, poškrabal se v týle, projel si prsty vlasy a pronesl jako omámený: „No jo, máš pravdu.“

Na chodbě bylo slyšet další kroky. Docela pohledná mladá žena v broskvovém županu přišla a stoupla si do dveří. Působila čiperněji, ne tak rozespale. „Co se stalo?“ zeptala se.

Selby se na ni obrátil: „Říkáte, že pan Hinkle zaparkoval vůz před garáží?“

„Ano. Támhle stojí.“ Ukázala prstem směrem ke garáži. Brandon namítl: „Ale tam teď žádný vůz není.“

„Do prdele, jak to?“ řekl Hinkle.

Mezitím se na chodbě znovu ozvaly kroky a muž asi dvaatřicetiletý, oblečený v kalhotech a košili, se přidružil k ostatním a beze slova upřel na návštěvníky nevraživý pohled.

Hinkle odsunul petlici sítěné zástěny, vyšel na krytou verandu a zahleděl se na prázdný vjezd do garáže.

„Nechal jste vůz před garáží?“ zeptal se Selby.

Tou dobou se Hinkle zřejmě už trochu probral. „Ano. Přijeli ke mně na návštěvu přátelé. Dal jsem jim auto do garáže.“

„Pojďme se tam podívat,“ navrhl Selby.

Přešli ke garáži. Hinkle odemkl vrata. V garáži stál sedan s oklahomskou poznávací značkou.

Selby se obrátil k mladé ženě a zeptal se: „Jak se jmenujete?“

„Grinesovi.“

„Z Cherokee Flats v Oklahomě?“

„Ano. Jak to víte?“

„A tohle je váš manžel? Jmenuje se Pervis?“

Muž přisvědčil a dodal: „Co po mně chcete?“

Selby se zeptal: „Máte bratra jménem Carleton?“

Muž očividně váhal. Žena se do toho vložila: „Ovšemže má, nebo přesněji řečeno měl. Švagr je už deset let mrtev.“

Doug Selby pravil: „Ten, kdo si vzal Hinklův vůz, uvedl jeho jméno.“

Pervis Grines řekl: „Carl přišel o život při – při požáru v Oregonu.“

„Za vězeňské vzpoury v Oregonu,“ upřesnila žena. „V prosinci to bude deset let, viď?“

„Stalo se to v lednu 1932,“ dodal její manžel.

„Uveďte laskavě svou nynější domovskou adresu v Oklahomě.“

„East Payside Street 952. Bydlíme ve vlastním domě, co jsme se vzali.“

„Kdy jste si šli včera všichni lehnout?“

Pohlédli na sebe. „Tak někdy kolem deváté,“ odpověděl Hinkle.

„Není to dost brzy na Den díkůvzdání?“

„To je naše věc,“ durdil se Hinkle. „V Americe máme svobodu. Snad si ještě můžeme jít lehnout, kdy chceme, nebo ne?“

Žena zasáhla: „Nebuď takový, Bobe! Ti páni se jen snaží zjistit, co se stalo s tvým autem.“ Obrátila se k šerifovi. „Bob Hinkle pracuje na naftových polích. Můj muž s ním dělal v Oklahomě. Firma teď vysadila zaměstnance na čtrnáct dní z práce, tak jsme se rozjeli do Kalifornie, poohlédnout se tady. Přijeli jsme sem ve středu. Bob teď žije sám – rozvedl se. Nabídla jsem chlapům, že jim uvařím tradiční sváteční oběd. Bob pracuje. Zítra musí být v osm hodin v práci, tak si šel brzy lehnout.

My se známe s jedněmi lidmi, kteří tady bydlí o dva bloky dál. Zašli jsme k nim na skleničku tak kolem osmé. Bob s námi nešel. Myslí si, že stranili jeho ženě, že ji snad přemlouvali, aby od něho odešla.“

„Byl jsem utahaný,“ zavrčel Hinkle.

„Kdy jste se vrátili?“ zeptal se Selby paní Grinesové.

„Kolem půl desáté. Nakoukli jsme k Bobovi do ložnice. Spal, a tak jsme ho nerušili. Ti známí, co jsme u nich byli, dostali dopis od Evelyn, Bobovy manželky. Chtěla jsem mu o tom povědět.“

„Vřelé díky,“ pronesl Hinkle sarkasticky. „Pokud máš pro mě nějaký vzkaz, můžeš mi ho předat tuhle šerifovým prostřednictvím.“

„Bobe! Nebuď takový!“

„Nezaslechli jste někdo to auto odjíždět?“ zeptal se Selby.

Zahleděli se na sebe, zavrtěli hlavami.

„Kde pracujete?“ zeptal se Brandon Hinkla.

„U naftařské společnosti Leasehold Consolidated.“

„Jak dlouho jste tam už zaměstnán?“

„Pomalu dva měsíce.“

„A jste rozvedený, jak říkáte.“

„Žena mi utekla.“

„Kdy?“

„Asi za čtrnáct dní potom, co jsme se sem přistěhovali. Rozjela se do Rena pro rozvod. Touhle dobou už to bude mít vyřízené.“

„A necháte si tenhle dům, i kdybyste tu bydlel sám?“

„Zůstanu tu, dokud si nenajdu někde malý byt. Odstěhuju se příští týden.“

„Váš vůz je pontiac z roku 1939?“

„Správně.“

„Nechal jste vůz stát venku nezajištěný?“

Hinkle se znovu poškrábal na hlavě. „Mám ten dojem, že jo. Je ten můj krasavec hodně nabouraný?“

„Máte ho prakticky omotaný kolem volantu.“

Hinkle zvolal: „A to jsem já vůl nechal propadnout pojistku, když mi utekla žena! Krucinálfagot!“

Brandon se zahleděl na Selbyho.

Selby řekl: „Potřebovali jsme si ověřit všechny okolnosti. Vůz máte v Madisonu – tedy co z něj zbylo. Můžete se na něj zítra přijet podívat.“

„Zejtra jsem v práci,“ řekl Hinkle. Obrátil se ke Grinesovi.

„Co kdybyste tam s Ruth zajeli a koukli se, jestli se s tím dá něco dělat?“

„To víš, že jo,“ ujistil ho Grines. „Zavezeme tě ráno do práce a pak se tam vypravíme.“

Selby řekl: „Budu si potřebovat ještě promluvit s manželi Grinesovými, až se vyšetřování víc rozběhne. Omlouváme se, že jsme vás vyrušili, ale museli jsme si to ověřit. Je třeba zjistit, kdo to auto řídil.“

V policejním voze pak Billy Ransome poznamenal: „Tomu říkám služba občanům. Najdeme ukradené auto, ještě než ho majitel začne postrádat… Ale proč je kolem toho takový rozruch, šerife?“

Brandon odpověděl: „To auto zřejmě řídil Desmond Billmeyer, známý potravinářský podnikatel… Víte co, Ransome? Oťukejte si zítra toho Hinkla a zjistěte, co můžete, o Grinesovi. Vyptejte se u Leasehold Consolidated, co tam Hinkle dělá a jak jsou s ním spokojeni, buďte tak hodný.“

„Jistě. Mám vám to zatelefonovat?“

„Ano, děkuji vám.“

Vysadili Ransoma u něho doma a jeli dál do Madisonu. Dorazili tam krátce před čtvrt na čtyři. Město vypadalo jako vylidněné. Jen kouřící tovární komíny a rozsvícené budovy cukrovaru svědčily o lidské činnosti.

„Zdá se, že se letos urodilo hodně cukrovky,“ poznamenal Brandon.

Selby ospale zažíval. „Jen aby se nám neurodilo i hodně vražd… Na shledanou v devět, Rexi.“

Ranní páteční Clarion přinesl zprávu o celé události pod titulky:

ZÁMOŽNÝ OBCHODNÍK PŘIŠEL V NAŠEM MĚSTĚ O ŽIVOT Díky rychlému zásahu městských činitelů byl mrtvý identifikován – Podivné okolnosti provázejí záhadnou smrt – Šerif a státní zástupce urychlují vyšetřování

Selby si ten článek přečetl u snídaně. Když se dostavil do úřadu, hlásila mu jeho sekretářka Amorette Standishová, že od rána už několikrát volali z Los Angeles. Sotva Selby překročil práh své soukromé kanceláře, už zvonil telefon. Šéfredaktor domácí rubriky jednoho losangeleského deníku chtěl rozhovor. Zdvořile zapochyboval o identifikaci, načež se Selby stáhl do ulity úřední důstojnosti a suše poznamenal, že totožnost mrtvého podnikatele potvrdili dva hodnověrní svědkové, kteří ho osobně znali, a že jeho úřad vyšetřuje okolnosti úmrtí.

Hned nato přišel Brandon a zanedlouho se k nim přidružil doktor Trueman. Patolog působil dojmem suverénního profesionála a jako na správném doktorovi na něm nijak nebylo znát, že v noci nespal.

„Tak co jste zjistil?“ zeptal se Selby.

Doktor Trueman promlouval vždy zvolna, rozvážně. „Zjistil jsem, že jde o muže přibližně dvaačtyřicetiletého. Před smrtí hodně pil. Smrt nezavinila automobilová nehoda. Měl nemocné srdce a dost možná o tom ani nevěděl. Patrně žil normálním aktivním životem a neměl ani výrazné potíže, až na to, že se poslední dobou občas zadýchal. Kdyby zůstal naživu, byly by se tak do tří let chorobné příznaky stupňovaly.

Přesto však smrt nastala vinou srdečního selhání, vyvolaného dávkou chloralhydrátu.“

„Známé uspávadlo,“ podotkl Selby.

„Obecně se tomu tak říká,“ potvrdil doktor Trueman. „A pro toho, kdo má slabé srdce, je větší dávka riskantní. Přítomnost chloralhydrátu se určuje nesnadno, ověřil jsem si ale, že dostal značnou dávku a že smrt nastala pravděpodobně krátce poté, co preparát přijal.“

„Podle čeho tak soudíte?“ zeptal se Selby.

Doktor Trueman odpověděl: „Náhodou jsem se o tento problém zajímal podrobněji. Jistý Archangelsky prováděl obsáhlé výzkumy, z nichž vyplývalo, že chloralhydrát se v těle nevstřebává rovnoměrně. Ze začátku neproniká tolik narokotika do mozku, víc je ho v krvi. Později je tomu naopak. U pitvaného jsem zjistil vyšší procento v krvi než v mozku. Proto soudím, že smrt nastala ještě předtím, než droga dosáhla největší účinnosti: jinými slovy, krátce po požití.

Z obleku nasáklého lihovinou z rozbité láhve jsem získal dostatečné množství tekutiny, abych mohl zjistit, že obsahovala chloralhydrát. Kolik ho bylo, to se poznat nedalo.“

„Je tu možnost, že si ten chloralhydrát vzal sám?“ zeptal se Selby.

„Ano, takovou možnost nemohu vyloučit.“

„Nakolik je to pravděpodobné?“

„K tomu se nechci vyjádřit. To s odborným posouzením nesouvisí. Náleží to do oblasti čistě spekulativní. Chloralhydrát se občas používá jako hypnotikum. Zažil jsem případy, kdy si ho vědomě brali lidé trpící následky nadměrného požívání alkoholu.“

„Laik by to nazval kocovinou, že?“ podotkl Selby s úsměvem.

Doktor Trueman přitakal.

„Zjistil jste, kdy smrt nastala?“

„To je vždycky obtížný problém. Řekl bych, že to bylo kolem deváté hodiny, ale pro jistotu bychom měli uvést dobu mezi půl devátou a půl desátou večer. Myslím, že čas takto stanovený bych obhájil i při křížovém výslechu.“

„Jak se ta doba vlastně stanoví?“ zeptal se Selby.

„Hrají tu roli různé faktory. Nechci vás zatěžovat technickými podrobnostmi, Dougu, ale když už se na to ptáte… Stejně bychom se tomu dříve nebo později nevyhnuli, a tak vám povím, jak jsem k tomu dospěl já. Smrt má dvě fáze: klinickou a molekulární. Jinými slovy: člověk zemře, ale jednotlivé tkáně a buňky po jistou dobu dál reagují na různé podněty. Když tohle všechno vezmu v úvahu a dále zjistím, kdy započal rigor mortis, a podle toho stanovím křivku poklesu tělesné teploty, dospívám k závěru, že smrt nastal přibližně kolem deváté.“

Selby řekl: „V pořádku, děkuji vám, doktore. Myslím, že jste mi poskytl všechny potřebné informace.“

Když doktor Trueman odešel, obrátil se Selby k Brandonovi: „Nemá cenu chodit kolem horké kaše, Rexi. Máme na krku vraždu. Musíme –“

Vzhlédl, protože se ve dveřích objevila Amorette Standishová.

„Pan J. C. Gillespie se ptá, jestli by s vámi mohl mluvit.“

Gillespie, muž kolem padesátky s ocelově šedými vlasy a sestřiženým knírkem, držel v levé ruce složený Clarion. Cílevědomý způsob, s jakým přešel rovnou k Selbyho psacímu stolu, napovídal, že je zvyklý všechno rychle zařídit.

„Vy jste Selby, že,“ prohodil. „Předloni jsme si byli jednou představeni – krátce potom, co jsem se usadil v Madisonu. Dost možná už si na to nevzpomínáte. S šerifem Brandonem jsme se setkali nedávno. Dobré jitro, pánové.“

Pan Gillespie měl zřejmě ve zvyku postupovat s úsečnou podnikatelskou rázností, i slova odsekával, jako by se chtěl v čase co nejkratším dostat k věci.

Selby si s ním potřásl rukou. „Prosím posaďte se.“

Gillespie rozložil Clarion. „Co je na tom pravdy?“ dotázal se.

„Na čem?“

„Na tom článku o Desmondu Billmeyerovi.“

Selby pohlédl na Brandona a pak odvětil: „Uvedené informace jsou v podstatě pravdivé.“

„Totožnost je ověřená?“

„Spolehlivě. O tom nemůže být sporu.“

Gillespie si rezignovaně povzdechl. „Co se dá dělat. Doufal jsem, že to bude novinářská kachna. Nemohl jsem tomu uvěřit – připadalo mi to vyloučené.“

Žvýkal si špičky kníru. „Hm. Je to divné – moc divné. Jsem z toho celý pryč. Himlhergot, vždyť já se měl s Desmondem Billmyerem sejít. Celou noc mi vrtalo hlavou, proč se neukázal.“

„V kolik hodin jste se měli sejít?“

„Nedomluvili jsme si přesnou dobu. Měl za mnou přijít. Šlo o realitní transakci. Zprostředkoval to Stephen Freelman. Billmeyerova nejspolehlivější sekretářka se nedávno provdala za jeho bratra… Billmeyer usoudil, že by mohly vyvstat jisté etické problémy, kdyby jednal s Freelmanem přímo. Chtěl srazit cenu co nejníž. Podle mě kolem toho dělal zbytečné opičky; trval však na svém, abych to za co nejvýhodnějších podmínek koupil na sebe, a tak jsem mu to nakonec slíbil. Z mé strany to bylo samozřejmě jen z čiré ochoty – nic jsem z toho neměl – jen jsem to za něho měl dojednat – jako nastrčená osoba, pokud to tak chcete nazvat.“

Selby koukl po Brandonovi a zdržel se komentáře.

„Desmond byl připraven prodej uzavřít,“ pokračoval Gillespie. „Dostal jsem klienty Stephena Freelmana na nejnižší možnou částku, která podle mého přicházela v úvahu. Zavolal jsem Desmondovi a sdělil mu to… Žádal, abych mu zavolal, hned jak to domluvím.“

„Kam jste mu volal?“ zeptal se Selby.

„Dal mi jedno hollywoodské číslo. Říkal, že tam bude čekat až do večera.“

„A kdy jste mu zavolal?“

„Přesně to nevím. Asi kolem šesté; možná že už bylo půl sedmé. Nekoukl jsem se na hodinky. Freelman byl u mne doma, pořád jsme se ještě dohadovali. Odešel až někdy v sedm. Volal jsem z jiné místnosti. Řekl jsem Desmondovi cenu. Zdálo se mi, že je s tím navýsost spokojený, ale řekl mi, abych vznesl jisté námitky, tak aby Freelman musel ještě jednou ty parcely zkontrolovat. Prohlásil, že ke mně rovnou zajede a přinese dostatečnou zálohu, abychom mohli podepsat dohodu o smlouvě.“

„Uvedl, o jak vysokou částku půjde?“

„Ne, pánové, to neuvedl, ale při prodeji těch pozemků šlo o – no, řekněme, o sumu kolem sta tisíc dolarů.“

„A co bylo dál?“ zeptal se Selby.

„Čekal jsem a čekal. Desmond se neukázal. To bylo u něho zcela nezvyklé. Obyčejně sjednané úmluvy přesně dodržel. Zůstal jsem vzhůru až někdy do jedné. Mezitím jsem mu několikrát volal do kanceláře, ale nikdo to nebral… A ráno se pak v novinách dočtu tohle.

A já vám tady, pánové, prohlašuji, že je to vyloučeno. Holý nesmysl! Desmond a opilý! Ten člověk byl přísný abstinent. A to vím jistě.“

„Jak dlouho jste se znali?“ zeptal se Selby.

„Sedm osm let.“

„Stýkali jste se přátelsky?“

„Přátelsky to bylo tak pět let.“

„Mluvil před vámi někdy o člověku jménem Grines?“

„To si nevzpomínám. Je ovšem možné, že se o někom takovém někdy zmínil. Sám mám na jména špatnou paměť. S někým se sejdu, a víte, jak to chodí… nemůžete po mně chtít, abych si pamatoval jméno, které možná padlo v běžném rozhovoru, ale tohle mi vůbec nic neříká… Smím se zeptat, proč to chcete vědět?“

Selby pronesl opatrně: „Je možné, že Billmeyer měl něco společného s jistým Grinesem – před delší dobou.“

„Anebo možná docela nedávno,“ dodal šerif.

„Neuvědomuji si, že by byl přede mnou takové jméno někdy vyslovil,“ řekl Gillespie. „Kdo to je? Z podnikatelských kruhů? Obchodní partner nebo –“

„To ještě nevíme,“ odpověděl Selby. „Vyšetřování teprve probíhá.“

Pan Gillespie vstal. „Je to hrůza,“ prohlásil. „Jsem z toho celý pryč. U snídaně jsem nemohl vůbec nic pozřít.“

Selby řekl: „Vzhledem k tomu, že jste se přátelsky stýkali, chtěli bychom vás požádat, abyste zašel k Perkinsovi na prosekturu a podíval se na mrtvého.“

Gillespie se naježil. „Himlhergot, pánové, já měl dojem, že o totožnosti nemůže být sporu.“

„Také není,“ ohradil se Selby. „Paní Carmen Freelmanová v mrtvém poznala Billmeyera.“

„Ach tak.“

„Avšak,“ pokračoval Selby, „chtěli bychom tvrzení paní Freelmanové ještě ověřit.“

Gillespie přimhouřil oči. „Nevím, jestli vám dobře rozumím – Ale ne, nechci o tom nic vědět. Stejně jsem se vás chystal požádat – i kdybyste to byl nenavrhl – jestli by bylo možné, abych se zašel na mrtvého podívat… Něco mi tu nesedí, pánové. Jestli Desmond Billmeyer pil, tak ho k tomu někdo donutil. V tom mě můžete citovat, kdy budete chtít a jak budete chtít… Tady v novinách píšou, že záhadnou smrt provázejí podivné okolnosti.“

Selby pouze beze slova přikývl.

Návštěvník váhal, jako by měl ještě něco na jazyku, ale pak si to zřejmě rozmyslel a ubíral se ke dveřím. „Zajdu na prosekturu, pánové. Mám vám pak zavolat?“

„Když budete tak laskav.“

„Půjdu tam hned teď.“

Došel ke dveřím, ale tam se zastavil a jakoby nerozhodně přešlapoval.

„Přejete si ještě něco?“ zeptal se Selby, vstal a obešel psací stůl.

Gillespie si odkašlal. „Nevím, jestli o tom víte,“ řekl. „Ví to málokdo. Ale třeba jste na to při vyšetřování narazili. Desmond Billmeyer měl ve svém životě jistou mezeru. Nikdy o tom údobí nemluvil. Ba přímo naopak, snažil se je zastřít tím, že si minulost vymyslel. Ale to byla jen báchorka.“

„Jak to tedy bylo ve skutečnosti?“ zeptal se Selby.

„Trpěl ztrátou paměti. Znali jsme se už pár let, než mi o tom pověděl. Myslím, že měl jistou utkvělou představu, která na něho stále dotírala a děsila ho. Tušil, že v jeho minulosti je temná kapitola, která souvisí s pitím a požárem; svěřil se mi, že se někdy v noci probudí celý zpocený, protože viděl ve snu hořící budovu. Měl také takový pocit, že kdyby začal pít, spustil by se – přestal by se ovládat. Vzpomínám si, jak to se mnou jednou večer podrobně rozbíral; říkal, že se někdy zanáší myšlenkou, jestli by si minulost v paměti nevyvolal, kdyby se podrobil hypnóze, ale zároveň se toho bál. Já jsem se mu takový pokus snažil rozmluvit.“

„Proč?“ zeptal se Selby.

Gillespie zavrtěl hlavou. „Mám na amnézii svůj názor. Když trpíte nesnesitelnou bolestí, omdlíte. Příroda vám nabídne takové východisko. Kdykoli ztratíte vědomí, je to proto, že se vědomí chce ztratit. A stejně tak je to u paměti. Zapomenete na minulý život, když jiné řešení nemáte. Až budete schopen vyrovnat se s minulostí, paměť se vám vrátí. Takovou filozofii zastávám já, pánové.“

„Seznámil jste někdy Billmeyera se svými úvahami?“ zeptal se Selby s očividným zaujetím.

Gillespie odpověděl bez váhání: „Samozřejmě. Radil jsem mu, aby nechal minulost spát. Jednou v životě uspěl, byl schopný obchodník, mezi přáteli oblíbený, těšil se obecné vážnosti, byl to energický, dynamický typ podnikatele.“

Zhluboka se nadechl. „Doufám, že jsem vám beztaktně neprozradil příliš mnoho, pánové. Mluvím o tom, co mi svěřil důvěrně. Ale pokud pil, je na tom něco velmi podezřelého. A to byste měli vědět.“

„Myslím, že jste nám poskytl velmi závažné informace, pane Gillespie,“ řekl Selby.

„Snad ano. Jinak bych o tom nemluvil. Zajdu teď na tu pro-sekturu. Musí to být Desmond. Byl by včera večer určitě přišel, kdyby mu v tom něco fyzicky nezabránilo. Velice o ten pozemek stál. Měl klíčový význam pro jisté jeho záměry, týkající se rozšíření firmy.“

„A z těchto důvodů si možná přál, aby se při transakci neobjevilo jeho jméno?“ zeptal se Selby. „Jinými slovy, jeho námitky proti přímému jednání s Freelmanem by při bližším zkoumání z etického hlediska příliš neobstály?“

Gillespie se pozorně zahleděl na státního zástupce. „Přímo takhle mi to neřekl. Já si z toho ovšem vyvodil jisté závěry. Vlastnil půdu, která s tím zmíněným pozemkem hraničila. Přicházel tedy jako kupec logicky v úvahu na prvním místě. Freelman také Desmonda hned zavolal, když mu byl jako realitnímu agentovi ten pozemek svěřen do prodeje. Billmeyer mu řekl, že nemá zájem. To bylo od něho docela mazané. Billmeyer mu dokonce řekl, že by svoje sousední pozemky prodal, kdyby se mu za ně nabízela slušná cena. Tím tu prodejní cenu vlastně stlačil dolů… Byl to mazaný obchodník, o tom není sporu.“

„Myslíte, že měl u sebe ty peníze na zálohu v hotovosti?“ zeptal se Selby.

„I to je možné. Přál si tu koupi uzavřít co nejdřív stejně jako Freelmanovi klienti. Mimochodem – Stephen Freelman také velice stál o provizi. Podřekl se při jednání… Jistě se na vás mohu spolehnout, pánové, že všechno, co jsem vám řekl, budete považovat za informace naprosto důvěrné.“

Selby přitakal.

„Především o té ztrátě paměti. To nesmí přijít do novin. Nechtěl bych znevážit přítelovu památku. Řekl mi, že mimo mne není na světě živé duše, s níž by o tom kdy mluvil. Říkával, že jsme naladěni na stejnou vlnu. Nebyl z lidí, kteří co na srdci, to na jazyku… Himlhergot, pánové, všechno má své meze. Chápu, že se takovéhle události musí vyšetřovat, a to také znamená šťourat se lidem v soukromí, ale jsou jisté meze, které by se neměly překročit, ano, jisté meze, a především vůči novinám.“

Selby, jenž došel za panem Gillespiem ke dveřím, mu podal ruku. „Myslím, že jste nám velmi podstatně pomohl, a ujišťuji vás, že se vynasnažíme ze všech sil nezneužít vaši důvěru.“

Když za návštěvníkem zapadly dveře, zadíval se Selby na Brandona, našpulil rty a tiše hvízdl.

Brandon vylovil z kapsy plátěný sáček na tabák. „Tím se to vysvětluje,“ řekl. „Billmeyer se z nějakého důvodu napil. Přehnal to, vzpomněl si, kdo je, a zapomněl, že je Billmeyer.“

„A ta zapomenutá totožnost,“ pravil Selby, „patřila –“

„Carletonu Grinesovi, kriminálníkovi,“ dopověděl Brandon.

„A když se mu v hlavě rozsvítilo,“ rozvíjel dál úvahy Selby, „vrátil se v duchu o deset let zpátky. Vzpomněl si, kde odložil oblek, který před deseti lety svlékl. Došel si pro něj a navázal tam, kde nit svého života před deseti lety přetrhl – a následkem toho byl zavražděn.“

Brandon vysypal drcený tabák do stočeného papírku. „A tím jsme v pěkně husté kaši,“ prohodil. „Máme se vydat po stopě, která je deset let stará, a veškerá vodítka jsou uložena v mozku jedné mrtvoly na prosektuře.“

Selby vytáhl z kapsy lulku. „Víš, Rexi,“ řekl zamyšleně, „jedno vodítko bychom přece jen měli. To ze všech nejdůležitější.“

„Jaké?“

„Když se Billmeyer vrátil v duchu zpátky k té události před deseti lety, kdy se stalo to, co mu přivodilo ztrátu paměti, vzpomněl si, kde nechal oblek, šel tam, a jeho šaty tam pořád ještě byly.“

Brandon vzhlédl od zpola dotočené cigarety. „A kruci, víš, že máš pravdu?“ řekl. „Člověče, na tom fakt něco je.“

Kapitola 7

V DEVĚT PĚTAČTYŘICET navštívil Selbyho pan Alphonse Baker Carr. Doprovázel ho mladík zřejmě výbušné mentality a sklonu k svárlivosti. A. B. Carr byl rozhodně výraznou osobností: když vstoupil do místnosti, tak už jen způsobem svého příchodu rázem zaujal pozornost všech přítomných. Jako vynikající obhájce ve věcech trestních byl proslulý po celém státě; před časem si pak zakoupil výstavnou rezidenci ve městě Madisonu, aby měl, jak prohlašoval, „útočiště nerušeného soukromí“.

Avšak právní služby „starýho A. B. C“, jak byl mile nazýván klienty toho typu, kteří o advokátech jinak mluvili jako o „hlásných troubách“, byly zřejmě stále velmi žádané, navzdory snahám starého Mistra odebrat se na odpočinek.

Jistí lidé tvrdili, že se Carr usadil v Madisonu ze strachu, jelikož jeho konexe s podsvětím nabyly frankensteinské podoby, neboli, jak by to vyjádřili Číňané, rajtuje na tygrovi, který mu nedá sesednout. V oněch kruzích kolovaly také domněnky, že Carr jednoho dne záhadně zmizí a nikdo se už nedozví, zdali se z vlastní vůle tiše vypařil do neznáma, anebo ho gangsteři „vzali na projížďku“. Tito lidé také soudili, že vila v Madisonu je první krok v Carrově záměru tajně se vypařit.

Ať už se do Madisonu uchýlil z jakýchkoli důvodů, jeho přítomnost vyvolávala divné pocity. Sousedé vykládali, že ke Carrově rezidenci často pozdě v noci přifrčí luxusní limuzíny, že se v oknech nečekaně rozsvěcuje a zhasíná a za teplých večerů že otevřenými okny doléhají ven tlumené hlasy podivných rozhovorů.

Kdyby byl Carr šel k divadlu, byl by dosáhl slavných met. Stejně působil na pohled spíš jako herec než advokát díky svému vyvinutému smyslu pro dramatické efekty a schopnosti jich využívat.

I nyní Carr opsal rukou drobný oblouk a tímto gestem uvedl mladíka, jenž ho doprovázel, na scénu jako hlavní postavu. Vypadalo to, jako by Carr zmíněným pohybem předal mladistvému společníkovi něco ze své vlastní magické osobnosti.

„Miltona Gregoryho tuším ještě neznáte, Selby.“

Selby vzal představeného mladíka na vědomí a hned nato se obrátil tázavě ke Carrovi.

Carr pevným, leč vlídným tónem, jakým by člověk dával rozkazy bujnému koni, pronesl: „Posaďte se, Miltone.“ Sám usedl rovněž, zkřížil jednu dlouhou nohu přes druhou a s pokojnou sebejistotou vylovil z kapsy doutník, jako by se chtěl na návštěvě pohodlně uvelebit.

Selby pohlédl na hodinky. „Budete muset být stručný. Za čtvrt hodiny mám důležitou schůzku.“

Carr pečlivě ořízl konec doutníku, pozorně se na něj zahleděl a tímto počínáním jako by podtrhl význam svých dalších slov: „Pan Gregory je bratr Carmen Gregoryové, nyní Carmen Freelmanové.“

Selby vytušil, co bude následovat, přesto se ale vzmohl na lhostejné: „Vskutku?“ A dodal: „Tu schůzku mám právě s paní Freelmanovou.“

„Kvůli tomu jsme také za vámi přišli,“ pravil Carr a po tomto oznámení s úmyslnou zdlouhavostí škrtal sirkou a pak ji přidržel u svého doutníku.

Selby potlačil podráždění. „V jakém smyslu?“

Milton Gregory vybuchl: „V jakém smyslu! Pane na nebi, vždyť jste –“

Carr pozvedl levačku dlaní vpřed a cosi v tomto působivém ladném gestu zadrželo hrozící vodopád slov. „Ale, Miltone,“ pronesl starý A. B. C. hlasem klidným a neuspěchaným, avšak silně rezonantním, jímž takto dosahoval větší účinnosti, než kdyby někdo jiný obyčejně zařval, „od toho přece máte mne, abych za vás mluvil…“ Usmál se na Selbyho. „Klienti si tak často zaplatí advokáta.“ prohodil konverzačním tónem, „a pak chtějí veškerá jednání vést sami.“

Selby mu na to řekl: „Mně je to jedno, kdo z vás bude mluvit, jenom už konečně začněte.“ Ledva ta slova vypustil z úst, hned si uvědomil, že dal najevo značnou netrpělivost. Starý A. B. C. je opravdu nedostižný mistr v tom, jak umí ovládnout jeviště. Pokaždé se prosadí do hlavní role.

Carr prohlásil: „Lituji, ale Carmen Freelmanová sem dnes ráno nepřijde.“

„Litovat toho bude hlavně ona,“ vyjel Selby, ačkoliv se ze všech sil snažil nepodlehnout hněvu.

Carr pokrčil rameny. „Když myslíte.“

V tom okamžiku rozrazil dveře šerif Brandon se slovy: „Zdravíčko, Dougu. Už je tu Carmen Freelmanová?“ A hned nato, když postřehl Carra: „Dobré jitro, Carre.“

Selby řekl: „Rexi, tohle je Milton Gregory, bratr Carmen Freelmanové. Zřejmě pověřil A. B. Carra, aby se postaral, že se tu Carmen Freelmanová dneska neobjeví.“

Brandon zrudl. „Heleďte,“ obrátil se ke Carrovi, „já vám k tomu něco řeknu na rovinu. Měli jsme s vámi zatím svatou trpělivost, ale jestli si myslíte, že tady u nás můžete rozehrát takové triky jako ve velkoměstě –“

Selby zasáhl. „Moment, Rexi,“ chlácholil ho. „Nejdřív bychom si měli objasnit, jak se věci mají. Jistě připustíte, Carre, že jsme mohli vyslechnout paní Freelmanovou hned včera večer – a nejspíš jsme to také měli udělat.“

Carr se usmál. „To bylo včera večer. Mezitím se paní Freelmanová nervově zhroutila.“

Selby prohlásil: „Tahle výmluva má fousiska až k zemi.“

„Právě tento fakt,“ prohlásil Carr, je nejpřesvědčivějším důkazem, pánové, že se skutečné zhroutila. Uznejte prosím, že bych si dokázal vymyslet něco důmyslnějšího, kdyby to nebyla pravda.“

Selby řekl: „Anebo použil lety osvědčenou metodu a osvěžil ji podobným projevem.“

Carr se mu lehce uklonil. „Děkuji vám, pane státní zástupce. Vyjádřil jste to obdivuhodně.“

Selby se nečekaně zasmál. „Smím se zeptat, kde paní Freelmanová nyní dlí?“

„Ale ano,“ odvětil Carr. „Jistěže.“

„Kde tedy?“

„Je v sanatoriu v péči svého lékaře.“

„A kde je to sanatorium?“

Carr si dlouhými prsty přejel křivku kostnaté čelisti. „Tak tohle, pánové, je jiná otázka. Manžel ji doprovodil –“

Do toho vpadl mladík Gregory: „A kdyby se někdo pokoušel vyslídit –“

„Ale, ale, ale, milý mladý příteli,“ skočil mu do řeči Carr. „Už zase.“

„Proč ne? Mám přece právo k tomu taky něco říct.“

„Jistěže máte,“ opáčil Carr a vstal. „Jen do toho, povězte, co máte na srdci. Jelikož se ale sám ujmete slova, nebudete mne už potřebovat, a tak vám popřeji dobrý den a rozloučím se.“

Gregory se zakabonil: „Tak jsem to nemyslel.“

Carr zůstal stát a shlížel na něho: „Ale já ano.“

„Pojďte si zase sednout,“ požádal Gregory rozpačitě. „Už mlčím.“

„Není proč si sedat,“ rozhořčil se Brandon. „Uklidili jste tu ženu, abychom ji nemohli vyslechnout. Tak já vám něco povím. Máme dost důkazů, abychom mohli její jméno zveřejnit v souvislostech nikterak lichotivých. Zatím jsme se snažili ji toho uchránit.“

Carr pronesl uznale: „To bylo od vás velmi moudré. Víte, šerife, musím uznat, že je značný rozdíl mezi tím, jak pověření činitelé vedou vyšetřování v tomto okrese a jakým způsobem tak činí ve velkých městech. Tam je jim skoro každý prostředek dost dobrý, aby si udělali reklamu… Pojďte, Miltone. Musíme už jít.“

Brandon zastoupil Carrovi cestu. „Momentíček. Ještě jste nám neřekl, kde Carmen je.“

„To je pravda,“ prohodil A. B. C. „Neřekl.“

„A říci nehodláte?“ zeptal se šerif.

„Nehodlám.“

„Dovezl jste ji do toho sanatoria vy?“ zeptal se Selby.

Carrovo pružné obočí se zvolna sunulo vzhůru. „Já že jsem ji dovezl někam do sanatoria?“ opakoval tónem nevěřícného úžasu. „Proboha! Paní Freelmanová je přece v péči svého lékaře, pánové.“

„Byl byste tak laskav a uvedl jméno toho lékaře?“

„Doktor Lewis A. Rapp z Los Angeles.“

„Jeden z vašich klientů, předpokládám?“

Carr zauvažoval: „Pokud si vzpomínám… Ano, vyřizoval jsem nějaké záležitosti doktora Rappa… Snad bychom tedy mohli konstatovat, že je mým klientem.“

„Doprovázel jste ji do toho sanatoria?“

„Nepřebíral jsem s ní žádná fakta, pokud toto máte na mysli. Doktor Rapp mi sdělil, že pacientka není ve stavu, aby o případu mohla s kýmkoli hovořit. Za těchto okolností ani já sám nemohu udělat nic jiného než čekat, až se uzdraví.“

Carr zamířil ke dveřím. Milton Gregory se mu držel v patách. Carr otevřel dveře, otočil se, uklonil, a tím jako by povýšil jejich rozloučení na triumfální odchod z jeviště.

Když za nimi zapadly dveře, viděl Selby na šerifovi, že je z toho celý pryč. „Je ti doufám, jasné, co tohle znamená, kamaráde,“ řekl Brandon. „Měli jsme ji a nechali jsme ji vyklouznout. Tohle se daňovým poplatníkům ale vůbec nebude zamlouvat – pokud s tím něco neuděláme – a pronto.“

Kapitola 8

SYLVIA se dostavila někdy v jedenáct.

„Máš moc práce, Dougu?“

„Ne tolik, abych si s tebou nemohl popovídat.“

„Slyšela jsem, že Carmen Freelmanová práskla do bot.“

Selby přitakal.

„Proč?“

„To bych také rád věděl… Jak jsi to zjistila?“

„Byla jsem dole u šerifa, abych vyčmuchala, co je nového. Řekl mi to… Zavolal jsi už tomu doktorovi, Dougu?“

Selby se zasmál. „Ještě ne. Budou to ale jen promrhané peníze za meziměstský hovor. Odpoví mi buď úlisně a zdvořile, nebo úsečně a drsně. Ať tak či tak, vyjde to nastejno.“

„Spojili se s tebou už novináři z Los Angeles, Dougu?“

„Volal mne nějaký šéfredaktor domácí rubriky, ale ten to bral dost rezervovaně.“

Sylvia řekla: „Reportáž jsem už odevzdala. Do večera se to rozjede. Jak se případ vyvíjí?“

Selby si zapaloval lulku a Sylvia se pozorně dívala na bystré oči, dlouhý, rovný nos a pevná ústa, když je plamínek sirky červenavě nasvítil.

Selby sfoukl sirku. „Myslíš, že si mne konkurenční noviny vezmou na paškál kvůli tomu, že jsem nechal Carmen pláchnout?“

„Aby ne! Blade přinese úvodník o laxních metodách státních úředníků, že ti z toho budou vstávat vlasy na hlavě.“

Selby se pousmál. „My dva, ty a já, Carmen najdeme,“ prohlásil.

„Ale jak, Dougu?“

„Povoláme na pomoc důvtip a vydáme se po stopě, na kterou zatím nikdo nepomyslel.“

„A co to je?“

„Do toho sanatoria ji vezl manžel Gilbert Freelman. Tohle nám A. B. C. prozradil.“

„Ten ti to ale nepoví a nutit ho nemůžeš –“

„Já také jeho k ničemu nutit nebudu, ale třeba nám to poví jeho automobil. Včera měl auto v servisu u Standardů tady na rohu. Mechanik mu přitom jistě zkontroloval tachometr.

Odpoledne pak Carmen Freelmanová zajela do hollywoodské kanceláře, protože s ní chtěl mluvit Billmeyer. Vrátila se ve tři čtvrtě na dvanáct. Odsud je to do Hollywoodu přibližně sedmdesát mil, takže včetně zpáteční cesty naskočilo na tachometru sto čtyřicet mil. Gilbert vezl ženu na prosekturu a zpátky. To máme přibližně dalších šest mil. Hned jak dnes ráno Carr odešel, zajel jsem na ranč k Freelmanovým. Chtěl jsem si promluvit s Gilbertem a přesvědčit ho, že si jeho žena nepočíná moudře.“

„Podařilo se ti to?“

Selby zavrtěl hlavou. „Řekli mi, že spí, že byl vzhůru skoro celou noc a že si dělá o manželku velké starosti. Doktor mu dal nějaké prášky na spaní a nakázal, aby ho nikdo nerušil.

Jeho vůz stál na dvorku, tak jsem si ho prohlédl. V nádrži bylo benzínu sotva na dně, tak jsem si přečetl tachometr. Vůz má najeto devět tisíc šest set jedenapadesát mil.

Koroner zjistí, co mají zaznamenáno v servisu.“

„To bude možná jistá stopa.“ uznala Sylvia. „Potkala jsem dnes ráno na ulici Corliss Ditmerovou. Zdálo se mi, že se té Carmen dost diví. Povídala, že přece Carmen nemá co tajit, Billmeyer jí zatelefonoval, právě když všichni zasedali k slavnostní večeři, že prý je v kanceláři a nemůže najít nějaké dopisy. Vyžadoval, aby zajela do Hollywoodu, prošla šanony a našla mu je.“

„A co se dělo pak? Vrátila se Carmen rovnou zpátky?“

„Corliss říká, že se k tomu Carmen přesně nevyjádřila, ale ze souvislosti vyplývalo, že ji Billmeyer ještě zdržel kvůli nějaké důležité obchodní záležitosti… Prosím tě, dej mi vědět, kdybys něco zjistil z toho tachometru.“

Jen za Sylvií zapadly dveře, objevila se Amorette Standishová a hlásila: „Přišel koroner.“

„Pošlete ho dál,“ vyzval ji Selby

Harry Perkins vrázoval dovnitř. „Jak to jde, Dougu?“

Selby se usmál. „Všelijak. Co je nového u tebe?“

„Na tom tachometru bylo devět tisíc čtyři sta devadesát devět,“ odpověděl Perkins, „a mám na krku psa. Ukázalo se nakonec, že té rodině v nabouraném autě nepatří.“

„Jak to, vždyť tam byl s těmi dětmi. Přece jsem –“

„Já vím,“ řekl Perkins, „ale jejich pes to není. Odvedl jsem ho tam, kde ty děti bydlí. Děti byly ještě v nemocnici, tak jsem Žeryka nechal u majitele parkoviště. Slíbil mi, že se postará, aby ho děti dostaly, hned jak se vrátí domů. Před chviličkou mi telefonoval, ať si psa vyzvednu. Děti prý ho v životě neviděly.“

„Určitě jim patří.“

„Ne, nepatří. Vrčel na ně.“

Selby se zamyslel. „Tak se mi všecko zdá, že máš psa.“

Meziměstský telefonát s vězeňskými činiteli v Oregonu se uskutečnil krátce před polednem. Když Selby objasnil, kdo je a co potřebuje vědět, řekl muž u druhého aparátu: „Ano, docela přesně si na to vzpomínám. Náhodou jsem měl tenkrát službu. Došlo k tomu 21. ledna 1932. Vězňové se vzbouřili. Pomohli si k nějakým pistolím. Půl tuctu jich uteklo, než zvláštní policejní oddíl obklíčil budovy. Pak tu začalo hořet. Nezjistilo se, jestli požár založili vězňové nebo některý přehorlivý policajt. Věznici ovládali vězňové.

Jakmile začalo hořet, vyzývali jsme je, aby vyšli s rukama nad hlavou, a slíbili jsme jim, že nebudeme střílet. Nechtěli se vzdát. Když se konečně rozhodli prorazit si cestu ven, bylo už pozdě. Střecha se propadla, a tím se asi polovině lidí odřízla ústupová cesta.“

„A co vězeň jménem Carleton Grines?“ zeptal se Selby.

„Ten byl mezi těmi, co uhořeli. Měl v Oklahomě bratra. Dobře si na to vzpomínám. Ten bratr tvrdil, že jsme ho schválně nepustili ven z hořící budovy.“

„Nedošlo přitom ke zdržení?“ nedal se odbýt Selby.

„Jistěže došlo ke zdržení. Vůdce vzbouřenců nám nechtěl říct, kdo je ještě uvnitř, abychom nevěděli, kdo všechno utekl. Většinu těch uhořelých nebylo možné identifikovat. Nedali jsme ten maglajz do pořádku, dokud se nám nepodařilo zadržet některé uprchlé vězně. Ti pak vypověděli, kdo byl s nimi. Nakonec nám vůdce vzbouřenců dal celý seznam, ale to bylo až o dost později. Uvědomili jsme bratra toho vězně ihned, jak jsme to ověřili sami. Vyváděl, jako bychom mu byli bratra schválně upálili.“

„Proč byl Carleton Grines ve výkonu trestu?“

„To už nevím. Můžu vám to zjistit, jestli to potřebujete vědět. Všechny naše záznamy při požáru shořely, ale v soudním archivu jsou k dispozici doklady o jeho procesu a rozsudku. Vyhledám to a pošlu vám je, pokud je to tak důležité.“

Selby řekl: „Dost bych to potřeboval, díky.“

Sotva zavěsil, už zvonil telefon znovu. Brandon mu volal, že Pervis Grines s manželkou se byli podívat na havarované Hinklovo auto a usoudili, že nemá cenu dávat je do opravy, že se musí odtáhnout na vrakoviště.

Selby ho požádal: „Zdrž je, Rexi, a pošli je k Perkinsovi. Chci, aby se podívali na toho mrtvého.“

Brandon odpověděl: „Sejdeme se tam za deset minut.“

Na denním světle byl Pervis Grines štíhlý třicátník. Držel se vzpřímeně, bradu vzhůru, pohyboval se s ladnou sportovní pružností. Výrazné, plné rty vypovídaly o temperamentním založení a hyzdily jinak přitažlivou tvář. Podpaždí měl složený Clarion. Paní Grinesová, hezká blondýnka, měla nestrojené, vlídné způsoby, jimiž uhlazovala dojem z manželovy občasné nevraživosti.

Selby otevřel skříň, kde visel obnošený tvídový oblek. „Nevzpomínáte si, že byste byli takový oblek už někdy viděli?“ zeptal se.

Pervis Grines zprvu zavrtěl hlavou, ale vzápětí se zarazil, svraštil čelo a soustředěně se na oblek zadíval.

Paní Grinesová odpověděla na otázku: „A víš, Pervisi, že takový oblek měl Carleton? Nevzpomínáš si, jak po naší svatbě odjížděl z Cherokee Flats? Pervisi, tenkrát měl na sobě právě takovýhle oblek.“

„Ale tenhle to třeba nebyl,“ namítl Pervis. „Možná to byl jenom nějaký podobný oblek.“

„Vsadila bych se, že to byl ten samý oblek,“ tvrdila jeho choť.

„Půjč nám tu obálku,“ požádal Selby Perkinse.

Koroner mu ji podal.

Selby ukázal Pervisovi obálku s adresou Carleton Grines, Poste restante, Phoenix, Arizona.

„Je to váš rukopis?“ zeptal se.

Grines zrudl. „Jak jste se k tomu dostali?“ zeptal se.

Selby nespouštěl oči z jeho tváře, když mu odpovídal: „Obálka byla v náprsní kapse saka, které měl ten muž na sobě.“

„V této obálce jsem bratrovi před deseti lety poslal dopis. To jsem – tenkrát jsem ho dostal z nějakého maléru a stálo nás to poslední cent, který se podařilo dát dohromady. Právě jsme se s Ruth vzali a počítali jsme s těmi penězi, abychom měli něco do začátku… Bratr musel odjet, a tak jsme se dohodli, že mu napíšu poste restante do Phoenixu v Arizoně. Tenkrát jsem mu napsal, že tímhle jsem s ním skoncoval.“

„Měl pořád jeden malér za druhým,“ dodala paní Grinesová.

„Jaké maléry to byly?“

„Řídil opilý,“ vyhrkl Grines. „Vždycky se namazal a šel se projet. Když do sebe hodil pár panáků, sešlápl plyn až k podlaze a jel jako blázen.

Třikrát čtyřikrát ho přistihli, než měl tu velkou bouračku. Svatosvatě mi slíbil, že už nesedne za volant, když se napije. Ale nedokázal to. Co se kořalky týkalo, neuměl si poručit.“

Paní Grinesová ohmatávala tvídovou látku obleku. Obrátila se k Selbymu. „Nosil tenhle oblek pořád asi čtyři měsíce předtím, než odjel z Cherokee Flats. Vypadal už dost ošuntěle… Živě si na to vzpomínám, jak nás vždycky přišel navštívit, protože chtěl po Pervisovi, aby mu zase z něčeho pomohl, a jak se přitom choval ke mně. Jako bych já do těch peněz neměla co mluvit. Žertoval se mnou, dokud se mu nepovedlo zatáhnout Pervise stranou. Kdyby byl rovnou poctivě řekl, co – – Ale kde jste ten oblek vlastně sebrali?“

Pervis řekl: „Ano, to jsem se chtěl taky zeptat. Jak přišel ten chlap k bratrovu obleku?“

Selby je vyzval: „Pojďme se podívat na mrtvého. Možná že tím bude vaše otázka zodpovězena.“

Harry Perkins vytáhl dlouhý zasouvací nosník.

Jak paní Grinesová zalapala po dechu, věděl Selby, co potřeboval, ještě než Pervis Grines řekl: „Ale to je on – to je Carleton. Dost se změnil za těch deset let, hodně zesílil a také v obličeji je jiný – vypadá tak energicky… A já ho měl deset let za mrtvého!… Takže se zase napil a konečně na to dojel. Chudák brácha! Ten že byl Billmeyer?“

Paní Grinesová se ozvala: „Zanechal toho dost, aby nám mohl splatit, co si před deseti lety vypůjčil.“

Pervis se na ni zadíval. „Kristepane, vždyť my bychom po něm mohli zdědit všechno! Tady píšou, že byl zazobanej!“

Selby je bedlivě pozoroval.

Zdálo se, že jsou z toho celí pryč. Pak Pervis prohodil: „Chudáček Carl.“

„Nehraj tady divadlo,“ obořila se na něho manželka ostře. Nato se obrátila k Selbymu: „Jaký měl majetek?“

„Přinejmenším v hodnotě půl milionu,“ poučil ji Selby.

Selby, Sylvia Martinova a Rex Brandon se sesedli kolem psacího stolu v kanceláři státního zástupce.

Selby řekl: „Dnes ráno jsem kontroloval tachometr na voze Gilberta Freelmana. Ukazoval devět tisíc šest set jedenapadesát mil. Perkins zjistil, co měl vůz najeto včera dopoledne, když ho dal Freelman do servisu. Bylo to devět tisíc čtyři sta devadesát devět.“

Brandon si to v duchu spočítal. „Počkat, to máme asi sto padesát mil.“

„Přesně je to sto padesát dvě míle.“ pravil Selby. „Ten vůz tedy jel do Hollywoodu, pak na prosekturu k Harry Perkinsovi, když jsme ji tam vezli identifikovat mrtvého; a pak do toho sanatoria, o němž hovoří vážený A. B. C.“

Brandon přitakal.

Sylvia Martinova vytáhla tužku a rychle počítala.

Selby pokračoval: „Řekněme, že odsud do Hollywoodu a zpátky by to bylo přibližně sto čtyřicet mil. Ranč Freelmanových leží asi tři míle za městem.“

„To nám toho na jízdu do sanatoria moc nezůstává,“ podotkl šerif udiveně.

„Právě,“ řekl Selby. „Tohle sanatorium musí být přímo tady v Madisonu.“

Rex Brandon nakrčil čelo.

„Chápu,“ řekla Sylvia. „To znamená, že jeli od Freelmanových někam tady na předměstí a zpátky – nejspíš na Orange Heights.“

„Přesně tak,“ souhlasil Selby, „a jaké sanatorium je na Orange Heights?“

Brandon se zadíval na Sylvii Martinovou. „Do prkýnka, kamaráde, tam přece žádné sanatorium není.“

Selby přikývl. „Na Orange Heights je pouze jediný objekt, jenž by mohl posloužit za útočiště osobě vyhýbající se rozhovoru s představiteli zákona.“

„Vila A. B. Carra,“ dořekla Sylvia.

Brandon pronesl zvolna odmlky prokládanou větu: „No, to –mě – teda – podržte!“

Sylvia Martinova pravila: „Já pro tebe taky něco mám, Dougu. Doneslo se mi to úplnou náhodou. Když se Gilbert Freelman s Carmen vraceli od Perkinse z prosektury, zajeli k pumpě natankovat. Je to ta pumpa na hlavní s celonočním provozem a zřízenec si všiml, že Carmen pláče. Zachytil útržky rozhovoru. Pamatuje si, že se na ni Gilbert obořil: ‚Proč jsi mi tohle všechno neřekla dřív, Carmen?‘ A ona mu na to vzlykala: ‚Když já jsem se bála.‘ Pak si všimli, že jim zřízenec otírá sklo, a zmlkli.“

Selby vytáhl z kapsy lulku a jal se do hlavičky pěchovat tabák. „I my pro tebe něco máme, Sylvie,“ řekl. „Konečně jsme mrtvého identifikovali. Je to Carleton Grines.“

Zatvářila se rozčarovaně. „Ale, Dougu! Takže to není – není to Billmeyer, a ty jsi tvrdil s takovou jistotou –“

„Moment, děvenko.“ vložil se do toho Rex Brandon. „Ten mrtvý je také Billmeyer.“

„Chcete snad říct –“

„Carleton Grines a Desmond Billmeyer jsou jedna a táž osoba.“

Selby se ujal vysvětlení. „Kostky zapadají do skládačky asi takhle: Grines byl alkoholik. Měl ve zvyku v opilosti řídit. Musel zmizet z Oklahomy. Jeho bratr, který při něm do té chvíle stál, toho už měl dost a prohlásil, že ho už z žádné kaše tahat nebude. Carleton se odebral do Oregonu a tam ho zavřeli. Ve vězení vypukla vzpoura. Během té vzpoury někdo založil požár. Střecha se zřítila. Dost vězňů přitom přišlo o život. U některých ohořelých těl se nepodařilo zjistit totožnost. Úředníci z vězeňské správy se domnívali, že Carleton Grines zahynul. Tomu se ale zřejmě podařilo z hořící budovy uprchnout. Možná mu přitom něco spadlo na hlavu a tento úraz mu přivodil stav, který doktoři nazývají traumatická amnézie.

Začal nový život: nevěděl, kdo je, ale v podvědomí měl nesmazatelně vrytou dvojí hrůzu. První byla hrůza z alkoholu a druhá hrůza z požáru. Šel prodávat do potravin a výdělek ukládal. Získal úvěr a otevřel si vlastní obchod. Po čase si koupil další obchody a –“

„Jeho cestu k úspěchu znám,“ přerušila ho Sylvia. „Podnikla jsem v tom směru nějaké rešerše, šťourala jsem se v tom dost podrobně, ale myslela jsem – Vždyť uvádí věrohodné životopisné zázemí.“

Selby řekl: „Protože měl odjakživa obavy, aby z minulosti nevyvstal nějaký strašák a on pak nemusel čelit nečekaným nepříjemnostem.“

Sylvia zajásala: „Dougu, tohle je senzační materiál!“

Selby řekl: „A to ještě nevíš všechno. Večer na Den díkůvzdání se něco přihodilo. Zřejmě začal pít. A pod vlivem alkoholu se rozpomněl na minulost. Patrně se mu to desetileté údobí, kdy byl Desmondem Billmeyerem, vytratilo z mysli a on byl zas jen Carleton Grines, který se chce navrátit do Oklahoma City a navštívit bratra.

Také se mu vybavilo, že někde nechal oblek, v němž odjížděl z Oklahomy. Ten oblek mu už nepadl, protože mezitím dost přibral na váze, ale všimněte si, že věděl, kde ho nechal, a co je zvlášť pozoruhodné, ten oblek tam deset let skutečně zůstal.“

„A pak se v něm hnulo svědomí a zavolal šerifovi?“

Selby zavrtěl hlavou. „Carleton Grines byl už půldruhé hodiny po smrti, když Brandon zvedl sluchátko.“

„Ale, Dougu, to není možné. Tak to není.“

„Proč myslíš?“

„Doktor Trueman se jistě zmýlil. Takové počínání by bylo pro Carletona Grinese přece typické. Hodí se k jeho povaze,“ namítala Sylvia.

Selby řekl: „Doktor Trueman si je tím jist.“

„Pak něco nesouhlasí na faktech, jak je známe. Opije se, sedne za volant, dojme se sám nad sebou, zavolá šerifovi, a než se šerif stačí dostavit, rozjede se s autem pryč… To přesně odpovídá charakteru Carletona Grinese, jak jsi ho líčil.“

Selby se mračil do tabákového kouře.

Sylvia Martinova podotkla: „Až si lidé fakta tohoto případu uspořádají v hlavě, vynese vás to do světla ramp v takové míře, že si budete připadat jako můry v záři reflektoru. Pokud potřebujete něco zařídit v klidu, měli byste to udělat teď hned, než se tohle rozkřikne.“

Selby se ušklíbl. „Potřebujeme toho zařídit spoustu, jenomže přesně nevíme co.“

Brandon přikývl. „Jako bychom rajtovali na splašeném koni,“ řekl. „Také máme plné ruce práce, jen abychom se udrželi vsedle.“

Kapitola 9

MATKA FREELMANOVÁ měla oči suché, ale jen proto, že ve škole života, kterou vychodila, vštěpovali žačkám zásadu, že slzami se ničeho nedosáhne, kdežto práce, víra, odvaha a vytrvalost mnohé zmůže.

Řekla: „Trápím se kvůli tomu, pane Selby. Vždycky jsem byla hrdá na to, že jsme z dětí vychovali takové řádné muže, že se v životě dobře uplatnili, a teď –“ Polkla a usouženě to dopověděla: „Teď nastane tohle! Jistě, Gilbertovi nemůžete dávat vinu, že za ní stojí. Káže mu tak povinnost. Je to jeho žena.“

Selby chápavě přikývl.

„Kde je teď Gilbert?“ zeptal se.

„Doktor mu dal něco na spaní. Nakázal, abychom ho nerušili. Když jste k nám dnes dopoledne přijel, nepřipustila jsem, aby ho vzbudili, protože jsem si myslela, že pojede za vámi, hned jak se probudí… Ale to se nestalo.“

„Co udělal?“

„Skočil do auta a v tu ránu byl pryč. Myslím, že jel za tím advokátem.“

„Za A. B. Carrem?“

„Ano.“

„A pak?“

„Ještě doma není.“

„Kdy se Gilbert vrátil z toho sanatoria, kam dovezl Carmen?“

„Až po rozednění. Řekl nám, že Carmen je tam, kde ji nikdo nebude rušit. Nedalo se s ním ani pořádně mluvit: jako by člověka neslyšel. Doktor mu dal nějaké pilulky, měl si je vzít, hned jak přijde domů. Byl celý roztřesený, pane Selby. Co živa jsem žádného z našich chlapců v takovém stavu neviděla.“

„Billmeyer prý Carmen volal během svátečního oběda?“ ověřoval si Selby.

„Právě jsme zasedli ke stolu. Bylo to kolem druhé hodiny. Později ji volal znovu. Po tom druhém telefonu řekla, že musí zajet do kanceláře… Ten první telefon ji ale dost rozrušil. To bylo vidět. Já samozřejmě nevím, kdo jí to telefonoval. Bylo to meziměsto.“

„Děkuji za návštěvu, paní Freelmanová,“ řekl Selby. „Teď se vraťte domů, a až přijde Gilbert, řekněte mu, že jestli se mi neozve, budu to považovat za doznání, že jeho manželka spáchala nějaký trestný čin.“

Paní Freelmanová vstala. „Děkuju vám, pane Selby. Jen jsem si s váma promluvila, hned je mi líp.“

Selby ji doprovodil ke dveřím, pak se vrátil, sedl si na desku psacího stolu a zamyšleně bafal. Po chvíli zvedl telefon, a když se mu ozvala soudní telefonní ústředna, požádal, aby ho spojili s šerifovou kanceláří. Jakmile se ozval Brandon, řekl mu: „Právě jsem mluvil s paní Freelmanovou, Rexi.“

„S Carmen?“

„Ne, s Gilbertovou matkou. Zmínila se o něčem, co by nás mohlo uvést na stopu. Chtěl bych to s tebou někde nerušeně probrat.“

„Dobrá. Jsem u sebe v kanceláři a nikoho tu nemám. Čtu si úvodník z Blade. Viděl jsi ho už?“

Selby odpověděl: „Ne. Jdu za tebou. Přečtu si ho u tebe a povím ti, na co jsem přišel.“

Selby sešel po schodech ke dveřím Brandonovy osobní kanceláře. Šerifovi oči ještě jiskřily hněvem, když podával státnímu zástupci výtisk novin The Blade. „Pěkně svinská reportáž,“ podotkl, „ a úvodník je ještě horší.“

Selby přelétl očima titulky na první straně.

PŘI POHLEDU NA MRTVÉHO BILLMEYERA CARMEN FREELMANOVÁ PADLA DO MDLOB

Selby stiskl rty. „Taková podlost –“

„Jen si přečti ten úvodník,“ vyzval ho Brandon a ukázal na zarámovaný text na první straně. „Přečti ho nahlas, kamaráde. Chci vidět, jak se na to budeš tvářit. Je to ten blábol nadepsaný ‚KOMU ZŮSTAL ČERNÝ PETR?‘“

Selby četl:

„Mládí je záviděníhodná přednost – za patřičných okolností. Rytířskost je záviděníhodná přednost – za patřičných okolností. Avšak mládí a rytířskost lze sotva sladit s povinnostmi státního zástupce. Daňoví poplatníci okresu Madison žádají výsledky. Přejí si, aby v jejich obci vládl zákon. Nepochybně to dobře vypadalo, když fešný mladý gentleman jménem Doug Selby doprovodil Carmen Freelmanovou k jejímu automobilu, požádal ji, aby se vrátila k soudu na druhý den, až se zotaví, uctivě smekl a přihlížel, jak mu Gilbert Freelman přímo před nosem odváží asi jedinou osobu, která něco konkrétního ví o záhadných skutečnostech, provázejících smrt Desmonda Billmeyera. Bylo to skvělé gesto, Vypadalo by dobře ve filmu. I na jevišti by se pěkně uplatnilo. Ale je to poctivé vůči daňovým poplatníkům? Počínal by si takto za dané situace starý, zkušený státní zástupce?

Na jiném místě v našem listě přinášíme podrobnou reportáž o tomto případu. Zde pouze shrneme, že jistá půvabná mladá žena byla důvěrnicí Desmonda Billmeyera – přinejmenším v oblasti obchodního podnikání. Její zaměstnavatel přijde o život za okolností, které, jak policejní činitelé sami doznávají, nejsou objasněny. I povolají choť Gilberta Freelmana – neboli Carmen Freelmanovou, jak byla známa v Billmeyerových obchodních kruzích, která zřejmě jako poslední viděla Billmeyera před smrtí, aby ověřila jeho totožnost, a dáma promptně klesne ve mdlobách k zemi.

Státní zástupce byl povinen zjistit, proč omdlela. Učinil tak státní zástupce Selby? Neučinil. Podle našich informací nabídl paní Freelmanové rámě z jedné strany, manžel pak z druhé, a galantně ji odvedli k automobilu. Vůz tiše zmizel v noční tmě, zatímco jeho osazenstvo si uvnitř nesporně dělalo legraci z neschopnosti státního zástupce okresu Madison.

Další jednání dramatu začíná, když Alphonse Baker Carr, ostřílený veterán tisíce soudních bitev, elegantně oznámí státnímu zástupci Selby mu, že ho Carmen Freelmanová pověřila, aby ji zastupoval –neuvedl, z jakého důvodu se tak stalo, a očividně se ho na to nikdo neptal – a že se jeho klientka k výslechu nedostaví.

A tak fešnému mladému státnímu zástupci zůstal v ruce Černý Petr.

Anebo drží toho Černého Petra v ruce daňoví poplatníci okresu Madison?“

Selby podržel ještě na okamžik noviny v ruce, pak je pečlivě složil a položil na Brandonův psací stůl. „Koledoval jsem si o to,“ řekl.

Brandon se zatvářil zklamaně. „Někdy by mi fakt udělalo dobře, kdybych tě viděl prskat vzteky. Člověče, to já když jsem si tohle přečet, tak jsem ty mizerný noviny popad, smačkal do koule a hodil přes celou kancelář. A mít tady toho chlápka, co to napsal, tak jsem mu tu kouli nacpal do chřtánu.“

Selby řekl: „Pohybujeme se ve světě politiky. Musíme umět rány přijímat i rozdávat.“

„Tak pojďme zas pro změnu nějaké rozdávat.“ rozčiloval se Brandon.

„Přesně k tomu se chystám,“ oznámil Selby. „Už jsem ti řekl, že mne byla navštívit Gilbertova matka.“

„No a?“

„Mezi řečí mi bezděčně cosi napověděla. Myslím, že ani nedomýšlela, co z toho vyplývá.“

„A co ti teda řekla?“

„Jak najdeme Carmen Freelmanovou.“

Brandonovi zajiskřilo v očích. „Tak tomu říkám rána do pranice.“

Selby podotkl: „Musím se ti k něčemu přiznat, Rexi. Zpackal jsem to. Měl jsem přímo před nosem nejdůležitější stopu, koukám na ni a nevidím ji, protože jsem kdeco bral za bernou minci.“

„Jak to myslíš?“

Selby řekl: „Carmen Freelmanová nejela do Hollywoodu za Desmondem Billmeyerem.“

„Že ne?“ zvolal Brandon.

Selby zavrtěl hlavou.

„Jak to víš?“

„Podle tachometru najel ten vůz sto dvaapadesát mil. Sylvia Martinova nám pověděla o rozhovoru, který zaslechl muž u čerpadla, kam Gilbert zajel pro benzin. To bylo až potom, co viděli mrtvého, až potom, co Carmen údajně zajela do Hollywoodu a zpátky. Když jsem já kontroloval tachometr, byla nádrž poloprázdná. Včera večer tankovali, a tak nemohli spotřebovat tolik benzinu, kdyby jeli jen ty tři míle na ranč Freelmanových a potom na Orange Heights. Z toho jasně vyplývá: Carmen nejela do Hollywoodu a vůz ujel téměř sto padesát mil potom, co jsme se s Carmen večer na Den díkůvzdání rozloučili.“

„A tohle ti řekla Gilbertova matka?“

„Ne. Řekla mi něco jiného: že Gilbert odjel s Carmen ve dvě v noci a vrátil se až po rozednění. Po návratu měl nějaké potíže se sluchem.“

„Co to s tím má co dělat?“ zeptal se Brandon.

„To znamená, že Gilbert letěl letadlem. Jelikož soukromá letadla ve svátek nelétají, znamená to, že Gilbert odvezl někam manželku normální linkou a zpátky se vrátil sám.“

Rex Brandon sáhl po telefonu, ještě než to Selby stačil dopovědět.

Kapitola 10

LETADLO HUČELO NOCÍ. Dole v temnotách se jako záhadný přízrak prostírala poušť. Letadlo už zanechalo za sebou úrodné pásmo citrusových sadů, proložených předměstskými obcemi, odkud proudily obchodní živiny do krevního oběhu města Los Angeles. Žírná zemědělská půda přecházela v poušť zcela náhle, jako by mezi nimi vysekla hranici obrovitá mačeta.

Selbymu se burácení motorů, uklidňující svou hlubokou tóninou vyrovnaného příboje síly, změnilo v konejšivou ukolébavku. Cítil, jak všechna námaha i napětí opadávají. Uvelebil se na měkce čalouněném sedadle a usnul.

Probudil se, až když se trup letadla ostře naklonil. Spatřil před sebou světla a ta světla se zhoupla obloukem, jak letadlo začalo opisovat půlkruh nad osvíceným letištěm. Přiškrcený plyn zbavil výbuchy motoru efektního staccata a uvolnil tím prostor hvízdání větru, proudícího kolem aerodynamického trupu.

Pilot dovedl letadlo k hladkému přistání. Selby ještě překonával malátnost z rozespalosti, když došel k usměvavému, zdvořilému mladíkovi za pultem informační kanceláře v zářivě osvětlené administrativní budově.

„Potřebuji si vypůjčit vůz za hodinovou sazbu,“ řekl Selby.

Mladík přitakal. „Půjčovna automobilů Acme poskytuje leteckým pasažérům zvláštní slevy, a proto používáme výhradně jejích služeb. Touhle dobou nebude asi tak snadné obstarat limuzínu se šoférem, ale auto bez šoféra bych vám mohl nechat přistavit hned.“

„To mi vyhovuje,“ souhlasil Selby a za čtvrt hodiny už seděl za volantem jednoho z posledních fordovských modelů, který měl na dvířkách zlatým písmem vyvedený nápis „Acme, půjčovna automobilů“.

Doug Selby začal objíždět sanatoria a nemocnice uvedené v telefonním seznamu, přičemž si vybíral především ty menší, soukromé.

Pátý takový ústav, kde se hodlal pozeptat, bylo Pouštní zdravotní centrum Domov, pozůstávající z ústřední budovy a dvou řad typizovaných stíněných chat. Sotva Selby vystoupil z vozu, zahlédl vysokou, elegantní postavu, vynořující se z jiného vozu, zaparkovaného ve stínu rozložitého stromu. Věnoval jí zběžný pohled a strnul.

„Dobrý večer, pane kolego,“ pronesl A. B. Carr svým osobitým, zvučným hlasem.

Nemile překvapený Selby zůstal stát a pozoroval Carra, jak k němu míří. Pohlédl na Carrův vůz: byl to nablýskaný poslední fordovský model s úhledným zlaceným nápisem „Acme, půjčovna automobilů“.

Carr napřáhl ruku. Selby mu ji stiskl. Náhodnému pozorovateli by se to bylo jevilo jako běžné setkání dvou známých.

Carr prohodil: „A víte, pane kolego, že jsem vás tu skoro čekal – jakmile jsem zjistil, že šerif Brandon obtelefonovává letecké společnosti. Patrně byste mi nesvěřil, jak jste zjistil, že odcestovala letadlem.“

Selby prohodil: „Šerif někam telefonoval?“

„Tak mi to sdělil můj informátor.“

„V tom případě se musíte zeptat jeho, jak to zjistil.“

Carr zkřivil rty do úsměvu. „Jste šikovný člověk, Selby. Vážně. Otevřeně vám říkám, že s žádným známým velkoměstským žalobcem nemívám ani zpoloviny takové trápení jako s vámi.“

„To má být z vaší strany kompliment?“

Carr řekl: „No tak, no tak, Selby. Neberte to osobně. Jak víte, v lásce a ve válce je všechno dovoleno, a podle mne se tyhle přízemní záležitosti válce dost podobají.“

Selby se snažil nedat najevo své pocity. Prohlásil důstojně: „Já se pouze snažím vyslechnout svědkyni.“

„Zajisté,“ odvětil Carr s úsměvem, „a já se pouze snažím vám v tom zabránit… Nesmím vás však zdržovat. Půjdeme dovnitř?“

„Ano, půjdeme dovnitř,“ odvětil Selby.

Bok po boku vykročili po krátké vybetonované cestě k osvětlenému vchodu. Za dveřmi vešli do kanceláře, kde k nim vzhlédla mladá žena. „Dobrý večer,“ pozdravila Carra.

Selby předstoupil. „Je u vás jistá paní Carmen Freelmanová?“

„Ano,“ odvětila. „Je to pacientka doktora Rappa.“

Selby řekl: „Chtěl bych s ní mluvit.“

Carr se usmál a zavrtěl hlavou.

Selby řekl: „Jsem státní zástupce okresu Madison. Tato mladá žena má podat důležité svědectví.“

Dívka za psacím stolem vzhlédla ke Carrovi, který na ni za Selbyho zády zřejmě zagestikuloval. Zaváhala. „Bohužel,“ pravila.

„Chcete říct, že s ní nemohu mluvit?“

„Mám nakázáno nepouštět k ní návštěvy.“

Selby se na okamžik zamyslel. „V kterém pokoji je?“ zeptal se, a když mladá žena váhala s odpovědí, dodal: „Řekl jsem vám už, kdo jsem. Můžete se zařídit podle toho, co považujete za lékařovy příkazy, jestli chcete, ale informace mi odmítáte na vlastní riziko.“

„Je v chatě číslo 21.“

Selby prohodil: „Mám tu soudní příkaz,“ zašmátral v kapse, pak udiveně svraštil čelo. „Zřejmě jsem ho nechal ve voze. Omluvte mne na okamžik.“

Vykročil rychle ke dveřím a s uspokojením zaznamenal, že Carr zůstal v kanceláři, naklonil se přes pult a tlumeně cosi vykládá mladé ženě za psacím stolem.

Selby se rozběhl po chodníku, skočil do svého auta a zacouval s ním těsně před Carrův vůz. Nejprve se ujistil, že Carr nechal klíče v zapalování, a pak s jeho vozem odjel přesně na to místo, kde sám původně zaparkoval, když přijel k sanatoriu. Vypjal motor, vrátil se do budovy, vstoupil do telefonní budky, zavřel za sebou zvukotěsné dveře a zavolal půjčovnu automobilů Acme. „Tady Selby,“ pravil. „Asi před hodinou jsem si u vás půjčil auto. Máte zapsanou poznávací značku?“

„Ano, jistě. Proč?“

Selby řekl: „Zaparkoval jsem ten vůz a jako blázen jsem nechal klíče v zapalování. Když jsem se tam vrátil, nestál ten vůz na místě, kde jsem ho zanechal.“

„Ukradli ho?“

Selby řekl: „Nevím. Prostě tam nebyl.“

Mluvčí pronesl rázně: „Ohlásím to okamžitě na policii. Jak dlouho jste nechal auto stát u chodníku?“

„Jen pár minut,“ odvětil Selby. „Nikdo s ním nemohl ujet dál než dva tři bloky.“

„Nemějte obavy, však my si ho najdeme. Vozy mají namalované firemní jméno z obou stran a řeknu policii číslo poznávací značky.“

„Děkuji vám,“ řekl Selby a zavěsil.

Vrátil se do přijímací kanceláře a vyzval úřednici: „Zavolejte mi ředitele.“

„To bohužel nemohu. Pan ředitel nakázal, že se pacientka nesmí za žádných okolností vyrušovat. Snad kdybyste se vrátil zítra ráno –“

Selby se obrátil ke Carrovi s hranou zuřivostí: „Však uvidíme. Uvidíme, jaké zákony vládnou v tomhle městě.“

„Ale, ale, pane kolego,“ řekl mu na to Carr, „ještě jsem vás neviděl takhle rozčileného. Musíte se naučit přijímat tyhle situace s klidem. Musíte –“

„Však se ukáže, jak v tomhle případě rozhodne zákon, a nebude to dlouho trvat,“ prohlásil Selby rozhněvaně.

„Zapomínáte, že mám se zákonem také jisté zkušenosti. Troufám si tvrdit, že vím, nač má klient právo,“ odvětil Carr sebejistě.

Selby vyrazil ze dveří a s uspokojením přitom zaznamenal, že Carr ho následuje. „Dbejte, abyste nepřekročil přikázanou rychlost, pane kolego,“ nabádal ho Carr. „Ve zdejším městě na to prý přísně dbají, a především v okolí nemocnic. To víte, pouštní klima láká mnoho lidí, aby si upevnili zdraví, a město dbá na jejich zájmy… A krom toho se mne stejně nezbavíte. Budu se držet za vámi, abych uvedl svou verzi případu, pokud –“

Selby rozrazil dveře automobilu, který přeparkoval, rychle nasedl, rozsvítil světla, nastartoval, a jakmile motor naskočil, zařadil rychlost.

Carrovy dlouhé nohy se rozběhly udivujícím tempem po chodníku ke stromům, pod nimiž zaparkoval. Skočil do vozu, který tam stál, a hned vzápětí se jeho světla zableskla Selbymu v zrcátku.

Selby dojel značnou rychlostí do obchodního centra a tam se jal zatáčet a uhýbat kolem nároží, jako by se snažil setřást vůz za sebou.

Starý A. B. C. zručně točil volantem a držel se nějakých pětatřicet yardů za Selbyho nárazníkem. V jednom okamžiku, kdy Selby zatáčel kolem rohu, zahlédl tvář starého advokáta. Držel doutník v zubech frajersky na stranu a spokojeně se usmíval.

Pět minut nato vystřelil náhle protijedoucí vůz oslňující červený reflektor. Světlo přejelo od zlaceného firemního jména na Selbyho dveřích k číslicím jeho poznávací značky; hned poté zaměřil reflektor vůz starého A. B. C. Skoro zároveň zaslechl Selby táhlý kvil policejní sirény. Státní zástupce sešlápl plyn až k podlaze.

A. B. C. zaváhal a poté začal hnát svůj vůz do obrátek.

Pneumatiky zaúpěly, jak se policejní vůz uprostřed bloku otáčel do protisměru. Siréna teď přešla do ohlušujícího jekotu, ale policisté ztratili při otáčení jistý čas. Selby odbočil vlevo. A. B. C. ho následoval, ale vzdálenost mezi nimi se zvětšila. Jakmile se rozezněla siréna, Selby přidal. Carr na pár vteřin zaváhal a vinou té nerozhodnosti se opozdil.

Selby pozoroval ve zpátečním zrcátku, jak se policejní vůz smýkl kolem rohu. A.B.C, teď ždímal z auta všechno, co se dalo, ale policejní vůz se speciálním výkonným motorem mu brzy řval po boku. Selby ještě viděl, jak Carr rozhořčeně gestikuluje. Policejní vůz ho zatlačil k chodníku. Jen co Carr zastavil, odbočil Selby vpravo a rozjel se, jak nejrychleji si troufal, k sanatoriu: doufal, že se pomocí svého úředního průkazu vyvlíkne z případné pokuty za to, že překročil povolenou rychlost.

U sanatoria minul Selby administrativní budovu a zajel pak po cestě rovnoběžné s řadou přilehlých chat až k vjezdu, nad nímž visel nápis „Vyhrazeno sanitkám“.

Pod ním Selby zaparkoval.

Chaty měly nad vchodem hliníkové tabulky s čísly. Selby hladce našel číslo 21. Otočil zkusmo klikou, a jelikož nebylo zamčeno, vstoupil do útulného pokoje se zataženými záclonami. V matném světle pronikajícím závěsy zvenčí rozeznal postel, stůl, rádio, pohovku a dvě židle.

Ženský hlas pronesl zcela klidně: „Nezvonila jsem. Asi jste si spletl dveře.“

Selby si přitáhl židli, posadil se a řekl: „To jsem já, státní zástupce Selby, paní Freelmanová. Potřebuji s vámi mluvit.“

Matrace zapraskala, jak se žena posadila, aby pronikla pohledem přítmí. Slyšel, jak se nadechla, rychle a prudce nabrala dech pod dojmem nečekané situace. Mlčela však.

Selby se tedy ujal slova: „Chtěl bych vás předem obeznámit s několika fakty, paní Freelmanová. Znám vašeho manžela, znám i jeho rodiče. Musím zdůraznit, že vím něco i o jejich minulosti. Předpokládám, že si přejete, aby vás manžel miloval a aby si vás jeho rodiče vážili. Toho můžete dosáhnout jen tenkrát, když dokážete čelit skutečnosti, ať je jakákoli. Nemůžete utéci před situací, které nechcete čelit, aniž tím znevážíte vlastní charakter a připravíte se o úctu těch, na jejichž mínění vám záleží nejvíc.“

Po chvíli prohodila: „Přece si nemyslíte, že bych se bláhově k něčemu odhodlala, aniž bych to manželovi řekla.“

Selby pravil: „Řekla jste mu to, ale až potom. Stojí za vámi, to ano. Ale bude si pamatovat, že jste mu to řekla až potom, nikoli předem.

Nevím, kolik toho víte o jeho rodičích. Charles Freelman se přistěhoval do Madisonu před lety a vypracoval se díky tvrdé práci a sebekázni. Sama jste z města. Když se vás někdo zeptá na tchána, odpovíte: ‚Má ranč. Tím je pro vás řečeno vše. Ale pro člověka, který je tak zakořeněný v půdě jako Freelman, to znamená mnohem víc. Znamená to, že holýma rukama vydobyl pro sebe a svou rodinu malé království. Dokázal to vytrvalou, trpělivou dřinou, promyšleným rozhodováním. Živí se nikoli tím, že čaruje s financemi nebo se snaží přechytračit konkurenta, ale že si živobytí dobývá z půdy. To v člověku utváří jistou povahu. Je pak přímočarý, upřímný a má velmi přesnou představu, co je dobré a co špatné. Možná že by to neuměl přesně vyjádřit slovy, ale velice byste se mýlila, kdybyste ho jen proto, že se neumí vyjadřovat, pokládala za hloupého člověka.

Manžel vás miluje – prozatím. Možná že vás milovat nepřestane. To já nemohu vědět. Důležité je, že to nevíte vy a neví to ani on; ale bude na vás rozhodně hrdější, když vás bude moci přivést domů do rodinného kruhu jako ženu, která obstojí z hledisek zemité poctivosti, zastávaných jeho otcem a matkou.

Mám venku vůz. Za chvíli odlétá letadlo. Máte jen pár minut na rozmyšlenou.“

Selby domluvil. Nastalé ticho se neúměrně protahovalo. Selby vylovil z kapsy dýmku, napěchoval do ní tabák, zaslechl zapraskat matraci, nějaký šustot a znovu bylo ticho.

Selby škrtl sirkou o podrážku.

V jejím světle zahlédl, že postel je prázdná. Sáhl po lampě.

Vtom se ozval hlas Carmen Freelmanové, přiškrcený slzami: „Zhasněte tu lampu. Oblékám se.“

Šerif Brandon a Doug Selby seděli u psacího stolu z jedné strany, Carmen Freelmanová z druhé. Místnost osvětlovala pouze stolní lampa, jejíž stínidlo oblévalo oči měkkým zeleným světlem, zatímco pronikavě ozařovalo desku psacího stolu. Hodiny – visely nad vitrínou, kde šerif uchovával zbraně použité při páchání neobvyklých zločinů – ukazovaly, že je za deset minut půl šesté.

Na dveře šerifovy kanceláře kdosi zvenčí zaklepal.

Brandon přešel místností, odemkl, pootevřel dveře sotva na palec, zjistil, že osoba venku na chodbě je Gilbert Freelman, a rozrazil dveře dokořán. „Pojďte dál, Gilberte,“ vyzval ho.

Gilbert Freelman vypadal znepokojeně. „Řekli jste mi do telefonu, že Carmen –“

„– je zde,“ dopověděl Selby

Carmen odstrčila židli, vstala a stoupla si před manžela s bradou zdviženou a upřeným pohledem: jen koutky úst se jí lehce chvěly.

Gilbert k ní přistoupil, vzal ji kolem ramenou a přitiskl ji k sobě. „Co se stalo, kočičko?“ zeptal se.

Selby řekl: „Rozhodla se, že se vrátí a poskytne nám všemožnou pomoc. K tomuto rozhodnutí dospěla z vlastní svobodné vůle.“

Šerif dodal: „Usoudili jsme s Dougem, že byste měl být u toho, Gilberte, než se jí začneme vyptávat. Posaďte se, prosím.“

„To je od vás ohromně slušné, chlapi – když uvážím, co jsme vám vyvedli.“

Brandon řekl: „Pusťte to z hlavy.“

Selby se podíval na Carmen Freelmanovou. „Přejete si teď učinit výpověď, paní Freelmanová?“

Přitakala.

Manžel se jí vyhnul pohledem. Byl bledý a napětí zračící se mu v citlivých rysech prozrazovalo, že bojuje o sebeovládání.

Carmen Freelmanová začala: „Pracovala jsem u pana Billmeyera tak dlouho, že jsem měla možnost obeznámit se dopodrobna s jeho obchodní činností. Už nějaký čas jsme spolu hovořili o tom, že by si měl zřídit vlastní sklad, kde by mohl nainstalovat zařízení na vykládku zboží, a tím lépe zvládat nákladní dopravu… Možná se vám zdá, že odbíhám od věci, ale pokud nezačnu od začátku, nebudu moci vysvětlit –“

„Jen pokračujte prosím,“ vyzval ji Selby.

Gilbert se dál vyhýbal ženě pohledem.

„Pan Billmeyer vlastnil dva pozemky. Kdyby byl získal třetí, který ležel mezi nimi, mohl si tam vystavět sklad s nájezdem na vykládací rampu. Krátce po naší svatbě prohodil jednou švagr Stephen jakoby v legraci, že má pozemek, který by chtěl střelit panu Billmeyerovi, a jak prý se na něho musí.

Hned jak o tom Stephen začal, uvědomila jsem si, že jde o tu parcelu, kterou se pan Billmeyer chystá koupit, ale Stephenovi jsem jenom řekla, že pokud chce navázat s panem Billmeyerem obchodní jednání, nezbývá mu než zaútočit na lva v jeho doupěti. Ani slůvkem jsem mu nenapověděla, že se pan Billmeyer o zmíněný pozemek zajímá, ani že uvažuje o stavbě skladu.

Měla bych vám asi říci, že pan Billmeyer ke mně choval jisté city. Chtěl – chtěl, abych se za něho provdala. Myslím, že to těžce nesl, když jsem si vzala Gilberta. Poznamenalo to do značné míry naše obchodní vztahy… Pověděla jsem panu Billmeyerovi o rozhovoru se Stephenem a sdělila mu, že se s ním Stephen nepochybně spojí. Pan Billmeyer mne prakticky obvinil, že jsem Stephenovi dala ten tip, abych mu možnila ten obchod uzavřít. Já jsem to rozhořčeně popřela.

Stephen pana Billmeyera navštívil. Pan Billmeyer byl velice obratný obchodník. Podařilo se mu vyvolat dojem, že o ten pozemek nemá zájem. Pokusil se dokonce obalamutit i mne: řekl mi, že se rozhodl od toho skladu upustit a že by naopak chtěl prodat obě vlastní parcely, pokud by mu někdo nabídl slušnou cenu, a nikoli koupit tu mezi nimi. To jsem mu ale vůbec nevěřila. Znala jsem pana Billmeyera a věděla jsem, jak v obchodních záležitostech postupuje. Pan Billmeyer měl blízkého přítele, jistého pana Gillespieho. Zanedlouho po návštěvě u pana Billmeyera vyprávěl Stephen Gilbertovi, že jedná o prodeji nějakého pozemku s panem Gillespiem. Musela jsem se v duchu usmát, když mi to Gilbert líčil, ale neřekla jsem nic ani Gilbertovi, ani Stephenovi. O páně Billmeyerových obchodních záležitostech jsem absolutně s nikým nemluvila. Jen jsem se ale modlila, aby už uběhla ta půlroční lhůta, kdy jsem slíbila v podniku ještě zůstat.“

„Proč jste byla ochotná ještě půl roku u Billmeyera pracovat?“ zeptal se Selby. „Anebo jinak řečeno, z jakého důvodu o to pan Billmeyer stál?“

Carmen odvětila: „Z toho prostého důvodu, že jsem měla na starosti řadu vedlejších věcí, které pan Billmeyer neznal. Tvrdil, že musím místo sebe někoho zapracovat.“

„Aha. Pokračujte prosím.“

Zaváhala chvíli. „Nepochopila jsem, co má za lubem, jinak bych na tu půlroční lhůtu nepřistoupila… Asi před týdnem mne pan Billmeyer vyzval – vyzval mne, abych opustila Gilberta a odjela s ním. Nabízel mi všecko možné, že budu jeho obchodní společnice, že mi zařídí nezávislý příjem, že mi dá, co budu chtít. Když jsem odmítla, propadl melancholii. Dělalo mi to starosti, a pak ve středu začal pít. To bylo poprvé, kdy jsem něco takového u něho viděla.

Pan Billmeyer zažil v minulosti cosi ve spojitosti s alkoholem. Nevím, co to bylo, ale pití v něm vzbuzovalo hrůzu. Nikdy se skleničky ani nedotkl… Ale tu středu odpoledne z něho táhla whisky a to mne znepokojilo. Pokukoval po mně, až jsem z toho byla celá vyplašená. Sledoval mne pohledem, nic neříkal, ale oči ze mne nespustil. K ničemu ale nedošlo, nic neřekl. Odcházela jsem z kanceláře ve středu večer. Pan Billmeyer tam ještě zůstal.

Na Den díkůvzdání mi pan Billmeyer kolem třetí odpoledne zatelefonoval. Řekl mi, že se přihodilo cosi, co ho přímo ohromilo, a že o tom nemůže mluvit po telefonu. Požádal mne, jestli bych se s ním v šest hodin nesešla.“

„V Hollywoodu?“ zeptal se Selby a pohlédl významně na Rexe Brandona.

„Ne. V Las Alidas.“

„Kdeže?“

„V Las Alidas. Před hotelem Las Alidas. Požádal mne, abych z domova vyšla před čtvrtou s tím, že jedu do Hollywoodu, ale namísto toho abych zajela do Las Alidas a tam na něho počkala.“

Selby se snažil nedat najevo údiv. „A sešla jste se s ním tam?“

„Ano.“

„Měl na sobě ten tvídový oblek?“

„Ne. Měl na sobě dvouřadové esterházy.“

„Přijel vozem?“

„Ano.“

„Prohlédla jste si ten vůz?“

„Ne, neprohlédla. Zahlédla jsem za sebou světla, ta pak zhasla, pan Billmeyer přišel po chodníku k mému vozu, otevřel dveře a nasedl vedle mne.“

„Pil?“

„Bylo to z něho cítit, ale zdálo se mi – Prostě nepřipadal mi opilý.“

„Měla jste strach?“ zeptal se Selby.

„Ze začátku ne, ale když jsem tam dojela, tak mne jaly jisté obavy. Slíbila jsem ale panu Billmeyerovi, že přijedu, a tak jsem ho nechtěla zklamat.“

„A co bylo dál?“ zeptal se Selby.

„Víte – pan Billmeyer mne požádal o velmi zvláštní službu. Zeptal se mne, jestli bych mu nepotvrdila alibi.“

„Cože?“ zvolal Selby.

„Přesně tak to řekl: alibi,“ pravila Carmen.

„Kvůli čemu?“

„To mi nesdělil. Prohlásil, že se přihodilo cosi, co od základu změní celý jeho dosavadní život. Připadal mi velmi neklidný –jako by prožil nějaký otřes. Požádal mne, abych doma všem řekla, a zvláště Stephenovi, že jsem byla v Hollywoodu a sešla se s ním v naší hollywoodské kanceláři.“

„A jak to bylo dál?“

„Pan Billmeyer řekl: ‚Vraťte se domů v půl dvanácté. Kdyby se vás někdo vyptával, řekněte, že padáte únavou a nemáte sílu o tom mluvit. Můžete se na mne jako zlobit, ale řekněte, že jste za mnou přijela do kanceláře, a když jste mi našla ten doklad, který jsem hledal, museli jsme si promluvit o nějakých obchodních záležitostech.“

„A pak?“

„Pak vystoupil, zůstal stát na chodníku a usmíval se na mne. Připadalo mi, jako by se mu ulevilo a dokázal se opět chovat přirozeně, což jsem u něho od své svatby nezažila. Zaparkovala jsem auto, šla do kina, zůstala jsem tam do konce představení, pak zašla na další film a odešla z kina tak, abych domů dojela asi ve tři čtvrtě na dvanáct… A víc už nic nevím.“

„Proč jste nám tohle všechno neřekla, když jsme vás požádali, abyste identifikovala mrtvého?“

„Jestli si vzpomínáte, šerife,“ odvětila, „vůbec jste mi nenaznačili, že by šlo o pana Billmeyera. Vezli jste mne podívat se na nějakou mrtvolu. Když jsem spatřila, kdo to je, tak jsem –tak jsem prostě omdlela. Když jsem se probrala, skutečně jsem neměla sílu se vzchopit. Hodlala jsem tak učinit hned druhý den. Cestou domů jsem všechno pověděla Gilbertovi a Gilbert mne upozornil na jisté okolnosti, které mne předtím ani nenapadly. Že jsem si prakticky smluvila schůzku s šéfem bez manželova vědomí. Celé rodině jsem nabulíkovala, že jedu do Hollywoodu, když to nebyla pravda. Pověděla jsem Gilbertovi, že jsem byla mezitím v kině. Gilbert mi to věřil. Nebyl si ale jist, jestli mi to uvěří i ostatní… Byl toho názoru, že by bylo moudřejší zařídit se tak, abych nemusela nikomu nic vykládat. Zavolal pana Carra a radil se s ním, co bychom si měli počít, sdělil mu, co se stalo panu Billmeyerovi. Pan Carr řekl, abychom k němu přijeli – no a co bylo dál, to už víte.“

„Kolik jste toho pověděla Carrovi?“

„Všechno – od začátku až do konce. Žádal podrobnosti, chtěl vědět všechno o panu Billmeyerovi, o obchodu s realitami, prostě všechno. Vzhledem k tomu, že pan Billmeyer už nežil, nepovažovala jsem za nutné zachovávat mlčení o jeho obchodních záležitostech. Pan Carr zdůrazňoval, že jako můj advokát musí vědět o všem. Tak jsem mu to pověděla.“

Na delší dobu zavládlo v šerifově kanceláři ticho; poté Selby pravil: „Myslím, paní Freelmanová, že máte jedinou možnost. Neváhejte tohle všechno zveřejnit, a to do všech podrobností. Zdůrazněte, že po vás pan Billmeyer něco žádal ve spojitosti s prodejem nějakých pozemků, čímž jste se dostala do prekérní situace, protože zástupcem realitní kanceláře zprostředkující ten prodej byl váš švagr, který neznal pravou totožnost kupujícího.“

„Ale jak vysvětlím to – že jsem prchla?“

„To nebudete vysvětlovat.“ řekl Selby. „Nervově jste se zhroutila. Lékař vám nařídil pobyt v sanatoriu. Jakmile jste se zotavila natolik, že jste byla schopna o tom mluvit, vrátila jste se sama z vlastní svobodné vůle.“

Carmen namítla: „Ale vy jste přece velice důmyslně vypátral, kde jsem, a –“

„Tato okolnost nemusí vůbec přijít na přetřes,“ řekl Selby. „Ode mne se nikdy nikdo nedoví, že jsem pro vás zajel do toho sanatoria.“

Vykulila oči. „Ale jak to?“ zvolala s údivem. „Cožpak nechcete zveřejnit, jak jste mne našel? Odvedl jste přece kus vynikající detektivní práce. To by –“

Selby prohlásil: „Já jsem vás nenašel. Vrátila jste se z vlastní vůle.“

Nohy Gilbertovy židle zaskřípěly na podlaze, jak prudce vstal. Jeho ruka vystřelila nad psací stůl a uchopila ruku Selbyho. „Dost možná ani netušíte,“ prohlásil, „co to pro mne znamená. Pochopil jsem, že to byla velká chyba odklidit Carmen pryč. Stejně by se tomu byla dřív nebo později nevyhnula, a já si uvědomuji, že kdybychom se k tomu byli postavili jinak –“ Zajíkl se.

Šerif Brandon řekl: „Netrapte se tím, Gilberte. Udělal jste chybu, ale už je to v pořádku.“

Chvíli se Gilbert Freelman snažil vyjádřit pohledem, nač se mu nedostávalo slov. Potom se obrátil ke Carmen. Rozevřel náruč, a když k němu přistoupila, jemně, něžně ji objal.

Kapitola 11

KDYŽ SELBY v SOBOTU před polednem přišel do své kanceláře, Sylvia Martinova tam na něho už čekala.

„Ahoj, ospalče. Už jsi snídal?“

Selby odpověděl: „Přiznám se ti důvěrně a jen tak mezi námi: nesnídal.“

Zasmála se. „Co kdybychom na chvíli vyběhli a někde si něco zakousli – kdo nás uvidí, bude si myslet, že jsme dnes šli dřív na oběd.“

„Proč ne,“ souhlasil Selby. „Jen bych se ale ještě předtím koukl na poštu.“

„Že naše noviny ale dnes ráno přinesly senzaci, až celý Blade zezelenal závistí!“ vykládala Sylvia. „Pro čtenáře je to samozřejmě báječné, ale můžeš mi čistě soukromě vysvětlil, co ji přimělo, aby se vrátila?“

„Nervově se natolik zotavila, že byla s to podstoupit tu trýzeň,“ tvrdil Selby.

„A nenapomohlo jí k tomu trošku i nějaké to detektivní pátrání ze strany státního zástupce?“

„O tom nic nevím – aspoň ne pro tisk.“

„Přišla jsem o práci,“ postěžovala si Sylvia.

„Jak to?“

„Nabízela jsem losangeleským novinám vlastní reportáž. Jenomže v tom vidí takový trhák, že sem vysílají svoje reportéry. Nevím, Dougu, nevím, jestli losangelský tisk bude – no, jestli bude ke Carmen Freelmanové tak ohleduplný, jako jsme byli my.“

„Teď už o tohle snad ani tak nejde,“ odpověděl Selby. „V takových případech vždycky nejvíc záleží na prvních dojmech. Jedno mi ale na její výpovědi vrtá hlavou.“

„A co?“

„Podle toho, co mi řekla Gilbertova matka, jí nejdřív někdo zatelefonoval právě ve chvíli, kdy zasedli k svátečnímu obědu, tedy asi ve dvě hodiny a deset minut, a tenhle hovor ji velice rozrušil. Potom měla telefon ve tři, a to ji volal Billmeyer.“

„Myslíš, že ti něco tají, Dougu?“

„Rád bych věděl, jak do tohohle všeho zapadá ten její bratr.“

„Dost možná ho někde vykutal Carr, protože chtěl navázat kontakt s někým z příbuzenstva, aby ten Carmenin odjezd vypadal – no, jako čistě rodinná záležitost.“

„Carr je mazaný.“ uznal Selby.

Dveře se pootevřely a v nich se ukázala hlava šerifa Bran-dona. „Máš čas?“

„Pojď dál, Rexi,“ vyzval ho Selby. „Probudil jsem se sotva před půlhodinou. Ještě jsem nesnídal. Právě tu se Sylvií uvažujeme, jestli by se nám lépe nedebatovalo nad kávou a vejci se šunkou.“

Brandon nadhodil: „A co kdybych zavolal paničce a všichni jsme zajeli na svačinku k nám –“

Vtom zazvonil telefon.

Selby zvedl sluchátko, řekl: „Haló,“ a ženský hlas mu odpověděl: „Tady Inez, Dougu. Musím s tebou ihned mluvit, je to důležité. Přivedu někoho s sebou.“

Selby váhal. „Za čtvrt hodiny mám neodkladnou schůzku.“

„Nešlo by to předtím, Dougu?“

„Můžeš přijít hned teď?“

„Ano.“

„Tak přijď.“

Selby odložil sluchátko a řekl: „Inez Stapletonová je kvůli něčemu celá pryč. Udělejme to tak, jak navrhuješ, Rexi: zavolej manželce, já to s Inez krátce vyřídím a přijedu za vámi.“

„Fajn,“ řekl Brandon a usmál se na Sylvii. „Pojďte se mnou, děvenko. Ať už má Inez na srdci cokoli, nebude to chtít vykládat před novinářkou z Clarionu“

„Nedej se dlouho zdržovat, Dougu,“ ozvala se Sylvia. „Ze žaludku mi chodí telegrafické stížnosti na zásobovací odbor. Když člověk dělá v raníku a dostane se do postele až po půlnoci, stává se snídaně vrcholným zážitkem dne.“

„Pokud se jednání protáhne nad patnáct minut, vyhlásím přestávku,“ slíbil Selby.

Nebyli pryč ještě ani dvě minuty, když ve dveřích stanula Amorette Standishová, aby ohlásila Inez. „Je s ní nějaká paní,“ informovala Selbyho, „ale slečna Stapletonová si chce s vámi nejprve promluvit mezi čtyřma očima.“

„Ať jde dál,“ řekl Selby.

Amorette mlčky přikývla a zmizela. Hned nato vešla Inez Stapletonová, vysoká, štíhlá, se sebejistým vystupováním, které si lidé tak často spojují s bohatstvím a náročnou výchovou.

Dokud Inezin otec ještě žil v Madisonu, patřil k nejvlivnějším místním občanům. V oněch bezstarostných dobách, kdy Doug byl mladý advokát a měl víc volného času než klientů, bývali s Inez často spolu. Když pak Selbyho zvolili do funkce státního zástupce, přestali se pravidelně vídat, Inez složila advokátní zkoušky a zcela otevřeně pohrozila Dougovi, že se mu nepodaří na ni hned tak zapomenout, protože mu bude házet jednu rukavici za druhou.

„Zdravím tě, kolego,“ řekla a její velké černé oči zjihly úsměvem.

„Dobrý den přeji, kolegyně,“ odvětil Selby. „Přicházíš mi dnes hodit rukavici, anebo je to společenská návštěva?“

„Přicházím ti hodit rukavici.“

„Tak se posaď a pověz mi o tom. Koho to máš s sebou?“

„Klientku.“

„Klientce pravím: za patnáct minut mi začíná důležité pracovní jednání,“ prohlásil Selby, vytáhl hodinky a zahleděl se na ně jako velmi zaměstnaný činitel. „Tobě poskytnu soukromou, důvěrnou a k zveřejnění neurčenou informaci, že toto jednání bude u snídaně. Ponocoval jsem skoro celou noc, do postele jsem se dostal až ve čtyři ráno. Zašel jsem si do kanceláře jen prohlédnout poštu a pak hodlám odjet k šerifovi na snídani.“

„V jakém rozpoložení býváš před snídaní?“

„Úděsném.“

„Dost možná právě proto je dobře,“ prohodila poněkud melancholicky, „že ses ještě neoženil.“

„Dost možná mi v tom mé rozpoložení brání.“

„Kdoví… Ale nebudeme tady teď probírat tvé vyhlídky na ženitbu… Dougu, přišla se mnou paní Grinesová. Je mojí klientkou.“

„Myslíš manželku Pervise Grinese?“ zeptal se Selby poněkud udiveně.

„Nikoli. Manželku Carletona Grinese.“

„Co vůbec víš o Carletonu Grinesovi?“

„Ledacos. Chtěla bych, abys mou klientku vyposlechl, Dougu. Chtěla bych, abys to slyšel přímo od ní. Myslím, že to tak bude působivější, než kdyby ses to dozvěděl přes někoho jiného.“

„Ať jde dál,“ řekl Selby

„Hned ji přivedu,“ odpověděla Inez. „Počkej tady.“

Žena, kterou Inez Stapletonová uvedla do kanceláře, vůbec neodpovídala Selbyho předběžné představě. Žádná vyzývavá, agresivní osoba, jakou by si člověk spojoval s někým jako Carleton Grines, který s ostudou odjel z Oklahomy a zakrátko skončil ve vězení v Oregonu. Působila vyrovnaným, až rezervovaným dojmem. Měla bystrou, citlivou tvář.

„Paní Grinesová,“ představila ji Inez Stapletonová.

„Posaďte se prosím,“ vyzval ji Selby a dodal omluvně: „Mohu se vám bohužel věnovat jen pár minut. Chtěl bych vás proto požádat, abyste mi v hrubých rysech naznačila, oč jde, a do podrobností bychom zašli až příště.“

Inez Stapletonová se usmála. „Přesvědčíš se, myslím, Dougu, že paní Grinesová umí vyhmátnout jádro věci,“ Obrátila se ke své klientce. „Slyšela jste, co si státní zástupce přeje. Prosím seznamte ho s hlavními body případu, tak jak jste to vylíčila mně.“

Paní Grinesová upřela pokojné černé oči na státního zástupce. „Seznámila jsem se s Carletonem v Oklahomě. Jeho příbuzné neznám. Párkrát se dostal do maléru. Byl to sympatický muž, ale umíněný, a rád se napil. To byla jeho velká slabost. Okouzlil mne svou kuráží, vtipem a furiantstvím. Byl o deset let starší než já a dočista mi popletl hlavu.“

Odmlčela se a otočila se k Inez Stapletonové. „Asi takhle bych to měla vylíčit?“

„Jen povídejte,“ pobídla ji Inez.

Paní Grinesová mluvila příjemně modulovaným hlasem, který působil kultivovaně. Výrazné oči měly inteligentní pohled. Zřejmě jí myšlenky vplývaly v slova bez viditelné námahy, takže mohla zároveň pozorně sledovat, jak její projev působí na státního zástupce.

„Odjeli jsme z Oklahomy 1. listopadu 1931. Zamířili jsme do Arizony. Tam jsme se vzali. Pod falešnými jmény, protože Carleton nechtěl, aby se jeho bratr o sňatku dozvěděl, a krom toho se snažil, aby na sebe neupozornil úřady. V té době, kdy jsme opouštěli Oklahomu, nebylo ještě jasné, jestli si ho znovu ne-předvolají kvůli dalšímu obvinění.“

Inez Stapletonová přikývla a její klientka pokračovala:

„Odjeli jsme do Oregonu. Carleton tam do týdne dostal práci. Byl chytrý, dělal dobrý dojem. Slíbil mi, že se do nejdelší smrti alkoholu ani netkne. Jako blázen jsem mu uvěřila… Carleton složil zálohu na ojeté auto. Tvrdil, že ho potřebuje, aby se dostal do práce a z práce. Na Den díkůvzdání toho roku začal pít. Měl nehodu, a když to policie začala vyšetřovat, zjistili, co má na svědomí ještě z Oklahomy. To rozhodlo. Jak to Carleton vyjádřil, sklapla past… Pak vypukla ta vzpoura ve věznici. Carleton, jak byl prudký a nezodpovědný, v tom byl namočený až po uši. Vůdce vzbouřenců nejdřív chránil těch pár, co uprchli, a odmítl uvést jejich jména. Později některé pochytali, a ti jmenovali policii ostatní uprchlé vězně. Nato se vůdce ‚přiznal‘. Ale to byla jen kamufláž.

Ve skutečnosti se vězňové smluvili a jmény těch, kterým se podařilo uprchnout, označili oběti požáru. Já jsem o tomhle všem neměla ani tušení, dokud mi někdo anonymně nezatelefonoval a neřekl mi, abych zajela do Kalifornie a vyhledala pana Desmonda Billmeyera, že to bude návštěva pro mne velice užitečná. Skutečně jsem ho navštívila. Nepoznal mne. Stal se z něho zámožný člověk. Prohlásil, že si nic ze svého dřívějšího života nevybavuje.“

Selby, naslouchající s živým zájmem, přestal sledovat, kolik je hodin. „Pověděla jste mu o jeho dřívějším životě?“ zeptal se.

„Ano. Viděla jsem na něm, že je hluboce otřesen.“

„Kdy k tomu došlo?“

„Minulé úterý.“

„A k čemu jste v rozhovoru nakonec dospěli?“

„Carleton se zachoval dobře. Řekl mi, že se na mne vůbec nepamatuje: rozhodně prý nemůže potvrdit, že jsem jeho manželka, ale na druhou stranu, jak uznává, nemůže tvrdit, že jeho manželka nejsem. Řekl, že si na svá mladá léta nevzpomíná, že dosud nevěděl, jak se tenkrát jmenoval… Zřejmě při tom požáru utrpěl zranění. Prohlásil, že nejdříve bude třeba si mé tvrzení ověřit. Pokud se prokáže, že mluvím pravdu, vyrovná se se mnou finančně, ovšem sotva mohu očekávat, že naváže ve svém životě tam, kde se před deseti lety zpřetrhaly všechny svazky.“

„Co jste na to řekla?“

„Připadalo mi to jako solidní stanovisko. Koneckonců, deset let je dlouhá doba, pane Selby.“

„Chcete tím naznačit, že jste vázána jinde?“

„Teď momentálně ne, ale – ale byla jsem.“

„Spojil se Carleton s bratrem?“

„Podle všeho si nějak zjistil, že Pervis je v Las Alidas. Myslím, že Carleton hodlal bratra v Las Alidas vyhledat. Myslím, že za ním chtěl prostě zajít a překvapit ho.“

Selby se zeptal: „Domníváte se, že si chtěl vzít na sebe starý oblek, nejdřív předstírat, že se mu v posledních letech příliš dobře nevedlo, a pak bratra překvapit odhalením, že je zdejší zámožný obchodník?“

„Možná tak nějak… V pozdějších letech jsem se doslechla, že rodina Grinesových vlastní nějaká naftová pole. Carletonův bratr s nimi nemohl disponovat, dokud po uplynutí určité doby Carleton nebude úředně prohlášen za mrtvého. Možná že Carletonův bratr – Nevím. Slečna Stapletonová říkala, že byste měl znát fakta.“

Selby prohlásil: „Musím si to všechno promyslet.“

Inez Stapletonová pronesla bryskním úředním hlasem: „Myslím, že jste tento svůj úkol splnila, paní Grinesová. Pan Selby zná hlavní skutečnosti. Podrobnosti doplníme a důkazy předložíme, kdykoli si budeš přát, Dougu. Můžete se vzdálit, paní Grinesová.“

„Co hodláš učinit, Inez?“ zeptal se Selby.

„Pochopitelně budu prosazovat práva své klientky jako přežívající vdovy. Blade bude mít ve večerním vydání podrobný článek. Chtěla jsem, abys o tom věděl předem.“

„Díky, Inez,“ řekl Selby a doprovodil ji ke dveřím.

Na dvě tři vteřinky se mu Inez zahleděla do očí, jako by hledala slova, která by vyjádřila, co jí táhne hlavou; náhle však sevřela rty a prohlásila: „Nesmím tě už zdržovat od tvého jednání u snídaně, Dougu.“

A ze způsobu, jak to pronesla, měl Selby dojem, že nějak vytušila přítomnost Sylvie Martinové u zmíněné snídaně.

Kapitola 12

NEBE SE ZATÁHLO, od jihovýchodu se přiblížily těžké dešťové mraky, zahnaly všechen denní jas a v jídelně šerifa Brandona vyvolaly plno stínů.

Paní Brandonová přinesla mísu horkých domácích žemliček, postavila ji vedle mísy se šunkou a vejci a obhlédla stůl. „Máte všici, co potřebujete?“ zeptala se.

Selby zvedl oči od šálku zlatohnědé kávy se smetanovou čepicí. „Mám v břichu pohodu, že bych předl jak kočka u krbu,“ prohlásil.

Paní Brandonová si přistrčila židli a usedla. „Tak si s vámi dám ještě jednou kafe,“ řekla, „a žemličku… No a co, podej mi i kousek šunky, Rexi. Bude to sice sotva hodina, co jsme posnídali, ale něco si zakousnout, když jednomu chutná, to nejni nikdá na škodu… V sobotu odpoledne se podle zákona nepracuje, tak tady všici pěkně zůstaňte a vydechněte si. Však jste se poslední dobou něco nalítali.“

Selby se zasmál. „Dopoledne se ještě podle zákona pracovalo, a já se v kanceláři ukázal jen na chviličku.“

„No, rozhodně jste si to odpracoval v noci… Kolik vlastně bylo, když jsi se k ránu vracel, Rexi?“

Brandon se zasmál. „Zul jsem si boty, když jsem se plížil dovnitř, maminko.“

Paní Brandonová pleskla štědrou porci másla do rozkrojené žemličky, nalila si ze džbánku do kávy hustou žlutou smetanu a vmíchala do ní dvě vrchovaté lžičky cukru. „Mně se zdá, že se teď chystáte začít o vraždách. Pane na nebi, že si kazíte dobré jídlo povídáním, jak jedni vraždí druhé… Tak do toho. Co je nového?“

Brandon na ně zamrkal. „Umírá zvědavostí, Dougu, a snaží se to zamluvit, ale jestli o případu nic neřekneme, bude mít pocit, že o něco přišla.“

Selby pravil: „Musím vám povědět jistou novinu, s kterou mě právě teď obeznámila Inez Stapletonová.“

„Na tu slečinku si dejte pozor, Dougu. Ta je do vás zamilovaná,“ pronesla paní Brandonová.

„V pořádku, jen odrazujte Douga od všech ostatních žen, ale neopovažujte se mluvit proti mně.“ ozvala se Sylvia Martinova.

Paní Brandonová koukla přes brýle na Sylvii. „Však by vám taky neuškodilo, kdybyste se vdala a pěkně se usadila,“ poučila ji. „A copak vám přišla říct Inez Stapletonová, Dougu?“

Brandon pronesl: „Vidíte? Co jsem vám říkal? K smrti ráda by zjistila, jak je to se tou vraždou.“

Selby řekl: „Myslím, že Inez chytila slibný případ.“ Nato jim reprodukoval rozhovor s Inez a její klientkou.

Když domluvil, ozvala se Sylvia trpce: „A tohle musí zveřejnit tak, aby to Blade měl pro večerní vydání. A že by takovou zprávu někdy přihrála mne, to ne!“

Šerif Brandon si z ní začal utahovat: „Hlavu vzhůru, Sylvie. Postaráme se, abyste zítra mohla vyrukovat s rozřešením celého případu.“

Sylvia ostentativně vylovila z kabelky tužku a zápisník. „Vítám váš slib. Tak do toho, pánové. Povězte, jak to všechno bylo.“

Brandon podotkl: „Nebýt doktora Truemana a jeho dobrozdání o příčině smrti, měli bychom po starostech. Jinak do sebe všechno krásně zapadá.“

„Mám takový zvláštní pocit, že tentokrát přehlížíme nějakou důležitou indicii,“ řekl Selby.

„A jakou?“ zeptala se Sylvia.

„To kdybych věděl, tak bych ji nepřehlížel,“ odvětil Selby. „Nejsem si tím jist, ale možná že je to ten oblek. Kde k němu Billmeyer přišel?“

„Někde, kde mu ho pečlivě deset let opatrovali,“ poznamenala Sylvia.

Brandon se nad jejími slovy zamyslel. „Třeba si ten oblek schoval sám jako jediné pojítko s minulostí, Dougu. Ten člověk ztratil paměť, ale oblek nikoli, a tak ho možná považoval za jedinou stopu ke své pravé totožnosti.“

Selby přitakal. „Také mne to napadlo, ale je tu ta obálka, co měl v náprsní kapse. Na ní bylo jméno Grines, poste restante ve Phoenixu, a zpáteční adresa do Cherokee Flats v Oklahomě. Pokud Billmeyer najednou nevěděl, kdo je, a nemohl si vzpomenout na své jméno, stačilo sáhnout do kapsy a podívat se na tu obálku. Ta by mu poskytla dostatečné vodítko, aby mohl začít pátrat v Cherokee Flats.“

Brandon svraštil čelo. „Máš pravdu.“

Selby dál rozvíjel své úvahy. „Nejspíš by ten oblek uchovala jeho manželka. Billmeyer zřejmě neměl o minulosti ani ponětí. Manželka vypovídá, že ho obeznámila s jeho minulým životem. Je dost pravděpodobné, že mu ukázala tvídový oblek, který nosil v době, kdy údajně zahynul. Podpořila by tím věrohodnost svého tvrzení.“

„Ale proč by ho potom chtěla zavraždit?“ nadhodil Brandon.

„To má svou logiku,“ řekl Selby. „Až do úterka Billmeyer netušil, že se kdysi oženil. Najednou se tu objeví manželka. Billmeyer zjistí, že je ženatý, a kdyby se s ním něco stalo, zdědí manželka veškeré jeho jmění. Třeba se mu to nezamlouvalo. Co když chtěl odkázat podnik Carmen Freelmanové? Hodlal sepsat závěť. Kdyby zemřel, než to učiní, manželka na tom vydělá.

Pak tu máme toho bratra. Ten počítá s tím, že mu spadne do klína značný majetek, jen co uplyne zákonná lhůta, aby mohl být bratr Carleton prohlášen za mrtva. Už zakrátko se to mělo vyřídit. Pak jako na potvoru se všechno zhatí – objeví se bratr, který z něho odjakživa jen ždímal peníze, černá ovce rodiny, jehož se všichni rádi zbavili… Jistě by to bylo silné pokušení.“

Sylvia pravila: „Podezíráš tedy dvě osoby Podle mne stejně oprávněně.“

Selby prohlásil: „To znamená, že jsme něco přehlédli; buď některá fakta nevnímáme, anebo si je vykládáme mylně.“

Selby, který nesl šálek s kávou k ústům, ho náhle znovu postavil na talířek.

Sylvia Martinova zpozorovala, jak se přitom zatvářil, a zeptala se: „Co je, Dougu?“

Selby namísto odpovědi odstrčil židli, přešel k telefonu a vytočil číslo J. C. Gillespieho. „Pan Gillespie?“ zeptal se, když se na drátě ozval čísi hlas.

„Ano.“

„Tady státní zástupce Selby.“

„Dobré jitro, pane Selby – anebo už spíše dobré odpoledne?“

Selby se zasmál. „Jsme právě asi někde na rozhraní. Chtěl bych se vás na něco zeptat.“

„Prosím.“

„Ozval se vám v pátek Stephen Freelman?“

Ne“

„Spojil se s vámi od té doby, kdy vás na Den díkůvzdání navštívil?“

„Ne, nespojil… Za daných okolností ovšem nemělo smysl, abych s ním dále jednal. Byl bych se musel doznat, že jsem – že jsem pouze hrál roli nastrčeného prostředníka.“

„Rozumím,“ řekl Selby. „Potřeboval jsem si to jen ověřit.“

„Mohu vám ještě nějak pomoci?“

„Ne, děkuji.“

Selby zavěsil, popošel ke stolu, vzepřel se rukama o opěradlo židle a zamyšleně se zamračil na Rexe Brandona. „Tohle je v našem případě veledůležitá informace, Rexi,“ prohlásil.

„Která?“

„Že se Stephen Freelman s Gillespiem v pátek už nespojil.“

„Proč myslíš?“

„Podívej se,“ řekl Selby, „to přece znamená, že další jednání pokládal za zbytečné. Věděl, že Gillespie je pouze prostředníkem Desmonda Billmeyera. Ale jak na to přišel?“

Brandon se na okamžik zamyslel, pak si rázně otřel ústa, odstrčil talíř a vstal. „Jdem, Dougu?“ zeptal se.

„Jdem,“ odpověděl stručně Selby.

Selby s Brandonem zastihli rodinu Freelmanových u oběda. „Nezlobte se, že vás rušíme u stolu, ale potřebuji se na něco zeptat.“ omlouval se Selby.

„Pojďte dál a posaďte se,“ vyzval je Stephen. „Už jste obědvali?“

„Najedli jsme se, díky,“ řekl Brandon.

Stephen, když si uvědomil, jak vážně a úředně se tváří, prohodil: „Tak jak, pánové? Chcete si nás brát popořadě a s reflektorem do očí spustit výslech třetího stupně?“

Selby odvětil: „Co mne se týká, jsem ochoten klást otázky kdekoli, ale možná že někteří z přítomných by na ně raději odpovídali v soukromí.“

Stephen mu rychle vpadl do řeči: „A to je výborný nápad.“ Halasně se zasmál. „Já budu odpovídat v soukromí a vy ostatní se můžete dát vyslechnout rovnou tady v jídelně.“

Odezva kolem stolu byla co do úsměvů chabá.

Tu se do toho vložila Corliss Ditmerová. „Nemyslíte, že kolem toho vyvádíme dost praštěně? Doug Selby i Rex Brandon jsou féroví chlapi. A já osobně nemám dojem, že se k nim chováme zvlášť pěkně.“

„Co kecáš, Corliss,“ obořil se na ni Stephen. „Vycházíme jim přece všemožně vstříc. Tuhle Carmen se sama ze své vůle vrátila, aby –“

Corliss se na něho upřeně zahleděla. „A ty tomu věříš?“ zeptala se.

Stephen si rychle zapálil cigaretu.

Charles Freelman prohlásil rázně: „Posaďte se, chlapi. Hlava téhle rodiny jsem pořád ještě já, pokud je mi známo. Žádné vytáčky nebudou. Co potřebujete vědět?“

Selby s Brandonem se posadili, jak je k tomu Charles Freelman vyzval. Selby řekl: „Potřeboval bych si ujasnit dvě věci… Stephene, snažil jste se prodat Gillespieovi nějakou parcelu, je to tak?“

„Ano.“

Selby se na něho zpříma zahleděl. „Přitom jste věděl, že Gillespieho k tomu jednání nastrčil Billmeyer. Jak jste to poznal?“

Stephen pozvedl prudce cigaretu k ústům, zhluboka nasál a rozhlédl se kolem stolu, jako by na něho nepříjemně doléhaly pohledy ostatních i ticho, které zvýrazňovalo Carmenino rychlé oddychování.

„Nevím, jak jste k takovému závěru došel,“ řekl Stephen, a co mělo působit vzdorovitě, vyznělo spíš jako zoufalá obrana.

Selby odvětil: „Okolnosti tomu tak zřejmě nasvědčují, že mě to mělo dávno napadnout. Záleželo vám na tom, aby se s vámi Gillespie ve čtvrtek sešel. Slíbil, že vám v pátek oznámí konečné rozhodnutí. Přitom jste ho v pátek vůbec nevyhledal a od té doby jste se s ním nespojil. To znamená, že jste to věděl. Ptám se tedy znovu, jak jste na to přišel?“

Stephen si odklepal popel z cigarety. Levou rukou muchlal ubrousek. „Po pravdě řečeno,“ začal, „to bylo – Podívejte, nejsem takový prostáček, za jakého mne Billmeyer pokládal. Tušil jsem, že mne vodí za nos. Požádal jsem jednoho kolegu v realitách, aby mu zavolal, že má zájem o ty dva sousední pozemky, které Billmeyer vlastnil. Měl mu za ně nabídnout přibližně dvakrát tolik, než jakou mají cenu. Pokud by Billmeyer jevil ochotu prodat, byl by mu ovšem řekl, že se pouze předběžně informoval, a nabídku by stáhl. Billmeyer mu odpověděl, že ty pozemky nejsou na prodej, a to jsem chtěl vědět. Když pak začal vyjednávat Gillespie, hned jsem tušil, odkud vítr vane.“

Selby podotkl: „Ale to není všechno. Možná vám to leccos napovědělo, ale rozhodně byste byl zašel v pátek za Gillespiem, kdybyste to nevěděl jisté.“

Stephen odpověděl: „Po pravdě řečeno, mám mimořádně bystrý sluch. Když se mnou Gillespie telefonoval, zašel mezitím do sousední místnosti. A já slyšel – slyšel jsem, jak volá Billmeyerovi.“

„To už zní věrohodněji,“ konstatoval Selby. „A co jste dělal, když jste se na Den díkůvzdání rozloučil s Gillespiem? Zajel jste se podívat na ten pozemek?“

„Ne, nezajel.“ odpověděl Stephen. „Věděl jsem, že jen tak kecá. Potřeboval jsem tu provizi – dost nutně. Věděl jsem, že Gillespie dělá prostředníka Billmeyerovi. Věděl jsem, že Billmeyer volal Carmen, aby přijela do hollywoodské kanceláře. Myslel jsem, že s ní chce mluvit kvůli té koupi… Rozhodl jsem se, že zajedu přímo za Billmeyerem, řeknu mu, aby kolem toho přestal dělat fóry, že vyložíme karty na stůl, a já si tak konečně zjednám jasno.“

„A co jste udělal?“ zeptal se Selby. „Kam jste jel?“

Stephen se znovu rozhlédl kolem stolu, jako by hledal oporu u ostatních členů rodiny, ale zřejmě ji nenašel.

„Zajel jsem do Hollywoodu k Billmeyerově kanceláři,“ vyhrkl. „V oknech tma. Vrátný mi řekl, že se tam Billmeyer za celý den ani neukázal. Zeptal jsem se, jestli tam byla Carmen Freelmanová. Řekl, že ne… To je všechno. Měl jsem – jistě chápete, jaký jsem z toho měl pocit – za daných okolností. Carmen je bratrova žena.“

Selby se obrátil ke Carmen. „Teď jste na řadě vy,“ vyzval ji.

Zatvářila se udiveně. „Ale – já jsem vám přece už všechno pověděla.“

„Když jste se obrátili na A. B. Carra, aby vás zastupoval, byl to váš nápad, anebo vám to navrhl manžel?“

Na zlomek vteřiny zaváhala, než odvětila: „Byl to můj nápad.“

„Rád bych o tom slyšel něco bližšího.“

Gilbert se na židli naklonil kupředu. „To vám můžu povědět já. Zajeli jsme za Carrem domů. Všechno jsme mu pověděli. Carr řekl, že by Carmen měl vidět lékař, aby jí mohl vystavit lékařské vysvědčení. Zavolal doktora Lewise A. Rappa. Ten se s námi sešel na letišti. Podíval se na Carmen, položil jí pár otázek, poslechl si stetoskopem srdce, zkontroloval zorničky, poklepal jí kladívkem na kolena, aby zjistil reflexy, a řekl Car-rovi, že pacientka potřebuje naprostý klid. Navrhl, aby se uchýlila do sanatoria, kde ji nikdo nebude rušit.“

„Byl u toho někdo další?“

„Nikdo.“

„Váš bratr tam nebyl?“ zeptal se Selby Carmen.

Zavrtěla hlavou.

„Jak to, že Carr potom přivedl vašeho bratra s sebou, když za mnou přišel do kanceláře?“

Gilbert zasáhl: „To vám můžu vysvětlit já. Na zpáteční cestě mi Carr řekl těsně před přistáním, že by podle jeho názoru bylo záhodno, kdyby vzal s sebou Carmenina bratra, až za vámi zajde, aby to budilo dojem, že ho k případu přizval Milton, a ne Carmen nebo já.“

„Jak vůbec věděl, že Carmen má bratra?“ zeptal se Selby.

„No – asi jsem se o tom nějak zmínil.“

„Neptal se vás, jak by se mohl s Milionem spojit, nepožádal vás o jeho adresu?“

„Ne“

Selby řekl: „Carr za mnou přišel v Miltonově doprovodu. S nápadnou ostražitosti dbal na to, aby Milton nemluvil. Nedovolil prakticky tomu mladíkovi otevřít ústa. Jinými slovy, obával se, že kdybych si s Miltonem pohovořil, vyšlo by cosi najevo. Milton ale nevěděl nic, co by mi mohl povědět. Nevěděl, kde jeho sestra je, ledaže by mu to byl Carr předem řekl, a Carr by se rozhodně takové pošetilosti nedopustil – za daných okolností jistě ne.“

Carmen měla oči jako přilepené k ubrusu.

Selby pokračoval: „Vyvstává tedy otázka, co Milton Gregory ví, že měl Carr takový strach, aby to nevyšlo najevo, kdyby nechal Miltona mluvit?“

„Logicky bychom usoudili,“ ujal se Selby opět slova, když mlčení, které následovalo po jeho poslední otázce, začínalo působit trapně, „že Carr byl už dřív s Miltonem Gregorym ve styku, že ho znal, a Carmen o tom věděla. Když tedy přišla řeč na to, že by se měla poradit s právníkem, napadl Carmen okamžitě A. B. Carr.“

Znovu zavládlo mlčení, až pak Gilbert prohodil: „No a co z toho? I kdyby byl Carr Miltona někdy zastupoval, co to má co společného s tímto případem?“

„To právě míním zjistit,“ odpověděl neúhybně Selby. „Telefonát, který tak rozrušil vaši ženu, se ozval krátce po druhé hodině na Den díkůvzdání. Desmond Billmeyer jí telefonoval kolem třetí. Nikdo nevypověděl, že by jí byl Billmeyer volal dvakrát.“

Carmen náhle vzhlédla a střetla se pohledem se Selbym. „K tomuhle vám nic nepovím.“ Zvýšila hlas, jako by byla na pokraji hysterie. „Rozumíte mi, pane Selby? Neodpovím vám už ani na jedinou otázku.“

Charles Freelman řekl: „Je mi líto, Selby, ale budete se muset s takovou odpovědí spokojit. Bylo by mi milejší, kdyby se k tomu Carmen takhle nestavěla, ale jednou je Freelmanová,“ a vystrčil rázně čelist kupředu, „a my Freelmanovi držíme spolu. Takže stojíme za ní.“

Carmen vyhrkly slzy.

Selby se jí zeptal: „Byla byste ochotna prohlásit, že Mil tónový záležitosti zastupované panem Carrem nemají nic společného s Billmeyerem, a to přímo ani nepřímo?“

Vypravila ze sebe: „To n-n-nemůžu, pane Selby. Nemůžu vám k t-t-tomu vůbec nic říct.“

„Mohu si to přece zjistit,“ upozornil ji Selby. „Dozvím se to snazší cestou nebo složitěji. Kdybyste mi pověděla pravdu, bylo by to snazší. Pokud se to nedozvím přímo do vás, budu muset volit složitější cestu.“

Čekali, co mu na to řekne, Carmen však jen zavrtěla hlavou.

Charlie Freelman vstal. „Tím to končí, pánové. Budete muset nastoupit tu složitější cestu.“

Kapitola 13

DÉŠŤ, který začal v sobotu kolem druhé odpoledne jako drobné mrholení, nabral na síle a v pět z něho už byl vytrvalý liják. Kapky bily do oken šerifovy kanceláře a slévaly se v potůčky, které se klikatily a porůznu crčely po skleněných tabulích. Krom rozsvícených oken šerifovy kanceláře bylo v celé soudní budově tma a ticho.

Selby se šerifem seděli u omláceného psacího stolu a čekali na důležité telefony. Převládalo ticho: Selby zamyšleně pukal z lulky, jak v duchu probíral různé varianty případu, a Brandon, jenž měl k Selbyho analytickému myšlení velký respekt, promluvil jen tu a tam, když chtěl zareagovat na některou Selbyho poznámku.

Zazvonil telefon. Brandon ho zvedl, chviličku poslouchal, pak řekl: „Fajn, pátrejte dál. Kdybyste něco zjistili, dejte mi vědět.“

Zavěsil a řekl Selbymu: „To volali z losangeleské policie. Milton Gregory se vypařil. Není po něm ani stopy.“

Selby přikývl a mlčky kouřil dál.

Po deseti minutách zazvonil telefon znovu. Brandon řekl: „Šerifova kancelář. Ano… Kdo… Ano, u telefonu šerif Brandon osobně… Jakže? Rozumím, pan Rochester ze Searsovy národní banky. Prosím, pane Rochestere, co si přejete?“

V následujících minutách vyvolala zpráva tlumočená do sluchátka šerifovi na tváři údiv; poté odpověděl: „Děkuji vám, pane Rochestere… Budu to považovat za důvěrné sdělení –pokud to půjde… Ano, správně. Sbohem.“

Zavěsil a otočil se k Selbymu. „To volal jistý Rochester ze Searsovy národní banky. Billmeyer měl u nich účet. Nedomnívá se, že přes ně vyřizoval nějaké obchodní transakce. Říká, že mu Billmeyer ve středu dopoledne zatelefonoval a sdělil, že si chce vyzvednout pětatřicet tisíc dolarů na hotovosti, jelikož odpoledne nebo večer na Den díkůvzdání potřebuje složit zálohu na koupi nějakých realit. Řekl, že chce mít ty peníze pohotově při podpisu předběžné smlouvy a že z jistých důvodů nemůže použít šek.“

„A dostal požadovanou částku?“ zeptal se Selby.

„Dostal, vyzvedl si pětatřicet tisícidolarových bankovek. Bankéř říká, že si pro jistotu poznamenal jejich čísla a že nám posílá opis po zvláštním poslu, který je doručí sem do soudní budovy přímo do mé kanceláře. Tvrdí –“

Vtom někdo zaklepal. Brandon se zamračil nad nevítaným vyrušením, a zatímco váhal, jestli má jít ke dveřím, zahlaholila za nimi zvesela Sylvia Martinova: „Ahoj vespolek! Pustíte mě dál?“

Brandon jí s úsměvem otevřel.

„Nesu vám čerstvé vydání, pánové.“ řekla Sylvia, „večerní Blade, ještě teplý z rotačky a k tomu rozpálený bojem proti okresním činitelům… Projednáváte věci důvěrné anebo by vám nevadilo, kdyby se mezi vás vetřela podnikavá reportérka?“

„Podnikavá reportérka se vetřít může,“ odpověděl Brandon. „Páni, venku zřejmě leje jako z konve.“

„A jak!“ řekla Sylvia, vyklouzla z nepromokavého kabátu, z něhož jen crčelo, a odložila deštník do stojanu u dveří. „Padají trakaře.“

Brandon se zahleděl na Blade a jeho palcové titulky.

VDOVA SE HLÁSÍ O DĚDICTVÍ PO BILLMEYEROVI; DOZNÁVÁ, ŽE MANŽEL UPRCHL Z VĚZENÍ.

Sylvia ukázala na noviny. „Špinavostí se neštítí,“ konstatovala. „Šéf mě k vám posílá pro interview, aby se do nich mohl řádně obout v úvodníku. Vyhovíte mi hned nebo až později?“

„Co potřebuješ?“ zeptal se Selby.

„Nějaký záchytný bod, aby se kolem toho dala namíchat reportáž a podle té reportáže by si pak šéf napsal úvodník.“

Brandon řekl: „Ve vyšetřování jsme sice pokročili, ale nemáme ještě nic určitého.“

Sylvia na něm ulpívala prosebným pohledem. „Nemáte pro mě vůbec nic?“

„Nic, co bys mohla zveřejnit,“ potvrdil Selby.

„Mám pro vás špatnou zprávu. Doufala jsem, že tu najdu něco, čím ji vyvážíme.“

„Čeho se ta špatná zpráva týká?“

„Jeden z největších losangeleských deníků sem vysílá svou reportérskou hvězdu, Josepha Bagleyho Rafta, aby se na ten případ podíval. Raft je ten novinář, který odhalil Bordenovu vraždu, který si vynutil doznání v Howlittově případu. Je schopný a vynalézavý, nezáleží mu na tom, jak se informací dopídí, jen když se jich dopídí. Dal se slyšet, že v jeho novinách si přečteme vyřešení celého případu nejpozději v úterý, a vám už pak nezůstane nic jiného na práci než dojít zatknout viníka.“

„Pouštět si hubu na špacír umí každý,“ prohlásil Brandon.

„Joe Raft nemluví do větru,“ namítla Sylvia. „Co ten řekne, to si lidé pozorně vyposlechnou, a když svá slova hodí na papír, vynese mu to pěkný balík.“

„Pak tedy zjistil něco, o čem my nevíme,“ usoudil Brandon.

„Anebo,“ doplnil ho Selby, „objevil pravý význam něčeho, o čem víme, ale nic nám to neříká.“

„Co by to jen mohlo být?“ nadhodila Sylvia Martinova.

„Možná ten oblek.“

„Myslíš ten oblek, co měl Billmeyer na sobě?“

„Ano.“

„Řeč je o tom obleku, který vlastnil před deseti lety,“ upřesnil Brandon. „Tenkrát ztratil paměť. Z obleku můžeme vyvodit jen to, že krátce před smrtí paměť znovu nabyl.“

Selby soustředěně přimhouřil oči. „Nepřestávej, Rexi, mluv dál. Chtěl jsi přece ještě něco říct.“

Brandon se na něho udiveně zadíval. „Touhle úvahou ti přece neříkám nic nového, Dougu. Napadlo nás to hned na začátku.“

„Já vím,“ přitakal Selby. „Napadlo nás to, a tím to skončilo. Myslím, že jsme postupovali správně, ale nezašli jsme přitom dost daleko. Dospěli jsme k důležitému bodu, a tam jsme se zastavili.“

„Fajn, tak teda šel a vzal si svůj starý oblek,“ řekl Brandon. „Z toho nejspíš vyplývá, že mu z paměti teď zase vypadla doba, kdy byl Billmeyer – ačkoli je také možné, že se mu vrátila paměť a přitom si uvědomoval i to billmeyerovské období.“

„Tahle varianta nemá přesvědčivou logiku, Rexi,“ podotkl Selby. „Náhle se rozpomene na všechno, co se týká Carletona Grinese. Zajde si pro starý oblek, vezme si ho na sebe… Ale proč by to dělal, kdyby si uvědomoval, že je také Billmeyer?“

Brandon se nad tím zamyslel a pak přitakal. „Máš pravdu, kamaráde. Že si vzal ten starý oblek, to nasvědčuje, že mu Billmeyer vymizel z paměti. Věděl jen to, že je Carleton Grines. Desetileté období se mu z paměti vymazalo, dost možná neměl představu, kolik let mezitím uběhlo – třeba si myslel, že mu paměť vypověděla jen včera.“

„Teď jste na to kápl!“ zvolala Sylvia Martinova dychtivě. „Tak je to! Viděl, že má na sobě čísi oblek, a jelikož věděl, že je na útěku z vězení a že ho policie hledá, dostal strach, že ten oblek ukradl. Šel si pro svůj starý oblek. Našel ho tam, kde ho nechal, a přestože mu byl dost těsný –“

„Tohle je důležitý moment. Ten oblek mu byl těsný. Z toho usoudil, že už ho nějaký čas neměl na sobě. Podle toho poznal, že u něho ztráta paměti trvala delší dobu.“

Selby zabořil ruce hluboko do kapes. „S Billmeyerovým oblekem souvisí ještě jedna důležitá okolnost,“ prohlásil.

„A jaká?“

„Ne s tím starým oblekem, ale s tím druhým.“

„S kterým druhým?“ zeptal se Brandon.

„S tím, který měl na sobě, když se mu vrátila paměť.“

„Teď ti nerozumím, Dougu.“

„Dozvěděli jsme se, že Billmeyer si z banky vyzvedl pětatřicet tisíc dolarů na hotovosti. Pokud je měl u sebe ve chvíli, kdy se Billmeyer náhle rozplynul a namísto něho tu byl Carleton Grines, můžete si domyslet, co bylo dál. Grines je na útěku před policií a najednou tu stojí v cizím obleku, v jehož kapsách objeví pětatřicet tisícidolarových bankovek.“

Brandonovo staré otáčecí křeslo zaskřípělo, jak šerif nadskočil. „Kristepane! Tak to určitě bylo! Našel u sebe pětatřicet tisíc dolarů. Pochopitelně usoudil, že spáchal nějaký zločin, jak jinak by přišel k takovým penězům, a – a –“

„A chtěl zjistit,“ navázal Selby, „čeho se dopustil, jak je to vážné, jestli šlo o vraždu nebo loupežné přepadení, nebo snad o únos. Co tedy udělal? Vydal se zjistit, jak k těm pětatřiceti tisícům přišel.“

„A vydal se to zjistit na Orange Heights,“ řekl Brandon.

Všichni tři se na sebe zadívali. Co jim přitom táhlo hlavou, vyjádřila slovy Sylvia Martinova: „Sel za starým A. B. C!“ zvolala.

Šerif Brandon rozčileně vstal. „Teď jsme se doopravdy něčeho dobrali,“ konstatoval. „Vytušili jsme, co se odehrálo. Starý Carr je proslulý po celém západním pobřeží jako advokát kriminálních případů už hezky dlouho. Carleton Grines sem přišel. Seděl v Oregonu. Stýkal se s kriminálníky. Od těch slyšel: ‚Kdyby ses někdy dostal do maléru, jdi za starým Carrem. Ten tě z toho vyseká – když mu zaplatíš.‘ Chápete, co následovalo. Grines zapomněl, co bylo minulých deset let. Probere se z transu a uvědomí si, že se něco přihodilo. V kapse najde pětatřicet tisíc dolarů. Vůbec ho nenapadne, že se třeba mezitím natolik vzmohl, aby měl v bance vlastní účet, z něhož si může kdykoli peníze na hotovosti vyzvednout. Je přesvědčen, že se zapletl do nějakého zločinu a že jeho podíl ze ‚zisku‘ činil pětatřicet tisíc dolarů.

Věděl, že ho policie hledá, protože uprchl z vězení. Byl přesvědčen, že se podílel na nějaké velké loupeži – proto šel za starým Carrem, aby zjistil, co se stalo, a aby mu Carr poradil, co dělat. Našel ho snadno: v telefonním seznamu si zjistil, kde má kancelář, tam si vyžádal soukromou adresu a dozvěděl se, že se přestěhoval do Madisonu.“

„A na cestě ke Carrovi ho někdo zavraždil a pětatřicet tisíc dolarů zmizelo,“ usoudila Sylvia Martinova.

„Tak jednoduché to nebude,“ upozornil je Selby. „Odebral se do Las Alidas.“

„Předtím anebo potom, co šel za Carrem?“ zeptal se Brandon.

„To nevíme,“ odpověděl Selby.

„Ale víme, Dougu,“ ozvala se Sylvia vzrušeně. „Muselo to přece být potom, co Carra prvně navštívil… Carr zřejmě zavolal meziměstsky bratra v Oklahomě, zjistil, že odjel na návštěvu do Las Alidas, řekl klientovi, ať za ním zajde, ale Carleton začal pít… Ne, moment. Vydal se do Las Alidas za bratrem. Na nikoho se nedozvonil, tak si vzal auto, které stálo před domem. Mělo poznávací značku z Oklahomy, tak si myslel, že je to bratrovo auto. Dojel do města, začal pít, zamířil znovu ke Carrovi, opil se a –“

„Ty to zjednodušuješ,“ namítl Selby. „Když byl v Las Alidas, věděl, že je Billmeyer. Zatelefonoval Carmen Freelmanové, požádal ji, aby se s ním sešla, a chtěl po ní, aby mu potvrdila alibi.

Něco takového by Billmeyer přece neudělal. To falešné alibi si chtěl zajistit Carleton Grines, kriminálník. A znamená to, že měl v úmyslu spáchat nějaký zločin, a proto potřeboval alibi.

Zároveň ale také jednal jako Billmeyer. Musíme tedy vycházet z faktu, že když se mu paměť vrátila, uvědomoval si také své billmeyerovské údobí – a to zase nehraje s tvídovým oblekem, zmizelými pětatřiceti tisíci dolary a návštěvou u Carra – tedy pokud za ním zašel. Jsme tedy na falešné stopě, ledaže by –“

V té chvíli zazvonil telefon.

Šerif Brandon ho zvedl. „Haló! Ano, Perkinsi… Počkej chvilku, Hany. Doug je tady u mě. Já se ho zeptám.“

Brandon se otočil k Dougu Selbymu. „Mám na drátě Harryho Perkinse. „Přišel nějaký Joe Raft, reportér z Los Angeles, a je s ním ještě jeden chlap, snad vědec či co, a chtěli by si prohlédnout ten tvídový oblek, co měl Billmeyer na sobě, když jsme ho našli. Perkins se ptá, jestli s tím souhlasíš.“

Selby se vítězoslavně zasmál. „Řekni Perkinsovi, že nemáme námitek, pokud u toho budeme. Raft si může ten oblek prohlédnout v naší přítomnosti.“

Brandon přitakal a do telefonu řekl: „Za chvilinku jsme u tebe, Hany. Zdrž ho, dokud se nedostavíme. Chceme být u toho, až bude ten oblek prozkoumávat.“

Brandon zavěsil a zazubil se na Selbyho. „A je to, kamaráde,“ řekl. „Naservírovali nám to i s oblohou. Raft si myslí, že případ vyřešil. Řešení závisí na tom obleku. Ukázal nám karty.“

Sylvia Martinova už byla u dveří. „Vidíte, vážený pane státní zástupce, zasáhl jste cíl. Jde o ten oblek. V něm se skrývá klíč k správnému řešení. Pojďte. Podíváme se, co chtějí.“

Joseph Bagley Raft byl střední postavy a mohlo mu být tak osmatřicet nebo devětatřicet let. Černýma očima rychle šmejdil sem a tam: budily dojem, že jim nic neunikne, zatímco úzké sevřené rty vypadaly jako závora, kterou nic neunikne ven. Brandon o něm dodatečně výstižně poznamenal: „Chová se jako hráč při licitovaném pokru, když právě vyfasoval čistý flush.“

Hany Perkins je navzájem představil.

Raft nevěnoval ze začátku Selbymu ani Brandonovi valnou pozornost. Očividně se mu jevili jako dvě tuctové úřední osoby z Balíkova, které takovému vysoce placenému velkoměstskému novináři momentálně mírně znesnadňují práci.

Sylvii Martinovou Raft obdařil oním dodatečným pohledem, jaký muži obvykle věnují hezké holce; v té chvíli doplnil Perkins formální představování větou: „Slečnu Martinovou možná znáte. Je také novinářka.“

Raft ztuhl. Usmál se na ni, avšak výraz na tváři se nezměnil. „Z místních novin?“ zeptal se.

„Z Clarionu,“ odpověděla Sylvia.

„Aha.“

Perkins pak představil Raftova společníka, jistého pana Bemextera.

Sylvia Martinova upozornila Douga významným pohledem. „Jste také novinář, pane Bemextere?“ zeptala se.

Bemexter se na ni vlídně usmál, ale odpověděl s rozkošnou vyhýbavostí: „Obávám se, že na novinářskou práci mi chybí potřebné schopnosti.“

„Tedy právník?“ nadhodil Brandon.

„Nikoli.“

Selby se suše usmál. „Možná tedy máte něco společného s Thomasem L. Bemexterem, autorem jedné odborné kriminologické publikace. Jak jen se to dílo jmenovalo? Aha, už si vzpomínám: Jak řešit vraždy pomocí mikroskopu.“

Bemexter to kvitoval stejně suchým úsměvem. „Obávám se, že v tomto případě jsem vinen,“ prohlásil.

Raft se znovu zadíval na Selbyho, jako by ho chtěl podruhé odhadnout pozorněji. Zřejmě neměl v úmyslu nikoho informovat, že si přizval ke spolupráci draze placeného kriminologického experta.

„Chtějí si prohlédnout Billmeyerovy šaty,“ vysvětloval Perkins.

„Smím se zeptat proč?“ dotázal se Selby.

Za návštěvníky odpověděl Raft. Zřejmě si pro sebe vyhradil funkci mluvčího. „Chtěli bychom rozřešit tu záhadu – ten zločin, pokud zde ke zločinu došlo.“

„Výborně,“ prohlásil Selby. „Rozhodně uvítám pomoc muže takových schopností a takové pověsti jako pan Bemexter… Předpokládám, že nás seznámí se vším, co případně zjistí?“

„Samozřejmě,“ odvětil Raft.

„Pošle nám opis svého odborného vyjádření?“

„To jistě rád učiní.“

Selby se usmál. „Kdy?“

Raftovi zajiskřilo v očích. „Dáme jej do pošty, hned jak jej budeme mít k dispozici.“

„Takže dospěje ke mně do kanceláře přibližně v tom čase, kdy vaši kolportéři vyběhnou do ulic?“

„Tak nějak,“ doznal Raft.

„Do té doby ho tedy nedostaneme.“

Raft řekl: „Buďme upřímní, pane Selby. Bemexterovy služby přijdou draho. V tomto případě vyvstaly jisté okolnosti, které bych rád objasnil. Chtěl bych slyšet Bemexterův názor. Moje noviny to platí. Pochopitelně nemají moje noviny v úmyslu charitativně podpořit madisonské úřady a poskytnout tak našim konkurentům informace hned, jak je sami získáme –a riskovat, že je třeba otisknou dřív.“

„A co když se ukáže, že je to vražda.“ zeptal se Selby, „a co když vrah unikne jen proto, že jsme ty informace neměli včas, abychom mohli zasáhnout?“

Raft odpověděl: „Řeknu vám, jak to udělám, pane Selby. Zaručuji se vám, že hodinu předtím, než se naše noviny dostanou do ulic, budete mít k dispozici veškeré informace… Víc přece nemůžete žádat. Uvědomte si, že nebýt nás, neměl byste ty informace vůbec.“

„Ukaž mu ten oblek,“ vyzval Selby Harryho Perkinse.

Perkins, který držel Žeryka na klíně, ho shodil na zem a pravil: „Fajn, tady to je.“

Odemkl kovový box a vytáhl oblek, který měl Billmeyer na sobě, když ho vyprostili z havarovaného automobilu.

Bemexter vystoupil a okamžitě se dal do práce. Otevřel kufřík, v němž se objevila spousta všelijakých elektrických pomůcek. Obrátil se ke koronerovi a požádal ho: „Potřeboval bych vyšroubovat tady tu žárovku a do objímky nasadit jedno zařízení.“

„Poslužte si,“ řekl Perkins.

Skupinka se sestoupila kolem lavice, na niž Bemexter rozložil oblek: sledovali, jak vyšroubovává žárovku a místo ní nasazuje do objímky rozvodku. Do té pak z jedné strany zapojil malý reflektor se stínítkem, z něhož se linulo pronikavé, lehce namodralé světlo. Do druhé objímky zavedl šňůru, z kufříku vytáhl malý vysavač, připojil jej, roztrhl zalepenou obálku, vyňal čistý bílý sáček, nasadil jej dovnitř do vysavače a spustil motor. Hadicí vysavače obratně objížděl manžetu levé nohavice. Když práci dokončil, opatrně vyňal sáček i s možným obsahem pocházejícím z levé manžety, zalepil jej, napsal na něj „manžeta levé nohavice, X-21“ a uložil jej do kufříku.

Zatímco otvíral další obálku a vkládal další sáček do vysavače, zeptal se Brandon: „Co znamená to X-21?“

„To je kód, pod nímž vedu tento případ.“ odvětil Bemexter upjatě. „Tím pádem nemusím uvádět datum, místo a seznam přítomných na každou obálku. Zanesu to pouze do zápisníku pod kódem X-21.“

„Aha.“

Bemexter obratně vyluxoval možný prach ze záložky pravé nohavice a uložil ho do další obálky. Poté přejel vysavačem pod límcem saka; dále si bedlivě prohlížel obě záložky a konce rukávů pod mikroskopem. Obzvláště ho zaujala skvrna na jednom rukávu. Stiskl vypínač na reflektoru a rukáv okamžitě zalily ultrafialové paprsky, v jejichž světle kriminolog pozoroval skvrnu z různých úhlů; potom zapjal zas normální osvícení a vysavačem přejížděl celý oblek.

Raft se pokusil rozptýlit pozornost diváků. „Vidíte, že na tom nic není,“ prohlásil, „co dělají v každé čistírně, to se vám zde předvádí v působivějším provedení… Co uděláte s tím materiálem, Bemextere?“

„Podívám se na něj pod mikroskopem,“ odpověděl Bemexter krátce.

„Hm, hádám, že nemá cenu koukat se vám do ruky,“ prohlásil Raft, ostentativně přešel na druhou stranu místnosti a posadil se na roh stolu. Zapálil si cigaretu a zavolal na Sylvii Martinovou: „Clarion je raník, viďte?“

„Ano,“ přitakala, ale oči z Bemextera nespustila.

Když Bemexter skončil s tvídovým oblekem, jal se pečlivě prohlížet boty a seškrabal špínu z vnitřní strany podpatků a podél štěpování na podrážkách. Zaujatou pozornost věnoval tkaničkám do bot.

Raft seděl na rohu stolu, pokuřoval a snažil se zatáhnout ostatní do hovoru; ti sice odpovídali na jeho otázky, ale dál přitom bedlivě sledovali Bemexterovo počínání.

Kriminolog prozkoumal ponožky, vyžádal si spodní prádlo a nakonec obrátil kapsy tvídového obleku a pomocí vysavače se zmocnil částeček prachu v jejich rozích.

„Máte, co potřebujete?“ zeptal se Raft, když Bemexter vytáhl šňůru z objímky.

„Myslím, že ano.“

„Prima,“ oznámil Raft. „Kdy budete znát výsledky?“

„To záleží na tom, co zjistím,“ odpověděl Bemexter nezávazně.

Raft řekl: „A jsme hotovi. Děkuji vám, pane Selby. Jsem vám zavázán za ochotnou spolupráci.“

Bemexter vyňal rozvodku, zašrouboval žárovku na původní místo, uložil si pomůcky do kufříku a obrátil se k Selbymu: „Smím vám tu nechat vizitku? Může se vám někdy hodit.“

„Díky,“ odpověděl Selby.

„Tak vy máte doma jednu z mých knih?“

„Ano.“

„Těší mne, že si ji pamatujete.“

Raft popadl Bemextera pod paží a rychle ho vykormidloval ze dveří. „Ještě jednou vřelé díky, pánové.“

Když odešli, zauvažoval Perkins: „Hrome, jedno mi vrtá hlavou. Vtrhnou si sem a veškerý důkazní materiál z toho obleku odnesou pryč.“

„Při našich omezených možnostech by nám to stejně k ničemu nebylo,“ namítl Selby. „Na to je třeba mít mikroskopy, fotografické přístroje – zkrátka, dobře vybavenou kriminologickou laboratoř.“

„Kdybyste byl Raftovi nedovolil prozkoumat ten oblek,“ řekla Sylvia Perkinsovi, „ten by vám to osladil! Naznačoval by ve svých novinách, že Doug s Rexem Brandonem prakticky kryjí vraha. V Blade by se toho okamžitě chytili a zesměšnili by celou okresní soudní administrativu.“

Perkins přitakal.

Selby prohodil: „Všiml jsem si, že nejdřív jako by dokončil prohlídku obleku, a pak se znovu vrátil k těm kapsám.“

„A celou tu dobu se nás Raft snažil odlákat na druhou stranu místnosti,“ upozornila Sylvia.

Selby vylovil z kapsy lulku, odsunul závěr na pytlíku s tabákem a napěchoval vonné tabákové listí do tmavé hlavičky. „Nevím, jestli se nás Raft opravdu snažil odlákat,“ řekl. „Dělal to příliš okatě.“

„Ovšemže se o to snažil,“ tvrdil Brandon. „Přešel támhle k tomu stolu, sedl si na něj a prohlašoval, že tady není nic k vidění – chtěl, abychom k němu přešli a povídali si s ním.“

„Nejsem si tím jist,“ namítl Selby. „Raft má za ušima. Uvažuji, jestli schválně nepředstíral, že se pokouší odvrátit naši pozornost, právě proto, abychom ji neodvraceli a soustředili se tím usilovněji na ten oblek.“

„Neumím si představit proč,“ řekl šerif.

„Třeba chtěl něco jiného,“ uvažoval Selby; „chtěl se něčeho zmocnit tak, abychom to nezpozorovali. Chtěl –“

„Ale to je vyloučeno,“ přerušil ho Perkins. „Mám tu všechno pod zámkem. Na to vždycky zvlášť bedlivě dbám. Jeden nikdy neví, jestli se mu někdo nevynasnaží něco vyfouknout, a tak držím všechno pěkně pod zámkem… Krom toho se k mému psacímu stolu ani nepřiblížil, seděl támhle na rohu toho velkého stolu.“

Selby řekl: „Čím víc o tom uvažuji, tím víc se mi zdá, že nás schválně balamutil – snažil se nás vmanévrovat do takového rozpoložení, abychom byli odhodláni nespustit z Bemextera při práci oči… Co ho tady mohlo zajímat?“

„Povídám vám, že tu nic nebylo.“

Náhle Selby vykřikl.

„Co je?“ zeptal se Perkins.

„Už to mám! Vsázím se, že to je ta indicie, kterou jsme dosud přehlíželi.“

„Jaká indicie?“

„Přece ten pes!“

Harry Perkins se na něho zadíval, jako by se státní zástupce zbláznil.

„Cožpak to nechápete?“ zvolal Selby. „Pro oči nevidím –mám v hlavě jako vymeteno. Nejdůležitější indicie celého případu! Ten pes!“

„Co s tím má pes co společného? Jak by ten mohl být nejdůležitější indicie?“

„Nepatřil přece lidem v tom autě,“ vykládal Selby vzrušeně. „Ten pes je asi zvyklý naskočit si do auta. Ale i v tom případě by asi sotva naskočil z chodníku do cizího auta, jestliže však z jednoho auta při nárazu vypadl, mohl celý otřesený naskočit – Samozřejmě! Ten pes byl v autě s mrtvým Billmeyerem!“

„Potom ten pes patřil Billmeyerovi!“ zvolala Sylvia Martinova.

„To z toho ještě nutně nevyplývá.“ namítl Selby.

„Raft ho tady hladil.“ připustil Brandon.

Selby si klekl a zvolal: „Pojď sem, Žeryku. Pojď sem!“

Pes k němu přiběhl a vrtěl ocasem. Selby ho začal škrábat špičkami prstů za ušima a přitom druhou rukou projížděl rychle psovi srst.

„Tady to máme.“ zvolal náhle.

„A co?“ zeptal se Perkins.

Selby otočil psa, aby to všichni viděli. Na jednom místě byla vystřižena štětička psích chlupů, zřejmě velmi ostrými kapesními nůžtičkami.

„Tak moment, Dougu. Tohle je na mě moc kách,“ řekl Brandon.

Selby v rozčilení ze sebe chrlil vysvětlení: „Raft ustřihl psovi chlupy a strčil si je v kapse do obálky.“

„Proč by to dělal?“

„Protože ten oblek nějak souvisí se psem – a pes i oblek mají spojitost s vrahem.“

„Chceš říct s vrahem nebo s obětí?“

„S vrahem.“

„Jak to?“

„Když Carleton Grines utíkal z vězení, měl už po rozsudku a byl ve výkonu trestu… Co se stane s šaty odsouzeného, když nastoupí do věznice?“

„Musí je svlíknout a dostane overal,“ řekl Brandon. „Vězeňské overaly jsou obyčejně sešívané z různobarevných látek. Tady u nás máme hnědomodré.“

„Správně. Neptal jsem se na to vězeňských orgánů v Oregonu, ale jistě používají pro vězně ve výkonu trestu oblečení nějakého podobného typu. Vězeňské budovy shořely. Grines se k vlastním civilním šatům nemohl dostat. Jistě shořely se vším ostatním.“

„Ale tenhle oblek neshořel.“

„Právě. Grines musel mít ještě jiný oblek. Měl ho na sobě při procesu, když ho odsoudili. Tvídový oblek zůstal u někoho jiného. U koho asi?“

„U manželky!“ zvolala Sylvia.

„Jistě, to můžeme logicky předpokládat.“

„Ohó!“ zvolal Brandon, „teď nám to začíná pasovat dohromady.“

„Budeme-li vycházet z předpokladu, že si Carleton Grines tenhle oblek někde uložil a pak ztratil svou totožnost jako Grines a stal se Billmeyerem, neměl k tomu obleku přístup. V opačném případě by se byl přesvědčil, jestli nemá něco v kapsách. Byl by našel dopis s bratrovou zpáteční adresou… Čím dál tím víc okolností nasvědčuje tomu, že ten pes i oblek mají něco společného s Carletonovou manželkou.“

„Myslíš, že právě o tohle šlo Raftovi?“

„Raft se patrně chtěl přesvědčit, jestli na tom obleku nejsou psí chlupy. Pokud se tam najdou, znamená to, že mezi psem a vrahem je nějaká souvislost. O tom psovi patrně předem věděl.“

Brandon prohlásil: „Tak se mi všecko zdá, že půjdeme navštívit dotyčnou paní Grinesovou.“

„Máš na toho psa vodítko, Hany?“ zeptal se Selby koronera.

„Žádné vodítko nepotřebuješ,“ odpověděl Perkins. „Stačí otevřít u auta dveře a pes si naskočí… Zřejmě to tak udělal i při té havárii na křižovatce.“

„Potřeboval bych ho vzít s sebou do domu,“ řekl Selby. „No co, tak ho ponesu.“

Zvedl koronerův telefon a zavolal Inez Stapletonovou do bytu.

Slyšel, jak telefon vyzvání; když pak Inez zvedla sluchátko, zaslechl poslední slova dokončované věty. „… velice důležité svědectví,“ pronesla Inez a do telefonu řekla: „Haló!“

„Dobrý večer, Inez. Tady Doug.“

„Ahoj, Dougu.“

„Chci se zeptat, jestli je už moc pozdě na to, abych se stavil. Potřebuji s tebou mluvit.“

„Dougu! To je báječný nápad!“ Náhle jí všechno vzrušení z hlasu vyprchalo. „Jde o úřední záležitost, viď?“ zeptala se.

„V jistém smyslu ano. Je tu se mnou šerif a –“

Doug vzhlédl a zachytil gesto Sylvie Martinové, jímž naznačovala, ať ji vynechá.

„Potřebuju se tě na pár věcí zeptat,“ řekl do telefonu.

Hlas Inez Stapletonové šustil jako vychlazený list hlávkového salátu. „Momentálně tady mám návštěvu, Dougu, ale kdyby se ti to hodilo tak za půldruhé hodiny, mohla bych se ti pak věnovat.“

„Fajn, tak my přijdeme,“ řekl Selby a zavěsil.

„Já se odporoučím, až tam půjdete, Dougu,“ prohlásila Sylvia. „Nijak by vám to nepomohlo a možná by to naopak uškodilo.“

„Jak chceš. Určitě právě teď hovoří se svou klientkou. Někdo u ní je.“

Brandon navrhl: „Zkusme vzít s sebou k Inez do bytu toho psa a budeme pozorovat, jak zareaguje. Jestli patří paní Grinesové, zachytí její pach, i když tam už nebude. Začal by štěkat a kňučet.“

Selby zamyšleně přitakal. „Neříkej jí ale, že s tím psem experimentujeme, Rexi. Budeme předstírat, že ho prostě máme s sebou. Můžeme…“

„Co je?“ zeptal se šerif, když Doug náhle zmlkl.

„Napadlo mě, jestli neděláme účet bez hostinského.“

„Jak to?“

„Pořád uvažujeme o Billmeyerově manželce. Co kdybychom chvíli přemýšleli i o někom z těch ostatních – například o jeho bratrovi.“

„Proč o něm?“

Selby řekl: „Všechno o tom obleku a psovi by mohlo zrovna tak dobře platit v souvislosti s bratrem. Máme právě tak čas zajet do Las Alidas a přepadnout Hinkla a pana Pervise Grinese s chotí. Můžeme vzít s sebou psa a uvidíme, jak to dopadne.“

„Tenhle nápad se mi zamlouvá ještě víc než ten předtím,“ prohlásil Brandon. „Na tom Hinklovi a Pervisovi Grinesovi mi něco nesedí… A Billmeyer odjel přece v Hinklově voze. Na to nezapomínejte.“

Selby zamyšleně přikývl a pak se obrátil na psa: „Pojď, Žeryku. Půjdeš domů. Rozumíš mi? Domů.“

Pes vztyčil uši a naklonil hlavu na stranu, nejdřív vpravo, pak vlevo.

„Domů,“ opakoval Selby.

Pes zaštěkal.

Sylvia vzrušením nedokázala zůstat v klidu. „Pojď už, Dougu! Pojďte! Žeryk je to eso, co Raft schovává v rukávě, a když ho v tomhle trumfneš – ach, kéž by se ti to podařilo!“

Perkins jim přidržel dveře.

Venku pršelo, jen se lilo, voda crčela ze střech, chodníky bičovaly dešťové clony, až z dláždění odstřikovaly drobné gejzírky.

Selby schoval psa pod převlečník. „Pojď, Žeryku. Jdeš se projet.“

Všichni tři přeběhli co nejrychleji po rozmáčené cestě a naskákali jeden přes druhého do prostorného policejního automobilu.

Vítr proti nim nepřestával hnát clony deště. Hlavní losalidaská třída působila neutěšeně a liduprázdně. Chodci, kteří si přišli v sobotu večer do města nakoupit nebo se chystali zajít do kina, pospíchali, co jim nohy stačily, mezi kalužemi na chodnících. Neony vydávaly do sychravé mlhy narudlou záři. Vyrovnané pleskání dešťových kapek poskytovalo monotónní zvukovou kulisu pronikavějšímu skřípění pneumatik na dláždění.

„Chceš se zastavit pro Billyho Ransoma?“ zeptal se šerif a otočil se dozadu, kde seděl Selby se psem na klíně.

„Zatím ne. Projeď kolem Hinklova baráku, abychom viděli, co na to pes. Možná že si děláme plané naděje.“

„S tím nepočítej. Krk na to dám, že jsme na správné stopě,“ tvrdila Sylvia Martinova. „Byl to přece Hinklův vůz –“

„Projedeme kolem a uvidíme, jestli pes dá najevo, že to tu zná,“ rozhodl Selby. „Podržím ho, aby viděl ven.“

Brandon zabočil na Chestnut Street vlevo a projel několik bloků. „Co ten hafan, Dougu?“ zeptal se.

Selby odpověděl: „Zpomal trošku, Rexi. Nevím, jestli z toho okna něco vidí.“

„Spusť okno až dolů,“ navrhla Sylvia. „Ať může zachytit zdejší pachy. Tím se spíš zorientuje.“

Selby spustil okno na pravé straně. Déšť, který bil do dveří, vyslal dovnitř pěknou spršku. Pes vystrčil hlavu a začichal.

„Funguje to!“ zvolala Sylvia Martinova. „Zná to tady! Ví, kde je!“

Dojeli v Chestnut Street k bloku čísel začínajících šestistovkou.

Selby poznamenal: „Velké nadšení nejeví.“

„To proto, že prší,“ usoudil Brandon. „Objedu blok a zastavím u domu z druhé strany.“

Obrátil vůz. Sylvia se zeptala: „Všiml sis toho auta, co parkuje u Hinkla před garáží?“

„Nevšiml,“ doznal Selby. „Soustředil jsem se na psa.“

„Nějaké auto jsem tam zahlédl,“ prohodil Brandon přes rameno. „Co je s ním, Sylvie?“

„Pokud se nemýlím, patří to auto starému Carrovi,“ řekla.

Brandon zabočil za roh. „Jestli je starý Carr v tomhle domě právě na návštěvě, obohatíme společnost o další hosty.“

„Zachovej klid, Rexi,“ domlouval mu Selby. „Carr je mazaný, u něho nic nezískáš, když se rozzlobíš.“

„Já vím,“ zabručel Brandon, „ale jednoho krásného dne mu stejně utrhnu hlavu. Co náš hafík, Dougu?“

Selby se hořce zasmál. „Uvelebil se na sedadle a usnul. Zase jedna slibná předtucha nevyšla.“

„No co naděláš,“ řekl Brandon. „Příští ulicí se vrátím zpátky k Chestnut Street.“

Příští ulice však byla neprůjezdná. Teprve až čtvrtou příčnou mohli projet.

Sylvia si zklamaně povzdechla: „Ten vůz už tam není, Rexi.“

Brandon pomalu sešlápl brzdu a zastavil. „Jste si jista, že to byl Carrův vůz, Sylvie?“

„Jsem o tom přesvědčena.“

„V domě se svítí,“ konstatoval Selby. „Pojďme tam a uvidíme, co nám k tomu Hinkle poví. O Carrovi se nebudeme zmiňovat, aspoň ze začátku ne. Uvidíme, jestli nám to Hinkle sdělí sám.“

„Co hafík?“ zeptal se Brandon.

„Spí,“ odpověděl Selby „Necháme pootevřené okno, aby mu sem šel vzduch… Tak jdem.“

Vystoupili do prudkého deště. Sylvia si pod pršipláštěm zvedla sukně a rozběhla se ke kryté verandě. Selby se šerifem za ní čvachtali pomaleji. Sylvia už tiskla zvonek, než došli k schůdkům na verandu. Hinkle otevřel. „Co si přejete? Aha, už rozumím… Pan státní zástupce a šerif. Račte dál.“

„Tohle je slečna Martinova.“ představil ji Selby.

„Jen pojďte dál,“ vyzval je Hinkle. „Dnes večer se tady s návštěvami dveře netrhnou.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Selby a ohlédl se po Brandonovi.

„No, jedna návštěva právě odešla. To je –“ Zarazil se. Selby čekal, až to dopoví, ale Hinkle namísto toho řekl: „Tudy prosím. Pervis s Ruth jsou tady.“

Pervis Grines vstal. „Dobrý večer. Děje se něco?“ zeptal se. „Předpokládám, že jste četli večerní Blude. Podle mě je to podvod. Carleton si tu ženskou v životě nevzal.“

Hinkle je vyzval: „Nechcete se posadit?“

Paní Grinesová pronesla procítěně: „Budeme se té podvodnici bránit zuby nehty. Vzali jsme si na to nejlepšího advokáta ve státě, A. B. Carra.“

Selby podotkl: „Nezastupuje Carr už paní Carmen Freelmanovou?“

„Té se to nijak netýká,“ řekla paní Grinesová.

„Krom toho není z ničeho obžalovaná,“ dodal její manžel.

„Zastupuje vlastně jejího bratra. Ten –“

Hinkle si důrazně odkašlal.

„Bude vás tedy zastupovat při pozůstalostním řízení,“ pravil Selby, jako by nedokončenou větu přeslechl.

„Ano.“

„Protivná strana má také dobré právní zastoupení,“ upozornil Selby. „Inez Stapletonová je přičinlivá a bere svou práci vážně.“

„Pchá!“ prohlásila paní Grinesová. „Však my se jí nelekneme. Pan Carr se u ní stavil předtím, než jel sem, a ona mu –“

Hinkle se znovu rozkašlal.

Pervis Grines se do toho vložil: „Asi bychom měli nechat na panu Carrovi, aby mluvil za nás, Ruth.“

„Samozřejmě,“ ohradila se paní Grinesová, „ale propána, co je na tom, když jim řeknu, že nás zastupuje? Dočtou se o tom v novinách.“

„Jen tak mimochodem,“ pronesl Selby lhostejně, „jaký dojem máte z bratra Carmen Freelmanové?“

„Nic proti němu, ostatně jeho problém s naším případem nijak nesouvisí. Není důvod, proč by pan Carr nemohl zastupovat nás a zároveň zastupovat jeho.“

„Nemyslíte, že zde dojde k střetu zájmů?“ nadhodil Selby s líčeným údivem.

„Rozhodně ne. A kdyby ta situace i nastala, jsme ochotni, abychom si podrželi Carra, ustoupit –“

Hinkla zachvátil prudší kašel než předtím a trval déle.

Paní Grinesová počkala, až ho to přejde, než se znovu ujala slova: „Řekla jsem jim, že –“

Pervis Grines jí skočil do řeči: „Hele, moc ti to mluví, Ruth.“

„Ale jdi!“ obořila se na něho. „Já náhodou vím moc dobře, co jim můžu říct a co ne. O tom hlavním jsem ani nemukla. Ale mám stejné právo jako –“

„Bacha, Ruth!“ varoval ji Pervis. „Tady se hraje o velké peníze. Nechceme ohrozit svoje šance… Víte co, pane Selby? Promluvte si s panem Carrem. Ten vám poví všechno, co chcete vědět – všechno, pokud to neohrozí naše zájmy v tomto případě.“

„Já osobně jsem toho názoru,“ prohodila paní Grinesová, „že tu jiné zájmy ani neexistujou.“

„Nebuď labuť,“ ozval se Hinkle. „Jdeš do sporu se ženskou, která tvrdí, že je po něm vdova, a jdeš do sporu se ženskou, která jí bude dělat advokátku. A ta advokátka prý má ve zdejším okrese dobrou pověst. Staneš před porotou, kde bude taky pár ženských, a ta paní advokátka spustí srdceryvné povídání, jak ubohá manželka nuzovala a obětovala se celých dlouhých deset let, zatímco její manžel se domohl jmění a mohl si dopřát, nač si jen vzpomněl –“

„Nuzovala, to tak!“ přerušila ho Ruth. „Vsázím se, že se ukáže, až si to nechámne prošetřit detektivama, jak radí pan Carr, že –“

Pervis Grines ji přerušil hrozivým hlasem: „Poslyš, Ruth, ty jseš z toho ze všeho hrozně rozčilená, a hlavně ti to moc kecá. Tohle je moje věc a ty jsi moje manželka. Mám ten dojem, že do toho mám taky co mluvit.“

„Vzpomeňte si, co nám Carr klad na srdce těsně předtím, než odešel,“ připomněl jim Hinkle. „Říkal, abyste o tom s nikým nemluvili.“

Ruth Grinesová se urazila. „Jak myslíš,“ řekla. „Když to bereš takhle, tak už neřeknu ani slovo. Ale myslím si, že je to chyba. Není důvod, proč bychom neměli policii při vyšetřování pomáhat. Dost možná že od nich sami budeme potřebovat nějaké informace, než se ta záležitost dovede do konce.“

Potom rozzlobeně zmlkla, tváře rozpálené, oči sklopené na koberec.

Pervis Grines řekl Selbymu: „Nezlobte se, ale takhle se věci mají. Sám jste právník. Jistě si umíte představit, jak by vám bylo, kdybyste zastupoval spor, kde by šlo o půl milionu, a vaši klienti by začali moc mluvit.“

Selby pravil: „To by se mi vůbec nezamlouvalo.“

„Stejně se na to dívám i já – taky si myslím, že se to Carrovi nebude zamlouvat. A ta reportérka si zapisuje všechno, co tu bylo řečeno.“

Paní Grinesová se ozvala rozhořčeně: „Jako bych mu byla něco řekla! Kristepane, člověk by myslel, že jsem –“

„Mlč už konečně!“ zvolal Pervis Grines.

Zavládlo trapné ticho, až Grines pronesl v smířlivějším duchu: „Pokud potřebujete něco zjistit, zastihnete pana Carra doma.“

„To teda nezastihnou,“ zvolala Ruth. „Jestli chceš za nás mluvit, tak mu to řekni přesně.“

„Povídal přece, že se vrací domů,“ řekl Grines, „a kdybychom něco potřebovali, že ho tam –“

„Ano, ale až za hodinu. Nejdřív se přece staví v El –“

Hinkle ji přerušil: „Nechci se vám do toho plíst, ale co když tuhle pány zajímá taky –“ Odmlčel se. Obkroužil očima místnost, až mu pohled nakonec spočinul na stole, kde stála lahvička inkoustu a vedle ní leželo ocelové pero a piják. Větu dokončil němým pokynutím směrem k tomu stolu.

Selby pravil: „Nechci, abyste mi špatně rozuměli. Vůbec mne nezajímá, jak dopadne řízení kolem pozůstalosti pana Billmeyera. Nejde mi o nic než o fakta, pokud nějak souvisejí s příčinou Billmeyerovy smrti. Jsem státní zástupce zdejšího okresu a spolu s šerifem shromáždíme všechny důkazy, které se nám k tomu případu podaří odhalit. Je to jasné?“

„Je to jasné,“ řekl Hinkle.

„A na rovinu,“ dodal Grines. „Za daných okolností vám k tomu nic víc neřekneme.“

Selby vstal. „A mně tedy nezbývá, než abych vám řekl jen jedno: dobrou noc.“

Grines se usmál. „V tom vám vyjdeme vstříc a také vám popřejeme dobrou noc.“

Grines jim otevřel dveře. Utíkali prudkým lijákem, aby se uchýlili do vlhkého vnitřku služebního vozu.

Žeryk, který spal stočený do klubíčka na sedadle, vzhlédl, párkrát bouchl ocasem, protáhl se, zažíval, vykoukl z okna a olízl vlhký hřbet Selbyho ruky.

V domě zabouchly dveře. Světlo na verandě zhaslo a v té chvíli nebylo slyšet nic jiného než kapky pleskající na střechu vozu.

„Tak to bychom měli,“ řekl Brandon a nastartoval.

Selby ho tiše vyzval: „Otoč tu káru a sešlápni plyn, Rexi.“

„Jedeme ke Carrovi?“ zeptal se Brandon.

Selby řekl: „Pokusíme se dorazit co nejrychleji do El Bočana.“

„Proč to?“ zeptal se šerif.

Selby prohlásil: „Starý Carr se chce přiživit na tom pozůstalostním sporu. Má šanci na tučné palmáre. Přitom zastupuje Miltona Gregoryho, Carmenina bratra, kvůli něčemu, co s tou pozůstalostí souvisí. Vzal s sebou Gregoryho a předložil jim k podpisu nějakou dohodu, že nedojde k střetu zájmů a že Carr může zastupovat obě strany. Proto měli na stole ještě inkoust a pero, a Miltona Gregoryho měl Hinkle na mysli, když se odmlčel uprostřed řeči a větu dokončil tím, že kývl hlavou k tomu inkoustu na stole. A protože paní Grinesová pečlivě dbala na to, aby se nezmínila, že k nim Carr přivedl Miltona, domnívá se, že žádné tajemství neprozradila.“

Brandon tiše hvízdl.

„A krom toho,“ pokračoval Selby, „Carr se nevracel přímo do Madisonu. Hodlal zajet do El Bočana. Paní Grinesová to prořekla. Zarazili ji, než uvedla město celým jménem, ale první slabika jí přece jen uklouzla.“

Sylvia Martinova stiskla Dougovi rameno.

Brandon poznamenal: „Tím je to jasné. O tohle Hinklovi šlo, aby nám to nevyslepičila, zatímco ona je přesvědčená, že všechno krásně zamlčela… Jak je do toho namočený ten Milton Gregory, co myslíš, Dougu?“

„To bude velmi, velmi zajímavé zjistit – a ještě jedno bude velmi zajímavé zjistit.“

„Co je to druhé, Dougu?“

„Zdali si starý Carr uloží v pondělí do banky nějaké tisícidolarové bankovky.“

Kapitola 14

POČÁTEČNÍ bouřková průtrž mračen se ustálila do studeného deprimujícího deště, pod jehož clonami se elbocanská pouliční světla odrážela na studených, mokrých chodnících jako stužky.

V tomto zemědělském středisku navzdory válečným omezením stále ještě v sobotu večer týden vrcholil, v tom čase lidé z okolí přijížděli do města, aby tu nakoupili a prodali, zašli do kina a v hloučku známých probrali, co nového se přihodilo.

Šerif musel v živých ulicích zpomalit.

„Co navrhuješ?“ zeptal se Selbyho.

„Nevím přesně, jak na to,“ řekl Selby, „leda bychom zahlédli někde v centru jeho zaparkované auto – anebo bychom se mohli přeptat v hotelu.“

Projeli hlemýždím tempem hlavní třídu a rozhlíželi se po zaparkovaných autech.

„Zřejmě nezbude než to zkusit v hotelu,“ usoudil Selby. „Brrr, to je lezavá zima… Zaparkuj přímo tady před hotelem, Rexi. Zaběhnu tam a vynasnažím se něco zjistit.“

„Neměla bych tam radši zajít já?“ nadhodila Sylvia. „Mohla bych se jen tak poptat; když se ukážeš ty nebo šerif –“

„To je dobrý nápad,“ uznal Selby. „Zajdi tam a nakoukni do knihy hostů. Zkontroluj poslední dvě tři jména. Vyptej se trochu na posledního muže, který se tu zapisoval.“

Brandon zastavil a nechal motor běžet; stěrače se kolébaly sem a tam.

„Rozbilo se nám topení,“ vysvětloval Brandon, když Sylvia přeběhla chodník a vstoupila do osvětlené hotelové haly. „Nesehnal jsem náhradní díly, abych to spravil. Je tu zima jak za oltářem.“

Selby vylovil z kapsy pytlík na tabák a napěchoval si začernalou hlavičku bryerky. „Každopádně jsme na správné stopě,“ řekl. „Carr něco ví a Carr je chamtivý. Je samozřejmě dost mazaný, aby se nedal přistihnout při sporných obchodních machinacích, ale kdybychom věděli, jak to ve skutečnosti je s tím –“

Odmlčel se, protože se v hotelovém vchodu objevila Sylvia Martinova a dychtivě na ně mávala.

„Koukám, že jsme narazili na zlatou žílu,“ řekl Brandon a vypjal světla i motor.

Přešli k ní po mokrém chodníku. Sylvia Martinova jim ve dveřích zašeptala: „Je v pokoji číslo 406. Jsem přesvědčena, že je to on.“

„Je s ním Carr?“ zeptal se Selby.

„Ne. Do hotelu s ním přišel vysoký pán, počkal, až se zapíše, a pak odešel. To byl zřejmě Carr. Gregory se zapsal pod jménem Frank Carmody.“

Selby se usmál. „Zajdeme za ním, a to bez předchozího ohlášení,“ oznámil.

Melancholický výtah se s nimi proklepal a prodrnčel do čtvrtého a posledního patra. Bez nesnází našli zmíněný pokoj. Selby zaklepal.

Škvírou nad dveřmi probleskovalo světlo, ale nic se nedělo, dokud Selby nezaklepal podruhé; tentokrát se ozval mužský hlas: „Kdo je?“

„Nesu vám vzkaz,“ řekl Selby.

„Strčte ho pod dveře.“

„Otevřte, Gregory. Tenhle vzkaz je od policie.“

Mlčení za dveřmi se tak protahovalo, že Brandon postoupil kupředu a vyzval ho: „Otevřete, nebo ty dveře vyrazíme.“

Zámek cvakl a Milton Gregory, jemuž ve tváři nervózně pocukávalo, se zeptal: „Co chcete?“

„Chceme s vámi mluvit,“ odpověděl Selby.

Rex Brandon se kolem něho protlačil dovnitř.

„Sem nemůžete,“ namítl Gregory. „Na to nemáte právo. Nesmíte sem vstoupit. Museli byste –“

Brandon položil pádnou ruku mladíkovi na rameno. „Už se stalo,“ řekl. „Sedněte si.“

Pod tlakem Brandonovy mocné paže Milton Gregory prudce dosedl na tvrdou židli.

Brandon se nad ním tyčil. „Mám vás zatknout pro vraždu, anebo nám radši povíte pravdu?“ zeptal se.

„Pro vraždu!“

„Slyšel jste dobře.“

„Nic na mě nemáte.“

Brandon se opovržlivě zasmál.

„Snažil jsem se jen chránit sestru.“ hájil se Gregory.

Selby se před něho postavil. „Pervis Grines nám to vylíčil jinak,“ řekl.

Mladík se zatvářil zdrceně a Selby toho hbitě využil. „Jedeme právě od nich,“ sdělil mu a dodal jakoby mimochodem: „Máte tu kopii té dohody, co jste spolu podepsali, anebo si ji vzal Carr?“

„Vzal si jiCarr.“

Selby sundal kabát, hodil jej přes pelest postele a posadil se. „Tak mluvte, Gregory,“ vyzval ho klidně.

„Na to nemáte právo.“

Brandon řekl: „Tuhle písničku už mě nudí poslouchat.“

„Co po mně vlastně chcete?“

„Chceme slyšet pravdu,“ řekl Selby.

„Nebudu vypovídat.“

„Podívejte,“ začal Selby a namířil ukazováček na Miltona Gregoryho, „Billmeyer zavolal vaší sestře až po vás. To váš telefonát ji tak vyděsil. Vyložím karty na stůl. Máte naprostou pravdu, když namítáte, že na vás nic nemáme – prozatím ne. Ale my už na vás dáme něco dohromady a potom vás nenecháme pláchnout do sanatoria s nervovým zhroucením. Máme toho dost, abychom vás mohli zajistit jako svědka, a buď nám to vyklopíte teď, anebo se s námi svezete policejním vozem do vězení. Z něho ať vás pak váš advokát dostává na základě habeas corpus, a v tom případě se postaráme, aby soudce stanovil kauci, která zajistí, že budete k dispozici, až vás budeme potřebovat.“

„Nemůžete proti mně vznést žádné obvinění – v tomhle okrese teda ne.“

Brandon řekl: „Jako očitý svědek jste –“

Selby ho přerušil: „Spolupracujeme navzájem velmi dobře s losangeleskými úřady. Nám je to jedno, jestli budete ve vazbě tady nebo tam, jen když vás budeme mít po ruce.“

Gregoryho opustila všechna bojovnost. Brandon to pochopil, také si svlékl pršiplášť, posadil se a řekl: „Tak se mi to líbí.“

Sylvia Martinova zacouvala do tmavého kouta, přitáhla si tam židli a snažila se, aby se na ni zapomnělo.

„Tak a spusťte.“ nakázal Selby.

„Nemám na svědomí žádný zločin,“ začal Gregory. „Nechtěl jsem nikoho podvést. Nenapadlo mě, že by s tím mohly být potíže – to v žádném případě. Byl jsem přesvědčen, že ten šek je zaručeně v pořádku.“

„Já vím,“ řekl Selby, „zmýlil jste se; ale nemůžete od nás čekat velké pochopení pro postup, jaký jste pak zvolil.“

„V té chvíli mi to připadalo jako jediné možné řešení.“

„Teď ale nastala jiná situace. Co kdybyste nám to popsal podrobněji.“

Gregory začal překotně vypovídat: „Dostal jsem ten šek na patnáct set dolarů. Ty peníze jsem nutně potřeboval. Byl to šek do jedné banky na Východě, a tady mi ho nechtěli proplatit. Prý si to musí dřív ověřit. To by bylo znamenalo jisté zdržení. A já ty prachy prostě potřeboval. Počítal jsem s nimi. Už ten šek jsem dostal se zpožděním, a tak –“

„Co jste tedy udělal?“ zeptal se Selby.

„Chtěl jsem, aby mi ho sestra žirovala, ale nemohl jsem ji nikde sehnat –“

„A tak jste zfalšoval její podpis?“ zeptal se Brandon.

Selby si mladíkovo mlčení vyložil správně. „Zfalšoval jste Billmeyerův podpis,“ obvinil ho.

„Nebyl to podvod,“ trval na svém Gregory. „Nemínil jsem ho o nic připravit. Chtěl jsem jen, aby mi banka ten šek proplatila. Jen jsem na rub napsal O.K. a za Billmeyera to podepsal. Nevěděl jsem, že ten šek je nekrytý, čestné slovo. Ten člověk, co mi ho dal, je férovej chlap –“

„A když se ukázalo, že šek je nekrytý, zavolal jste sestře a pověděl jí o tom?“

„Řekl jsem jí, že se musíme spojit s Billmeyerem, že mu to musím vysvětlit, že musíme něco udělat. Ten šek se jim vrátil ve středu odpoledne. Z banky si mě zavolali. Dali mi lhůtu do pátečního poledne, abych to uvedl do pořádku; pak že to vyúčtují panu Billmeyerovi jako ručiteli… Snažil jsem se ty peníze sehnat ještě jinde, než jsem zavolal sestře.“

„A Billmeyer,“ pravil Selby, „bez jehož vědomí jste s tím šekem manipuloval, by vás byl dal do hodiny zavřít, až by ho o tom z banky uvědomili.“

„Ne, to by nedal,“ protestoval Gregory. „Byl by toho využil, protože se snažil sestru získat pro sebe.“

„Aha, tak o tohle šlo.“

Gregory přikývl.

Selby se podíval po Brandonovi a pak se obrátil zpátky ke Gregorymu. „To je všechno?“

„Cožpak toho není dost?“

„Podle mne je toho víc než dost, ale ptám se vás na fakta.“

„Všechno jsem vám už řekl.“

„A co se dělo pak?“

„Carmen mi řekla, že nemůže nic dělat. Řekla, že Billmeyer –no, že Billmeyer po ní vyjel a že chce, aby s ním utekla. Byl to zkrátka malér.“

„A tak jste vyhledal pana Carra?“

„Ano.“

„Proč jste si vybral právě jeho?“

„Slyšel jsem o něm. Znal jsem nějaké lidi, kteří si ho vzali, když jim něco nevyšlo. On je z toho vysekal. Bere dost, ale vyplatí se.“

„No dobrá, zašel jste za Carrem. Co bylo dál?“

„Dál už to znáte.“

„Věděla sestra, že jste si vzal Carra?“

„Ano.“

Selby se krátce zamyslel. „Je mi to jasné,“ řekl. „Když Carmen spatřila Billmeyerovu mrtvolu, myslela, že to máte na svědomí vy.“

Gregory neklidně poposedl, ale nevyjádřil se k tomu.

„Odebrala se tedy za Carrem, aby zjistila, co se vlastně stalo, a Carr, když si uvědomil, že padělaný podpis by se mohl jevit jako dostatečný motiv k vraždě a ve snaze celou záležitost ututlat, navrhl, aby Carmen nebyla k dosažení a ostatní odpřísáhli, že šek skutečně žiroval Billmeyer. V tom případě by se patnáct set dolarů vyplatilo z pozůstalosti a všichni by měli po starosti.“

Gregory zatvrzele mlčel.

„Je to tak?“ zeptal se Selby.

„No, tak nějak – jenomže sestře to takhle neřekl.“

„A komu tedy?“

„Mně.“

„A co jste potom udělal?“

„Přemluvil jsem sestru, aby se svěřila do péče tomu doktorovi a šla do sanatoria, dokud se nervově neuklidní.“

„A jak došlo k tomu, že jste zabil Billmeyera?“ zeptal se Selby. „Jak se vám podařilo vnutit mu alkohol –“

„Já ho nezabil.“

Selby nelítostně pokračoval: „Spojil jste se s Carmen. Ta mu pověděla o tom šeku a požádala ho, aby si s vámi promluvil. Měli jste se sejít někde na Orange Heights, dost možná v Carrově vile. Vy jste ho omámil a hodlal jste nainscenovat autohavárii, aby to vypadalo, že při ní zahynul, jenomže Billmeyer měl slabé srdce a alkohol spolu s drogou –“

„Zbláznil jste se? Nic takového se nestalo. Já jsem ho vůbec ani neviděl,“ tvrdil Gregory.

„Máte na tu dobu alibi?“ dotázal se Selby.

„Na to se zeptejte Carra.“

„Teď se ptám vás.“

„Já už vám k tomu nic neřeknu.“

„Nemyslíte, že by bylo moudřejší, kdybyste teď hned všechno vysvětlil – nejen ve svém vlastním zájmu, ale také kvůli sestře?“

Gregory zavrtěl hlavou. „Řekl jsem vám už všechno, co říct můžu. Všechno jsem vysvětlil.“

„A tak jste zašel za Pervisem Grinesem. Možná že jste mu všechno řekl, anebo také ne, ale v každém případě měl Carr pohotově dohodu, kde se Grines zavazuje, že na vás nepodá žalobu, že se šek proplatí z pozůstalosti, a jelikož se nepodá žaloba, není důvod, proč by Carr nemohl zastupovat Pervise Grinese ve sporu s Billmeyerovou vdovou o jeho pozůstalost. Je to tak?“

„Když to všechno víte, tak co se mě na to ptáte?“ rozčilil se náhle Gregory.

„Chci slyšet vaše stanovisko.“

„Už jste ho slyšel.“

„Chci znát všechno.“

„Už jsem vám to řekl – a víc k tomu neřeknu.“

Selby kývl na Brandona. „V tom případě nám nezbývá než ho zatknout, Rexi.“

„Za padělaný podpis mne zatknout nemůžete. Grines potvrdí, že je to v pořádku. Neudělá –“

„Můžeme vás zatknout pro podezření z vraždy,“ řekl Selby.

Gregory vyskočil: bylo na něm vidět, že stěží přemáhá zoufalství a panický děs. „Snažíte se to na mě hodit! A ten váš pitoměj politickej šašek vám v tom jde na ruku! Počítáte, že mi tuhle vraždu pověsíte na krk, ale to se pletete!“ A vrhl se na ně.

Brandon čiperně uhnul, chytil mladíkova zápěstí v ocelovém sevření a zkroutil mu ruce dozadu. Pouta zacvakla. Brandon ustoupil a Milton Gregory, bílý jako stěna, se marně snažil vytrhnout ruce z pout.

Nato Brandon s nonšalantním klidem přistoupil ke skříni, vytáhl mladíkův kabát a klobouk, posadil mu klobouk na hlavu a kabát mu hodil přes ramena. „A teď,“ řekl mu, „když budete držet jazyk za zuby a odpustíte si všechny podrazy, nikdo nic nepozná, až budeme procházet hotelovou halou. V autě vám pak spoutám ruce vepředu… Tak, mladej, a jde se.“

Když dovezli zatčeného do okresního vězení, podíval se Brandon na hodinky a řekl Selbymu: „Na tu schůzku přijdeš pozdě, Dougu.“

„Já vím, ale to se nedá nic dělat. Zajedeme tam rovnou odsud.“

Milton Gregory se ozval: „Teď mě tu zašijete, vážení, ale obvinění jsem žádné neslyšel. Žádám, abych se mohl spojit se svým advokátem A. B. Carrem.“

„Na takovou žádost máte plné právo,“ odvětil mu Brandon s úsměvem. „Správce vězení vám to zařídí.“

Dozorce se zadíval tázavě na Brandona, a když ten přikývl, vytočil Carrovo číslo a po chvíli prohlásil: „Nikdo to nebere.“

„Kecy!“ zvolal Gregory. „Nechte si ty pitomý triky! Možná že vám na to skočej zdejší jelimani, ale nezkoušejte to na někoho, kdo se vyzná. Vytočíte nějaké číslo, kde to nikdo nebere, když si chce nějakej jeliman promluvit s advokátem.“

„Vytočte si to sám,“ vyzval ho šerif.

Gregory přistoupil k telefonu.

„Moment,“ ozval se varovně Selby. „Musíme mít jistotu, že vytočí jeho číslo.“

Pozorovali ho, jak vytáčí Carrovo číslo, a zaznamenali, jak se na to tváří, když pochopil, že se nedovolá. Počkal dobré půl minuty, než sluchátko zdráhavě položil.

„Nechte ho, ať si to znova zkusí za hodinu,“ řekl Brandon správci vězení. „Tím to končí, Gregory. Můžete to znovu zkusit za hodinu. Mezitím počkáte v cele.“

Gregory nasupeně stál a ani se nehnul.

Dozorce pokročil významně vpřed. „Slyšels, kámo?“

A když Gregory stále váhal, ušklíbl se dozorce přezíravě: „A to o sobě říká, že se vyzná! Chytrák jeden! Na jelimany kouká skrz prsty, co? Hele, kámo, až budeš zaseje vymetat hospody, zeptej se tam někoho fikanýho, co se stane chlapovi, když se vocitne v base a neseká latinu! To je ten právej jeliman!“

Dozorce mrkl na šerifa Brandona, vytáhl zásuvku psacího stolu, vylovil z ní pendrek, navlékl si ho na ruku a blížil se zlověstně k Miltonu Gregorymu. „Šerif řek, že máš počkat v cele.“

„No jo, tak jo,“ řekl na to Gregory rychle. „Jenom mi ukažte, kudy se tam jde.“

Kapitola 15

BRANDON SE SELBYM odešli z vězení. Sylvia Martinova na ně čekala v autě. „Přijdeš pozdě k Inez, Dougu.“

„Já vím,“ odpověděl Selby, „ale to se nedá nic dělat.“

„A já se teď rozloučím,“ oznámila Sylvia Martinova zvesela. „Musím to všechno sepsat; sejdeme se, až skončíte u Inez… Mohl byste mne vysadit u redakce, šerife?“

Brandon přikývl.

Stále nepřestávalo pršet; déšť padal v studených kapkách tak drobounkých, až se zdálo, jako by už jen mžilo; byl to však klamný dojem a fíkové klobouky obou představitelů zákona brzy ztěžkly nasáklou vlhkostí.

Vysadili Sylvii před redakcí Clarionu a jeli k činžovnímu domu, kde bydlela Inez Stapletonová.

„Co jí řekneš ohledně toho psa?“ zeptal se Brandon, když viděl, že se Selby chystá vzít Žeryka s sebou.

„Nebudu jí nic vysvětlovat. Prostě jsem si pořídil psa a beru ho s sebou.“

Strčil si černého psíka pod kabát, spolu s šerifem přešli mokrý chodník a stiskli zvonek k bytu Inez Stapletonové.

Hned vzápětí elektrický vrátný zámek uvolnil a Selby se šerifem vstoupili.

„Je to v druhém patře, že?“ prohodil šerif.

„Správně, číslo 302; apartmá s okny do ulice.“

Vyvezli se nahoru výtahem a vraceli se chodbou do přední části budovy. Inez Stapletonová se rýsovala ve dveřích jako zarámovaná na pozadí tlumeného světla z útulného bytu. Selby hned pohledem zaznamenal měkké červené žerzejové šaty a prodlel na ladných křivkách její vysoké, štíhlé postavy.

„Jdete pozdě,“ podotkla.

„Promiň, nezvládli jsme to,“ řekl na omluvu Selby. „Nejdřív jsme museli v jisté úřední věci zajet za řeku a pak jsme měli problémy s jedním zadrženým, než jsme ho předali do vězení.“

„Propána, vy máte ale pořád plné ruce práce,“ zasmála se. „Pojďte dál… Zdá se, že v našich venkovských končinách se trestné činnosti nějak zvlášť dobře daří, co říkáte?“

„V tom nejsme o nic ošizeni,“ připustil šerif.

V severní stěně byl zabudovaný velký krb a Inez se postarala, aby v něm vesele plápolal mohutný oheň.

„Dejte mi kabáty a klobouky,“ vyzvala je. „Propána, vždyť jste celí promočení! Zřejmě považujete deštníky za zženštilost.“

„Vždycky člověku jen překážejí,“ vysvětloval Selby.

„V životě jsem nic takového nenosil,“ oznámil Brandon.

„Ale, Dougu! Co to tu schováváš? To je pes! Pejsánek malý! Ten je roztomilý! Ahoj, hafíku! Nekoušeš?“

Natáhla špičky prstů Žerykovi k čumáku. Žeryk si je očichal a zavrtěl ocasem.

„Ten se hned skamarádí,“ řekl Selby.

„Ani jsem nevěděla, že máš psa.“

„Nemám ho dlouho.“

„Miloučké štěňátko!“

Selby postavil psíka na podlahu, řekl mu: „Smíš tu zůstat, Žeryku,“ a Inez ujistil: „Jistě se bude chovat jako pravý gentleman.“

Žeryk popošel ke krbu, ale náhle se zarazil, začichal, přeběhl k jednomu křeslu a jal se prudce mávat ocasem.

„Copak je, Žeryku?“ řekl mu Selby.

Pes zaštěkal.

„Je rád, že je v teple,“ podotkla Inez.

Selby upozornil pohledem Brandona. „Mluvila jsi dnes se svou klientkou?“ zeptal se Inez Stapletonové.

„Ale ano. Náhodou právě před chvilkou odešla.“

Selby se znovu podíval na Brandona.

„Chtěl bych si s ní promluvit,“ řekl Selby.

„No, to je – Probereme si tu možnost. Posaďte se. Uvelebte se pohodlně tady u krbu.“

Inezin byt rozhodně působil lákavě, útulně. Na Selbyho to udělalo dojem. Příjemné teplo, zřejmé zásahy ženské ruky tu i onde prudce kontrastovaly se studenou, bezútěšnou deštivou nocí venku, ba kontrastovaly i se Selbyho vlastním bytem, který mu sloužil jen jako útočiště, aby se měl kde vyspat a číst si.

Mladý státní zástupce sklesl s blaženým povzdechem do křesla u krbu. Oba muži natáhli nohy k ohni a z dolního okraje jejich nohavic začaly vystupovat obláčky páry.

Inez má v sobě něco typicky ženského, pomyslel si Selby. Uplatní se třeba v právním oboru přes den, ale večer doma z ní bude žena vlídná a přitažlivá, sebejistá, přemýšlivá a krásná.

„Vyplenila jsem své zásoby a uvařila kávu,“ řekla Inez. „Vezmete si?“

Brandon se na ni zadíval. „Vy nejste jen inteligentní žena, Inez. Vy jste jasnovidka,“ řekl.

Zasmála se, ale očima visela úpěnlivě na Selbym. „Tak co, Dougu?“

„To by bylo báječné, pokud usoudíš, že tvoje potravinové lístky snesou takovou rozmařilost.“

„Vždyť se mi k ní nenaskytne příležitost každý den, jak víš, Dougu,“ odpověděla melancholicky.

Odešla do kuchyňky. Brandon se natáhl a v sálajícím teple uvolnil všechny svaly. Když pak zaslechl Inez šramotit v kuchyni s šálky a talířky, naklonil se k Dougovi a řekl mu: „Pes určitě patří té ženské, Dougu. Seděla tady v tom křesle. Všiml sis, jak pes zareagoval?“

Selby přitakal.

Brandon pokračoval: „A povím ti ještě něco jiného. Ta ženská s ním zvlášť dobře nezachází. Pes měl docela radost, že zachytil její pach, ale nesnažil se stopu sledovat. Jen tak trochu zpozorněl. Jistě na něho není moc hodná.“

„Nabízí se i jiné vysvětlení, Rexi,“ řekl Selby.

„Jaké?“

„Třeba ho neměla dlouho, kdoví jestli týden nebo deset dní.“

„To je další možnost,“ připustil Brandon.

Inez vstoupila s podnosem, na němž se kouřilo ze dvou šálků silné kávy a vedle nich stál džbánek se smetanou a miska plná cukru.

„Cukr není na lístky,“ podotkla. „Naberte si, kolik chcete.“

Oba muži si vzali smetanu i cukr, a jak se pohodlně uvelebili, aby kávu vychutnali, kochali se zároveň i útulným teplem v pokoji. Inez Stapletonové zasvítily oči tichou radostí – oči, které trvale ulpívaly na Dougu Selbym.

Zapálila si cigaretu a usadila se vedle Dougova křesla. „Máš nohy úplně mokré, Dougu.“

„Jen trochu ponožky zvnějšku,“ odpověděl.

„Nepovídej, máš nohy celé promáčené. Měl bys nosit přezůvky.“

„Nechce se mi pořád je zouvat a zase nazouvat.“

„V tom případě bys měl mít důkladnější boty. Zřejmě ses dnes dost nachodil.“

„Ani ne – par kroků tady a pár kroků tam. Pak se ti to sečte. Poslyš, Inez, kdy bych si mohl promluvit s paní Grinesovou?“

„O čem s ní chceš mluvit?“

„Rád bych jí položil pár otázek.“

„Nemůžeš to probrat se mnou?“

Selby zauvažoval, než odpověděl: „To dost dobře nejde.“

„Patrně soudíš, že ti dělám fóry, Dougu, ale nedělám.“

„Jak to myslíš?“

„Nemůžeš se s ní sejít.“

Selby odložil šálek a udiveně vzhlédl. „Z jakého důvodu?“

Inez pravila: „Má klientka se, cituji, nervově zhroutila, konec citátu.“

„Smím se zeptat proč?“

„Myslíš jako co to způsobilo?“

„To snad znamená jedno a totéž.“

„Já vím,“ usmála se na něho, „ale já jsem to vyjádřila elegantněji.“

„No prosím,“ řekl Selby, „tak co to způsobilo?“

„Způsobil to jistý pán jménem A. B. Carr.“

„Ten je snad všudypřítomný,“ podotkl Selby.

„Viď?“

Brandon se chystal něco říct, ale pak si to rozmyslel a namísto toho se napil kávy.

Inez pravila: „Přihřeji vám tu kávu. Ať ani kapka nepřijde nazmar.“

Odebrala se do kuchyně, vrátila se do pokoje se stříbrnou kávovou konvicí, nalila jim do šálků horkou kávu a odnesla konvici zpátky do kuchyně. Když se k nim opět posadila, řekla: „Dougu, já si s tím A. B. Carrem nevím rady.“

„Jak to?“

„Zastupuje Pervise Grinese.“

„Ty jseš tedy ažůr.“

„Viď?“

„Můžu se tě zeptat, jak ses to doslechla?“

„Proč se ptáš?“

„Domluvili se sotva před hodinou.“

„Vím o tom, protože mi to Carr řekl.“

„A kdy?“

„Asi před půlhodinou tady u mne.“

„Přišel ti nabídnout kompromis?“ zeptal se Selby.

„Dalo by se to tak nazvat. Pro sebe a svého klienta chce lví podíl. Mé klientce by milostivě přenechal pětadvacet procent.“

„A z toho se, cituji, nervově zhroutila, konec citátu?“

„Nikoli,“ odvětila Inez. „Ta se, cituji, nervově zhoutila, konec citátu, ve chvíli, kdy slyšela, že po ní Carr chce soudně ověřenou výpověď. A tu mne napadlo, že Carr umí velice dobře nahrát na to, aby se někdo, cituji, nervově zhroutil, konec citátu.“

„Jak přijal zprávu o zdravotním selhání tvé klientky?“

„Ztratil glanc,“ řekla. „Starému Carrovi se pěkně zajídá, když na něho vyrukuješ jeho vlastními zbraněmi. Objasnila jsem mu se vší vehemencí, že moje klientka není schopna vypovídat, že zažila stejně vážný otřes jako Carmen Freelmanová a že podle mého by se jí také mělo dostat stejné péče: měla by se uchýlit do sanatoria, kde by ji nikdo nerušil.“

„Co ti na to řekl?“

„Rozčilil se a začal vyhrožovat.“

„Vyhrožovat čím?“

„Já ti nevím. Možná že se jen snažil zastrašit mladou kolegyni. Nejsem si jistá, oč mu skutečně jde.“

„Ale vyhrožoval ti?“

„Shrnula bych jeho řeči asi do narážek, že moje klientka si posledních deset let nepočínala ani jako loajální manželka, ani jako slušnosti dbalá vdova. Ty narážky byly dost mlhavé, ale naznačoval, že parta soukromých detektivů by mohla v její minulosti objevit leccos, co by jí při křížovém výslechu dost přitížilo.“

„A tak po ní žádal tu soudně ověřenou výpověď, aby si to předem okusila?“

„To se mýlíš,“ řekla Inez. „Vím přesně, co chtěl tou výpovědí získat. Byl by k ní velmi vlídný a zdvořilý, ale vyptával by se, kde žila v roce 1932 a kde v roce 1933 a 1934 a tak dále, a vytáhl by z ní všechny adresy, a kde pracovala, a co dělala a podobně. Pak by tam mohl poslat soukromé detektivy a ti by vypátrali –nevím, co by vypátrali.“

„Ale tušíš, že něco by vyšťourali?“

„Patrně by se mu podařilo objevit něco, co by mohl překroutit a vyložit tak, aby tu chudinku vyděsil. To proto, že je tu v postavení manželky. Naopak jeho klient je bratr, a to mi nedává šanci vyrukovat s něčím podobným… A to podle mě není spravedlivé. Podle mě používá špinavé, podlé triky, aby mou klientku zastrašil natolik, že přestane uplatňovat oprávněné majetkové nároky… Každopádně jsem se mu zahleděla přímo do očí a sdělila mu, že bohužel moje klientka zažila šok přibližně stejně drtivý jako Carmen Freelmanová, jehož důsledky on sám u Carmen Freelmanové dobře rozpoznal, takže právě on navrhl, aby se uchýlila do sanatoria, kde ji nikdo nebude moci vyslýchat, a že se paní Freelmanová za pár dní zotavila a sama se dobrovolně vrátila. Dále jsem mu sdělila, že si jen přeji, aby se moje klientka uzdravila stejně rychle, ale že si netroufám ho v té naději utvrzovat, protože se mi to zatím jeví jako delší rekonvalescence.“

Selby se usmál.

Brandon se dunivě rozchechtal. „Dal bych za to nevím co, kdybych byl v té chvíli mohl sedět jako moucha na stěně a koukat, jak se tváří.“ řekl. „No a co na to on?“

„Zrudl jako krocan.“ odvětila Inez. „Oznámil mi, že si obstará soudní rozhodnutí, jímž mne donutí, abych nechala svou klientku vyšetřit jeho lékařem a jím vydané zdravotní vysvědčení pak předloží soudu.“

„A cos mu na to řekla?“ zeptal se Selby.

„Řekla jsem mu, že to je naprosto v pořádku a že požádám u soudu, aby v jejich rozhodnutí bylo stanoveno, že týž lékař, jenž vyšetřil Carmen Freelmanovou a rozhodl, že se musí uchránit všeho nervového napětí, vyšetřil i mou klientku s tím, že v tom zdravotním vysvědčení, které předloží soudu, přesně uvede, v čem se stav mé klientky liší od stavu Carmen Freelmanové.“

„Co bylo pak?“ zeptal se Selby.

„Krátce nato se sebral a odešel.“

„Fajn, označil bych to za spravedlnost přímo poetickou, jak jsi to obrátila proti Carrovi, ale teď si s ní chci promluvit já.“

„Je mi líto, Dougu, ale to nejde. Kdybys ji vyslechl ty, měl by právo ji vyslechnout i Carr. A toho ji chci uchránit, dokud to jen půjde. Vždyť toho skutečně dost prodělala. Zažila nervový šok a citový otřes. Mám dva lékaře, kteří to dosvědčí. Už předtím, než se tohle všechno zběhlo, jí jeden z nich předepsal prášky na spaní a radil jí, aby si odpočinula.“

Selby namítl: „Nejsem ve stejném postavení jako Carr. Tomu víceméně nezbývá nic jiného než si obstarat to soudní rozhodnutí. Já mám ještě jiné možnosti.“

„Jak jsme před chvílí říkali někomu jinému,“ vložil se do toho Brandon, „jsou jednoduché a složitější cesty, jak se dopátrat pravdy.“

Inez rychle zamžikala, ale bradu měla odhodlaně vystrčenou. „Mrzí mne to,“ řekla. „Ale v daném případě budete muset volit tu složitější cestu. Zařídím, aby paní Grinesová nebyla k dosažení.“

„Smím vědět proč?“ zeptal se Selby

„Už jsem ti to řekla. Je rozrušená.“

„Není to z toho důvodu, že některá část jejího tvrzení je v rozporu s fakty?“

„To rozhodně ne. Za takových okolností bych ji dál nezastupovala… Nezlob se, Dougu. Ale to je mé poslední, naprosto definitivně poslední slovo.“

Selby dopil kávu a počkal, až Brandon postaví prázdný šálek na talířek.

„Já jen aby nedošlo k nedorozumění: pamatuj si, že jsem tě varoval. Prohlašuji tady před tebou, že ji vyslechnu.“

„Já vím, Dougu, ale jistě chápeš, co je mou povinností.“

Selby zažíval, protáhl se, vstal a vyzval Brandona: „Tak pojď, Rexi. Rozloučíme se.“

Brandon svíral toužebně ouško prázdného šálku.

„Ne, nic takového,“ řekl Selby. „Vypadnem a dáme se do práce. Uvelebil by ses tu před krbem a pod takovou či onakou záminkou se zdržel, dokud by Inez nalévala kávu.“

„Ještě mi jí trochu zbývá,“ řekla.

„Ustup, Satane! Pojď, Rexi. Nemáme moc času… A díky za milé přijetí, Inez.“

Brandon namítl: „Pět minut nás přece –“

Selby přivřel oči s významnou naléhavostí. „Jdem, Brandone.“

Brandon zachytil ten pohled i zvláštní podtón v hlase a vyskočil jako srnka. „Na shledanou,“ řekl.

Až teprve venku na chodbě si ten odchod Brandon troufl okomentovat. „Nepochopil jsem tě hned, Dougu. Nač ten spěch?“

Selby odpověděl: „Paní Grinesová byla u Inez ještě po Carrově odchodu. Carr odjel před půlhodinou. Inez si musí u některého doktora sehnat lékařské vysvědčení. To znamená, že jakmile se nás zbaví, zařídí, aby paní Grinesovou někdo vyšetřil. Inez nám nevyšla vstříc, a tak my ji také nebudeme šetřit. Necháme sledovat ty lékaře, které zavolá. Vsadím se, že jeden z nich bude doktor Wilson. Inez se mu líbí a udělal by pro ni cokoli v mezích zdravého rozumu. Budeme sledovat, kam se doktor Wilson vypraví, a vtrhneme tam, až bude pacientku vyšetřovat.“

Brandon zvolal: „Krucifix! To je nápad!“

Selby ho domanévroval k veřejné telefonní budce. „Prima, Rexi, tak si běž zatelefonovat do kanceláře.“

Brandon zavolal k soudu, nařídil, aby jeden z jeho zástupců šel sledovat doktora, a vrátil se k Dougovi do vozu.

„A co teď?“ zauvažoval.

„Nejspíš bychom měli vrátit toho psa Perkinsovi a nechat ho tam, dokud nenajdeme paní Grinesovou. Tu pak zavezeme ke mně do kanceláře a domluvíme se s Perkinsem, že tam jako náhodou se psem přijde.“

„Počká to do zítřka?“ zeptal se Brandon.

Selby zavrtěl hlavou. „Asi ne. Události mají rychlý spád. Zítra by třeba bylo pozdě… Víš co, Rexi, zajedeme pro Sylvii Martinovou a pak navštívíme Carra. Zařiď si to v kanceláři, aby nám zavolali, hned jak zjistí, kde je paní Grinesová.“

„Fajn… Hele, tak dobrý kafe už jsem dlouho nepil. To mi teda přišlo k chuti.“

„Mhm,“ řekl na to Selby.

„Vsadil bych se, že Carra mohla ranit mrtvice, když na něho vyrukovala s tím nervovým zhroucením… Tak jo, dojedeme pro Sylvii, ať je u toho. Až dostaneme tu zprávu, nastane takový tanec, že nebudeme mít čas se pro ni stavovat.“

Selby přitakal.

Vůz se pohyboval pomalu, stěrače odhalovaly půlkruhy jasné viditelnosti, pneumatiky sykavě odstřikovaly vodní gejzírky od všech kol do stran.

„Ten déšť je pěkně frišný,“ podotkl Brandon.

„Zdá se, že padá ve větších kapkách,“ odpověděl Selby a na hlase mu bylo znát, že se v myšlenkách zaobírá něčím jiným.

„Je to dobře, když se země v předjaří takhle nasákne. To svědčí úrodě. Jenže tenhle déšť je moc studený. Po něm se pastva v horách nezazelená, leda by přišla teplá vlna, a to se mi nezdá. Tenhle rok ještě od východu skoro nezafoukalo.“

„To je pravda.“

Brandon zaparkoval na vyhrazeném místě před budovou Clarionu.

Selby se chystal vystoupit. „Doběhnu pro ni a –“

V Clarionu se rozletěly dveře. Sylvia Martinova na ně zamávala.

„To je šikovná holka,“ podotkl Brandon. „Pracuje, ale přitom sleduje ulici, abychom nemuseli zbytečně do deště.“

„Hodně nám to pomáhá, že nám v Clarionu jejím přičiněním jdou na ruku,“ řekl Selby.

„Co pes?“ zeptal se Brandon.

Selby se ohlédl na zadní sedadlo. „Spí.“

„Tohle je nejospalejší pes, jakého jsem kdy viděl,“ zasmál se Brandon.

„Mhm. Naskočí si do auta, stočí se do klubíčka a usne. Vyvádí, jako že do toho auta hrozně chce, a pak si ani nevšímá, kam se jede… Víš, Rexi, jedna věc se mi na tomhle případu nelíbí.“

„A to je co?“ zeptal se Brandon.

„Jsme pod vlivem spousty představ.“

„Jak to myslíš?“

Než mohl Selby odpovědět, přiběhla Sylvia Martinova. Selby jí otevřel dveře. Sylvia čiperně nastoupila a hned se dychtivě dotazovala: „Přálo vám štěstí?“

„Myslíme si, že víme, komu pes patří,“ odvětil Selby.

„Komu?“

„Vdově po Carletonu Grinesovi.“

„Vážně?“

Brandon řekl: „A Doug se mi tu právě chystal objasnit nějakou teorii. Tak jak je to, Dougu? Co myslíš těmi představami?“

„Projevila se u nás neuvěřitelná důvěřivost,“ řekl Selby. „U všech. Víš přece, že někdy považujeme za prokázané to, co je vlastně jen naše představa.“

„Jaké představy jsme přijali v tomto případě, Dougu?“ zeptal se šerif.

Selby řekl: „Dejme tomu, že bys zadržel kriminálníka, kterého policie hledá krom jiného pro útěk z vězení, a on ti začal vykládat, že neví, kdo je; že od chvíle, kdy uprchl z vězení, trpí amnézií a nevzpomíná si vůbec na nic z toho, co se dělo, než jsi ho sebral? Co bys mu na to řekl?“

Brandon se zachechtal a pak zvážněl. „Řekl bych mu, že to je starý trik, s jakým už leckdo vyrukoval před ním.“

„Správně,“ přitakal Selby, „ale protože se ten chlap mezitím domohl jistého jmění a protože jsme to slyšeli opakovaně, věříme tomu. Vezmi si třeba Gillespieho: ten ví o Billmeyerově ztrátě paměti jen to, co mu pověděl sám Billmeyer. Totéž platí o Carmen. Totéž o Billmeyerově manželce. Vycházíme z předpokladu, že Billmeyer zažil nějaký šok a v důsledku toho se rozpomněl na minulost, šel tam, kde si před deseti lety uložil oblek, a na tom místě ho i našel, že předtím k tomu obleku neměl přístup, protože jinak by byl podle obálky v kapse poznal, kdo je… Ale co když to s tou ztrátou paměti jako mazaný kriminálník jen hraje? Co pak?“

„Ano, co pak?“ zvolala Sylvia vzrušeně. „Mluv, Dougu!“

„Pak se nám ten tvídový oblek musí jevit ve velmi podezřelém světle.“

„Tomu nerozumím, Dougu. Pokud ztrátu paměti jen předstíral, visel mu ten oblek asi po celou tu dobu ve skříni a mohl si ho vzít, kdy ho napadlo.“

Selby prudce zavrtěl hlavou. „Ten oblek s obálkou v kapse by bylo to poslední, co by si ve skříni ponechal. Zmíněný dopis – přesněji řečeno ta obálka – je velice kompromitující doklad. Určitě by ho nenechával tam, kde by ho vrátný, hospodyně nebo služebná mohli najít. Vůbec by si ho byl nenechal. Billmeyer by se byl hned zpočátku obleku zbavil, a především té obálky.“

Brandon prohlásil: „A víš, že máš pravdu?“

„Tak kde se ten tvídový oblek najednou vzal?“ nadhodila Sylvia.

„To je otázka.“ odpověděl Selby. „A není to jednoduchá otázka. Když ten oblek neměl u sebe Billmeyer, kdo ho tedy měl?“

„A jsme zas u té manželky,“ řekl Brandon.

Selby přitakal. „Předpokládejme tedy, že oblek byl u manželky. Manžel údajně zahynul při vězeňské vzpouře. A ona oblek deset let opatruje… To nemá logiku, co říkáte?“

„Ne, nemá.“

„Uchovávala by ten oblek jen tehdy,“ pokračoval Selby, „kdyby bystře vytušila, že manžel žije, že se z pochopitelných důvodů obává s ní spojit, ale že se jistě někdy znovu přihlásí, a proto ten oblek uschovala.“

„Deset let?“ namítl pochybovačně Brandon.

„Ano, to je docela dobře možné,“ prohlásila Sylvia Martinova. „Jakmile něco jednou uložíme, tak už to nevyhodíme. Jinými slovy, postupně si na své rozhodnutí zvykneme. Člověk si přece neřekne: „Vyhodím ten oblek zítra nebo příští týden nebo příští měsíc.“ Už si ho nechá. A pokud vím, ležel ten oblek v truhle z kafrového dřeva. Je to tak, Dougu?“

„Zřejmě ano. Byl cítit kafrem – to je docela jiný pach než z kuliček proti molům.“

„Tak vidíte,“ řekla Sylvia. „Ten oblek někdo pečlivě opatroval… I v tomhle máš pravdu, Dougu. Jedině manželka by ho takhle uložila.“

„Nedospívejme hned k závěrům příliš dalekosáhlým,“ varoval Selby, „ale ta možnost tu je. Psí chlupy na obleku, pes zpozorní v apartmá Inez Stapletonové. Začíná to do sebe zapadat. Jedeme navštívit starého Carra, Sylvie. Napadlo mě, že bys u toho třeba chtěla být.“

„Jedete tam za nějakým zvláštním účelem?“

„Ne. Chceme ho jen pozdravit, a v případě, že o tom ještě neví, mu sdělit, že jeho klient byl zadržen, a zjistit, co na to říká.“

„Já ti mám z něho strach, Dougu,“ přiznala Sylvia. „Je rafinovaný, je nebezpečný. Neváhal by nastražit na tebe nějakou politickou past.“

„Já vím,“ uznal Selby.

„Stýká se s všelijakými darebáky, kteří mu odpřisáhnou cokoli – anebo také cokoli udělají – jen starý maestro kývne.“

„Je to vážně škoda, že s sebou přivlekl gangsterské manýry velkoměstského podsvětí k nám do Madisonu,“ připustil Selby, „ale my se jeho způsobům nepodřídíme. On se bude muset podřídit našim. Jedem, Rexi.“

Kapitola 16

POLICEJNÍ AUTO TIŠE VYJELO od chodníku, zasvištělo deštěm, vyšplhalo po dlouhém svahu k Orange Heights a probrodilo se kalužemi na dláždění až k velké vile, kterou si zde Carr koupil. Byla to prostorná stavba ve španělském stylu, s bílou štukovou omítkou, střechou z červených tašek a s červenými obkladačkami kolem oken a dveří, posázená tu a tam příhodnými balkony s prolamovaným mřížovím.

„Vypadá to, že nikdo není doma.“ poznamenal Brandon.

„Ale já vidím světlo!“ hlásila Sylvia.

„Kde?“ zeptal se Brandon.

„Zahlédla jsem jen krátce záblesk mezi závěsy asi uprostřed z této strany domu. Tam by mohla být knihovna. Vypadalo to, jako by někdo stál u okna se závěsy za zády, takže osvětlení zvenčí nebylo vidět, a pak náhle ustoupil zpátky do pokoje.“

„Však to brzy zjistíme,“ řekl Selby.

Brandon zaparkoval automobil před domem.

„Co s naším hafíkem, Dougu?“

Selby se zadíval na spícího psa. „Necháme ho tady. Stáhneme trochu okna, aby mu sem šel vzduch – ale zase ne tolik, aby sem napršelo.“

Stáhli okna, a jak se jemné mžení odráželo od okraje skel, dopadalo studenými gejzírky dovnitř.

„Obávám se, že by se takhle zmáčelo polstrování. Víš, jak to uděláme, Rexi? Zavřeme okna na návětrné straně a spustíme je až dolů na té protější.“

„Neuteče nám pes?“ staral se Brandon.

„Zdá se, že radši naskakuje, než vyskakuje. Krom toho spí jak zabitý.“

Vystoupili z auta a vykročili po cestičce k domovním dveřím, jen ale udělali pár kroků, když tu náhle, jako když kouzelným proutkem mávne, zalilo dům i okolí jasné světlo. Jedny reflektory mířily na stěny, seshora oblévala záře trávníky, další světla proměnila příjezdovou cestu ke garáži v oslnivě bílý pás. Kolem celé skvostné rezidence, kam oko dohlédlo, nebyl jediný stín, kde by se mohl někdo schovávat.

Zevnitř z domu zaslechli tlumenou melodii zvonkohry.

„Do prkýnka!“ zvolal Brandon a uskočil, jako by po něm někdo střelil.

Selbyho to zaujalo. „Počkejte,“ řekl. „Zaexperimentujeme si trochu.“

Vzal Sylvii Martinovou za paži, druhou rukou uchopil stejně Brandona a vedl je zpátky k autu. Po pár krocích světla náhle zhasla. Na zemi se znovu snesla deštěm nasáklá tma, která po oslnivé záři reflektorů zahalila celý dům jako hustá kouřová clona.

„Aha,“ řekl Selby, „tak čelem vzad! Pochodem v chod!“

Prudce se otočili a sotva ušli pár stop, světla se znovu rozsvítila. A opět zazněla z domu melodická zvonkohra.

„Je to jasné,“ řekl Selby. „Vilu mu hlídají neviditelné paprsky. Sotva je někdo protne, zapnou se reflektory a rozezvučí se zvonky. Slyšel jsem, že si tu Carr dává dělat nějaké elektrické zařízení, ale co přesně, to jsem si nezjišťoval.“

„Člověku to nahání husí kůži,“ řekl Brandon. „Cožpak tohle dokážou neviditelné paprsky?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Selby. „Má je asi seřízené tak, aby protínaly celý pozemek, takže se nikdo nemůže k domu přiblížit z kterékoli strany, aniž se to rozsvítí.“

Znovu vykročili k domu.

Brandon poznamenal znechuceně: „Poctivý člověk nic takového nepotřebuje. Něco vám řeknu, a pamatujte na má slova. Jednou v noci nás zavolají sousedé, že slyšeli střelbu, a až sem přijedeme, zjistíme, že protentokrát to koupil starý Carr. Ať se člověk snaží ochránit sebevíc, jakmile se jednou ocitne –“

Domovní dveře se rozletěly. Na prahu stál Carr v celé své výšce, ironicky přezíravý i uhlazený a usměvavý zároveň.

„Dobrý večer. Přeji dobrý večer!“ zvolal jim vstříc. „Račte dál, pánové. Nebudete přece zkoumat moje nové hračičky venku na dešti! Pojďte dál a já vám ukážu, jak to funguje… A, slečna Martinova z Clarionu. To je vskutku milé překvapení. Ale pojďte přece dál! Venku je tak lezavo a u mne doma je pěkně a útulně, uvidíte.“

Vystoupili na krytou verandu.

„Důmyslné zařízení, nemyslíte?“

„Ta světla?“ podotkl Selby.

„Ano.“

„Zdá se, že splňují svůj účel.“

„Ujišťuji vás, že ho splňují velmi uspokojivě. Nemohu vás ovšem obeznámit se všemi detaily, protože něco z toho je třeba utajit, ale je vyloučeno, aby se kdokoli přiblížil k domu jakýmkoli legitimním způsobem, aniž se celé okolí osvítí a rozezní se zvonkohra. A je rovněž naprosto vyloučeno, aby se někdo přiblížil způsobem, který bych označil za nelegitimní – například oklikou přes trávník anebo aby se chtěl připlížit křovinami zezadu: reflektory se stejně rozvití, a navíc se ozvou policejní sirény a skryté kamery automaticky zabírají útočníka. Je to promyšlený způsob, jak se uchránit nevítaných návštěvníků, nemyslíte?“

Brandon zavrčel: „Když jsem před lety přišel do zdejšího kraje a usadil se tady v horách, tak žádný ani dveře nezamykal. Příchozí byli vždycky vítáni. Mívali jsme v chalupě pořád nějaké zásoby a suché dříví na podpal. Pokud jsme nebyli doma, mohli si hosté něco uvařit – očekávalo se od nich jen to, že před odchodem zase naštípají suché dříví.“

„Velmi zajímavé,“ podotkl Carr. „Dojemný doklad lidské počestnosti… Měl jste tenkrát dobytkářský ranč, šerife, pokud se nemýlím?“

„Je to tak.“

„Velmi zajímavé. Potvrzuje to můj názor, že ti, kdo žijí ve volné přírodě, bývají drsnější a poctivější než ti, kdo prožijí život ve velkoměstech; ale nesmím tu s vámi klábosit, když jste celí promoklí. Odložte si, prosím. Já vám ty kabáty pověsím. Ano, sem… Tohle je také docela důmyslné zařízení. Pověsím je tady do skříně a stisknu knoflík.“

Carr se dotkl malého tlačítka a rázem začal ve skříni cirkulovat teplý vzduch. Ozval se zvláštní temný hukot.

„Silný ventilátor prohání tou skříní teplý vzduch,“ vysvětloval Carr. „Uvidíte, že za pár minut budou vaše pláště docela suché. Je to jen taková drobnost. Ve vile je klimatizace, a tak nebyl problém nainstalovat i tuhle malou sušárnu. Za studených zimních večerů přijde návštěvníkům vhod… Ale pojďte dál a posaďte se. Nechám vás tady stát a předvádím vám svoje hračičky, namísto abych dbal na pohostinnost.“

Carr je uvedl do knihovny, přepychově zařízené. Světelné zdroje zabudované do stěn poskytovaly nepřímé osvětlení, které místnost jasně prosvětlovalo, a přitom nebodalo do očí. Byla tu měkce polstrovaná křesla s podnožkami a vedle nich příhodně po ruce stolky s potřebami pro kuřáky. Stěny zabíraly knihovny plné knih, a na těch knihách bylo vidět, že si je někdo s potěšením čte a že tu nejsou pouze vystavené za dekoračním účelem. Navíc vyzařoval celý prostor atmosféru dělné pohody, jakou velké místnosti mívají jen vzácně a v těch běžně nepoužívaných se neustálí nikdy.

Carr se přesvědčil, že se pohodlně usadili, nabídl jim doutníky a cigarety a poté stiskl knoflík.

Filipínec v bílém saku, muž na prahu středních let, drobný, štíhlý, agilní, s bystrýma očima, stanul ve dveřích, jako by se byl celou tu dobu zdržoval těsně za nimi a jen čekal na zazvonění.

Carr prohodil: „Salvio u mne myslím ještě nebyl, když jste mne navštívil posledně, Selby Projevil se jako velice cenný přírůstek do domácnosti – a zajímavé je i to, co jeho příchodu předcházelo. Byl falešně obviněn, že otrávil svou družku, velmi pohlednou blondýnku. Jedna porota usoudila, že by měl viset, a já mu při odvolání zajistil osvobozující rozsudek… A teď, co si dáte? Doporučoval bych námořnický grog anebo koktejl Tom a Jerry, který Salvio připravuje mistrně… Anebo snad trochu horkého vaječného koňaku?“

Selby se usmál a zavrtěl hlavou. „Jsme tu úředně, Carre.“

„Ale jděte.“ namítl Carr, „to přece nevylučuje malou skleničku na zahráti.“

„Obávám se, že ano.“

„Slečna Martinova tu jistě úředně není. Smím vám objednat něco proti neblahým následkům prochladnutí z vlhka, slečno Martinova?“

Sylvia se místo poděkování usmála, avšak rovněž zavrtěla hlavou.

„Možná že zlákám vás, šerife?“

„Ne, díky,“ odmítl Brandon krátce.

Carr zavrtěl hlavou zleva doprava a prohlásil, že ho to překvapuje.

„Když se tady u vás někdo vydá za úředním posláním, je abstinence svatá. V životě jsem nic takového nezažil. To ve velkoměstě, pánové, když za vámi přijde policajt, tak vám ani náramky nenasadí, dokud z vás nevyrazí pár panáků.“

Selby se rozesmál. Brandon seděl s kamennou tváří.

Carr se obrátil k sluhovi. „Nic.“

„Kvůli nám se neomezujte,“ řekl Selby.

Carr se usmál. „Koho těší popíjet sám, a krom toho se obávám, že bych vám připravil rafinovaná muka, kdybyste museli přihlížet, jak upíjím ten horký máslový grog… Nikoli, pánové, budu sdílet váš trpký úděl, vyplývající z úředních povinností. Ale abych nezapomněl, Selby, musím vám pogratulovat. Bylo to báječné, zkrátka ohromné. Ale proč jste si to pro všechno na světě nepřipsal k dobru?“

„Co jsem si měl připsat k dobru?“

„Že jste mne vyšachoval, jak jste vyměnil ty automobily, takže jsem neúmyslně ukradl ten váš. Byl byste se smíchy za břicho popadal, kdybyste býval u toho, když probíhaly dozvuky vaší malé intriky. Rozzuřil jsem se do běla na ty tupce s policejní vysílačkou. Tvrdil jsem, že jedu v automobilu, který mi dali v půjčovně a že si nepřesně zapsali poznávací značku auta, které bylo ukradeno.“

Carr se odmlčel, jelikož se srdečně rozesmál při vzpomínce na vlastní nepříjemnou situaci.

„Co se dělo pak?“ zeptal se Selby zvědavě.

„To víte, že jsem se jim nedal,“ odvětil Carr. „Zuřil jsem a nadával. Jel jsem s nimi na stanici – samozřejmě že nedobrovolně. Tam na místě jsem si uvědomil, že se nedá dělat nic než prokázat svou nevinu, leda snad položit základy k pozdější žalobě o náhradu škody, kterou bych uplatňoval vůči městu. Tak jsem snížil obrátky. Žádal jsem, aby mi předložili čísla, která si zde na policii zapsali podle telefonické zprávy. Pak jsem usoudil, že se zmýlil úředník v agentuře zprostředkující pronájmy aut, že popletl karty vydávaných automobilů, a trval jsem na tom, aby mne dva policajti dovezli do té agentury… No, a jak to dopadlo, to už víte sám.“

Selby řekl: „Mrzí mne, že jsem byl nucen uchýlit se k něčemu podobnému.“

„Vás to mrzí?“ zvolal Carr. „Proboha, pane kolego, to snad žertujete.“

„Nikoli,“ odvětil Selby krátce. „Myslím to vážně. Byl to dost nečistý trik.“

„Skvělý trik!“ zvolal Carr. „Přelstil jste starého Carra a věřte, že by vám za to nejeden státní zástupce rád stiskl ruku a pogratuloval.“

Sylvia Martinova, když viděla, jak rozpačitě se na to Doug tváří, nadhodila: „Co kdybyste zasvětil i nás, pane Carre?“

„Proboha, cožpak vám to Selby nevylíčil?“

Zavrtěla hlavou.

Carr se zatvářil, jako by vlastním uším nevěřil. „Ano, je mi to jasné,“ řekl pak. „Dala byste to do novin, kdyby vám o tom pověděl. Jelikož jste nic neotiskla, vidím, že o ničem nevíte. Tak já vám povím, jak to bylo. Staví mne to do nelichotivého světla. Měl bych si sypat popel na hlavu.“

Selby se snažil zarazit proud Carrových řečí, advokát si ale nedal zabránit, aby nevylíčil do všech podrobností, jak státní zástupce navštívil sanatorium.

Sylvia Martinova zírala na Douga očima rozšířenýma úžasem. „To tedy znamená, že se nevrátila z vlastní vůle, ale žes ji –“

„Ne, rozhodně se vrátila z vlastní vůle,“ odporoval Selby poněkud strojeně.

„Ale teprve když jsi s ní promluvil!“

„No to ano.“

Sylvia Martinova mu rozhořčeně zavyčítala: „A tys celou tu dobu nikomu nic neřekl, připustil jsi, aby se ti v Blade pošklebovali, žes nechal Carmen Freelmanovou uklouznout, nedoznal jsi, co všechno jsi v tom udělal, a připustil, aby si všichni mysleli, že se Carmen Freelmanová prostě vrátila jen a jen z vlastního rozhodnutí?“

Selby odpověděl: „Upřímně řečeno, je mi celá ta záležitost trochu trapná. Mrzí mne, že jsem se musel uchýlit k takovému intrikaření.“

Na Carrovi bylo vidět, co při tom prožívá. „Myslí to upřímně! Ta naivita! Ta skromnost! A k tomu ta zatracená vynalézavost! Víte, Selby, že z vás občas dostávám vítr? Ale nemějte obavy, slečno Martinova, veřejnosti to utajeno nezůstane.“

„To tedy nezůstane,“ prohlásila Sylvia chmurně. „Počkejte, až o tom napíšu.“

„Jen do toho!“ povzbuzoval ji Carr. „Čím víc, tím lépe. Joseph Bagley Raft z toho hodlá vytěžit článek na titulní stranu v celostátních novinách… Znáte Rafta?“

„Vím o něm,“ pronesla Sylvia opatrně.

„To je můj blízký přítel,“ pravil Carr. „Už kolikrát jsem mu přihrál informaci, z níž pak vytěžil šťavnatou reportáž. Když jsem Joeovi Raftovi vykládal tuhle historku, svíjel se mi tu smíchy a říkal, že ji otiskne pod názvem Jak pán pokousal psa. Obvykle –“ Carr se odmlčel, jelikož zazvonil telefon; jakmile slyšel, že Salvio zvedl sluchátko, pokračoval: „– o reklamu tohoto druhu příliš nestojím, ale koneckonců, reklama to je. Připomene veřejnosti mé jméno a můžete se vsadit, že mne Joe Raft nevylíčí jako nějakého troubu. Podá to spíš tak, jako že výjimka potvrzuje pravidlo, chápete… Přátelsky nakloněné noviny představují velký přínos –“

Carr se znovu odmlčel, když se ve dveřích beze slova objevil Salvio a kývl hlavou.

„Je to naléhavé?“ zeptal se Carr.

„Dosti naléhavé, myslím.“

„Omluvte mne prosím na okamžik.“

Když Carr odešel, obrátila se Sylvia k Dougu Selbymu: „Nejradši bych tě plácla za to, žes mi o tom neřekl.“

Selby ze sebe vysoukal: „Nebylo by to správné vůči Carmen Freelmanové – a byl to přece jen špinavý trik.“

„Pchá!“ zvolala Sylvia. „Co se Carmen Freelmanové týká, ta si podle mého nemůže osobovat právo na žádné ohledy, a co se triků týká, nezapomeň, žes měl co činit se starým Carrem. Měls co činit s člověkem, který se pokusil tě vmanévrovat do trapné situace. Vyfoukl ti svědka a vysmíval se ti. Pak je podplatil v tom sanatoriu – tak jaképak triky! Pouze sis s ním vyřizoval účty.“

Brandon prohlásil: „Dal bych za to pět babek, kdybych byl u toho a mohl se kochat pohledem.“

Sylvia se zasmála: „Kdybyste býval u toho, nebylo by tam nic k vidění.“

„Jak to myslíte?“

Sylvia řekla: „Až by vám Carr v tom sanatoriu začal oponovat a vyčachroval samé překážky, abyste se k paní Freelmanové nedostal, byl byste váženého pana advokáta sprovodil ze scény jediným dobře mířeným úderem své pravačky.“

Brandon stočil pravou ruku v pěst, pohladil si kotníky prsty levé ruky, ušklíbl se a prohlásil: „Tak to vůbec není špatný nápad.“

Když se Carr vrátil do pokoje, tvářil se sice stále ještě hostitelsky, ale už se neusmíval. „Právě se dovídám,“ pravil, „že máte jednoho z mých klientů ve svém zaopatřovacím zařízení, šerife.“

„Jde o Miltona Gregoryho?“ zeptal se Selby.

„Ano.“

„Chystal jsem se na něho zavést řeč,“ pravil Selby.

Carr se znovu posadil. „Někdy mi jdete příšerně na nervy, Selby – ve svém úředním postavení samozřejmě. Jako soukromá osoba jste šaramantní.“

Selby řekl: „Přišli jsme vás navštívit kvůli Miltonu Gregorymu.“

„Vskutku?“

„Ano. Řekl jste, že zastupujete jeho sestru.“

„To že jsem řekl?“

Selby si vyvolal v paměti někdejší rozhovor, zamračil se a pravil: „Přišel jste ke mně do kanceláře s Miltonem Gregorym. Vysvětlil jste mi, že se jeho sestra nervově zhroutila. Snažil jste se Milionoví Gregorymu zabránit, aby k tomu něco řekl.“

Carr se úplně rozzářil: „Naprosto správně, pane kolego.“

Selby pokračoval: „Informoval jste mne, pokud si vzpomínám, že si vás najala Carmen Freelmanová. Rozhodně jste se nezmínil, že zastupujete Miltona Gregoryho v jiné věci.“

„Moment, moment, pane kolego, neodpovídám za to, jak mým slovům prozumíte. Vysvětlil jsem vám snad jasně, že mluvím za Miltona Gregoryho.“

„Ale neprohlásil jste, že je vaším klientem.“

„Musím vám snad předat seznam svých klientů z toho titulu, že jste tady státním zástupcem?“

Brandon rázně zasáhl: „Takových řečiček už bylo dost, Carre. Chceme vědět, proč si vás mladý Gregory najal.“

Carr odpověděl s uhlazeným úsměvem: „Já ale žel bohu na vaši otázku nemohu odpovědět, šerife. Advokát se nesmí šířit o záležitostech svých klientů. Jejich vztah je zákonem chráněný. Nejenže se o nich nemohu šířit, ale nic na světě by mne k tomu nepřimělo. Tak stanoví zákon, pokud vás to zajímá.“

Selby prohodil: „Dnes večer jste navštívil Pervise Grinese.“

„I to se podívejme! Co vy všechno nevíte!“ Carr se zasmál. „Na tohle si pořád ještě nemohu zvyknout, Selby. Ze na malém městě každý ví, co se kde šustne.“

„Kvůli čemu jste tam šel?“ zeptal se Brandon.

Carr se znovu usmál. „Je mi líto, musím však znovu odmítnout vám odpovědět, šerife. Nikoli proto, že vám do mých záležitostí nic není, ale že bych nerad vypadal jako špatný hostitel. Kdybyste mi takovou otázku položil u vás v kanceláři, řekl bych vám rovnou, abyste se šel bodnout, ale zde u mne doma, kde jste v této chvíli mým hostem, šerife, je mi to trapné.“

Brandon zrudl. Selby se přistihl, že se usmívá.

Na chvíli zavládlo ticho; potom Selby řekl: „Na něco se vás zeptám, Carre. Je to důležitá otázka. Chci, abyste mi na ni odpověděl.“

„Ptejte se a uvidíme, pane kolego.“

„Když policie našla Carletona Grinese nebo Desmonda Billmeyera, jak je vám libo, mrtvého tady pod kopce, kde napůl visel z toho ukradeného sedanu, měl na sobě tvídový oblek. Ten oblek mu nepadl. Pokud víme, nosil ho někdy před deseti lety, než odjel z Oklahomy. A já se vás teď ptám, jestli je vám o tomto obleku něco známo, myslím cokoli.“

Carr zaváhal. „Pokud si vzpomínám,“ řekl pak zvolna, jako když člověk pečlivě volí slova, „nikdy jsem ten oblek předtím neviděl.“

„A nic o něm nevíte?“

„Vyjádřil bych to takto, Selby. O tom obleku samém mi nic známo není. Dost možná jsem si z toho jisté závěry vyvodil. Nepochybně jsem si jisté závěry vyvodil, avšak nic konkrétního nevím. Proto bych nemohl svědčit.“

„A jaké závěry jste si tedy vyvodil, prosím vás?“ zeptal se Brandon.

Carr se na něho znovu usmál: „Šerife, budete muset dovolit, abych vám nabídl drink nebo vám udělal sendvič či něco na ten způsob, jen abych vám dokázal, že mi pohostinnost není zcela cizí.“

„Tím chcete říct, že mi na tu otázku neodpovíte?“ zeptal se Brandon.

„Přesně tak, šerife. Zmíněné závěry jsou výsledkem mého osobního myšlenkového úsilí, jímž si vylepšuji své finanční postavení. Jinými slovy, živím se používáním svého mozku a nehodlám svůj provozní inventář dávat k dispozici zadarmo.“

„Pokud vás něco napadlo ohledně toho obleku, měl byste nám to sdělit,“ trval na svém Brandon.

„Ale proč, proboha?“

„Tak kupříkladu by nám to třeba pomohlo vypátrat, kdo je vrah.“

„V tom máte svatou pravdu, šerife. Třeba ano. V tom s vámi musím souhlasit. Jsem rád, že to uvádíte, protože je mi velmi trapné vám stále jen oponovat.“

„Jak chcete,“ řekl Brandon, „jen se vypovídejte. Předvádějte si to své sarkastické slovíčkaření, když vás to baví. Já mluvím o faktech.“

„I já mluvím o faktech, jak to tak přímočaře vyjadřujete, šerife.“

„A proč nám teda nechcete říct, k čemu jste ve svých úvahách dospěl, jestli to nedokazuje vinu vašeho klienta?“

„Teď jste uhodil hřebíček na hlavičku, šerife,“ řekl Carr a zeširoka se na rozzuřeného Brandona usmál. „Podívejte, živím se tím, jak už jsem vám vysvětlil, že své úvahy prodávám. Kdyby si mne okres Madison najal jako svého právního zástupce, těžil by z procesů odehrávajících se v mém mozku. Zde váš mladý přítel pan státní zástupce byl vaším okresem takto zaměstnán a rozhodně svému zaměstnavateli věrně slouží. Pracuje pro drahý Madison, seč mu síly stačí.

Mne se ale zaměstnat nerozhodli, šerife. Proto si vyvozuji jisté závěry a vycházeje z těchto závěrů, činím vše pro to, abych si měkce vystlal hnízdečko.“

„Znamená to, že víte, kdo je vrah?“ zeptal se Selby.

„To bych, pane kolego, s naprostou jistotou tvrdit nemohl, avšak utvořil jsem si jisté mimořádně zajímavé teorie. Ty bych chtěl prozkoumat. Je docela dobře možné, že se mi podaří zjistit, kdo tu vraždu spáchal, a v tom případě si buďte jist, že učiním, co je v mých silách, aby mi tato informace vynesla finanční prospěch… Momentíček, šerife,“ dodal Carr spěšně a zvedl ruku, aby Brandona umlčel. „Nechte mne to laskavě dopovědět. Chystal jsem se říci, že bych se pokusil tu informaci využít, abych si co nejměkčeji vystlal hnízdečko, ovšem v mezích zákona. Nezaštítil bych hrdelní zločin ani bych se neuchýlil k tomu, co se lidově označuje za vydírání. Nepředstavujte si ovšem, že bych v záchvatu vlastenectví odeslal do novin, kde pracuje půvabná slečna Martinova, dopis následujícího znění: ‚Vážený pane redaktore, domnívám se, že vraždu spáchal ten a ten, a vedou mne k tomu následující důvody. Podepsán Pro Bono Publico.‘“

Selby vstal. „V tom případě vás už nebudeme déle zdržovat, Carre.“

Vítězoslavné jiskření v Carrových očích pohaslo. Přestal si s šerifem vyměňovat mentální výpady a obrátil soustředěný pohled na Selbyho. „Ne, nechoďte ještě,“ pravil. „Chci si promluvit o Miltonu Gregorym.“

„Oč vám jde?“ zeptal se Selby, ale zůstal stát.

„Co s ním hodláte udělat?“

Selbyho úsměv měl nebezpečně blízko k sardonickému úšklebku. „Podívejte, Carre,“ řekl, „jak jste sám výstižně vyjádřil, jsem zaměstnancem okresu Madison a svým skromným způsobem jsem si rovněž vyvodil jisté závěry. A jelikož nehodláte připustit, aby okres Madison těžil z vašich závěrů, jsem si jist, že by si okres Madison nepřál, abyste vy těžil z mých.“

Z Carrova hlasu vymizel tón žertéře, když se i ostatní zvedli. „Nemůžete mne takhle odbýt, Selby. Chci vědět, z čeho je Milton Gregory obviněn a co s ním hodláte udělat.“

„Ano,“ prohodil Selby, „pochopil jsem, že vám jde o tuto informaci. Objasnil jste svůj záměr – alespoň mně ano. Jak je to s vámi, šerife? Také jste si z Carrových slov vyvodil, že mu jde o tohle?“

Carra se zmocnil hněv. Rychle vykročil, avšak šerifova široká záda se obratem ocitla mezi advokátem a státním zástupcem.

Vtom se Carr nečekaně rozesmál. „Selby, vy jste vážně lišák. To musím uznat. Předtím jsem si – no, trochu pohrával se šerifem, chcete-li to tak nazvat. Pak nastane situace, kdy máte v ruce otěže vy, a hned obrátíte proti mně mé vlastní zbraně. Pánové, omlouvám se. Sám jsem si o to koledoval. Nemám si nač stěžovat. A přitom mne to na okamžik dočista vyvedlo z míry. Neumím prohrávat, protože nemívám často příležitost se v tom pocvičit… Tak co, pánové, myslím, že je všechno jasné. Nic mi k tomu neřeknete, a tak využiji cest zákona, abych od vás žádané informace získal.“

„To je vaše nezadatelné právo,“ řekl Selby. „Teď je sobota, pozdní večer. Dost možná že už zítra seženete nějakého soudce, který vám podepíše žádost o přešetření zákonnosti vazby. Ta žádost by se vám měla vrátit buď v pondělí nebo v úterý, nejspíš v pondělí odpoledne.“

Carr se zamračil. „Do pondělního odpoledne se toho může hodně přihodit, Selby.“

„To je pravda,“ uznal Selby. „V tom jsem nucen s vámi souhlasit, Carre, a jak jste sám předtím výstižně prohlásil, i mne těší, že poté, co jsme tolikrát zastávali protichůdná stanoviska, se projednou shodneme.“

Carr řekl: „Hergot, já vím, byl to nerozum zkoušet na vás tenhle přístup. No prosím, Selby, necháme toho. Já jsem si zašpásoval, vy jste si zašpásoval. Uvidíme, co se dá dělat. Vám se nejspíš povede, abych se nedozvěděl, co máte za lubem, do pondělka nebo do úterka. Na oplátku vás zase já ujišťuji, že z Miltona Gregoryho nic nedostanete. Nemůžete mi zabránit, abych svého klienta ve vězení nenavštívil, a až si s ním promluvím, tak – tak uvidíte, že spíš uslyšíte řečnit škebli, než aby mladý pan Gregory slůvko utrousil.“

Selby vykročil k domovním dveřím. „V pořádku, Carre. Samosebou nelze vyloučit, že kdyby vám nikdo to habeas corpus nepodepsal hned zítra, dozvíte se, co hodlám učinit s panem Gregorym, až ve středu odpoledne.“

Carr je doprovázel do haly. Otevřel šatník a řekl: „Máte pravdu, pane kolego. Toto prohlášení nemohu vyvrátit… Tady vám vracím vaše věci pěkně suché a nahřáté… Obávám se ale, že stále máte mokré nohy. Doufám, že se z toho nenastydnete, a prosím přijďte zase. Nečekejte, až vás sem opět zavedou pracovní důvody. Velmi rád vás uvítám kdykoli, a kdybyste si k návštěvě vybral dobu, kdy pod dojmem úředních povinností se z vás nestává tak zapeklitý abstinent, mohli bychom si snad spolu vypít skleničku.“

„Děkuji vám,“ odvětil Selby suše.

Carr jim otevřel dveře. „Tak dobrou noc. Brr, to je zima a lezavo. Ten odporný déšť neustává. Mám dojem, že prší ještě víc než před hodinou nebo tak. A já se teď zřejmě budu muset vypravit do té vaší věznice, abych pana Gregoryho příslušně instruoval, co má říkat, kdybyste ho vyslýchali… Všimněte si, že mé osvětlení se nezapíná, když hosté odcházejí. Reflektory by vás totiž oslňovaly, ale zapnou se automaticky, jakmile překročíte jisté místo na pěšině. Posvítí vám na cestu k vašemu vozu – a já se tak mohu ubezpečit, že jdete přímo k němu! Tak dobrou noc. Dobrou noc.“

Tápali po cestičce, a jak je Carr předem upozornil, světla náhle naskočila a rozzářila okolí domu, jako by prudký blesk znehybněl.

„Tohohle chlapa nemůžu vystát,“ pronesl Brandon procítěně.

„Však tě také popichoval,“ zasmál se Selby, „a to je dobré znamení. Vypadá to, že se mu opravdu dostáváme pod kůži. Z nějakého důvodu jsme mu tím zatčením Miltona Gregoryho udělali čáru přes rozpočet.“

„Možná jsi tím zranil jeho sebevědomí,“ podotkla Sylvia Martinova. „Dělal všechno možné, aby Gregoryho dobře schoval, a tys ho bez problémů objevil.“

„Hm, teď vyhledáme vdovu po Carletonu Grinesovi a pak snad budeme moudřejší,“ řekl Selby.

Překročili zřejmě hraniční neviditelný paprsek, protože všechny reflektory náhle zhasly a noc se v té chvíli zdála neobyčejně tmavá.

Sylvia Martinova zavyčítala: „Proč jen jsi mi neřekl, jak to bylo s tím návratem Carmen Freelmanové doopravdy, Dougu? Jen počkej, až o tom napíšu! I teď se tím dá ještě leccos napravit.“

Selby otevřel dvířka Sylvii a nastoupil za ní. Brandon vklouzl za volant a nastartoval. „Potěšils mě, Dougu, když jsi začal ty míče Carrovi vracet. Kruci, ten chlap mě dokáže vytočit! Kdyby si na mě poctivě votevřel hubu a nadal mi pámbuví do čeho, nerozčílilo by mě to ani zdaleka tak, jako když spustí ty svoje přezíravé –“

„Podívejte,“ ozvala se Sylvia Martinova, když se šerif odmlčel, jak se soustředil na couvání do protisměru, „Doug měl – Dougu, kde je pes?“

Selby se hbitě otočil k zadnímu sedadlu, zatápal po vypínači a rozvítil stropní světélko.

Zadní sedadlo bylo prázdné.

„Třeba slezl na podlahu – Ne, neslezl. Ve voze není.“

Brandon zajel k chodníku a zpomalil.

„Tak se mi zdá, že se naposledy přece jen smál Carr,“ řekl Selby.

„Myslíš, že nám toho psa sebral on?“

„Vzpomeňte si na ten telefon. Třeba to bylo předem domluveno. Patrně dal tomu filipínskému sluhovi znamení, aby zajistil, že telefon zazvoní, a pak pro něho přišel –“

„Nebyl z pokoje tak dlouho, aby mohl dojít k našemu autu,“ namítla Sylvia. „Byl pryč jen malou chviličku.“

„Dost dlouho na to, aby řekl sluhovi, ať dojde pro psa.“

„Zatracenéj šíbr advokátskej!“ zvolal Brandon. „Nač by jemu byl náš pes?“

„Chce ho za stejným účelem jako my,“ odvětil Selby. „Carr je chytrý. Na to nezapomínej. Ovšem je tu ještě ta možnost, Rexi, že pes vyskočil z auta sám.“

„Proč by chtěl pryč?“

„Protože je tu doma.“

„Myslíš, že patří Carrovi?“

„Buď to, anebo někomu tady poblíž, takže zná okolí… Viděli jste někdo už dřív Carra se psem?“

„Já ne,“ odpověděl Brandon. „Ale já se s ním moc často nepotkám.“

„Já ho vídám dost pravidelně,“ řekla Sylvia. „Ne že bychom se spolu zastavovali, ale jak jezdí po městě. Nevzpomínám si, že by s sebou někdy měl psa.“

„Pak teda potřebuje psa za stejným účelem jako my,“ usoudil Brandon. „Ví, že pes je důležitá stopa.“

„Je víc než stopa,“ upozornil Selby. „Pes je přímá indicie. Je to skoro důkaz. Představte si, že Carr navštíví vdovu po Grinesovi a psa vezme s sebou. Pes se rozštěká a bude radostně kňučet. Carr suverénně prohlásí, že nevěděl, že je to její pes, a já že bych nepochybně velice rád tuto skutečnost ověřil, a pak jí navrhne nějaký velice nevýhodný kompromis ve spojitosti s tou pozůstalostí – chápete, co má za lubem.“

„Takhle to bude!“ prohlásila Sylvia Martinova.

Brandon začal otáčet. „Fajn,“ řekl, „jdem a toho psa mu seberem. Musíme –“

„Počkej, Rexi,“ namítl Selby a položil ruku na volant.

„Co je?“ zeptal se šerif.

„To nejde.“

„Já ti předvedu, jak se to dělá.“

„Tak předně,“ řekl Selby, „by nám Carr nedovolil udělat u něho domovní prohlídku bez soudního příkazu. A za druhé bychom při té prohlídce nic nenašli. Jestli toho Filipínce poslal do auta pro psa, tak rozhodně nezavřel psa někam, kde bychom ho mohli objevit. Ne, Rexi, musíme to sehrát jinak. Nejprve zajedeme k paní Grinesové a pak dáme Carrův dům hlídat. Jakmile bude chtít odjet, tvůj policista ho zastaví a bude chtít předložit řidičský průkaz nebo přezkoušet světla a podobně. Pokud bude mít v autě s sebou psa, můžeme dát Carra zatknout za krádež psa.“

„Ale Carr uvede, že psa našel někde na silnici nebo že pes přiběhl k dveřím do zahrady a kňučel a on se nad ním slitoval.“

„Jistě, Carr bude mít nějakou důmyslnou a věrohodnou výmluvu pohotově, ale hlavní je, že psa pak budeme mít my.“

„U paní Grinesové ale nic nepořídíme, když nepřivedeme s sebou psa.“

Selby přikývl. „Nejradši bych si nakopal, že jsem Carrovi poskytl takovou příležitost. Ten chlap je mazaný. Stalo se to asi takhle: Zajeli jsme za Pervisem Grinesem. Grines zahlédl psa v autě, když jsme odcházeli, dodatečně se mu rozleželo, že asi moc mluvili, a proto starému Carrovi raději zatelefonoval. Třeba to byl ten telefon, co jsme zaslechli, když jsme u něho byli… Víš, co uděláme, Rexi? Ty a Sylvia počkáte tady ve voze. Zhasni světla a jen tu seďte. Já seběhnu s kopce, vezmu si svůj vůz, zatelefonuji k tobě do kanceláře, požádám je, aby sehnali nějakého spolehlivého člověka a poslali ti ho sem. Ale řekl bych, že Carr vyjede z garáže za pár minut.“

„To nejde, Dougu,“ řekla Sylvia. „Dolů je to přes půl míle. V tomhle dešti –“

Selby otevřel dveře vozu. „Nohy už mám stejně mokré. Rychlá chůze mne zahřeje. Rozproudí to krev.“

Sylvia se rázně rozhodla, posunula se na sedadle a také vystoupila. „Fajn, Dougu, jdu s tebou.“

„Ne, Sylvie. Je tam lezavo a prší –“

„Mám také mokré nohy a potřebuji pohyb, abych se zahřála. Pojď, Dougu, jdem a Rexe tu necháme ve službě.“

„Jak myslíš, nemám čas ti to rozmlouvat,“ řekl Selby. „Pamatuj si, Rexi: jakmile vyjede z garáže, musíš ho zastavit. Řekni mu, že jeho světlomety oslňují protijedoucí řidiče. Prohledej mu auto centimetr po centimetru. Pokud objevíš psa, dovleč ho k vám na stanici.“

„To je slovo do pranice,“ prohlásil Brandon. „Nejvíc by se mi líbilo, kdyby se tenhle ptáček zpěčoval zatčení.“

Selby pravil: „Podle mne to vypadá nadějně. Jakmile usoudí, že vzduch je čistý, vypadne z domu. Pojď, Sylvie. Vyrazíme.“

Kapitola 17

STUDENÝ DÉŠŤ jim bil do obličeje, když začali sestupovat po příkrém chodníku.

„Je to docela příjemné, viď?“ podotkla Sylvia rázující Selbymu po boku.

„Mhm. Cítím rád dešťové kapky na tváři.“

„Já také.“

„Nemáš nohy moc mokré?“ zeptal se Selby starostlivě.

„Čvachtá mi v botách, ale to je fuk. Dokud jsem v pohybu, nic se neděje.“

Nějakých sto yardů ušli mlčky, potom Selby prohodil: „V některých velkých vilách tady kolem budou mít safraportsky zamotanou hlavu, až začnou platit ty nové vyšší daně z příjmu.“

„Také mne to už napadlo,“ řekla.

„Támhleta vila patří Gillespiemu,“ ukázal Selby na jeden z výstavných domů po levé straně. „Je vdovec. Žije tam s tříčlenným personálem. Udržovat takovou rezidenci přijde na pěkné peníze, a to nemluvím o amortizaci –“

„Co je?“ zeptala se, když se Doug náhle odmlčel.

„Vrtá mi hlavou ten Gillespieho telefonát.“

„Co se ti nezdá?“

„Jason Gillepsie zatelefonoval Billmeyerovi, když za ním přišel Stephen Freelman. Vzpomínáš si? Vypovídal o tom jak Gillespie, tak Stephen.“

„To je pravda.“

„Carmen Freelmanová ale tvrdí, že se sešla s Billmeyerem v Las Alidas. To je ale vyloučeno, pokud mu Gillespie volal do Hollywoodu.“

„Tohle je děsně důležitý moment, Dougu,“ prohlásila Sylvia. „Jestli ti Carmen zase lhala –“

„Nemám dojem, že lhala,“ řekl Selby, „a když o tom tak uvažuji, dost možná Gillespie ani přímo neuváděl, že volal Billmeyera do Hollywoodu, ačkoli vyloučit to nemohu. Na mne to tak zapůsobilo, ale – stavím se u něho a zeptám se na to, Sylvie.“

„Půjdu s tebou.“

„Ne, to není třeba. Zaběhnu tam, zazvoním a ve dveřích se ho zeptám.“

„Proč ne, chci jít s tebou. Zdržíme se jen minutku.“

„Když o tom tak uvažuju, byl by mohl –“

„Co myslíš, Dougu?“

„Něco mě napadlo.“

„Ale co?“

Selby přikázal rázně: „Počkáš tady. Já zaběhnu ke Gillespiemu a položím mu jedinou otázku.“

Než se vzmohla na odpověď, přeskočil Selby nízký betonový obrubník a už pádil přes mokrý trávník. Doběhl na verandu a zazvonil. Nad vstupní verandou se hned vzápětí rozsvítilo. Bezpečnostní závora na dveřích se odsunula.

„Propána, to jste vy, Selby? Dobrý večer. Jste úplně promočený. Co se děje? Defekt na autě nebo co? Pojďte dál.“

Gillespie rozrazil dveře dokořán.

Selby řekl: „Chtěl bych se vás jen na něco zeptat; týká se to vašeho telefonického rozhovoru s Billmeyerem tenkrát na Den díkůvzdání. Dál nepůjdu. Jsem celý mokrý a –“

Odněkud zevnitř zaslechl Selby zakňučení a hned nato pronikavé zaštěkání. Psí pracky zaškrábaly na navoskovaných parketách, jak se Žeryk vyřítil za rohem a vrhl k Selbymu.

Gilespie zvolal: „Lehni, Žeryku! Co to do tebe vjelo? Lehni! Pojďte dál, Selby!“

Selby pomalu couval od prahu. „Nepůjdu dál. Jsem celý mokrý –“

V Gillespieho očích to chladně zajiskřilo. Ruka se mu zvedla od boku. Selby zahlédl hrozivý záblesk namodralého kovu. „Řekl jsem, abyste šel dál,“ pronesl Gillespie nezvýšeným hlasem. „Když řeknu, abyste šel dál, tak to platí.“

Selby k němu pokročil, jako by nedomýšlel, co znamená ta pistole. „No tak dobře, já –“

Gillespie ustupoval pozpátku dovnitř. Průvan provázený dešťovou sprškou za nimi zabouchl domovní dveře, až to prásklo jako výstřel.

Gillespieho oči připomínaly mrazivé ocelové úlomky v ranní jinovatce. „Nezkoušejte na mě nic, Selby,“ varoval. „Nechoďte ke mně blíž. Nehodlám se z toho vykecat. Mám na špičkách prstů rozsudek smrti, chápete. Jakmile byste mi vzali otisky, jsem vyřízené). Vy jste koumes, to je teda fakt. Ale neshodil mě ten telefon. To bylo něco jiného. Asi ten pes.

Nemá cenu vám teď ještě hrát divadlo, Selby. Musel jsem se rozhodnout, když ten pes zaštěkal, a já se rozhodl. Tenhle šestiraňák moje rozhodnutí prosadí. Já jsem při konfrontacích nikdy nezaváhal, Selby.

Žeryk zřejmě naskočil do vozu s Billmeyerem. Anebo se možná jeho chlupy ocitly na tom obleku, co jsem schovával. Pod mikroskopem se psí chlupy můžou najít. Všiml jsem si, že na jednom místě někdo Žerykovi vystřihl srst. Vrtalo mi to hlavou. Byl jsem u slečny Inez Stapletonové a napadlo mne, jestli jste se tam také nestavil a psa neměl s sebou. Byl by zachytil můj pach a třeba zaštěkal – ačkoli mě moc rád nemá. Při tom pátrání jste odved kus šikovný práce, Selby, ale nic vám to nevynese.“

Selby zvažoval své šance, tak jako boxer zvažuje soupeře v těch počátečních vteřinách, když gong zahájí první kolo. A neviděl před sebou nic povzbudivého. Gillespieho tvář byla maska mrazivého odhodlání.

Gillespie jakoby mu četl myšlenky. „Nezkoušejte to, Selby. Došli jsme na konec cesty, vy i já. Nechci vás zabít. Možná budu muset. Ale jedno je jisté: živého mě nedostanou a jestli mě to bude stát život, nepřežijete ani vy. Osobně proti vám nic nemám. Ale momentálně jste moje nejnadějnější životní pojistka.“

Selby řekl: „Nechápu vás. Já myslel, že jste byl Carletonův nejlepší přítel.“

„Taky že jo. To já propašoval do té oregonské věznice pistole a pilníky. Já měl jeho šaty.“

„A pak jste ho zabil?“

„Technicky ano. Ale vůbec jsem to neměl v úmyslu. Chudák Carleton Grines čili Billmeyer, prosťáček naivní! Měl zkrátka pech… Vyvarujte se laskavě náhlých pohybů, pane státní zástupce, protože já to s pistolí opravdu umím. A co se onoho osudového stisknutí spouště týká, netrpím v tom okamžiku zábranami, které v psychologicky náročných chvílích tak mnohé přepadají.“

Selby, aby získal čas, prohodil: „Vymyslel jste si to celé dost důmyslně.“

Gillespie se usmál. „Lichotíte mi, abyste ze mne vytáhl usvědčující informace. Ale koneckonců, proč ne. Jakmile jste mne začal podezírat, bylo stejně po všem. Ty moje nešťastné prsty – a otisky!“

„Jak dlouho jste se s Carletonem Grinesem znali?“ zeptal se Selby

„Co jsme utekli z té oregonské věznice. Zamlouval se mi. Byl zbrklý a dost prudký, ale příjemný, sympatický chlap. Naneštěstí si vzal osobu, která ctila zákony a pořádek.

To já, já měl ženskou, co se vyznala. Carleton se u nás tři měsíce schovával… Co ještě dodat. Ta moje do roka umřela. Carletonův oblek jsme pečlivě uložili do truhly napuštěné kafrem. Carleton se etabloval v potravinách. Měl takový ten zvláštní čuch, co je v kšefte potřeba, když to máte někam dotáhnout. Pochopitelně že jsem se na tom přiživoval i já.

Pak se tu objevila ta jeho manželka. Ten trik se ztrátou paměti, co jsem mu vymyslel, mu zase přišel vhod, jenže se u něho najednou ukázala chamtivost. Za dva měsíce měl být prohlášen za mrtvého. Potom měly jeho bratrovi připadnout nějaké těžební pozemky, které vynášejí od padesáti do sto tisíc ročně. Říkal jsem Carletonovi, že vydělává dost, ať se na ta těžební práva vykašle, ale on nechtěl ani slyšet. Zavolal mi z Las Alidas a vylíčil mi takový bláznivý nápad. Chystal se zajít za bratrem, který byl právě na návštěvě v Las Alidas, chtěl se tam objevit jako kriminálník bez krejcaru v kapse, věčně na útěku před zákonem, a nabídnout bratrovi, ať si nechá třetinu těch dědičných práv, ale dvě třetiny že mu musí postoupit. Byl to holý nesmysl.

Tenhle telefon zaslechl Freelman. Já volal Billmeyera do Hollywoodu, a mezitím, co jsem čekal na spojení, mě on zavolal z Las Alidas. Řekl jsem mu, že dohodu ohledně těch realit můžeme už uzavřít a návštěvu u bratra ať odloží na jindy. Nakonec mi slíbil, že tam na mě počká.

Vyprovodil jsem Freelmana a jel za ním – ale nejdřív jsem dal do flašky pár kapek uspávadla. Začal zase pít, a když se napil, tak s ním nebyla řeč. Počítal jsem, že se napije a usne, a až se z toho prospí, bude přístupný rozumným argumentům.

Víte už, jak to dopadlo. Padl jak podťatý. Když jsem zjistil, že je mrtvý, uvědomil jsem si, že jsem v rejži. Dojel jsem s ním sem, vyložil mrtvolu, vrátil se do Las Alidas, zjistil, u koho je ten bratr, a ukradl Hinklův vůz… Ostatní už víte. Za normálních okolností by byl šerif vyslechl můj telefon, rozjel se sem a přibyl právě včas, aby viděl, jak se ukradené auto řítí s kopce. I kdyby do ničeho nenarazilo – dalo se ale s jistotou skoro stoprocentní předpokládat, že narazí – bude to vypadat, že ten člověk zemřel na otravu alkoholem a slabé srdce. Šerif by znal jeho jméno – a až by se na něho dotázal v Oklahomě, usoudil by, že další opilec a zloděj aut si to zamířil dál na západ. Na druhý den jsem zajel vlakem do Las Alidas, vyzvedl si tam svoje auto a vrátil se domů.

A měl jsem pětatřicet tisíc k dobru. Billmeyer měl u sebe tyhle peníze na hotovosti. Vyzvedl si je poté, co za ním přišla manželka, pro případ, že by se obrátila na policii a on musel rychle zmizet, aby měl někde jinde peníze do začátku.

Podívejte, nemám času nazbyt. Do rána musím být někde, kde se člověk může beze stopy vytratit. Beru vás s sebou jako rukojmí, Selby. Pojedeme mým vozem. Vy budete řídit. Já budu sedět vedle vás s pistolí v ruce – a nemyslete si, že zaváhám a nezmáčknu spoušť, když to bude nutné… Žeryku, ty zůstaneš doma. Lehni, Žeryku. Zůstaneš doma! Jdeme, Selby.“

Gillespie dloubl Selbyho pistolí do zad, a tak ho hnal do garáže, kde otevřel velký sedan a zajatce dostrkal za volant. „Budete řídit. To vám zaměstná ruce. Pojedete tak, jak vám řeknu. Nepočítejte s tím, že byste se naboural a prošlo vám to, protože pistoli mám odjištěnou a tisknu vám ji do boku. Při prvním nárazu střelím. Já bych případnou havárii možná přežil, vy ale rozhodně ne. Nastartujte.“

Selby zacouval z garáže a vyjel na ulici.

„Pořád rovně,“ zavelel Gillespie. „Možná vás už napadlo, pane státní zástupce, že přesně tuhle trasu projel na své poslední cestě přítel Billmeyer večer na Den díkůvzdání. Vyvezl jsem ho na vrchol kopce, což je asi deset bloků od mého domu, odtamtud jsem zatelefonoval a čekal. Kdybyste do toho hned jako správný detektiv nezačal šťourat, mohl mi ten plán vyjít. No a nebýt toho psa. Co se dá dělat, Selby, takový už je život. Musíme si z toho vzít poučení. Z drobností se rodí velké maléry. Uvažujte o tom. Už se mi skoro povedlo vybudovat si novou existenci. V Madisonu na mne začali hledět jako na váženého občana. No co, dřív nebo později se to muselo stát. Billmeyer by se určitě sesypal. Když se tu ukázala ta manželka, to ho vykolejilo. Mohl jsem tušit, že je dohráno.“

„Mám na křižovatce zastavit?“ zeptal se Selby.

Gillespie se usmál. „Samozřejmě. Dodržujte všechny dopravní předpisy, Selby. Na to dbejte zvlášť pečlivě. Nemůžu potřebovat, aby nás některý policajt stavěl kvůli dopravnímu přestupku.“

Selby zvedl oči k zpětnému zrcátku. Spatřil za sebou světla, a ta světla se rychle blížila.

Selby zpomalil, zastavil, a při rozjezdu schválně pustil spojku příliš rychle.

Hned ucítil, jak mu pistole dloubla do žeber. „Vy jste tak chytrý, až to škodí, Selby. Máme za zadkem šerifa. Věřím, že jste mu nemohl nic naznačit. Rozjeďte se. Zabočte vpravo a šlápněte na to. Pamatujte, Selby: jestli se pokusí nás zastavit, znamená to pro vás rozsudek smrti. Jeďte!“

Selby odbočil s vozem doprava: viděl, že automobil za nimi odbočil také a drží se v těsném závěsu.

Gillespie hleděl upřeně dopředu, hlavu sklopenou. „Neohlížejte se, Selby,“ varoval. „Přidejte plyn. Vyšroubujte to na padesátku a tu rychlost držte. Musíte –“

Automobil za nimi náhle vyrazil zvýšenou rychlostí vpřed.

Gillespieho tvář ztvrdla. „Selby,“ pronesl, „tyhle chytračinky vás přijdou draho. Dělám to nerad, ale –“

Krvavě červený reflektor policejního vozu se rozzářil pronikavým jasem. Kvílení sirény proťalo noc.

Selby spatřil, jak Gillespie sevřel rty.

Státní zástupce dupl na brzdu a strhl vůz vlevo, přímo do cesty šerifova automobilu.

Náhlé zabrždění hodilo Gillespieho na přední sklo. Selby pustil volant, hmátl po ruce s pistolí a nechytil ji.

Vzápětí zaslechl výstřel, ucítil horké ohnivé bodnutí a poté náraz šerifova vozu.

Obě auta se zablokovanými koly dostala smyk a klouzala po mokré silnici jako zběsilá. Selby v marné snaze uchopit pistoli objal Gillespieho oběma rukama.

Pak se před ním nejasně mihlo nějaké bílé zábradlí, on ale všechny své síly a schopnosti soustředil na to, aby uchopil zápěstí té ruky, která svírala pistoli, než se jí podaří vystřelit podruhé.

V okamžiku, kdy prsty už dosahoval k tomu zápěstí, prudce to trhlo a ozval se nový výstřel. Zároveň před kapotou zasvítila bílá tyč a Gillespieho automobil se s ní střetl. Selby cítil, že konečně svírá Gillespieho zápěstí, a nepustil je, ani když se dveře nárazem otevřely a oba je to katapultovalo do tmy.

Věděl, že padá, ale odhodlaně dál pevně svíral to zápěstí. Pak padal… a padal… až dopadl na mokrý sráz a klouzal dolů. Něco ho uhodilo do hlavy.

Kapitola 18

SELBY SE VZNÁŠEL na nezřetelné hranici mezi vědomím a černou prázdnotou zapomnění, chvílemi si nejasně uvědomoval, co se stalo a kde je, chvílemi ho pohltila ta černá prázdnota. Hlasy… světla… zvědavé tváře pobledlých diváků. Sylvia mu drží hlavu, teplé rty na jeho čele, slzy mu padají do tváře… sirény, červené reflektory… Harry Perkins říká: „Přijela sanitka.“… Pach dezinfekce… doktor Trueman se nad ním sklání a pronáší svým suchým, rázným lékařským hlasem: „To přece není krev. To je rtěnka.“… Píchnutí injekční stříkačky… slaná chuť v ústech, a tma se protepluje, jak ho zahaluje plášť sedativy přivolaného spánku.

Selby se probudil v neděli k polednímu. „Dobré jitro,“ řekla mu ošetřovatelka. „Jak se cítíte?“

Selby se pokusil zaostřit stěny místnosti. „Nevím,“ odpověděl ztěžka. „Jak bych se měl cítit? Můžu s někým mluvit?“

„Jen krátce. Doktor Trueman chce, abych ho uvědomila, hned jak se proberete. Šerif si přál, abych mu zavolala. Čeká tu nějaká slečna Martinova. Říká, že patří do rodiny.“

„Chci mluvit se slečnou Martinovou,“ řekl Selby.

„Ale jen krátce, a nesmíte se rozrušit. Na nic se jí nevyptávejte.“

Sylvia Martinova vešla s úsměvem na tváři. „Ahoj, Dougu. Vidím, že už to s tebou vypadá líp.“

„Tys poznala, že je to Gillespie?“

„Mhm. Jak ten pes zaštěkal, letěla jsem pro šerifa. Páni, ten finiš, tos neviděl! Poslyš, Dougu, prý se nemáš na nic vyptávat. Doktor Trueman říká, že se musíš nejdřív zotavit po otřesu mozku, ale já tě nechám na něco aspoň mrknout.“

Rozepjala si kabátek. Na prsou měla rozprostřené zvláštní vydání Clarionu, takže Selby viděl palcové titulky:

STÁTNÍ ZÁSTUPCE ZASAHUJE

TĚŽCE RANĚNÝ VRAH SE PŘED SMRTÍ DOZNAL

Selby se natáhl pro noviny. Sylvia Martinova rychle ustoupila a zapjala si kabátek. „Ne, ne, Dougu. Nesmíš se prý rozrušovat.“

„Tohle by mě rozrušilo?“

„No jéjej! Ale něco ti k tomu ještě řeknu: ty losangeleské noviny tě hrozně vynášejí. Joe Raft otiskl procítěnou reportáž o tom, jak jsi přelstil Carra. Dougu, nechce se ti na té posteli skákat a výskat? Celé město je na tebe pyšné.“

Selby zavřel na okamžik oči.

„Vzpomínám si, jak mě doktor Trueman včera večer převážel do nemocnice,“ vypravil ze sebe namáhavě, protože se mu obtížně vyslovovalo. „Zaslechl jsem, jak říká: ‚To není krev. To je rtěnka. Ale byla to přece jen asi krev – nebo se mi to zdálo?“

Sylvia Martinova vrhla rychle pohled na dveře. „Jako státní zástupce máš právo na odpověď. Víš, bylo to takhle,“ řekla a hbitě se k němu sklonila.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai