Lam a Cool - Vrah má mít doktorát

Erle Stanley Gardner

(2008)

Hodnocení:

*

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Detektivky světové

Důmyslná zápletka, neúprosná logika, strhující dynamika děje i překvapující závěr. Zápletka románu je vybudována na neúplnosti zákonných nařízení mezi jednotlivými státy USA, na skutečnosti, že vrah může spáchat zločin a nemusí být za to zákonně potrestán. Román ve své době přispěl k novelizaci kalifornského zákoníku.

Vrah má mít doktorát

1

Zarazil jsem se na prahu dveří, klobouk jsem držel v ruce. Už jich tam sedělo šest. Inzerát hlásal „věk mezi pětadvaceti a třiceti“. Pokud vzhled něco napovídá, někteří byli optimističtí lháři. Vcelku jsme byli poměrně žalostná skupinka.

Vyšisovaná blondýna bušila do klávesnice. Vzhlédla. Tvář měla studenou jako nedotčené prostěradlo.

„Přejete si?“

„Mluvit s panem Coolem.“

„V jaké věci?“

Přehlédl jsem půl tuctu mužů, kteří mě odhadli s lhostejným nepřátelstvím. „Jdu kvůli tomu inzerátu.“

„Myslela jsem si to. Sedněte si.“

„Vypadá to,“ rozhlédl jsem se, „že tu není volná židle.“

„Za minutu bude. Můžete stát a počkat, nebo přijít později.“

„Postojím.“

Sklonila se k psacímu stroji. Ozval se bzučák. Zvedla sluchátko, poslouchala chvíli, pak řekla „velmi dobře“ a zadívala se vyčkávavě ke dveřím, na nichž stálo „B. L. Cool. Soukromé“. Dveře se otevřely. Muž, který vypadal, jako by zoufale toužil po čerstvém vzduchu, se mihl kanceláří. Blondýna řekla: „Můžete dovnitř, pane Smith.“

Mladík se sraženými rameny a vpadlým břichem si popotáhl vestu, upravil uzel na kravatě, přišpendlil úsměv a vešel.

Blondýna se mě zeptala: „Vaše jméno?“

„Donald Lam.“

„Lamb?“

„L-a-m,“ povídám.

Zapsala si to a pak, upírajíc na mě pohled, znamenala si něco těsnopisem pod mé jméno. Týkalo se to zřejmě mého vzhledu.

„To je všechno?“ zeptal jsem se, když mě přejela očima od hlavy k patě a přestala čmárat ty své klikyháky.

„Ano. Sedněte si a čekejte.“ Sedl jsem si a čekal. Smith netrval dlouho. Vypadl za necelé dvě minuty. Následující muž vykonal svou okružní cestu tak rychle, že se mi zdálo, jako by se uvnitř jen odrazil. Třetímu to trvalo deset minut a vyšel jako omámený. Vnější dveře kanceláře se otevřely a vešli tři další uchazeči. Blondýna si zapsala jejich jména, omrkla si je a udělala si poznámky. Když se rozsadili, zvedla sluchátko a hlásila lakonicky „čtyři další“, chvilku naslouchala a pak zavěsila.

Jakmile skončil čtvrtý muž, vešla dovnitř sama. Uplynulo asi pět minut. Když se vrátila, kývla na mě: „Jste na řadě, pane Lam.“

Muži, kteří byli přede mnou, se na ni zaškaredili – a pak na mě. Nahlas neřekli nic.

Zřejmě si z jejich pohledů nedělala o nic víc než já. Stiskl jsem kliku a vstoupil do haluzny, kde uprostřed registratur stál stolek s dvěma křesly a velký psací stůl.

Nasadil jsem svůj úsměv č. 1 a pravil: „Pane Cool, já…“ – a tady jsem utnul, protože osoba, která seděla za psacím stolem, nebyla Pan.

Bylo jí něco kolem šedesáti, měla šedivé vlasy, třpytivé šedé oči a laskavý babičkovský pohled. Musela vážit přes dvě stě liber. Řekla: „Sedněte si, pane Lam – ne, sem ne, pojďte blíž, ať si vás mohu prohlédnout. Tak, to je lepší. A teď, prokristapána, nelžete mi tady.“

Opsala půlkruh svou otáčecí židlí a zkoumala mě. Mohl bych být její oblíbené vnouče, které si přišlo pro pišingr. „Kde bydlíte?“ optala se.

„Nemám stálou adresu. Teď zrovna v penziónu na West Pico.“

„Máte nějakou průpravu?“

„Žádnou,“ povídám, „která by mi byla k něčemu dobrá. Dostalo se mi vzdělání, o němž se předpokládá, že člověku umožní ocenit umění, literaturu a život. Zjistil jsem, že nemohu dost dobře vychutnávat umění, literaturu nebo život, když nemám peníze.“

„Kolik je vám roků?“

„Dvacet osm.“

„Rodiče žijí?“

„Ne.“

„Ženatý?“

„Nikoliv.“

Řekla: „Jste vy ale skrček. Hádám, že nevážíte víc než sto dvacet liber, je to tak?“

„Jedno sto dvacet sedm.“

„Umíte se prát?“

„Ne – někdy se peru, ale většinou dostanu výprask.“

„Tohle je práce pro muže.“

„Já jsem muž,“ ohradil jsem se.

„Jenže příliš malý. Lidi si vás budou podávat.“

„Když jsem byl v koleji, někteří hoši se o to pokoušeli. Ale brzy toho nechali. Nemám rád, když si mě lidi podávají. Je víc způsobů, jak se prát. Já mám svůj a vystačím si.“

„Četl jste inzerát pozorně?“

„Myslím že ano.“

„Usoudil jste tedy, že odpovídáte požadavkům?“

„Nemám žádné závazky,“ vypočítával jsem. „Myslím, že jsem dost kurážný. Jsem iniciativní a snad taky inteligentní. Jestli ne, tak někdo promarnil fůru peněz na mé vzdělání.“

„Kdo – někdo –?“

„Můj otec.“

„Kdy zemřel?“

„Před dvěma roky.“

„Co jste dělal od té doby?“

„Příležitostné práce.“

Její obličej nezměnil výraz. Usmívala se laskavě a pravila: „Vy jste hrozný lhář.“

„Jako žena,“ řekl jsem jí, „mi to snad můžete říct. A jako muž to nemusím poslouchat.“ A pochodoval jsem ke dveřím. „Okamžik – já myslím, že máte šanci to místo dostat.“

„Já ho nechci.“

„Nebuďte labuť! Obraťte se a podívejte se mi do očí. Vy jste lhal, nebo snad ne?“

Čert ji vzal! Místo je tak jako tak v tahu. Otočil jsem se tedy. „Ano, lhal jsem. Mám už takový zvyk. Trochu divný, přiznávám, a rozhodně dávám přednost tomu, když mě na něj lidé upozorňují poněkud taktnějším způsobem.“

„Byl jste někdy ve vězení?“

„Ne“

„Vraťte se a sedněte si.“

Tohle udělá z vašeho charakteru dlažba: vrátil jsem se a sedl si. Měl jsem v kapse přesně deset centů. Naposledy jsem jedl včera v poledne. Zprostředkovatelny práce pro mne nemohly – nebo nechtěly – hnout prstem. Uchýlil jsem se k odepisování na inzeráty, které na první pohled vypadaly trochu podezřele. To už bylo to poslední. „A teď mi řekněte pravdu,“ pobídla mě.

„Je mi dvacet devět. Mí rodiče jsou mrtví. Mám universitní vzdělání. Jsem docela inteligentní. A jsem ochotný dělat takřka cokoliv. Potřebuju peníze. Když mi dáte tu práci, budu se snažit a budu loajální.“

„To je všechno?“

„Všechno.“

„Jak se jmenujete?“

Usmál jsem se.

„Mám tomu rozumět tak, že Lam není vaše skutečné jméno?“

„Řekl jsem vám pravdu,“ pravil jsem. „A teď jestli chcete, abych povídal, budu povídat, vyznám se v tom docela obstojně.“

„To si umím představit,“ připustila. „Řekněte mi tedy, co jste doopravdy studoval.“

„Záleží na tom?“

„To zatím nevím. Ale právě to, jak jste mluvil o svém universitním vzdělání, mě přivedlo k závěru, že lžete. Tedy – vy jste nikdy nechodil na žádnou universitu, že ne?“

„Chodil.“

„Ale neudělal jste zkoušky?“

„Udělal.“

„Nevyloučili vás?“

„Ne.“

Sešpulila rty.

„Co víte o anatomii?“

„Ne mnoho.“

„Co jste studoval na universitě?“

„Přejete si, abych improvizoval?“ zeptal jsem se.

„Ne, teď ne – jinak ano, taky. Tahle fuška chce lháře. A taky přesvědčivého mluvku. Nelíbila se mi vaše první lež. Nebyla přesvědčivá.“

Upozornil jsem ji, že teď mluvím pravdu.

„Tak ji zas pusťte k vodě. Lžete mi chvilku!“

„O čem?“

„O čemkoliv, jenom aby to znělo přesvědčivě. Konstruujte, šperkujte si to. Co jste studoval na universitě?“

„Milostný život mikrobů,“ odtušil jsem. „Až dosud se vědci zabývali rozplozováním mikrobů z hlediska morčat. Nikoho nikdy nenapadlo podívat se na věc z hlediska mikroba. Nuže, když se zmiňuji o milostném životě mikroba, budete bezpochyby v pokušení vykládat si jej ve smyslu svých vlastních…“

„Nemám žádné,“ přerušila mě.

„… názorů na život.“ – Jel jsem dál, aniž jsem věnoval pozornost její námitce. „Tedy při stejnoměrné teplotě a přiměřeném množství výživné stravy stávají se mikrobi mimořádně vášnivými. Vskutku, jeden…“

Vztáhla ruku dlaní proti mně, jako by mi chtěla ta slova zahnat zpátky do úst.

„Dejte už pokoj s tím zatraceným cancem! Pusa vám jede, ale stejně to není dobrý lhaní, protože to nikoho nezajímá. Řekněte mi pravdu: víte jedinou poctivou věc o mikrobech?“

„Ne.“

V očích jí zajiskřilo. „Jak jste jim zatrh, aby si vás podávali, když jste byl v koleji?“

„Používal jsem hlavy. Říkali, že jsem zákeřný,“ informoval jsem ji. „Každý se nějak brání. Když je člověk v jednom směru slabý, příroda mu pomůže v jiném. Já mám nápady. Vždycky mám nápady. Když si mě někdo chce podat, najdu způsob, jak mu to zarazit, a ještě než skončím, už lituje, že si začal. Mně pak nezáleží na nějaký ráně pod pás. Myslím, že mi to dokonce působí radost. Jsem už takový. Když je člověk malý pivo, má sklon k zákeřnosti.

A teď, jestli jste se už dost pobavila na můj účet, snad abych radši šel. Nerad dělám někomu kašpara. Jednoho dne přijdete na to, že to byla dost nákladná zábava. Něco si na vás vymyslím a rozdám si to s vámi jako rovný s rovným.“

Vzdychla si, nebyl to však sípavý povzdech unavené tlusté ženy, spíš vydechnutí člověka, kterému spadl kámen ze srdce. Zvedla sluchátko a řekla: „Elsie, Donald Lam dostane tu práci. Vyčisti mi kancelář od té chátry a pověs na dveře cedulku, že místo je obsazené. Na jeden den tu bylo vandráků až dost.“

Prudce zavěsila, pak otevřela zásuvku a začetla se do nějakých lejster. Z vedlejší místnosti se ozvalo šoupání židlí a tlumené hlasy – uchazeči vyklízeli bojiště.

Překvapení mi vzalo řeč. Seděl jsem tiše a čekal.

„Máte nějaké peníze?“ vybafla najednou.

„Ano,“ tvrdil jsem. Po vteřině jsem dodal: „Něco mám.“

„Kolik?“

„Dost, abych pro okamžik vystačil.“

Změřila si mě přes obrubu bifokálních brýlí.

„Zase to amatérské lhaní. Ještě horší než mikrobi. Košili máte jako cumel. Nová stojí osmdesát pět centů. Vázanku můžete zahodit – dostanete docela pěknou za pětadvacet – pětatřicet centů. A dejte se ostříhat. A vyblejskat boty. Určitě máte ponožky samou díru. Nemáte hlad?“

„To je v pořádku.“

„Prokristapána, nehrajte to na mě. Podívejte se na sebe do zrcadla! Pleť máte jako rybí břicho, tváře vpadlé, pod očima černé půlměsíce. Vsadím se, že jste týden nejed! Seberte se a dejte si pořádnou snídani. Budeme na ni počítat dvacet centů – a něco musíte podniknout s oblekem. Ovšem ne dneska. Nerada bych, abyste si zvykl na myšlenku, že můžete běhat po nákupech v pracovní době. Ty šaty si můžete koupit po páté večer. Teď dostanete zálohu na plat a bůh vás chraň, abyste se mě pokoušel podfouknout. Tady – je to dvacet dolarů.“

Vzal jsem si je.

„Tak,“ řekla, „a v jedenáct ať jste zpátky. Na co čekáte?“

Když už jsem překročil práh, zavolala za mnou: „Poslyšte, Donalde, ne abyste to rozfofroval. Dvacet pět centů – to je bezpodmínečně maximum za snídani!“

2

Když jsem otevřel dveře s nápisem „B. L. Cool – Diskrétní šetření“, sekretářka zas proháněla psací stroj.

„Ahoj,“ pozdravil jsem ji. Kývla.

„Ona je – tento – paní nebo slečna?“

„Paní.“

„Je ve své kanceláři?“

„Ne.“

„A jak mám říkat vám – kromě ‚povězte‘ a ‚buďte tak laskavá‘?“

„Slečno Brandová.“

„Velice mě těší, slečno Brandová. Jmenuji se Donald Lam. Paní Coolová si mě najala, abych plnil funkci uvedenou v inzerátu.“ Mydlila dál do stroje.

„A protože zde budu pracovat,“ rozvedl jsem to, „asi budeme jeden druhého častěji vídat. Já se vám nelíbím a ani mně se nezdá, že ve vás najdu zalíbení. Jestli chcete, tak při tom zůstanem.“

Na chvíli přestala psát, aby otočila stránku bloku s těsnopisem. Podívala se na mě a povídá: „Beze všeho“ – a už zas ujížděla ostošest.

Přešel jsem místnost a uvelebil jsem se.

„To pro mě nemáte nic jiného než tohle čekání?“ nevydržel jsem to.

Zavrtěla hlavou.

„Paní Coolová mi řekla, abych tady byl v jedenáct.“

„Jste tady,“ konstatovala a písmenka vyletovala jako z kulometu.

Nahmatal jsem balíček s cigaretami. Nekouřil jsem už týden, ne proto, že bych chtěl, ale že jsem musel. Dveře se otevřely a do kanceláře vplula paní Coolová. Krok za ní cupital pohledný kaštanový zajíček. Když mě šéfová míjela, měl jsem znovu příležitost ji ocenit. Musel jsem si přiznat, že jsem ji při prvním odhadu okradl jistě o dvacet liber čisté váhy. Zřejmě neměla chuť škrtit se v přiléhavých šatech, a tak se otáčela sem a tam ve svém rouchu jako válec rosolu na talíři. Nebatolila se však a nelapala po dechu. Pohybovala se v plavném rytmu. Nebyl to krok. Vlastně jsem ani nezaznamenal, že by měla nohy. Tekla jako řeka.

Podíval jsem se na děvče, které jí šlo v patách, a dívka se zadívala na mne.

Byla útlá a zdálo se, jako by její bytost tančila na vylekaných špičkách prstů. Měl jsem pocit, že kdybych na ni houkl, prchla by dvěma skoky z kanceláře. Měla hluboké hnědé oči, pleť osmahlou sluncem – nebo pudrem – a šaty střižené tak, aby zdůrazňovaly postavu – a bylo co zdůrazňovat.

Elsie Brandová pilně psala.

Paní Coolová otevřela dveře do svého soukromého kabinetu. „Pojďte dál, slečno Hunterová,“ povídala, a pak sklouzla pohledem na mě a pokračovala, jako by to byla jedna věta: „… tak za pět minut vás budu potřebovat, čekejte!“

Dveře se zavřely.

Přehodil jsem si nohu přes nohu a čekal.

Po chvíli se ozval bzučák. Elsie Brandová přestala psát, zvedla sluchátko, pravila „dobře“, položila sluchátko a kývla na mě. „Máte jít dovnitř,“ řekla a mydlila do klávesnice, dřív než jsem se stačil zvednout.

Vstoupil jsem do „soukromé“ kanceláře. Paní Coolová přetékala přes velké otáčecí křeslo, jak se opírala oběma lokty o psací stůl. Když jsem otevíral, právě říkala: „… ne drahá, mně je úplně fuk, kolik mi toho tady nalžete. Dřív nebo později přijdeme na to, jak se věci mají – a čím dýl to bude trvat, tím dýl nám budete platit – to je Donald Lam, pane Lam, slečna Hunterová. Pan Lam u nás není dlouho, ale má zkušenosti. Ujme se vašeho případu. Dohlédnu, aby všechno bylo v pořádku.“

Uklonil jsem se dívce. Roztržitě se na mě usmála. Vypadalo to, jako by se v duchu o něčem důležitém rozhodovala.

Paní Coolová si pohodlně hověla, tlačila lokty psací stůl k zemi. Měla onu sošnou nehybnost, která je příznačná pro velmi tlusté lidi. Hubení trpí posunčinou a trhanými pohyby ulevují nervozitě. Paní Coolová rozhodně netrpěla neposedností. Když si sedla, tak seděla – majestání jako velehora se sněžným čepcem, sebejistá jako parní válec.

„Posaďte se, Donalde,“ doporučila mi.

Učinil jsem tak a s profesionálním zájmem jsem zpytoval profil slečny Hunterové – dlouhý rovný nos, jemnou bradu, čistě vykrojené čelo, jež rámovaly lesklé kaštanové vlasy – slečna Hunterová zatím o něčem usilovně přemýšlela, nevnímala své okolí.

„Čtete noviny, Donalde?“ zeptala se mě paní Coolová.

Přikývl jsem.

„Říká vám tedy něco jméno ‚Morgan Birks‘?“

„Něco jo,“ odtušil jsem, očarovaný roztržitostí slečny Hunterové. „Není to ten chlapík, co ho obžalovali pro nějaký skandál s hracími automaty?“

„Nešlo o žádný skandál,“ prohlásila paní Coolová věcně. „Ti lidé měli spoustu automatů v místech, kde to nejvíc sypalo, na černo, samo sebou, a policii platili procenta. Placení měl na starosti právě Morgan. Porota ho neobžalovala, na to nebylo dost důkazů. Obeslali ho pouze jako svědka. A on se neukázal. Pokusili se ho tedy najít. Je na něho vydáno něco jako zatykač. To je celá historie. Když ho najdou, mohou něco podniknout proti policejnímu oddělení. Když ho nenajdou, nezmůžou nic. Proč to někdo mermomocí nazývá skandál, to nepochopím. Je to běžný jako rýma.“

„Citoval jsem jen noviny,“ ohradil jsem se. „Necitujte, Donalde, je to zlozvyk.“

„A co má být s Morganem Birksem?“ povídám, protože jsem viděl, že slečna Hunterová je stále ještě duchem nepřítomna.

„Morgan Birks má manželku,“ vysvětlila mi paní Coolová. „Jmenuje se… půjčte mi ty lejstra, drahoušku!“ Musela to však opakovat dvakrát, než sebou slečna Hunterová trhla, otevřela kabelku a podala jí přes stůl několik přeložených, úředně vyhlížejících listin. Šéfová si je vzala a klidně pokračovala v přervané větě: „… Sandra Birksová. Sandra se chce dát rozvést. Má to v úmyslu už nějakou dobu. Morgan jí nahrál, když se zapletl do té věci s porotou. Okamžik jako stvořený, aby do toho praštila, jenomže ho nemůže najít a doručit mu ty papíry.“

„Označili ho jako ‚osobu vyhýbající se spravedlnosti?

„Nevím, jak dalece s tím souvisí spravedlnost, ale Morgan se určitě něčemu vyhýbá. Nemůžou ho zkrátka najít.“

„A co já s tím mám dělat?“

„Najít ho,“ řekla a šoupla mi přes stůl svazek listin.

Prolistoval jsem je. Byl tu originál obsílky ve věci Birksová versus Birks i s kopií. Ke kopii obálky byla připojena ještě kopie žaloby.

„Nepotřebujete být úřední osoba, abyste mohl doručit obsílku,“ poznamenala paní Coolová. „Může ji doručit kterýkoliv občan Spojených států, starší jedenadvaceti let, pokud není jednou ze sporných stran. Najdete Birkse a doručíte mu kopii obsílky a žalobu. Přitom mu ukážete originál obsílky, potom se vrátíte a vyhotovíte místopřísežné prohlášení.“

„Ale jak ho najdu?“

Tu se ozvala slečna Hunterová: „V tom vám mohu pomoct.“

„Dobře,“ obrátil jsem se k paní Coolové, „já ho najdu, a on odepře…“

„Také se toho obávám,“ vmísila se rychle slečna Hunterová, „a mám strach, aby se panu Lámovi něco nestalo, Morgan je…“

„Proboha, Donalde,“ přerušila ji suše paní Coolová, „to už snad bude vaše věc. Přece nechcete, abychom šly s vámi a schovaly vás pod sukně, až na něho vypláznete obsílku.“

Bylo mi jasné, že mě dřív nebo později stejně vyhodí. Když už to má být, tak tedy hned. „Šlo mi jen o informaci,“ poznamenal jsem.

„A tu jste dostal.“

„Nemyslím,“ odtušil jsem, „a pokud vás to zajímá, nelíbí se mi způsob, jakým jsem byl informován.“

Neuznala mě za hodná pohledu. „Nezajímá mě to,“ podotkla a cvakla víkem tabatěrky. „Kouříte, slečno Hunterová – jak vám vlastně říkají, má drahá? Víte, já si moc na příjmení nepotrpím.“

„Alma.“

„Zakouříte si, Almo?“

„Děkuji mockrát, teď ne.“

Paní Coolová vzala sirku, škrtla mocně o spodek stolu a přidržela si plamínek u cigarety: ‚Jak jsem vám řekla, Donalde, najdete Birkse a doručíte mu obsílku. Alma vám ho pomůže najít – ach tak, vy byste rád věděl, jakou roli v tom Alma hraje. Je přítelkyně jeho manželky – nebo jste snad příbuzná, drahoušku?“

„Ne, jenom přítelkyně,“ pravila Alma Hunterová. „Bydlely jsme spolu, než se Sandra vdala.“

„Dlouho?“ zajímala se paní Coolová.

„Dva roky.“

„Kde bydlíte teď?“

„U Sandry. Má byt s dvěma ložnicemi. Bydlím tam s ní, ale přijede za ní její bratr z Východu – víte, všechno bylo tak náhlé, Morgan jednoduše zapakoval a odjel a…“

„Vy znáte Morgana, samozřejmě,“ přerušila ji paní Coolová.

„Ne!“ Z Almy Hunterové to vyhrklo až příliš rychle. „Nikdy jsem neschvalovala ten – ten nápad. Od Sandry o něm vím dost věcí, ale raději bych o nich pomlčela, když dovolíte.“

„Proč bych vám to nedovolila,“ prohlásila paní Coolová. „Jestli máte na mysli fakta, která se netýkají našeho případu, tak je nám do toho houbeles. A jestli se ho týkají, tak si je tisíckrát radši zjistím sama, za tolik a tolik dolarů. Sama si píšete svůj účet, milánku…“

V očích slečny Hunterové se kmitl úsměv. „A nevšímejte si toho, že občas použiju nějaký ten méně spisovný výraz,“ pokračovala paní Coolová, „protože já už jsem taková, ráda se rouhám, líbí se mi volné šaty a volná řeč. Chci se cítit pohodlně. Příroda chtěla, abych byla tlustá. Promrhala jsem deset let tím, že jsem jedla saláty, pila odstředěné mléko a dráždila se suchými topinkami. Stahovala jsem se do šněrovaček, které mi ničily pás, tejrala jsem se speciálními podprsenkami, půl života jsem prostála na domácí váze. A proč, u všech hromů? jen abych se vdala.“

„A podařilo se vám to?“ v očích Almy Hunterové se objevil zájem.

„Jo.“

Slečna Hunterová taktně mlčela. Paní Coolová rozhodně nesouhlasila s významem její odmlky. „Nebylo to vůbec tak, jak si myslíte,“ řekla. „Ale tohle ksakru není chvíle, abych se vám tu zpovídala ze soukromého života.“

„Nezlobte se,“ omlouvala se slečna Hunterová, „opravdu jsem neměla v úmyslu strkat nos do cizích záležitostí. Jenom mě to hrozně zaujalo. Já – víte – mám také své problémy a nemám ráda, když lidé mluví cynicky o manželství. Já si myslím, že když ženě opravdu záleží na tom, aby manželství mělo úspěch, a dá si práci, může udělat z domova něco přitažlivého – místo, kam se muž rád vrací…“

„A proč, ksakru, by to měla pro kohokoliv dělat?“ přerušila ji Berta Coolová vyrovnaným hlasem. „Patří snad mužům celý svět?“

„Je to přece její poslání,“ namítla Alma Hunterová, „vyplývá to z její biologické podstaty.“

Berta Coolová si ji změřila přes okraj brýlí. „Jestli se chcete bavit o biologických podstatách, tak vám doporučuju Donalda. Má rozsáhlé vědomosti o milostném životě mikrobů.“

„Lidé nejsou mikrobi,“ pravila Alma Hunterová.

Berta Coolová si vzdychla a vzdech rozvlnil její poprsí a břicho do rosolovitého třasu. „Poslouchejte,“ řekla, „moje manželství je jediná věc na světě, na kterou jsem háklivá. Jednoho dne se Donald stejně od někoho dozví, jaká jsem byla mrcha a jak jsem zacházela se svým mužem. Asi mu povím ten příběh sama, ale dám si zatraceně pozor, aby to nebylo v úředních hodinách – ledaže by to bylo na váš účet, má drahá. Jenom, prokristapána, pusťte z hlavy ten nesmysl, že máte povinnost postavit svého budoucího manžela na podstavec, vrhnout se před ním na všechny čtyři a ještě přitom smejčit po koutech pavučiny. To by se vám mohlo jednoho krásnýho dne stát, že by se objevil malej drzej zajda, mrkl by na vašeho pánaboha velikánskýma modrýma očima – , a vy byste byla přesně tam, kam jste se sama vmanévrovala – totiž někde v koutě jako zapomenutéj drátkovač parket, s hrubýma rukama, mozolnatými koleny a strhaným obličejem. Já vím, co si myslíte – že váš muž bude jiný. Všichni jsou stejní!“

„Ale paní Coolová…“

„No dobrá, když jinak nedáte, půjdeme do podrobností. Já vám tedy přece jen vylíčím svůj případ. Vy poslouchejte taky, Donalde, bude vám to jenom užitečný.“

„Mně je to srdečně jedno,“ prohlásil jsem, „pro mě za mě jste si mohla vzít třeba…“

„Držte zobák!“ nařídila mi. „Já jsem vaše šéfová a vy mi nebudete skákat do řeči.“ Pak se obrátila k Almě Hunterové: „Vážně, drahá, měla byste se zbavit té utkvělé představy, nebo budete nešťastná do konce života. Můj muž nebyl nic extra, běžný exemplář manžela – ostatně v tomhle ohledu není velký výběr. Dokud kouzlo nepovadlo, držela jsem se na dietě. Pak ale přišla chvíle, kdy jsem se začala dívat na svůj snídající protějšek novýma očima – a kladla si otázku: Co u všech hromů dostávám za to odříkání? On si pochutnával na broskvích se šlehačkou, dvojitá porce ovesné kaše mu plavala v másle, pak šunka s vejci, k tomu kafíčko s hustou smetanou a s dvěma vrchovatými lžičkami cukru – a přesto nepřibral ani libru. A tohle všechno pořádal před mýma očima, zatímco mě můj žaludek na kolenou prosil o jednu jedinou lžičku ovesné kaše! A já místo toho uždibovala suchou topinku, po kouskách, aby mi to vydrželo, než se pan choť nasnídá.

A pak přišel den, kdy mně můj muž oznámil, že jede do Chicaga na obchodní cestu. Něco se mi nezdálo, a proto jsem si najala detektiva, aby ho sledoval. Sebral svou sekretářku a jeli spolu do Atlantic City. Dostala jsem o tom telefonickou hlášku v pondělí ráno, zrovna když jsme seděli u snídaně.“

„Rozvedla jste se s ním?“ – Almě Hunterové zajiskřilo v očích.

„Houby rozvedla! Proč bych se měla rozvádět s tím ničemou? Byl můj jídelníček. Akorát jsem mu řekla: ‚Aby tě husa kopla, Henry Coole! Když ty se můžeš tahat s tou odbarvenou frajlí až do Atlantic City – a já se mám na to dívat, tak já zas budu jíst, co hrdlo ráčí – a ty se na to budeš muset dívat.‘ A hned jsem si nandala plnou mísu ovesné kaše, polila ji mořem másla, přidala horu šlehačky a navrch kopec cukru – a všechno jsem to vymetla, dřív než můj manžel popadl dech a pokusil se mi něco nalhat.“

„A co bylo dál?“ zajímala se Alma.

„Co bylo dál?“ zasnila se paní Coolová. „On se držel svých lží – a já jídla. Po tom incidentu jsme si vypracovali docela dobrý způsob soužití. On mě živil a já jedla. On dál laškoval se svou odbarvenou sekretářkou, dokud se ho nepokusila vydírat. To jsem samo sebou nemohla trpět, a tak jsem si tu malou čubku podala, že běžela, odkud přišla, se schlíplýma ušima. A pak jsem mu já sama našla sekretářku.“

„Jistě takovou, která neuváděla v pokušení,“ usmála se Alma.

„Co vás napadá!“ vyvrátila to paní Coolová. „V té době jsem už byla pěkně tlustá, a tak jsem se rozhodla, že by Henry měl mít nějaké povyražení. Vybrala jsem mu docela pohlednou kočku, kterou jsem znala už tři roky. Věděla jsem toho o ní dost, aby ji nenapadlo vydírat ho. A to vám přísahám, má drahá, že dodnes nevím, jestli s ní Henry něco měl – ale určitě měl, protože se kolem něho točila a Henry nenechal jednu sukni na pokoji. Byla to však zatraceně dobrá sekretářka, Henry zářil a já jedla, nač mi přišla chuť. Měli jsme to pěkně zařízený – než Henry umřel.“

Zamrkala – a já si nebyl jist, zda to předstírá, nebo jestli ji opravdu v koutcích zašimralo. Jenže v tu ránu byla zas při věci. „Tak vy chcete doručit obsílku. Doručím ji. Zbejvá nám ještě něco?“

„Snad jen otázka honoráře,“ poznamenala Alma Hunterová.

„Ta Sandra Birksová, má prachy?“

„Není sice bohatá, ale má…“

„Vystavte mi šek na sto padesát dolarů,“ přerušila ji Berta Goolová, „na jméno Berta Coolová. Pošlu ho do banky, a když bude v pořádku, najdeme Morgana Birkse. Jakmile ho najdeme, doručíme mu obsílku. Když ho najdeme zítra, přijde vás to na těch sto padesát babek. Když to bude trvat dýl než týden, počítá se vám za každý den navíc dvacet dolarů. Ať se stane, co se stane, peníze nevracíme. Upřímně řečeno, když se nám ho nepodaří natrapírovat do těch sedmi dnů, pochybuju, že ho vůbec najdeme. Nemělo by smysl vyhazovat peníze oknem. Říkám vám to radši hned.“

„Ale vy ho musíte najít,“ řekla Alma Hunterová, „to – to je naprosto nutné!“

„Poslyšte, drahoušku, celý policejní aparát se po něm pídí. Já neříkám, že ho nenajdeme. Neříkám taky, že najdeme. Radím vám jenom, jak si ušetřit zbytečné výdaje.“

„Ale policii nepomáhá Sandra a Sandra může…“

„Chcete tím říci, že Sandra ví, kde je?“

„Ne, ona ne, ale její bratr.“

„Její bratr?“

„Ano, jmenuje se Thoms, B. Lee Thoms. Dneska má přijet, Sandra mu jela naproti na nádraží. Thoms zná Morganovu milenku. A ta vás určitě přivede na stopu Morganovi.“

„No dobrá. Jakmile seženete ty peníze, rozjedem to.“

Alma Hunterová vytáhla peněženku. „Mohu zaplatit hned.“

„A jak jste vůbec připadla na naši kancelář?“

„Sandřin advokát vás doporučil. Máte prý výsledky a berete i věci, do kterých se jiným agenturám nechce – rozvody a tak…“

„Kdo to, u čerta, může být? Zapomněla jsem se podívat na jméno. Donalde, podejte mi ty lejstra, nebo ne, stačí, když mi to přečtete!“

Mrkl jsem na spodek obálky: „Sydney Colas. Má kancelář v Templu.“

„V životě jsem neslyšela. Ale asi mě zná. Opravdu dělám všechno – ať jsou to rozvody, politika – prostě všechno. Moje představa o etice v téhle branži je ‚ber-dej‘.“

„Prý jste něco vyřizovala pro jednoho jeho přítele.“

„Ah tak! Ale abyste mi dobře rozuměla, drahoušku,“ poznamenala Berta Coolová, „já osobně nedoručuju obsílky. Nemám ve zvyku běhat po ulicích s papírama v ruce. Na běhání si najímám lidi. Donald Lam, to je jedna z mých noh.“

Rozdrnčel se telefon. Zakabonila se: „Kdyby tak někdo vynalezl náhubek na telefon! Pokaždé se to rozezvoní uprostřed věty. Haló – co je, Elsie? Jo, já jí to předám.“

Postrčila aparát na roh stolu. „To je pro vás, Almo. Nějaká ženská. Říká, že je to důležité.“

Alma Hunterová rychle obcupitala stůl, zvedla sluchátko a polkla: „Haló?“

Ve sluchátku to zachrastilo. Viděl jsem, jak se obličej Almy Hunterové křečovitě napjal. „Proboha,“ vydechla a pak zas poslouchala. „Kde jste teď…? A jedete rovnou domů… Dobře, setkáme se u vás, vyrazím hned, jak to bude možné… Ano, určila detektiva na tu práci – ne – ne – ona sama ne… Nedělá to osobně… ona je, ona… těžko…“

„Jen se nestyďte, drahá,“ povzbudila ji Berta Coolová. „Řekněte jí, že jsem tlustá.“

„Ona je – trochu – ona je tlustá,“ pravila Alma Hunterová. „Ne, to ne! Tlustá. Tlus-tá… Jo, rozuměla jsi… Ne, mladý člověk. Dobře, vezmu ho s sebou. Kdy? Počkej moment.“

„Mohl byste jít se mnou hned teď?“ obrátila se ke mně se sluchátkem na uchu. „Samozřejmě, jestli vás paní Coolová může postrádat.“

Místo mne odpověděla má paní šéfová: „Ale to se rozumí, má drahá. Dělejte si s ním, co chcete. Pro mě za mě si mu dejte třeba obojek na krk a veďte si ho na šňůrce. Vy jste si ho najala, je tedy váš!“

„Ano, přijede se mnou,“ sdělila Alma Hunterová mluvítku a zavěsila. Pak se podívala na paní Coolovou. V jejím hlase ještě doznívalo vzrušení.

„Byla to Sandra,“ oznámila. „Když vezla bratra z nádraží, někdo do nich najel. Její bratr proletěl ochranným sklem. Právě nás volala z ambulance. Říká, že bratr sice ví všechno o Morganově děvčeti, ale z nějakých důvodů jí nechce nic říct. Prý na něho budete muset trochu zatlačit.“

„Jen jeďte,“ řekla Berta Coolová. „Donald si už bude vědět rady, jak vzít bratříčka do presu. On už něco vykoumá. Dělejte, co umíte, ale pamatujte na to, že i když ho najdeme zítra, bude vás to stát stejně sto padesát babek.“

„Rozumím,“ souhlasila slečna Hunterová, „a zaplatila bych to třeba hned, když dovolíte.“

„To dovolím,“ konstatovala Berta Coolová. Alma Hunterová otevřela peněženku a jala se odpočítávat bankovky. Já jsem zatím mrkl na žalobu. Byly tam obvyklé formality, bydliště, data o sňatku, statistické údaje pro ministerstvo, vylíčení podstaty sporu a návrh na alimenty.

Přelétl jsem nepodstatné a soustředil se na paragraf, kde se mluvilo o příčině rozvodu. Bylo to kruté zacházení. Její muž ji zfackoval, jednou ji dokonce hrubě vystrčil z auta, protože prý příliš pomalu vystupovala, nazval ji „čubkou“ a „kurvou“, a to v přítomnosti třetích osob, což jí všechno způsobilo těžkou mravní újmu a tělesnou trýzeň.

Když jsem vzhlédl, shledal jsem, že se na mne Berta Coolová upřeně dívá. Panenky šedých očí se scvrkly na dva černé špendlíky. Peníze ležely před ní na psací mapě.

„Nepřepočítáte si to?“ zeptala se Alma Hunterová.

„Ne.“ Paní Coolová smetla bankovky do zásuvky a oznámila telefonem Elsie Brandové: „Až bude Alma Hunterová odcházet, vystavte jí potvrzení na sto padesát dolarů na jméno Sandra Birksová.“

„Tak to je všechno,“ řekla Almě Hunterové, když zavěsila.

Alma vstala a podívala se na mě. Vyšli jsme spolu. Elsie Brandová už měla potvrzenku připravenou. Vytrhla ji z bloku, podala Almě Hunterové a znovu se věnovala psacímu stroji.

Když jsme scházeli k výtahu, obrátila se Alma ke mně. „Ráda bych si s vámi promluvila.“

Kývl jsem.

„Prosím, rozumějte mi dobře. Dovedu si představit, jak vám bylo, když paní Coolová mluvila o tom pronajímání… Asi jste si připadal jako nějaký gigolo nebo pudl nebo…“

„Díky.“

„Sandra říkala, abychom se tak hodinku zdrželi, než lékař ošetří jejího bratra.“

„A vy jste se tu hodinu rozhodla zabít se mnou?“

„Ano.“

Na výtahové šachtě se rozsvítila červená. „Bylo by to na vás brzy, kdybychom si zašli na oběd?“ zeptala se.

Vzpomněl jsem si na svou pětadvaceticentovou snídani.

„Ani ne,“ odvětil jsem slečně Hunterové a vstoupil za ní do výtahu.

3

Usadili jsme se v tichém lokále v jedné postranní ulici. Hospůdku vedla macatá Němka – a pro mě to byl objev. Dověděl jsem se, že sem Sandra chodí už skoro půl roku. Vařili výborně.

„Pracujete tam dlouho?“ začala Alma.

„Myslíte v detektivní agentuře?“

„Jistě.“

„Asi tři hodiny.“

„Myslela jsem si to. A byl jste patrně nějaký čas bez práce, že?“

„Ano.“

„Jak se to vlastně stane, že se člověk vašeho druhu rozhodne – tedy – chtěla jsem říct – jaká zkušenost vás k tomu přivedla – nebo se na to radši nemám ptát?“

„Radši ne.“

Na chvilku se odmlčela a pak řekla: „Dám vám nějaké peníze na zaplacení. Uděláme to tak pokaždé, až spolu někam půjdeme. Nerada bych vás dostala do situace, abyste musel přihlížet, jak platím. Já vím, jako muž s tím nebudete souhlasit…“

„Nedělejte si starosti,“ ušklíbl jsem se. „Všechnu hrdost už ze mě dávno vykopali. Ostatně jste to sama viděla.“

„Tak nesmíte mluvit!“ Její oči se urazily za mě.

„Bloumala jste někdy ulicemi,“ zeptal jsem se zas já, „hladová, bez možnosti s kýmkoliv promluvit, protože známí se vám radši vyhýbali – a neznámí by to mohli považovat za pokus o žebrotu? Octla jste se někdy v situaci člověka, kterého odpočítali ještě dřív, než dostal vůbec nějakou šanci se utkat?“

„Ne,“ přiznala se, „myslím že ne.“

„Zkuste to. Zapůsobí to velkolepě na vaši hrdost.“

„Nesmíte se tím dát otrávit!“

„O nikoliv!“ ujistil jsem ji zdvořile.

„Teď jste kousavý,“ řekla. „Já si totiž nemyslím, pane – budu vám radši říkat Donalde. A vy mně říkejte Almo. Víte, když se lidé zapletou do takové hry jako my dva, nemá cenu přehánět formality.“

Vyzval jsem ji, aby byla přesnější: Do jaké hry jsme se zapletli? Udělala na mě zvláštní, trošku bolestné oči, zdálo se mi, že se v nich kmitl i strach.

„Řekněte mi, Donalde, ale upřímně: Vy nemáte žádnou předběžnou detektivní praxi?“

Vysál jsem ze šálku poslední kapičky kávy a prohlásil: „Máme to dnes rozkošný počasí!“

„Myslela jsem si to.“

„Co?“

Usmála se: „Že dnes máme rozkošné počasí.“

„Tím jsme dospěli k plné názorové shodě,“ konstatoval jsem.

„Nechtěla jsem se dotknout vašich citů, Donalde.“

„Klidně si poslužte, těch se stejně nic nedotkne.“

Naklonila se ke mně přes stůl: „Donalde, já potřebuji, abyste mi pomohl.“

„Slyšela jste přece paní Coolovou, že si mě můžete vodit třebas na obojku.“

„Pěkně vás prosím, Donalde, nebuďte takový! Chápu, jak vám muselo být, ale nezlobte se kvůli tomu na mě.“

„Copak se zlobím? Já se vám jen pokouším vysvětlit, že jde jednoduše o obchodní ujednání.“

„Byla bych ráda, kdyby zde bylo i osobní porozumění. Najali vás sice, abyste doručil žalobu Morganovi, ale je tu ještě spousta věcí, o kterých byste měl vědět – a já bych si opravdu přála, abyste mi trošku pomohl.“

„Tak jen do toho,“ povzbudil jsem ji, „vy máte velení.“

„Morgan vězí až po uši v aféře s hracími automaty,“ řekla. „Je to špinavá historie. Úplatky, podmazávání, korupce, vyberte si, co se vám víc líbí. Forbesy byly seřízeny tak, aby se opravdu vyplácely – a bylo také koho vyplácet! Obrovské částky dostávali pronájemci, Morgan měl zas na starosti policii.“

„Na tom není nic nezvyklého, nemyslíte?“

„Já nevím. Je to má první zkušenost s podobnými věcmi. Šokovalo mě to – a Sandra se tolik změnila.“

„Odkdy?“

„Za ty dva roky.“

„Myslíte, co se vdala?“

„Ano.“

„Znala jste Morgana Birkse, než si ho Sandra vzala?“

„Ne, nikdy jsem se s ním nesešla. Neměl mě rád.“

„Proč?“

„Mám dojem, že mě Sandra používala trochu jako obětního beránka. Víte, ona se vdala o dovolené. Tři roky si šetřila na cestu do Honolulu. S Morganem se poznali na lodi. Vzali se v Honolulu. Poslala telegram, že se vzdává místa.“

„V čem jste jí sloužila jako obětní beránek?“

„Ah – v mnoha ohledech,“ vyhnula se odpovědi.

„V jakých? Jaké měla nezpůsoby?“

„Týkaly se… mužů. Myslím, že Morgan byl dost konzervativní v názorech na ženy a k tomu děsně žárlivý. Vyčítal Sandře, že není nic jiného než exhibicionistka.“

„A není?“

„Ovšemže ne! Sandra je nenucená a moderní, nemá žádné staromódní zábrany, pokud jde o její tělo.“

„Věděl tohle Morgan Birks, než si ji bral?“

Usmála se. „Mužům se líbí, když jsou ženy nenucené v jejich společnosti. Potíže začnou, když jsou nenucené ve společnosti jiných mužů.“

„Sandra to sváděla na vás?“

„Sváděl to na mě Morgan. Vzal si do hlavy, že někdo má na Sandru špatný vliv, a protože jsme bydlely spolu, byla jsem to já.“

„A jak se Sandra změnila?“

„Přesně to nevím. Je tvrdší a nedůvěřivější, možná vypočítavější a řekla bych – mazanější. Dívá se na vás, jako by si nechávala ještě něco pro sebe.“

„Kdy jste u ní zpozorovala tuhle změnu?“

„Jakmile jsme se znova setkaly.“

„A to bylo kdy?“

„Před týdnem, když celá věc začala. Sandra mi napsala, abych přijela a zůstala nějaký čas u ní.“

„Myslíte, že to od vás bylo moudré?“

„Ujistila mě, že tady seženu místo.“

„Kde jste až dosud pracovala?“

„V Kansas City.“

„Tam jste se také se Sandrou poznaly a bydlely spolu?“

„Ne. Měly jsme společný byt v Salt Lake City. Na havajské cestě se Sandra seznámila s Morganem a už se nevrátila. Její věci jsem za ní poslala do Kansasu. Po nějaké době se Morgan odstěhoval sem, a já jsem odjela na východ a v Kansas City jsem dostala místo. Tak jsme se v Kansasu minuly – aspoň si to myslím. Neměla jsem se Sandrou pravidelný kontakt. Víte, Morgan putoval od místa k místu a vždycky se zdržel jen chvíli, než pro něho začala být půda horká. Ale nikdy to nebylo tak zlé jako teď.“

Macatá Němka nás přišla oslnit úsměvem, zeptala se, jestli chceme ještě šálek kávy. Alma zavrtěla hlavou, já jsem kývl. Zatímco Němka odnášela šálek, řekl jsem Almě: „Já také vždycky nadělám spoustu okolků, než dojdu k věci. Jestli mi chcete něco povědět, proč se do toho nepustíte?“

„A co chcete slyšet?“

„Všechno!“

„Byla jsem svého času do Sandry blázen,“ řekla Alma, „a mám takový dojem, že ještě jsem – ale manželství ji hodně změnilo, lépe řečeno manželství a způsob života, který vedla s Morganem.“ Nervózně se zasmála. „Vy si asi myslíte, že je to všechno komedie plná omylů: Morgan, který mě viní za věci, které nemá rád u Sandry, a já, která viním Morgana za proměnu Sandry. Ale…“

„Prokristapána, řekněte mi už pravdu! Co je se Sandrou? Má někoho?“

„Nikdo by jí nemohl zazlívat, kdyby měla!“ prohlásila rozhodně. „Morgan jí nebyl věrný ani minutu. Už za pár měsíců po svatbě zjistila, že si vydržuje milenku. A tak to bylo pořád.“

„Pořád se stejnou dívkou?“

„Ale kdepak! Nedovedl být věrný ani svým milenkám.“

„Hm, podle vaší teorie to bylo asi proto, že mu Sandra nedokázala vytvořit pravý domov, že…“

„Donalde! Nebuďte protivný! Radši toho necháme.“

Němka mi přinesla kávu. „Dobrá,“ souhlasil jsem, „nechme toho. Nezdá se vám, že jsou jeden za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet?“

„Ale Morgan ji zavlekl mezi ty hrozné lidi. Kamarádil s hráči a podobnými typy, a když měl čas od času co dělat s politiky, chtěl na Sandře, aby mu nahrávala. Kolikrát do ní hučel: ‚Nebuď jak dřevo, děvče, buď na něho trochu milá. Záleží mi na tom, aby si tě oblíbil, moc ho potřebujeme.‘ Chtěl zkrátka na Sandře, aby mu dělala něco jako vábničku.“

„Já vím, je to vaše přítelkyně, a vy budete tedy vždycky na její straně. Nemá cenu se o to přít. Radši mi to teď povězte.“

„Co vám mám povědět?“

„To, co vás trápí.“

„Mám dojem, že Sandra má nějaké Morganovy peníze.“

„Jak k nim přišla?“

„Myslím, že to jsou peníze, které Morgan dostal na úplatky nebo na něco podobného. Asi je svěřil Sandře, aby je uložila do různých sejfů na své nebo na fingované jméno. Nevím. Jedno je však jisté – že mu je Sandra nehodlá vrátit.“

„Ta vaše Sandra hraje kuličky jen do svýho důlku.“

„A můžete se jí divit?“

„Nevím,“ řekl jsem, „zatím…“

„To, co se vám pokouším vysvětlit, je něco jiného: mám strach.“

„A z čeho?“

„Ze všeho.“

„Z Morgana Birkse?“

„Ano.“

„A Sandra se ho také bojí?“

„Ne – a to mě právě znepokojuje. Domnívám se, že by se ho měla bát.“

„Četla jste její žalobu o rozvod?“

„Ano.“

„Všimla jste si, že se snaží shrábnout všechno, co má jméno? Chce inkasovat životní pojistku, žádá soudní dozor nad majetkem, zaplatit prozatímní výživné a náklady na advokáta, podíl z vlastnictví společnosti a ještě odškodné formou alimentů.“

„To jí tam dal advokát. Patří to k jeho povolání.“

„To vám řekla Sandra?“

„Ano.“

„A co tedy chcete, abych podnikl?“

„Víte, v jednom máte pravdu: když se dá Sandra do války, tak válčí. Byla vždycky taková. Jednou večer se jeden její kamarád neměl k odchodu. Začal být hrubý – a Sandra ho chtěla přetáhnout golfovou holí. A také by to byla udělala.“

„A kdo jí v tom zabránil?“

„Já.“

„A co se stalo s tím přítelem?“

„Měl nahnáno. Přemluvila jsem ho, aby radši šel. Ostatně to nebyl přítel, spíš známý.“

„No dobrá, pokračujte.“

„Zkrátka, Sandra se chová tak, jako by přede mnou něco skrývala. A já se bojím, že skrývá. Mám dojem, že chce Morgana nějak využít, nevím jak a v čem, ale – víte, přála bych si, abyste to zjistil a pokusil se ji přimět, aby – aby byla rozumná.“

„To je všechno?“

„Ano.“

„A co vy? Vás osobně nic netrápí?“

Chvilku se na mě dívala, jako by mě chtěla odhadnout, a pak pomalu zavrtěla hlavou. „Ne.“

Dopil jsem kávu. „Jak chcete,“ povídám. „Můžete mě dál považovat za Jeníčka, kterého po setmění nesmějí pustit příliš daleko do lesíčka. Víte dobře, že kdybych vám namluvil, že mám dva tři roky detektivní praxe, vyklopila byste mi všechno, co máte na srdci. Ale takový jaký jsem, nezasluhuji důvěry.“

Chtěla něco říci, pak se zarazila a spolkla to.

„Zvedneme se,“ navrhl jsem. „Zaplaťte a jdeme na schůzku s bratrem. Poslechnem si, co nám poví.“

„Ale to, co jsem vám řekla – zůstane mezi námi?“

„Neřekla jste mi nic – jakže se jmenuje ten bratr?“

„Thoms.“

„A křestním jménem?“

„Nevzpomínám si, že bych je někdy slyšela. Podepisuje se B. Lee Thoms. Sandra mu říká Mektal. Jinak ho neoslovuje.“

Pokynul jsem Němce, aby nám přinesla účet. „Půjdem se tedy podívat na Mektala.“

4

Měla-li Alma Hunterová klíč, pak jej nepoužila. Stála na chodbě a palcem v rukavičce mačkala bzučák. Mladá žena, která nám přišla otevřít a pozorně si nás prohlédla, zrála už ke třicítce. Byla útlá v pase, ale měla příslušné křivky a šaty je nikterak netajily. Černé vlasy, tmavé výrazné oči, trochu vysedlé lícní kosti a plné, nápadné rty. Její pohled sjel z Almy na mě a odhadoval mě, jako bych byl nový kůň, kterého jí právě přivedli z trhu.

„Sandro, to je Donald Lam z agentury Berty Coolové,“ představila mě Alma. „Pan Lam vyhledá Morgana a doručí mu žalobu. Musíš mi vyprávět o té havárii – bylo to moc zlé?“

Paní Birksová se dívala překvapeně. „Vy ale nevypadáte na detektiva,“ uvítala mě a podala mi ruku.

Vlastně mi ji nepodala, spíš ji jen natáhla, jako by.mi předávala kus svého těla. Sevřel jsem prsty kolem její dlaně, a ta kapitulovala v mé. „Pokouším se vypadat nevinně,“ podotkl jsem.

„Jsem tak ráda, že jste přišel, pane Lam,“ zasmála se nervózně, „musíme Morgana okamžitě najít. Jistě chápete proč – prosím, pojďte dál.“

Vešel jsem za Almou do prostorného pokoje, jehož strop zdobily tmavé trámy, na oknech visely těžké záclony, nohy našlapovaly po měkkém koberci a u klubovek byly v pohotovosti cigarety a popelníky. Bylo patrné, že místnost zabydlela přítulná bytost, které nejsou cizí požitky tohoto světa.

„Je tu s námi Archie,“ řekla Sandra, „měli jsme štěstí, že jsme ho zastihli – mám dojem, Almo, že jste se ještě nesetkali?“

„Archie?“ zazpívala Alma v údivu.

„No přece Archie Holoman! Vzpomínáš, ten doktor, co zrovna dostal diplom, když jsem se vdávala. Pracuje v nemocnici a nebere soukromé pacienty, ale u Mektala udělal výjimku, je to vlastně v rodině.“

Podle toho, jak Alma přikyvovala a jak se usmívala, mi bylo jasné, že o Archiem slyší poprvé v životě. Jako kouzelník, který tahá z klobouku králíky, uměla zřejmě i Sandra vyčarovat své přátele mužského pohlaví.

„Sedněte si, prosím,“ vyzvala mě. „Podívám se, jestli je už Mektal schopný s vámi mluvit. Ach to bylo hrozné! Ten chlap na nás vyrazil z uličky a naboural se do mě, než jsem stačila zareagovat. Mě to hodilo na volant, ale Mektal proletěl přímo ochranným sklem. Doktor tvrdí, že má zlomený nos – to jsem ještě nevěděla, když jsem vás volala… Posaďte se přece, pane Lam, zakuřte si a udělejte si pohodlí. Ráda bych si na minutku pohovořila s Almou.“

Spustil jsem se tedy do křesla, položil nohy na otoman, zapálil si a vypouštěl ke stropu modré kroužky. Berta Coolová za mě dostává svých dvacet babek denně a můj žaludek taky už nekručí hlady.

Z ložnice ke mně zaznívalo vrzání kroků, basování mužského hlasu, pak se ozval ostrý zvuk, jako když se trhá obinadlo. Slyšel jsem Sandru Birksovou, jak něco drmolí rychlým, monotónním polohlasem, který občas přerušila Almina otázka. Po chvilce se obě vrátily a paní Birksová mi oznámila: „Byla bych ráda, kdybyste si teď promluvil s bratrem.“

Zhasil jsem cigaretu a následoval Sandru do ložnice. Mladý chlapík, jehož obličej se trojúhelníkově svažoval k špičaté bradě, dokončoval s profesionální rutinou obvaz. Raněný ležel na posteli a brumlavě proklínal celý svět. Jeho nos sestával z dlah, obinadel a leukoplastu. Dlouhé černé vlasy mu přepadaly na obě strany zkoseného čela. Na temeni se skvěla úhledná lysinka. Oči jukaly skrz paprsky leukoplastu, jako by to byla hrubá růžová pavučina.

Muž byl tlustší, než by člověk soudil podle jeho obličeje. Břicho mu vypoukle zvedalo vestu. Jeho ruce však byly útlé a dlouhoprsté. Hádal jsem mu o takových pět šest let víc než jeho sestře.

„Mektale,“ uvedla mě Sandra, „to je ten člověk, který má doručit žalobu Morganovi.“

Z každé strany zafačovaného zobce na mne civělo zelené kočičí oko. Byl to zvláštní pohled a uváděl do rozpaků. „Ach božebože,“ vzdychl a po chvilce se zeptal: „Jak se jmenujete?“ Fáče způsobily, že řekl: „Jaksebenujete?“

„Donald Lam.“

„Potřebuju si s váma popovídat.“

„Taky bych byla ráda,“ přidala se Sandra, „víš přece, že je každá minuta drahá! Morgan může dnes nebo zítra odjet z Kalifornie.“

„To neudělá, abych o tom nevěděl,“ prohlásil Mektal. „Tak co, doktore, už jste s tím hotov?“

Mladý muž naklonil hlavu jako sochař, který oceňuje poslední zásahy na plastice.

„Snad to bude v pořádku,“ prohlásil posléze, „ale žádná námaha, prudké pohyby, nic, co by náhle zvýšilo krevní tlak, jinak to zase začne krvácet. Tři čtyři dny užívejte slabší projímadlo a měřte si každé čtyři hodiny teplotu. Kdybyste měl horečku, hned mě zavolejte.“

„Dobrá,“ řekl Mektal, „a teď nás nechte o samotě, mládeži! Mám tady nějaké jednání s Lamem. No tak, Sandro – a ty taky, Almo! Dejte si vedle frťana! Plavte!“

Vycupaly jako kuřata, která zaženete ze záhonku. Před výbuchem té panovačné osobnosti ztratil i doktor své špitálnicky protektorské manýry a vypadl chvatně s nimi. Když se zavřely dveře, Mektal na mě znova upřel své zelené oči: „Vy jste z advokátní kanceláře?“

Zpočátku jsem mu špatně rozuměl. Mluvil jako člověk, který má chřípí secvaknuté kolíčkem na prádlo. „Ne,“ povídám, „naše kancelář provádí určitá šetření.“

„Znáte dobře Sandru?“ V jeho pohledu se objevila podezíravost, které jsem tehdy nemohl rozumět.

„Znám ji právě pět minut.“

„A co o ní víte?“

„Jen to, co mi řekla slečna Hunterová.“

„Co vám řekla?“

„Nic.“

„Víte, je to moje sestra, a měl bych proto stát na její straně, ale víbůh, že má svý brouky, bez kterých by nebyl celej ten galimatyáš. Kdybyste se mě zeptal, tak bych vám musel říct, že si s ní její muž užil! Je posedlá po mužských. Nedá pokoj, dokud jich nemá na šňůrce aspoň půl tuctu, aby jednoho mohla hecovat proti druhýmu. Je vdaná, ale to u ní prošlo bez následků. Dělá si, co chce.“

„Takové jsou dnes všechny,“ odtušil jsem nezávazně.

„Vy ale nějak pospícháte, abyste se jí zastal – a to ji neznáte ani pět minut.“

Mlčel jsem.

„Leda byste mi lhal.“

„Nemám ve zvyku lhát komukoliv a nemám rád, když mě lidi se zlomeným nosem obviňují, že jsem lhář.“

Zašklebil se. Lícní svaly se mu napjaly a z očí měl dvě čárky. „Myslíte, že je to unfér využívání situace?“

„Ano. Nemůžete praštit člověka, který má nabouraný nos.“

„A proč ne? Já bych neváhal.“

Podíval jsem se do jeho kočičích očí a poznamenal zamyšleně: „Ne, myslím, že vy byste neváhal.“

„Když má někdo zlomený nos, je o to zranitelnější. Víte, když já se biju, tak nestřádám bodíky. A mohu-li toho druhého srazit k zemi, tak ho srazím, a čím tvrději, tím líp. Ale vy jste příliš malej skrček, abyste se tak kohoutil.“

Zřejmě toužil po mém komentáři. Odpustil jsem si ho.

„Tak Sandra se chce rozvádět,“ řekl po chvíli.

„Tak tomu rozumím.“

„No, dalo by se toho zatraceně moc uvést v Morganův prospěch. Už jste byl někdy v podobný situaci?“

„Já jen doručuju žalobu. Bude mít příležitost povědět si své u soudu.“

„Starou bačkoru bude mít! Nevíte náhodou, jak by se tam mohl objevit? Je přece ‚uprchlík před spravedlností‘. Roztrhli by ho jako herinka! A vůbec, nač celej ten shon? Proč mu to Sandra nedoručí veřejným oznámením?“

„To by bylo na dlouhé lokte. A na základě takového obeslání by nemohla inkasovat alimenty.“

„Tak ona chce alimenty?“ zeptal se a vzápětí dodal: „Myslel jsem, že nejste právník. Aspoň jste to před chvílí říkal.“

„Mám dojem, že bude lepší, když si tyhle věci vyjasníte osobně s paní Birksovou nebo s jejím právním zástupcem. Já jsem koneckonců najatý, jen abych doručil listiny.“

„Máte je s sebou?“

„Ano.“

„Ukažte!“

Podal jsem mu je. Zazmítal se v posteli a požádal mě: „Vezměte mě kolem ramen a podepřete – tak, teď je to lepší – ten polštář mi podložte – vy si asi myslíte, že jsem pěknej brácha, ale my nejsme zrovna konvenční rodina – a když to chcete slyšet úplně na rovinu, tak je mi navíc srdečně jedno, co si myslíte.“

„Neplatí mě za to, abych myslel,“ poznamenal jsem, „platí mi, abych doručil listiny. A když už chcete být osobní, tak mně zas je srdečně jedno, co si myslíte vy.“

„Je vidět, že si rozumíme. Mně se docela líbí vaše drzost. Teď si ale sedněte a buďte chvíli zticha.“

Rozložil si papíry, mrkl zběžně na obsílku, a pak se zahloubal do žaloby s důkladností laika, který se musí prokousat všemi „respektive“, „s ohledem na“ a „s přihlédnutím k shora uvedenému“. Když skončil, přeložil papíry a podal mi je. „Tak ona chce, aby jí soud svěřil dozor nad obsahem všech sejfů, je to tak?“

„Nevím nic víc, než co je v těch listinách. Víte toho tedy tolik jako já.“

„Jste opatrnej chlápek, to se musí nechat.“

„Platí mě za to, abych doručil listiny. Když vás zajímá, co zamýšlí vaše sestra, tak si promluvte s ní.“

„Buďte bez starosti, že to udělám,“ zabručel ponuře.

„Víte, kde je teď její manžel?“ přešel jsem k věci.

„Znám náhodou jeho milenku – je to zatraceně hezký děvče.“

„Vidíte, paní Birksová ji mohla uvést v žalobě,“ upozornil jsem ho. „A neudělala to.“

Dal se do smíchu, ale nebyl to hezký smích. „Ta určitě, ta by si tak mohla zkusit někoho uvádět… Proboha, vy asi nejste velkej znalec žen, když jste ji neodhadl na první pohled.“

Koneckonců mluvil o své sestře, a tak jsem zachoval klid.

„Kdybyste se s ní náhodou octl deset minut o samotě, ujišťuju vás, že se vás za tu chvilku pokusí dostat – bože, netvařte se tak pohoršené.“

„Nejsem pohoršený.“

„Tím líp, já vás jen varuju. Jak jsem řek, my jsme nekonvenční rodinka. Ostatně, já jí to nemám za zlý. Ona si žije svůj život, já taky. Je to ale mazaná, egoistická a pletichářská ženská. Přitažlivá, to je – a jak! A taky jí to rychle myslí, jenže většinou jen ve vlastní prospěch… Jo, měl jsem s váma probrat pár věcí. Řekněte jí, ať přijde.“

Přistoupil jsem ke dveřím a hlásil: „Paní Birksová, váš bratr by s vámi rád mluvil.“

„Přejete si, abych vypad?“ zeptal jsem se.

„Co vás napadá, chci vás tu mít.“

Zaujal jsem místo u lůžka. Sandra vešla a zašvitořila starostlivě: „Copak, Mektale? Už je ti líp? Doktor mi tu nechal tyhle pilulky, abych ti je dala, kdyby ses cítil přetažený a potřeboval…“

„Jdi do háje s tím vrkotem!“ přestřihl jí to. „Tenhle dojemně ustaranej výraz dostaneš pokaždý, když něco chceš. Proboha, vždyť jsem tvůj bratr a znám tě jako svý boty. A taky vím, co chceš. Chceš ze mě vyrazit jméno Morganovy slečny. Chceš doručit žalobu a chceš rozvod. Chceš být volná, aby sis mohla vzít svýho posledního miláčka. Kdopak to asi je? Není to ten namyšlenej doktůrek?“

„Mektale, přestaň!“ zakřikla ho a vrhla na mě vyplašený pohled. „Nesmíš tak mluvit. Prožil jsi nervový otřes, jsi rozrušený a…“

„Čerta starýho rozrušený!“ skočil jí do řeči. „Jak si mužskýho nemůžeš otočit kolem prstu, hned je ‚rozrušený‘ a ‚není k poznání‘ – já ti to nevyčítám. Jsi moje sestra a já chci být k tobě loajální. Ale já jsem náhodou taky přítel Morgana Birkse. A jenom proto, že je momentálně na lopatkách, mu nebudeš hopsat oběma nohama po hlavě!“

„Kdo mu hopsá oběma nohama po hlavě?“ opáčila Sandra a v očích jí začalo blýskat. „Jsem na něho v tý žalobě jak milius! Bože, já bych mohla vytáhnout věci…“

„A tím by sis ohromně posloužila! Pomysli na věci, který by zas Morgan mohl vybalit na tebe! Jen se na sebe podívej! Ani při autohavárii nedokážeš zapomenout na sex. Já si nabourám nos – a ty do toho v tu ránu zatáhneš svýho momentálního kamarádíčka – nebo jednoho z tvých momentálních kamarádíčků – aby se na mně pocvičil. Ať se propadnu, jestli to tak není. A přitom tomu hejskovi ještě teče mlíko po bradě a ty se nestydíš…“

„Mektale! Už ani slovo! Archie Holoman je jemný mladý muž. Morgan ho zná. Je to přítel naší rodiny a mezi námi dvěma absolutně nic není.“

„Tak Morgan ho zná!“ posmíval se jí. „Rodinný přítel! Víš vůbec, co povídáš? To, že k vám někdo chodí, potřese si rukou s tvým manželem a kouří jeho doutníky, to ho ještě nepasuje na přítele rodiny. A čí je to přítel, když je Morgan pryč?“

„Mektale, buď s tím přestaneš, nebo zas začnu já být hovornější! Ty sám nejsi porcelánovej andílek. Lezeš mi už krkem tou hrou na svatýho. A když už chceš vířit bahno, tak ti ho naservíruju plnou porci. Ta malá…“

Zvedl ruku: „Nech na hlavě, děvenko, nech na hlavě! Já se chci jenom k něčemu dostat.“

„Tak nemluv nesmysly a začni!“

„Chci ti dát s Morganem šanci,“ řekl. „Můžeš mu doručit žalobu a rozvést se. Ale já se přitom postarám, aby dostal svůj poctivý díl.“

„Co tím myslíš?“

„Celý ten odstavec o majetku! Než jsi Morgana poznala, musela sis na živobytí vydělávat sama. Po svatbě sis vystlala hnízdečko peřím. Bůhví kolik ti toho uvízlo za drápky, jistě dost, umělas v tom s tím svým cukrováním a šmajchlováním chodit. Máš krásnej byt a předpokládám, že je na nějakou dobu zaplacenej. Máš garderobu jako modelka. Ulila sis stranou pěknej balík zelenejch. S těma hadříkama, se svou figurou a talentem, jak mužskýho proměnit v měkkej vosk, se můžeš směle vydat do Evropy a narazit si tam hned párek vévodů.“

„Vy jste mu ukázal ty listiny?“ vypálila na mě. „Vy jste mu dal číst žalobu?!“

„Ano,“ přiznal jsem se, „sama jste mě za ním poslala.“

„Ze všech pitomostí…“ začala podrážděně, ale hned uťala a obrátila se k bratrovi: „Mám mužských plný zuby!“

Přijal její prohlášení se zřejmým potěšením.

Sandra metala blesky, ale svůj hlas ovládla: „Řekni mi, co vlastně chceš? Takhle se nikam nedostáném.“

„Co chci? Abys šla k svýmu advokátovi a aby ti sepsal novou žalobu, kde by nebylo nic o majetku. Potom budeš mít rozvod. Ty si půjdeš svou cestou a Morgan taky. Tak to bude fér.“

„Nic o majetku? Jak tomu mám rozumět?“

„Že tam nebude nic o sejfech a o podobných věcech.“

Otočila se jako vlček: „To jste spískal vy! Jak jste na to přišel, že mu máte ukázat listiny?“

„Hoď tam zpátečku, bobečku,“ radil Mektal. „Já na to přišel. Nejsem včerejší. Jednoho dne se Morgan z toho vylíže a pak mě může navštívit. Morgan taky není na hlavu padlej. V okamžiku, kdy do toho zatáhneme jeho děvče, bude vědět, odkud fouká vítr. Uvědom si to už jednou – Morgan Birks není žádnéj malej pitomeček!“

„Nemám čas běhat po advokátech kvůli nový žalobě,“ prohlásila Sandra. „Tahle už je podaná a obsílka je na cestě.“

„To se dá změnit, nemyslíš?“

„Nemyslím!“

„Tak víš co? Sedni k psacímu stolu a napiš prohlášení. Asi v tom smyslu, že žádáš v žalobě o rozvod přiřčení majetku, ale že ho ve skutečnosti nechceš; že jakmile se spor dostane před soud, pověříš svýho advokáta, aby sdělil soudu, že nepožaduješ od manžela ani alimenty, ani nic podobnýho; že si chceš ponechat pouze byt na dobu, na kterou je zaplacený nájemný, a peníze a šaty, které máš u sebe – ostatní ať si má Morgan.“

„A co budeš dělat s tím dopisem?“

„Postarám se, aby Morgan dostal svůj poctivý díl.“

Z úst měla zaťatou čárku a panenky jí žhnuly. Muž opřený o polštář přijal ten pohled s klidným sebevědomím člověka, který si už tak zvykl, že se mu druzí podvolují, že si ani nepřipustí jinou možnost. Dívala se na něho vteřinu dvě, ale pak přešla k psacímu stolu, vyškubla zásuvku, jako by ji chtěla vyrvat i s kořeny, hmátla pro list papíru a začala psát.

„Bůhví, jestli by mi neudělala dobře cigareta,“ ozval se. „Nemáte náhodou jednu?“

Přikývl jsem.

„Ještě kdybyste mi ji strčil do úst a ohřál,“ požádal mě. „Já bych si asi místo cigarety podpálil nos.“

Vložil jsem mu ji mezi rty a zapálil. Lačně vtáhl a vyfoukl kouř. „To je, co mi chybělo!“

Kouřil mlčky, zatímco paní Birksová drápala prohlášení. Cigareta nedohořela ještě ani do poloviny, když Sandra dopsala, vypijákovala text, přelétla ho očima a podala bratrovi: „Teď snad bude mít dušička pokoj. Ty bys svlíkl vlastní sestru do nahá, jen abys vyhověl svýmu všivýmu kamarádovi.“

Přečetl si to dvakrát. „Myslím, že takhle by to šlo,“ řekl. Složil prohlášení, zašmátral po kalhotech a vsunul je do kapsy. Jeho zoban zas mířil na mě. „No tak, bráško, jděte na věc. To děvče se jmenuje Sally Durkeová. Bydlí v Milestonově penziónu. Skočte tam a zmáčkněte ji. Ale pořádně, ať se kapánek vyplaší. Namažte jí to hodně tlustý. Řekněte jí třeba, že ji dáte sebrat, protože kryje osobu, která se vyhýbá spravedlnosti, prostě vymyslete si nějakou habaďůru. Povězte jí, že se Sandra rozvádí, že ji chce vláčet po soudech a že si dělá zuby na všechen Morganův majetek. O tom prohlášení, co mi Sandra dala, samozřejmě ani muk! Předstírejte, že jste polda – nebo radši ne, vám by na to neskočila – ale i tak, pusťte na ni hrůzu.“

„A co pak?“

„Pak se jí pověste na paty. Dovede vás k Morganovi.“

„Copak k ní Morgan nechodí?“

„To si pište – není přece blázen. Stýká se s ní, to ano, ale přeci nenapochoduje do takový pasti, zvlášť když ví, že po něm poldové jdou.“

Obrátil jsem se k Sandře: „Nemáte pár dobrých fotografií svého manžela?“

„listě.“

„Nějaké fotky byly v novinách, podotkl Mektal.

„Vím o nich,“ řekl jsem, „ale ty nejsou k ničemu.“

„Mám tu několik momentek a jeden pěkný fotoportrét,“ řekla Sandra.

„Dal bych přednost momentkám.“

Kývl jsem na rozloučenou muži na lůžku.

„Zlomte vaz, Lame,“ doprovodil mě a natáhl se. Jeho rty vypadaly, jako by se chtěl ušklíbnout a nemohl.

„Sandro, až to vyřídíš, vrať se a dej mi ty prášky. Tuším, že se můj nos za chvíli ozve – taky jsi mohla dávat pozor, kam jedeš!“

„Já měla dávat pozor! To jsi celý ty! Ještě před hodinou jsi tvrdil, že do nás najeli schválně. Kdybys aspoň jednou v životě dokázal stát za tím, co…“

„Hoď tam zpátečku,“ řekl. „Tady Lam není zvědavý na bratrosesterský výlevy Thomsovy rodiny.“

Proklála ho pohledem. „Žes na to konečně přišel!“ odsekla a byla v trapu. Vyšel jsem za ní a zavřel za sebou dveře.

Alma Hunterová nás přivítala úzkostlivýma očima. „Máš to?“

Sandra vztekle přikývla. „To víš, že to mám,“ pravila tlumeně. „Ale co tomu lotrovi provedu teď, to nebude moc legrační.“

Rázně přešla obytným pokojem do ložnice. „Pojďte dál, pane Lam,“ pozvala mě.

Drahému nábytku vévodila manželská postel. Všiml jsem si obrazů a hlavně zrcadel, kterých tu bylo jak v herecké šatně. „Mám fotoalbum v toaletním stolku,“ řekla. „Posaďte se třeba sem – nebo víte co, sedněte si na postel, abych si k vám mohla přisednout. Projdeme to spolu a vy si rozhodněte, která se vám bude hodit.“

Usadil jsem se tedy na postel. Vytáhla album ze zásuvky a sedla si ke mně.

„Co vám můj bratr o mně říkal?“

„Nic zvláštního.“

„Jen povídejte, to bych ho nesměla znát. On – on nemá pěknou povahu. Je mi jedno, že je to vlastní krev.“

„Nechtěli jsme vybrat nějaké snímky?“ připomněl jsem jí.

Pokrčila nos. „A nezapomínáte náhodou, pro koho pracujete?“

„Jistěže ne.“

„No tak…“

Zvedl jsem obočí v němé otázce.

„Čekám, že uslyším, co o mně Mektal povídal.“

„Nic zvláštního.“

„Neříkal, že jsem sobecká?“

„Nepamatuji se již přesně, jak to vyjádřil.“

„A neříkal, že jsem erotomanka?“

„Ne.“

„Tak to dělá pokroky,“ konstatovala hořce. „Obvykle to o mně tvrdí. Můj bože, ani by mě už nepřekvapilo, kdyby si teď vymyslel, že doktor Holoman je můj milenec.“

Když jsem nic neřekl, jukla na mě zpod řas. „Že to povídal?“

„Zajímá vás opravdu zrovna tohle?“

„Ovšem.“

„Ale co vlastně chcete vědět?“

„Jaké má zas Mektal podezření – jestli mě neobviňoval, že se přátelím s doktorem Holomanem.“

„Nevzpomínám si.“

„Vy nemáte zrovna nejlepší paměť, že ne?“

„Ne.“

„To z vás asi nebude dobrý detektiv.“

„Asi ne.“

„Ale že pracujete pro mě, to je vám známo?“

„Pracuji pro ženu jménem Berta L. Coolová. Jí také skládám účty. Pokud tomu rozumím, jsem najatý, abych doručil žalobu Morganu Birksovi. A pokud si pamatuji, pozvala jste mě sem, abyste mi ukázala fotografie svého manžela.“

„Nejste trochu drzý?“

„Promiňte.“

„Ostatně, proč já blázen to z vás páčím! Samozřejmě, že mě pomlouval! Nikdy to mezi námi nebylo tak, jak to má být mezi bratrem a sestrou. Ale že do těch svejch drbů zatáhne i doktora Ho-lomana, to jsem si přece jen nemyslela.“

„Dal bych přednost momentce,“ řekl jsem, „na níž je zachycený výraz tváře, smích, překvapení nebo tak něco.“

Skoro mi hodila album do klína.

Otevřela je a já otáčel stránky.

Na prvním snímku seděla Sandra na lavičce, v pozadí bylo vidět vodopád a sosny, v popředí vlevo se hnala bystřina. Nějaký muž ji držel kolem ramen a ona k němu vzhlížela.

„To je Morgan?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ řekla a otočila stránku.

Začala rychle listovat. „Nevím už, kde to přesně je,“ omlouvala se, „zařazovala jsem ty obrázky halabala. Byli jsme tenkrát spolu na dovolené a…“ Otočila ještě dvě stránky a prohlásila: „Tady ho máte,“ a naklonila se přede mne, aby mi ho ukázala.

Byla to zdařilá, jasná fotografie vytáhlého hubeného člověka ostrých rysů. Vlnité černé vlasy měl sčesané z vysokého čela hladce dozadu.

„To je přesně to, co potřebuju,“ pochválil jsem fotku. „Pěkný snímek. Máte ještě nějaké?“

Špičkami karmínových nehtů vysvobodila obrázek z růžků alba. „Snad…“

Z dalších stránek na nás civěly tváře lidí v autech nebo hovících si na verandě, tváře, které se nejapně šklebily do objektivu. Potom se zarazila: „Tady ty tři nebo čtyři stránky jsou z naší dovolené – je tam, jak si nás pár děvčat šlo společně zaplavat – ale na to se nesmíte dívat.“

Nakoukla do těch stránek, uchichtla se a otočila jich hned pět najednou. Konečně našla druhý snímek svého muže. „Ten by byl taky dobrý, jenže je z profilu.“

Vzal jsem si ho a porovnal s prvním. „To by šlo. Tak vám děkuju.“

„A to je všechno, co potřebujete?“

„Ano.“

Seděla dál na posteli, rty se jí malounko pootevřely a oči zíraly clo prázdna, jako by si něco promýšlela. „Omluvte mě na minutku,“ vyskočila najednou, „musím se na něco zeptat Almy.“

Zůstal jsem sám s albem v rukách. Sklapl jsem je a hodil do hlav postele.

Uběhlo pár minut. Potom vešly obě dvě.

„Myslela jsem si, že by se vám přece jen mohl hodit jeden z těch novinových obrázků,“ řekla Sandra a podala mi výstřižek. Titulek pod fotografií hlásal: MORGAN BIRKS, ÚDAJNÝ ORGANIZÁTOR ÚPLAT AUTOMATOVÉHO SYNDIKÁTU, PŘEDVOLANÝ PŘED POROTU.

Srovnal jsem snímek se svými fotografiemi. Obrázek v novinách nevyšel sice příliš dobře, ale i tak bylo jasné, že se jedná o téhož muže.

Sandra najednou vykvikla a hmátla po pohozeném albu. „Bože, já na to zapomněla jako na smrt!“

„Jsou tam přece ty vodní víly,“ smála se, když se Alma zatvářila nechápavě. „Nechala jsem tu pana Lama s nimi bez gardedámy.“

„Nedíval jsem se,“ ujistil jsem ji. „Tak já bych si ty obrázky vzal. Až podám zprávu paní Coolové, vyhledám Sally Durkeovou. Pro všechno mi dejte váš telefon. Jak bude něco nového, hned se ozvu.“

„Ještě něco, pane Lam,“ zastavila mě Sandra. „Potřebuju přesně vědět, kdy budou listiny doručeny.“

„Hned jak je doručím, budu o tom informovat paní Coolovou.“

„O to mi nejde. Potřebuju to vědět asi hodinu předtím, než je doručíte.“

„Proč?“

„Mám svý důvody.“

„A to…?“

„Mám dojem, že mě chce Mektal podvést.“

„Dostávám příkazy od paní Coolové. Budete se muset spojit s ní.“

„Počkáte?“

„Stavím se tak jako tak v kanceláři, abych podal zprávu.“

„Dobrá. Tak tady máte číslo telefonu – a ty si, Almo, vezmi moje auto a jeď s ním. Mohla bys ho tam hodit. Uspoříme tím čas – ale vy stejně budete potřebovat vůz, pane Lam, když chcete sledovat to děvče. Mám tu ještě jeden, jestli chcete, můžete si ho půjčit. Umíte řídit?“

Podíval jsem se na Almu. „Dal bych přednost šoférovi.“

„Půjdeš s ním, Almo? Ano? Hodná holčička!“

„Ráda udělám všechno, abych ti pomohla,“ řekla Alma. „To přece víš.“

Alma si sedla k toaletnímu stolku, přičísla si vlasy, napudrovala se a trošku zaklonila hlavu, aby si nanesla růž. Natažené hrdlo jí poněkud vyklouzlo z vysokého límce. Zprvu jsem myslil, že si na něm hrají stíny vržené pobleskováním zrcadla, ale pak jsem to viděl jasně: nebyly to stíny, byly to modřiny.

Sandra rychle zabrebentila: „Neměli bychom jít vedle, aby se Alma mohla převléknout?“

„Nebudu se převlékat,“ řekla Alma Hunterová.

„A vy byste se nechtěl dát zlákat na skleničku, pane Lam?“

„Ne, děkuju. Ve službě nepiju.“

„O jaký to mravný mladý muž!“ posmívala se. „Vy nemáte vůbec žádné neřesti?“

„Pracuji pro vás. Stojí vás to peníze.“

„To máte pravdu. Myslím, že si zasloužíte nejlepší reference.“ Říkala to, jako by tomu opravdu věřila.

„Váš bratr,“ připomněl jsem jí, „si přál ta sedativa.“

„Ach, ten může počkat – to naše velké děcko – ostatně, povězte mi, co o mně říkal?“ Byla to vytrvalá koketka, která nikdy nezapomínala na to, že je žena. „Co říkal o Archiem?“

Alma se prudce ohlédla od zrcadla a varovně se na mě podívala.

„Řekl mi,“ spustil jsem, „že doktor Holoman je velmi šikovný lékař. Ze vy jste sice trochu impulzivní a svéhlavá, ale že máte zlaté srdce, že se s vámi někdy rozchází v maličkostech, ale když jde o věc, tak umíte držet spolu, že kdykoliv se dostanete do nějakých nesnází, můžete se spolehnout, že za vámi bude stát do všech důsledků.“

„To že vám říkal?“

„Tak by se to dalo shrnout.“

Stála a zírala na mne. Její oči se do kulatá rozevřely. Bylo v nich něco, co jsem nedokázal pojmenovat. Na vteřinu se mi zdálo, že je to strach.

„Och,“ řekla pouze.

Alma na mne kývla. „Můžeme jít.“

5

Bylo za pět minut dvanáct, když jsem dorazil do kanceláře. Cedule na dveřích hlásala, že místo nabízené inzerátem je již obsazeno a na pohovor s dalšími zájemci se nereflektuje. Přesto se sem ještě trousili žadatelé. Dva z nich zrovna četli ceduli na dveřích, když jsem se blížil. Potom se otočili a minuli mě tím vytrvalým, mechanickým krokem vojáků ustupujících ze ztracené bitvy.

Elsie Brandová zřejmě už dopsala. Levá horní zásuvka jejího psacího stolu byla povytažená. Když jsem vstoupil, rychle ji zasunula.

„Co se děje?“ zeptal jsem se. „Copak si nemůžete o polední přestávce číst?“

Prohlédla si mě zkoumavě, jak to myslím. Potom pomalu povytáhla zásuvku a ponořila se zas do četby. Zahlédl jsem filmový magazín.

„Co kdybyste zavolala naši zaměstnavatelku a ohlásila jí, že agent číslo třináct se nalézá v přijímací kanceláři a dychtí podat zprávu?“

Vzhlédla od časopisu: „Paní Coolová je na obědě.“

„Kdy se vrátí?“

„V poledne.“

Naklonil jsem se přes psací stůl: „V tom případě mám pět minut volných. Máte chuť se se mnou bavit – nebo dáte přednost časopisu?“

„A máte nějaký hodnotný předmět rozhovoru?“

Střetl jsem se s jejíma očima: „Ne!“

Na chvilinku v nich bliklo světélko humoru. „Nemám totiž ráda hodnotné rozhovory,“ přiznala se. „Nečetla jsem Očistec ani Sever proti Jihu, ani jiné hodnotné knihy. A nejen to, dokonce to nemám v úmyslu. Tak tedy – o čem jste se chtěl bavit?“

„Pro začátek bych navrhoval menší rozhovor o paní Coolové. Kdy chodí na oběd?“

„V jedenáct.“

„A vrací se ve dvanáct? A vy zas máte pauzu od dvanácti do jedné, že?“

„Ano.“

Uvědomil jsem si, že je poněkud starší, než jsem zpočátku odhadoval. Hádal jsem jí tak něco mezí pětadvaceti a třiceti. Teď jsem ale viděl, že je jí dobrých pětatřicet. Pečovala o svou tvář a postavu, avšak na krku se jí už rýsovalo něco víc než náznak vrásek a také mírný podbradek svědčil o tom, že žila déle, než soudil můj první pohled.

„Dole na mě čeká Alma Hunterová. A zaparkovala u chodníku. Kdyby se měla paní Coolová zdržet, tak bych jí to měl říct.“

„Paní Coolová se vrátí včas. V krajním případě se opozdí o dvě tři minuty. To je věc, kterou byste o ní měl vědět: je totiž toho názoru, že každý má nárok v klidu se najíst, a proto vás určitě nenechá čekat v polední pauze.“

„Zdá se, že paní Coolová je charakter.“

„To tedy je,“ prohlásila Elsie Brandová.

„Jak se vůbec dostala k detektivní branži?“

„Manžel jí zemřel.“

„Prosím vás,“ plácl jsem nejapně, „jsou snad ještě jiné způsoby, jak se může ženská živit.“

„Například?“

„Například by si mohla otevřít salón se župany,“ navrhl jsem. „Jak dlouho už jste u ní?“

„Od otevření kanceláře.“

„To je…?“

„Tři roky.“

„Vy jste ji znala, ještě když žil její muž?“

„Byla jsem jeho sekretářkou,“ řekla Elsie Brandová. „Berta mi to místo dohodila. Ona…“

Elsie Brandová zmlkla, protože na chodbě se ozvaly kroky. Potom se zatmělo v mléčném skle dveří a Berta Coolová majestátně vplula do místnosti. „To je v pořádku, Elsie,“ řekla, „už můžete jít. A co vy tu hledáte, Donalde?“

„Chci podat hlášení.“

„Pojďte dál.“

Rázovala do své kanceláře, pohupujíc mocnou hrudí a zadkem ve volné a vzdušné róbě. Ačkoliv bylo venku vedro, nezdálo se, že by jí to vadilo.

„Posaďte se. Už jste ho našel?“

„Manžela ne, ale mluvil jsem s jejím bratrem.“

„Tak se seberte a najděte manžela.“

„To udělám.“

„Samozřejmě že to uděláte. Jste dobrý počtář?“

„Proč?“

„Dostala jsem jednorázový honorář za sedm dní práce. Když se tou fuškou budete zabývat sedm dní, vydělám sto padesát dolarů. Když ji vyřídíte za den, vydělám zase sto padesát dolarů. A kdybyste měl ten případ z krku ještě dnes večer, zbyde mi šest dní vašeho času pro nějakého dalšího klienta. Podškrtněte si to, sečtěte a řekněte mi výsledek. Takhle žádné listiny nedoručíte, když budete okounět v kanceláři. Táhněte k čertu a doručte tu obsílku.“

„Přišel jsem podat hlášení.“

„Já nechci hlášení, já chci akci.“

„Možná že budu potřebovat něčí pomoc.“

„A k čemu?“

„Musím sledovat jedno děvče. Podařilo se mi najít přítelkyni Morgana Birkse. Chci za ní zajít a povědět jí něco, co ji přiměje běžet za Morganem – a potom se jí pověsím na paty.“

„A kdo vám v tom brání?“

„Musel jsem si obstarat auto. Slečna Hunterová mě sveze.“

„V pořádku, ať vás sveze. Abych nezapomněla – jak budete vědět, kde je Morgan Birks, zavolejte Sandře.“

„To může zkomplikovat doručení obsílky.“

„To vám nemusí dělat těžkou hlavu,“ ušklíbla se. „Finanční pohledávky byly řádně a včas zapraveny.“

„Mohu se dostat do průšvihu. Je to bláznivá familie. Sandřin bratr naznačuje, že by se toho dalo uvést víc ve prospěch Morgana než Sandry.“

„Nejsme placeni za to, abychom zaujímali stanoviska. Platí nás, abychom doručili lejstra.“

„To všechno chápu, ale přesto se mohu dostat do maléru. Co byste řekla nějakému potvrzení, že pracuju pro agenturu?“

Chvilku na mě zírala, pak ale vytáhla zásuvku, vyplnila tištěný formulář na mé jméno, podepsala jej, vypijákovala a podala mi ho přes stůl.

„A co takhle revolver?“

„Ne!“

„Mohu se dostat do pěkné bryndy.“

„Ne!“

„Předpokládejte, že ano.“

„Tak si z ní pomozte po svém.“

„Člověk může dokázat moc věcí s revolverem.“

„To máte z detektivek. Člověk může dokázat až příliš mnoho věcí s revolverem.“

„Vy jste šéfová,“ konstatoval jsem a namířil si to ke dveřím.

„Moment,“ zadržela mě, „vraťte se ještě. Když už jste tady, musím vám něco říct.“

Obrátil jsem se.

„Zjistila jsem si o vás všechno, Donalde.“ Tón jejího hlasu mateřsky změkl. „Prozradil jste se, když jste ráno probíral ta soudní lejstra. Hned mi bylo jasné, že máte právnické vzdělání. Jste mladý a dostal jste se do nesnázi. Přesto jste se nepokusil získat práci u soudu nebo v advokátní kanceláři. Neodvážil jste se mi ani zmínit o své právnické praxi, když jsem se vás prve ptala na vaše vzdělání.“

Pokoušel jsem se nehnout ani brvou.

„Donalde, já znám vaše pravé jméno. Vím všechno o vašem maléru. Byla vám udělena licence obhájce. A byla vám zas odňata pro narušení profesionální etiky.“

„Nebyla mi odňata – a já jsem také nenarušil profesionální etiku.“

„V komisi pro stížnosti mi to tak řekli.“

„Komise je sbor škrobených dědků. Příliš mnoho jsem povídal – to je celý můj malér.“

„O čem, Donalde?“

„Vyřizoval jsem něco jednomu klientovi. Jak šla řeč, dostali jsme se na problémy práva. Tvrdil jsem, že člověk může porušit jakýkoliv zákon a dostat se z toho bez trestu, když to vezme za správný konec.“

„Na tom nic není,“ řekla. „To přece ví každý.“

„Malér byl právě v tom, že jsem u toho nepřestal. Už jsem se vám zmínil, že rád kombinuju. Podle mě jsou sebevětší znalosti k ničemu, když je neumíme uplatnit. Prostudoval jsem spoustu právnických kliček a uskoků. A také je dovedu aplikovat.“

„Jen pokračujte!“ pobídla mě se zájmem. „Co se stalo pak?“

„Řekl jsem tomu člověku, že je možné spáchat i vraždu, aniž proti pachateli může kdokoliv něco podniknout. Tvrdil mi, že jsem vedle. Namíchl jsem se a nabídl jsem mu sázku o pět set dolarů, že mám pravdu a že to dokážu. Prohlásil, že složí svých pět set babek, jakmile je složím já. Požádal jsem ho, aby mě navštívil druhý den. Jenže v noci toho chlapíka zmáčkli. Vyklubal se z něho tuctový gangster. Vybreptal všechno, co věděl i nevěděl, policii. Mezi jiným ve své výpovědi uvedl, že jsem souhlasil s tím, že mu dám návod, jak by mohl spáchat vraždu a vyváznout z toho se zdravou kůží. Měl mi prý za tu informaci zaplatit pět set dolarů – a když by to vypadalo nadějně, chtěl prý s pomocí mého návodu odkrouhnout jednoho konkurenta.“

„A pak?“

„Pak se na mne vrhli páni z disciplinární komise. Pozastavili mi licenci na jeden rok. Považovali mě za něco mezi hochštaplerem a podvodníkem. Přesvědčoval jsem je, že šlo jen o sázku. Za daných okolností mi však nevěřili. A samozřejmě že si na daný problém odpověděli po svém – člověk prý nemůže spáchat úmyslnou vraždu a zůstat nepotrestaný.“

„A může, Donalde?“

„Ano.“

„A vy víte jak?“

„Ano,“ řekl jsem. „Už jsem vám řekl, že kombinace jsou má slabost.“

„Mám tomu rozumět tak, že v téhle vaší hlavě se skrývá plán, který by mi umožnil někoho zabít a vyhnout se trestu?“

„Ano.“

„Myslíte, kdybych byla tak šikovná, aby mě nechytili.“

„Nic takového! Stačí, když se svěříte do mých rukou a budete jednat podle mých pokynů.“

„A není to náhodou ten omšelý trik, že zařídíte, aby se nenašla mrtvola?“

„To jsou všechno hlouposti. Já mám na mysli mezeru v zákoně, která vám umožní spáchat vraždu zcela beztrestně.“

„Povězte mi to, Donalde!“

Zasmál jsem se. „Zapomínáte, že jsem měl už jeden malér.“

„Kdy vám vyprší ten rok?“

„Už vypršel. Právě před dvěma měsíci.“

„Tak proč se nevěnujete advokátní praxi?“

„Protože to stojí dost peněz zařídit si kancelář, opatřit si právnickou literaturu a přečkat určitý čas, než získáte klientelu.“

„A to by vám nepomohla některá právnická firma?“

„Těžko, když mi byla pozastavena licence.“

„A nedostal byste místo v advokátní kanceláři?“

„To je beznadějné.“

„Tak co zamýšlíte dělat se svým právnickým vzděláním?“

„Doručovat obsílky,“ konstatoval jsem a otočil se na podpatku. Ve vnější kanceláři bylo prázdno – Elsie Brandová byla na obědě.

Alma mě čekala ve voze. „Musela jsem použít sex-appeal na dopravního strážníka,“ hlásila.

„Hodná holčička,“ pochválil jsem ji. „A teď k Milestonovu penziónu – vyřídíme si to nejdřív se Sally Durkeovou.“

Ohlédla se, aby se podívala zadním okénkem na provoz za námi. A jak stočila hlavu, vystouplo hrdlo z vysokého límce hedvábné blůzy a já viděl ještě jedinou ty zlověstné modřiny. Byly to otisky palce a prstů čísi škrtící ruky.

Neříkal jsem nic, měl jsem svých starostí dost. Vplula šikovně do proudu vozidel a uháněli jsme k Milestonovi.

„A jsme na místě,“ povídám.

„Zlomte vaz!“

Poděkoval jsem za přání, přešel ulici a po kratší obhlídce vizitek jsem zmáčkl zvonek s nápisem: S. L. Durkeová, 314.

Zrovna jsem uvažoval, jak by si asi počínal rutinovaný detektiv, kdyby slečna Durkeová nebyla doma, když se ozval bzučák, který mi oznámil, že doma je a že se nemíní dohadovat s návštěvami prostřednictvím domácího telefonu.

Strčil jsem do dveří, sešel zatuchlou chodbou k místu, kde bledničková žárovka osvětlovala výtah, vyjel do třetího patra a vystoupil. Chtěl jsem zrovna zaklepat na číslo 314, když se dveře otevřely a v nich stanula dívka v modrém hedvábném pyžámku. „Co se děje?“

Bylo to blondýna, ovšemže odbarvená, věkově jsem ji zařadil na slunnou stranu třicítky. Pohledné tvary se draly z hedvábí. „Tak co má být?“ opakovala netrpělivě.

Hlas byla jediná odpuzující věc na tom stvoření.

„Mohu jít dál?“

„Proč?“

„Rád bych s vámi mluvil.“

„Tak pojďte.“

Zrovna se věnovala manikúře. Měla ji rozloženou na kávovém stolku hned u gauče. Zase se na něm uvelebila, chopila se leštítka a kriticky si prohlížela své nehty. „Tak co mi nesete,“ zeptala se, aniž se obtěžovala vzhlédnout.

„Jsem detektiv!“

Slehla po mně očima. Na moment poplašeně, pak se ale dala do smíchu. Zarazila se, až když viděla, jak se tvářím.

„Neříkejte!“

Potvrdil jsem své tvrzení kývnutím.

„Vy ale vážně nevypadáte na detektiva,“ snažila se omluvit svůj výbuch. „Vypadáte spíš jako zpropadeně hezkej chlapeček s maminkou a s ideálama. Snad jsem se nedotkla vašich citů tím smíchem?“

„To nic,“ povídám, „na to jsem zvyklý.“

„Tak vy jste detektiv. No, a co mi tedy chcete?“

„Jsem ve službách Sandry Birksové, jestli vám to jméno něco říká.“

Zdálo se, že v té chvíli nevnímá nic jiného než své nehty, zkoumá, zda už mají patřičný lesk. „Nevím, co by mi mělo říkat.“

„Ale Sandra Birksová by mohla říct spoustu věcí, které by vás jistě zajímaly.“

„Neznám tu paní.“

„Je to manželka Morgana Birkse.“

„Kdo je Morgan Birks?“

„Copak vy nečtete noviny?“

„A co když čtu? Ale co já mám s tím vším společnýho?“

Řekl jsem jí: „Paní Birksová by vám mohla ošklivě zavařit. To snad víte?“

„Neříkejte!“

„Víte to líp než já.“

„A nenapadá vás, jak bych to mohla vědět?“

„Poraďte se se svým svědomím.“

Vzhlédla ke mně a nepříjemně se zasmála. „Nemám žádný. Takových věcí jsem se už dávno zbavila.“

„Paní Birksová by vás mohla pohnat před soud, kdyby chtěla.“

„Nevíte náhodou proč?“

„Protože – jak předpokládám – jste v dost důvěrných vztazích s jejím manželem.“

„Nepředpokládáte toho příliš mnoho?“

„Jak to mám vědět?“

„Jen pokračujte, vy máte slovo, já poslouchám – zatím.“

„Dělám jen to, zač mi platí.“

„A zač vás platějí?“

„Abych doručil listiny Morganu Birksovi.“

„Jaký listiny?“

„Žalobu o rozvod.“

„A co teda hledáte u mě?“

„Myslím, že byste mi mohla říct, kde je teď Morgan Birks.“

„To bych nemohla.“

„Ale kdybyste mohla, třeba by vám to hodilo pár babek.“

Oči jí osvítil zájem. „Tak? A kolik?“

„To záleží na okolnostech. Možná dost.“

„Na jakých okolnostech?“

„Podle toho, kolik z toho dostane paní Birksová.“

„Děkuju, nechci. Nemám zájem. Pochybuju, že ta ženská má naději třeba na mizerný centík.“

„Z její žaloby ale vyplývá něco jiného.“

„Žaloba je jedna věc a rozhodnutí soudu druhá. Paní Birksová je jedna z těch čubek s tváří neviňátka, co si hraje na vtělenou ctnost. Ve skutečnosti podváděla svýho manžela hned, jak si ho vzala. Kdyby chtěl Morgan uvést jen polovinu toho, co ona… Ale vy máte slovo. Já jen poslouchám.“

„Jenže paní Birksová může dosáhnout rozvodu.“

„Neříkejte.“

„Vy víte, že může. A kdyby chtěla být potvora, tak vás zatáhne do sporu. Má k tomu dostatek důkazů. Jak se k vám zachová, závisí na tom, jak I se vy zachováte k ní.“

„A to je všechno?“ řekla a položila leštítko.

„To je všechno,“ potvrdil jsem.

Vzdychla. „Škoda, vypadal jste tak nevinně, takovej hezkej hodnej chlapeček. Co byste řekl skleničce něčeho ostrýho?“

„Děkuju, nepiju, když jsem ve službě.“

„Jo tak, vy teď pracujete!“

„Ano.“

„To vás teda lituju.“

„To nemusíte.“

„A čím mi vlastně hrozí?“

„Hrozí?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Ničím nehrozí. Já vám jen říkám, jak se věci mají.“

„Říkáte mi to jako přítel, samozřejmě.“

„Jako přítel.“

„Co tedy ode mne chcete, abych udělala?“

„Zařiďte, aby Morgan Birks potvrdil tuhle obsílku – nebo mi nějak umožněte, abych mu ji mohl doručit. Konec konců, je to ve vašem zájmu, aby se rozvod uskutečnil – nebo se snad mýlím?“

„Nevím,“ řekla a její výraz byl ustaraný. „Přála bych si, abych to věděla.“

Neříkal jsem nic.

„A jak to mám zařídit, abyste mu mohl doručit listiny?“

„Dáte si s ním schůzku. Pak zavoláte paní B. L. Coolové, Hlavní 6 – 9321. Já se dostavím a doručím listiny.“

„A kdy dostanu svůj honorář?“

„Nedostanete žádný.“

Zvrátila hlavu, jak se smála. Zdálo se, že se opravdu baví. „Výborně, drahouši! Byla jsem zvědavá, co z vás vyleze. Teď to vím a tak koukejte plavat. Řekněte paní Birksové, ať se jde bodnout. Může skočit třeba do jezera. Kdyby jí napadlo zmínit se o mně, zeptejte se jí na jejího milence, Archie Holomana. A zeptejte se jí taky, jestli si vážně myslí, že její manžel je úplnej trouba.“

Její smích mě provázel chodbou.

Vrátil jsem se k Almě, která na mě čekala ve voze. „Byl jste u ní?“

„Uff!“

„Co je to za děvče?“

„Odbarvená blondýna. Pěkná na pohled a děsná k poslechu.“

„Co říkala?“

„Abych se laskavě obtěžoval zavřít dveře zvenčí.“

„A nechtěl jste snad právě tohle od ní slyšet?“

„Ano, v jistém smyslu…“

„Myslela jsem, že jste si to tak přál. Aby se dopálila, aby vás vyhodila, a pak vás přivedla k Morganovi.“

„Dalo by se to tak zhruba říct.“

„Tak co se vám nelíbilo na tom, co řekla?“

„Jsou věci v téhle profesi, které mi nesedí. Mám dojem, že detektiv je něco jako onuce. V každém případě si to patrně myslí ta slečna.“

Alma Hunterová neříkala nic. Dlouho. Pak se zeptala: „A co váš plán – zabral?“

„Ano,“ řekl jsem a přisedl k ní do vozu. Po chvilce jsem navrhl: „Co kdybychom vjeli tam do té uličky? Je odtamtud stejně dobře vidět a nebudeme tak nápadní.“

Pěkně modelovaná noha našlápla startér a vůz vjel před průjezd. Alma zacouvala a zaparkovala na stinném místě. „Vy nejste žádná onuce,“ řekla, „vy jste prima.“

„Děkuju za povzbuzení,“ poznamenal jsem, „někdy ale slova nestačí, aby se člověk zbavil nepříjemné pachuti.“

„A co jste čekal od téhle práce?“ zeptala se.

„Nevím.“

„Nelákaly vás trochu romantika a dobrodružství?“

„Co mě lákalo, byla představa, že se dvakrát denně najím a budu mít střechu nad hlavou. Ani jsem nevěděl, oč vlastně jde, když jsem odpovídal na inzerát – a taky mě to nezajímalo.“

Dotkla se rukou mého ramene. „Nebuďte zatrpklý, Done! Koneckonců, co vám na tom záleží! Je to obyčejná děvka. Nejde jí o Morgana, jde jí o jeho peníze.“

„To vím,“ řekl jsem, „ale nemůžu se smířit s představou, že jsem onuce. Ne že bych si z toho moc dělal – jen se mi to nelíbilo. To je všechno.“

„Choval jste se někdy jako onuce?“

„Přijal jsem to jako své zaměstnání.“

Zasmála se nejistě. „Říkáte ty nejneočekávanější věci, Donalde. Máte zvláštní pohled na život. Řekněte, co se vám přihodilo, že jste tak na štíru s celým světem?“

„Pane bože, působím tak hrozně?“

„Dost hrozně.“

„Pokusím se to překonat.“

„Ale je to tak?“

„Měl jsem smůlu. Když po léta o něco usilujete, překonáte všechny možné překážky, nakonec toho dosáhnete, a někdo vám to pro nic za nic vyrazí z rukou – trvá to chvíli, než se vzpamatujete.“

„Byla to žena, Donalde?“

„Ne.“

„Nechcete mi to říct?“

„Ne.“

Dívala se zamyšleně předním sklem. Její prsty si hrály s rukávem mého pláště.

„Byla jste zklamaná, když jste zjistila, že nejsem zkušený detektiv.“

„Já…?“

„Ano, vy. A proč?“

„Nic takového jsem si neuvědomila.“

Obrátil jsem se tak, abych ji viděl z profilu. „Bylo to proto, že se vás někdo pokusil zardousit a že jste mě chtěla požádat o radu a ochranu?“

Obličej se jí stáhl, oči vyděsily, ruka se bezděčně posunula k hrdlu, jako by chtěla odehnat můj pohled.

Řekl jsem: „Kdo vás chtěl uškrtit, Almo?“

Brada se jí roztřásla a v očích se jí objevily slzy. Zaryla prsty křečovitě do mé paže. Objal jsem ji kolem ramen a přitiskl k sobě. Rozplakala se. Levou rukou jsem jí zvedl bradu, pravou jsem se pokoušel rozepnout blůzu.

„Prosím vás, ne,“ zanaříkala a chytila mě oběma rukama za zápěstí.

Díval jsem se do ustrašených, slzících očí. Pootevřené rty se chvěly. Políbil jsem ji. Nebránila se, pustila mé zápěstí, objala mě.

Za chvíli se ode mne odtáhla. Zvedl jsem pravou ruku, zápolil jsem s knoflíčky, až jsem konečně rozepnul límec. Tentokrát se nevzpírala, ležela mi sklesle v náručí. Pláč se ztišil.

„Kdy se to stalo, Almo?“

„Včera v noci.“

„Kdo to byl?“

Přitiskla se ke mně, cítil jsem, jak se chvěje.

„Chuděro malá,“ řekl jsem a políbil ji znova.

Seděli jsme ve voze těsně vedle sebe, její tělo mě příjemně hřálo. Vlahá vlna odplavila všechnu hořkost a napětí. Přestal jsem nenávidět svět. V mé duši se rozhostil mír. Neprožíval jsem vášeň – nebyl jsem vlastně ani schopný pojmenovat to, co jsem prožíval, protože se to vymykalo mým předchozím zkušenostem.

Alma se také uklidnila. Odsunula se, krátce, nervózně vzdychla, vyndala z kabelky kapesník a otřela si slzy.

Podívala se do zrcátka: „To vypadám. Sally Durkeová se ještě neobjevila?“

Otázka mě rázem vrátila do skutečnosti. Mrkl jsem předním sklem ke vchodu penziónu. Byl hrozivě mrtvý a mlčenlivý. Tucet Sally Durkeových jím mohlo projít sem a tam, aniž bych o tom měl sebenepatrnější zdání.

„Neodešla, že ne?“ zeptala se Alma.

„Nevím. Doufám, že ne.“

Zasmála se. „Taky doufám. A je mi mnohem líp, Donalde. Líbilo se mi to.“

Chtěl jsem něco říct, ale neřekl jsem. Byl jsem šťastný. Vnímal jsem drobné zvláštnosti v intonaci jejího hlasu a pohybu tváře. Žasl jsem nad tím, že mi až dosud unikaly. Uvědomil jsem si, v jak bídném jsem byl rozpoložení. Toužil jsem všechno napravit, všechno dohnat.

Alma si zatím soustředěně upravovala obličej, špičkou malíku si roztírala rtěnku.

Znova jsem chtěl něco říct a znova jsem mlčel. Byl jsem jako člověk, který chce zpívat a selže mu hlas.

Zadíval jsem se tedy zase na vrata penziónu a pokoušel jsem se soustředit na skutečnost, že sleduji Sally Durkeovou. Byl bych dal nevímco za to, kdybych se mohl dovědět, jestli už odešla. Napadlo mě, že bych mohl zkusit ještě jednou na ni zazvonit – když bude doma, ozve se. Ale nevěděl jsem, co bych jí řekl, kdyby se ozvala. A patrně by pochopila, že ji sleduji. Rozhodně by věděla, že jsem nablízku.

Alma si zapínala blůzu.

„Řekneš mi o tom konečně něco?“ vybídl jsem ji.

„Ano,“ přikývla a za okamžik dodala: „Mám strach, Donalde. Bojím se jako dítě.“

„Čeho se bojíš?“

„Nevím.“

„Přijel Sandřin bratr – to snad situaci trochu změní, nemyslíš?“

„Ne… Vlastně bych tak neměla mluvit. Prostě nevím.“

„Co o něm víš?“

„Dohromady nic. Kdykoliv o něm Sandra mluví, říká, že spolu moc dobře nevycházejí.“

„Myslíš v poslední době?“

„Ano.“

„A co o něm říká?“

„Ze je zvláštní a velice nezávislý. Skutečnost, že je Sandra jeho sestra, pro něho nic neznamená.“

„A přesto se na něho obrátila o pomoc?“

„Já nevím,“ uvažovala Alma, „spíš myslím, že se přihlásil sám, patrně ji zavolal meziměstsky. Zkrátka nevím. Ale napadá mě něco jiného – nemyslíš, že by mohl být spolčený s Morganem?“

„V čem? V podvodu s hracími automaty?“

„Ano.“

„Možné je všechno. A proč si to myslíš?“

„To je těžké – podle toho, jak jedná, a z poznámek, které občas Sandra utrousí. Když jste byli vedle v pokoji, zachytila jsem něco z rozhovoru, ne mnoho, sem tam nějaké slovo, ale smysl to dávalo jednoznačný.“

„Podívej se,“ řekl jsem, „Morgan je její manžel. Je žalovanou stranou v rozvodové při. Žaloba mu bude doručena. Pak se buď dostaví k soudu, nebo se nedostaví a přestane být manželem. Tak co si budem dělat těžkou hlavu?“

„Protože si myslím, že to nebude tak jednoduché – Morgan je nebezpečný.“

„Teď jsme konečně u toho, o čem bychom si měli popovídat.“

„Co tím myslíš?“

„Modřiny na tvém krku.“

„Ach, to s tím přece nemá nic společného.“

„Tak kdo to byl? Řekni mi všechno.“

„L-l-upič.“

„Kdo?“

„Někdo se vloupal ke mně do pokoje.“

„Kdy?“

„Minulou noc.“

„Byly jste doma samy?“

„Ano.“

„A kde byla Sandra?“

„Ta spala ve vedlejší ložnici.“

„Ty jsi spala v tom pokoji s manželskými postelemi?“

„Ano.“

„A Sandra v pokoji, kde je teď Mektal?“

„Ano.“

„Co se tedy stalo?“

„Já nevím – neměla bych ti to říkat. Slíbila jsem Sandře, že budu mlčet.“

„Nač ty tajnosti?“

„Měla už tak dost trápení s policií. Hledají Morgana. Chodili k ní ve dne v noci a kladli jí všechny možné i nemožné otázky. Je to hrozně nepříjemné.“

„Jenomže nechápu, proč se kvůli tomu máš dát zaškrtit.“

„Zahnala jsem ho.“

„Můžeš mi to vylíčit?“

„V noci bylo horko, spala jsem polosvlečená. Probudila jsem se a nad postelí se skláněla mužská postava. Pohnula jsem se a začala jsem křičet. Sáhl mi po krku, začala jsem kopat. Zasáhla jsem ho patou do žaludku, kolena jsem zapřela proti jeho ramenům a odstrčila jsem ho vší silou. Kdybych byla spala o vteřinu déle, byl by se ke mně přiblížil a určitě by mě byl zaškrtil. Ale když jsem se vzepřela, sevření povolilo.“

„A co se stalo pak?“

„Utekl.“

„Kam?“

„Utekl do druhého pokoje.“

„No a potom?“

„Potom jsem přivolala Sandru. Rozsvítily jsme a prohledaly celý byt. Všechno bylo na svém místě.“

„Zjistily jste, jak se dostal dovnitř?“

„Nejspíš po požárním žebříku, protože dveře byly zamčené.“

„Byl oblečený?“

„Jak to mohu vědět, byla tma.“

„Ale mohlas ho nahmatat, ne?“

„Vlastně ano.“

„Nebyl ti povědomý? Poznala bys ho, kdybys ho viděla znova?“

„Říkám ti, že byla tma jako v pytli.“

„Jsi nervózní, Almo,“ řekl jsem. „Víš toho víc, než kolik jsi mi řekla. Proč mi nedáš možnost, abych ti pomohl?“

„To nejde – ostatně nic víc nevím – řekla jsem ti všechno.“

Opřel jsem se do sedadla a zapálil jsem si. Bylo ticho. Za chvíli se ozvala: „Jsi opravdovský detektiv, Donalde? Myslím – úředně uznaný?“

„Ano.“

„Máš tedy právo nosit pistoli?“

„Myslím že ano.“

„Mohl bys – mohl by sis nějakou opatřit, kdybych ti na ni dala peníze, a na čas mi ji půjčit?“

„Proč?“

„Na obranu.“

„A proč pistoli?“

„A proč ne? Představ si proboha, že se probudíš uprostřed noci, někdo se nad tebou sklání a jeho ruce tě popadnou za krk a…“

„Ty si tedy myslíš, že se to bude opakovat?“

„Nevím, ale chci zůstat u Sandry, protože mám dojem, že jí hrozí nebezpečí.“

„Jaké nebezpečí?“

„To nevím jistě. Myslím si, že se ji někdo pokouší zavraždit.“

„Jak to »ji«?“

„Já jsem totiž spala v její posteli.“

„Myslíš její muž?“

„Ne, to nemyslím, ale – konečně, mohl by to být on.“

„Nech Sandru Sandrou,“ radil jsem jí, „najdi si pokoj pro sebe a…“

„To nemůžu udělat. Jsme přítelkyně, neopustím ji, ona mě kdysi taky neopustila.“

„Opravdu?“

„Vážně.“

„Z toho, co vyprávěl její bratr, jsem si o ní udělal jiný obrázek. Sobecká ženská, která…“

„Není sobecká!“ přerušila mě. „Co o ní ví? Nikdy se o ni nezajímal, pochybuju, že jí za posledních pět let napsal jediný dopis.“

„No, podle mě toho o ní ví dost.“

„Právě proto si myslím, že se spolčil s Morganem. Morgan mu nasadil ty brouky do hlavy. Vždycky o ní říkal jen to nejhorší. Že je erotomanka, že otročí jednoho milence za druhým, zkrátka všechny tyhle věci, které žádný slušný muž o ženě neřekne, a nejmíň o vlastní manželce.“

„Zdá se mi, že spolu právě nežili jako dvě hrdličky.“

„Samozřejmě že ne! Ale to přece ještě není důvod, aby roznášel drby o ženě, které přísahal lásku a ochranu. Někdy je mi z mužských nanic.“

„Ze bychom se pro změnu vrátili k manželskému dobrodružství Berty Coolové? To tě přece zajímalo, že?“

„Nechápu, kam tím míříš?“

„Zdálo se mi, že tě to kromobyčejně zaujalo. To je vše.“

„Bylo to zajímavé – nemyslíš?“

„Jistě. Dokonce dvojnásob zajímavé pro někoho, kdo se chce vdávat.“

„Nebo před tím naopak utíká,“ řekla a usmála se na mne.

„To mluvíš o sobě?“

Přikývla.

„Nic víc mi o tom nepovíš?“

Zaváhala, ale pak řekla: „Radši ne, Donalde. Rozhodně ne teď.“

„Je z Kansasu?“ vyzvídal jsem.

„Ano. Je potrhlý a chorobně žárlivý, vyžívá se tím, že věčně hledá záminku, proč se opít a roztřískat, co mu přijde do ruky.“

„Pusť ho k vodě,“ řekl jsem. „Znám ten typ. Jsou jeden jako druhý. Posedlí zuřivou touhou přivlastnit si tělo a duši. Vykládají, že jejich žárlivost je dočasná, podmíněná nejistotou. Kdyby sis ho vzala, vydala se mu na milost a nemilost, změnil by se přes noc v anděla. Když mu to právem nevěříš, jde se opít, vrátí se, ztropí scénu a rozbíjí sklenice…“

„Popisuješ to dost přesně,“ přerušila mě.

„Není to nic zvláštního. A protiví se mi to.“

„Co mám tedy dělat?“

„Už jsem ti to řekl: nechat ho plavat. Zachraňovat programové slabochy je ztráta času. A škoda talířů.“

„Jeho specialita jsou barové sklenice,“ podotkla.

„Nevezmeš si ho?“

„Ne.“

„Je teď v Kansas City?“

„Ano – tedy byl tam, když jsem odjížděla. Kdyby věděl, kde teď jsem, vypravil by se za mnou.“

„No a?“

„Asi by zase rozbil pár sklenic.“

„Tihle chlapi jsou jako cholera,“ poznamenal jsem. „Udělají cokoliv, jen aby se prosadili.“

„Já vím,“ souhlasila. „Každou chvíli je něco podobného v novinách – sledoval nevěrnou ženu, zastřelil ji a pak spáchal sám sebevraždu – nenávidím to a bojím se toho.“

Pozorně jsem se na ni zadíval. „Proto tedy chceš pistoli?“

Střetla se s mým pohledem a přisvědčila.

„Mám ti ji koupit?“

„Ovšem.“

„A máš na ni peníze?“

„Mám.“

„Bude to stát takových pětadvacet dolarů,“ informoval jsem ji.

Otevřela kabelku a podala mi dvě desetidolarové a pětidolarovou bankovku.

„Hned to nebude, musíme ještě počkat, jestli se nám neobjeví Sally Durkeová. Rád bych věděl, proč si Mektal myslí, že za Morganem poběží. Klidně mu mohla zatelefonovat.“

„Třeba ji odposlouchávají,“ řekla Alma.

„To ne, policie o ní neví. Kdyby věděla, sledovali by ji.“

„Ale ona si může myslet, že ji odposlouchávají – nebo si to myslí Morgan.“

„To není moc pravděpodobné,“ řekl jsem pochybovačně, „jenomže co vlastně je pravděpodobné… právě vyšla!“

Sally Durkeová si to rázovala z penziónu s cestovní brašnou v ruce. Měla na sobě poslední výkřik módy v barvě modré. Sukně byla dostatečně krátká a nohy dostatečně pohledné, aby se páni otáčeli. K modrému kostýmu se družil modrý, koketně posazený klobouk se slušivou modrou mašlí. Vlasy jak len vykukovaly zpod klobouku a jejich měkký, zlatavý tón vynikal na modrém pozadí.

„Jak jsi na to přišel, že je odbarvená?“ zeptala se Alma, když šlápla na plyn.

„Ani nevím, něco se mi nezdálo na odstínu jejích vlasů.“

„Vypadá ale jako opravdovská blondýna – vypadá dobře.“

„Když myslíš? Já tomu moc nerozumím,“ řekl jsem. „Jenom dávej pozor, aby ses jí nezavěsila až na paty. Míří na hlavní třídu, dej jí dostatečný náskok. Kdyby se ohlédla, nesmí nás vidět, jak se plížíme za ní – to by ji vyplašilo.“

„Myslela jsem, že vyjedu do ulice, a pak zastavím, abychom viděli, kam půjde.“

„Fajn, rozumná holčička. Nechceš, abych řídil?“

„Byla bych ráda – jestli ti to nevadí. Jsem trošku nervózní.“

„Dobře. Zvedni se kapku a já podklouznu k volantu.“

Stalo se. Zařadil jsem, pustil spojku a coural se těsně u chodníku.

Sally Durkeová došla na roh a zamávala na projíždějící taxík. Přidal jsem plyn a zabočil na hlavní ani ne patnáct metrů za ním. Potom jsem postupně zpomaloval a čekal, jestli se ohlédne.

Neohlédla se. Bylo vidět blond hlavu v zadním okénku vozu; její majitelka zírala přímo před sebe.

„Vypadá to, jako když si hrajem,“ řekl jsem a zkrátil jsem na minimum vzdálenost mezi námi a drožkou.

Taxík kodrcal mírumilovně a nejevil snahu setřást doprovod. Posléze zabočil do Šestnácté ulice a blížil se k hotelu Perkins. Nikde v dohledu nebylo parkoviště. „Ujmi se toho místo mě,“ řekl jsem Almě, „a jeď dál kolem bloku. Rád bych šel dovnitř, hned jak se zapíše, abych zjistil, který má pokoj. Počkám si jenom, až opustí recepci – a to je všechno.“

„Moment,“ zarazila mě Alma. „Chci být při tom.“

„Vždyť jsi při tom.“

„Ne, takhle ne. Chci být při tom až do konce. Co máš teď v plánu?“

„Zjistit, v kterém je pokoji, a najmout si místnost přímo proti ní – pokud to bude možné.“

„Půjdu s tebou.“

„Vyloučeno! Je mi líto, ale bohužel to nejde. V lepších hotelích mají řeči, když si člověk přivede dámu na pokoj. Sluhové se hned pokoušejí o menší vydírání a…“

„Ale hlouposti! Nebuď protivný! Zapiš nás jako manžele. Jaké si dáš jméno?“

„Donald Helforth.“

„Tak budu paní Helforthová. Přijdu za chvíli za tebou. Běž už.“

Namířil jsem si to přes ulici k hotelu. Sally Durkeovou nebylo vidět. Požádal jsem hotelového zřízence, aby mi zavolal šéfa. „Poslyšte,“ řekl jsem mu, „před dvěma minutami sem vešla blondýna v modrém kostýmu. Rád bych věděl, pod jakým jménem se přihlásila, jaké má číslo pokoje a zda je něco volného poblíž. Nejlépe by se mi hodil pokoj hned naproti přes chodbu.“

„Jak tomu mám rozumět?“ zeptal se.

Sáhl jsem do kapsy pro pětidolarovou bankovku, přeložil ji a obtočil kolem prstů. „Představuji jednočlenný vládní výbor, který usiluje pozvednout zasloužilé hotelové sluhy do vyšší platové kategorie, abychom mohli víc vybrat na daních z příjmu.“

Ušklíbl se. „Pokud jde o mě, vždycky spolupracuju s vládou. Počkejte moment.“

Počkal jsem tedy v hale, než se vrátil s informacemi. Zaregistrovala se jako paní B. F. Morganová a vzala si pokoj 618. Každou chvíli má za ní přijít její manžel. Jediný volný pokoj v té části hotelu je 620. Paní Morganová, jak se zdá, si objednala 618 už dřív telefonem a zároveň požádala recepci, aby jí rezervovali i šestsetdvacítku, že ji možná bude také potřebovat. Když se přihlašovala, řekla, že se rozhodla jinak a že jí bude stačit šestsetosmnáctka.

„Mé jméno je Donald Helforth,“ oznámil jsem mu. „Asi za pět deset minut za mnou přijde má žena, je jí kolem pětadvaceti, má kaštanové vlasy a hnědé oči. Byl bych vám zavázaný, kdybyste si jí všiml a doprovodil ji ke mně do pokoje.“

„Vaši ženu?“

„Moji ženu.“

„Ach ano, rozumím.“

„A pak je tu ještě jedna věc: potřeboval bych pistoli.“

Z očí se mu vytratilo přátelské pochopení. „Jakou pistoli?“

„Nejlíp nějakou menší, co nevybouluje kapsu, a pokud možno opakovací. A taky krabičku nábojů.“

„Bezpochyby máte policejní povolení, že můžete držet zbraň.“

„Když má člověk policejní povolení, tak si ji může koupit v obchodě za patnáct dolarů. To si myslíte, že jen tak zbůhdarma nabízím za bouchačku pětadvacet babek?“

„Vy jste ochotnej dát pětadvacet babek?“

„Už jste to slyšel.“

„Podívám se, co se dá dělat.“

Nedal jsem mu čas, aby se dohovořil s recepčním, a šel jsem přímo k pultu. Recepční mi dal přihlášku a já na ni napsal: „Pan Helforth s chotí.“ A uvedl jsem vymyšlenou adresu.

„Přál byste si pokoj tak v ceně sedmi dolarů za den, pane Helforthe?“ zeptal se recepční.

„Co máte volného v šestém patře? Nerad bych byl příliš vysoko a dolní patra mi zas nevyhovují pro hluk z ulice.“

Zadíval se na tabuli a oznámil: „Měl bych tu volné číslo 675.“

„Na které straně to je?“

„Na východní.“

„A co máte na západní?“

„Mohl bych vám nabídnout 605 nebo 620.“

„Jak vypadá ta šestsetdvacítka?“

„Manželské postele a koupelna. Cena těch pokojů je sedm a deset.“

„Mohl byste mi to udělat za sedm?“ zeptal jsem se ho.

Ohodnotil mě pohledem a pak prohlásil, že mi udělá zvláštní cenu.

„Výborně,“ souhlasil jsem. „Moje žena se dostaví o něco později se zavazadly, ale já bych rád zaplatil hned.“

Dal jsem mu peníze, vzal si potvrzenku a následoval vrchního zřízence do šestého patra. „Nemůžete chtít novou bouchačku za pětadvacet babek,“ namítl cestou.

„A kdo mluví o nové? Stačí, když seženete nějakou z druhé ruky. Dvacet pět je limit, nesnažte se na tom vytřískat příliš mnoho. Opatřte takovou, která by stála v obchodě aspoň patnáct dolarů.“

„Ale tím poruším zákon.“

„Nic neporušíte.“

„Jak to?“

Vytáhl jsem z kapsy potvrzení, které mi vystavila paní Coolová. „Jsem soukromý detektiv,“ doplnil jsem.

Mrkl na to a z jeho tváře zmizela nerozhodnost. „V pořádku, šéfe. Podívám se, co se dá dělat.“

„Hoďte sebou, ale než se do toho pustíte, počkejte na mou ženu. Byl bych rád, kdybyste ji zavedl přímo sem.“

„Dobrý, šéfe,“ řekl a vyšel z pokoje.

Já si ho zatím prohlédl. Byla to obyčejná dvoulůžková místnost v obyčejném hotelu. Podíval jsem se do koupelny. Byla umístěna tak, že spojovala pokoj 618 a 620, takže v případě potřeby mohly oba pokoje tvořit jedno apartmá s koupelnou uprostřed. Vzal jsem za knoflík dveří a velice jemně jsem jím pootočil. Dveře byly zamčené. Slyšel jsem, jak se vedle někdo pohybuje. Šel jsem tedy k telefonu a zavolal Sandru Birksovou. „Všechno je v nejlepším pořádku,“ oznámil jsem jí, když se ozvala. „Sledoval jsem ji do hotelu Perkins, bydlí v čísle 618. V recepci se zapsala jako Morganová a nechala tam vzkaz, že její muž přijde za ní. Alma a já jsme v čísle 620 a přihlásili jsme se jako pan a paní Helforthovi.“

„Jako pan a paní?“ zazpívala Sandra Birksová.

„Ano. Alma si přála být při tom.“

„Při čem?“

„Až se budou doručovat listiny.“

„No, já chci být také při tom. Je mi líto, že vtrhneme do vašich líbánek, ale počítejte s tím, že se s Mektalem dostavíme.“

„Moment, rozmyslete si to ještě! Kdyby se Morgan Birks náhodou potloukal kolem hotelu a viděl vás přijíždět, bylo by po všem. A podobnou příležitost znova nedostaneme.“

„Chápu,“ pravila velkomyslně. „Dám si pozor.“

„Ale jak si prosím vás chcete dát pozor! Copak můžete vědět, jestli do něho nevletíte hned ve vestibulu nebo ve výtahu nebo na chodbě? A co když zatím hlídkuje někde za bukem – co já vím!“

„Neměl jste připustit, aby s vámi Alma sdílela pokoj,“ odvětila důstojně. „Konec konců jistě víte, pane Lame, že taková věc se může zneužít před soudem.“

„Nesmysl! Já přece jen doručuju obsílku.“

„Obávám se, že mi nerozumíte,“ vrkala. „Alma si prostě nemůže dovolit, aby se její jméno ocitlo v novinách. Počítejte s tím, že tam s Mektalem co nejdřív přijdem. Sbohem!“ A ve sluchátku cvaklo.

Zavěsil jsem, svlékl si kabát, umyl se, ale sotva jsem si sedl a zapálil, někdo zaklepal. Než jsem stačil vstát, sluha otevřel dveře: „Tak, a jsme tady, paní Helforthová.“

Alma vešla a pronesla hlasem, který se pokoušel o nenucenost: „Nazdar, miláčku! Zdržela jsem se chvíli, než se mi podařilo zaparkovat. Zavazadla pošlou za mnou.“

Přistoupil jsem k sluhovi, jehož výraz svědčil o tom, že Almin amatérský pokus o rodinnou scénku se mu stal zdrojem tiché zábavy. „Ještě sem přijdou nějací lidé,“ informoval jsem ho. „Budou tu tak za deset patnáct minut. Chtěl bych mít tu pistoli, než se objeví.“

„Budu potřebovat peníze. Já…“

Dal jsem mu ty tři bankovky. „Mrskněte sebou a nezapomeňte na náboje. Zabalte to do balicího papíru a balíček dejte přímo mně. Už běžte!“

„Už letím!“ řekl a vystřelil ze dveří.

„O jaké pistoli jste to mluvili? To je ta pro mě?“

„Ano. Sandra a Mektal jsou na cestě sem,“ hlásil jsem poslední novinky. „Tvoje přítelkyně se zřejmě domnívá, že jsem nenapravitelně zničil tvé dobré jméno, když jsem připustil, abys byla tady. Prý se mnou ‚sdílíš pokoj‘.“

Alma se smála. „Sandra si dělá hlavu o mou dobrou pověst, a sama…“

„Co »sama«?“ zeptal jsem se, když se její hlas vytratil jako zámořská radiostanice.

„Ale nic.“

„Jen to dopověz!“

„Vážně, neměla jsem nic určitého na mysli.“

„Ale ano! Rád bych se dověděl, co Sandra »sama«…“

„Není to důležité.“

„V každém případě sem právě jede. A než přijde, chtěl bych se podívat na tvůj krk.“

„Na můj krk?“

„Ano, na ty modřiny. Chtěl bych se o něčem přesvědčit.“

Přistoupil jsem k ní, objal ji levou rukou a neobratnými prsty uvolňoval poutka ozdobných knoflíků.

„To nesmíš! Prosím!“ Zvedla ruku jako na obranu, ale vtom se mi podařilo uvolnit poutko a límec se rozevřel. Zaklonila hlavu a objala mě. Její rty už nechutnaly slaně. Za chvíli se odtáhla: „Ach Donalde, co si o mně musíš myslet!“

„Že jsi skvělá!“

„Víš, obvykle se tak nechovám. Ale připadala jsem si tak strašně opuštěná – a od první chvíle, kdy jsme se…“

Umlčel jsem ji polibkem. Potom jsem jí jemně odhrnul blůzu a zkoumal modré šmouhy. Stála bez pohnutí, mohl jsem slyšet, jak rovnoměrně dýchá, ale puls poplašeně letěl pod mými prsty.

„Jak byl velký ten chlap, co tě škrtil?“

„Nevím. Už jsem ti říkala, že byla tma.“

„Byl velký a tlustý nebo malý a hubený?

„Nebyl tlustý.“

„Musel mít útlé ruce.“

„To nevím…“

„Dávej pozor: tady máš na kůži malé škrábance, asi od nehtů. Víš určitě, že to nebyla žena?“

Zarazila se. „Škrábance?“

„Ano, škrábance, škrábance od nehtů. Osoba, která tě škrtila, musela mít dlouhé a špičaté nehty. Pravděpodobnější by tedy byla žena.“

„To se mi nezdá – myslím, že to byl muž.

„Ale nevidělas ho?“

„Ne.“

„Byla tma jako v pytli?

„Ano.“

„A nevydal ani hlásku?“

„Ne, nic jsem neslyšela.“

„Prostě tě začal škrtit a ty ses ubránila.

„Ano. Odstrčila jsem ho.“

„Nic víc nevíš?“

„Ne.“

„A nemáš ani sebemenší tušení, kdo to mohl být?“

„Nemám.“

Poklepal jsem jí na rameno: „To je v pořádku, miláčku. Chtěl jsem si to jenom zopakovat.“

„Radši si sednu,“ řekla a sklesla do polštářovaného křesla. „Jakmile o tom začnu mluvit, roztřesou se mi kolena.“

„Udělala bys dobře, kdybys mi řekla všechno o svém příteli.“

„Ale ten je přece v Kansas Gity.“

„Byl v Kansas City. Teď už může být klidně tady.

„Jestli vypátral, kde jsem…“

„Patrně to vypátral.“

„Ale jak? To přece není tak snadné…

„Řekni mi upřímně, nemyslíš si v koutku duše, že si tě tu mohl najít a…“

„Přestaň, Donalde, jestli mě nechceš úplně zničit, tak, prosím tě, přestaň.“

„Tak dobře,“ řekl jsem, „dám ti už pokoj. Ale zapni si blůzu, Sandra s Mektalem tu budou každou chvíli.“

Zvedla ruce k límci a já viděl, jak se jí chvějí prsty, když zapínala knoflíčky do poutek.

Odpolední slunce proudilo do pokoje. Bylo tu horko a dusno. Venku se nepohnul ani vánek. Zdálo se, že otevřená okna pouze vsakují rozpálený vzduch, tetelící se vzhůru podél stěn budovy.

Zřízenec zaťukal na dveře a strčil mi do rukou balíček. „Poslyšte, šéfe,“ doprovodil věc v balicím papíře ponaučením, „ne abyste se s tou bouchačkou do něčeho zaplet. Je dobrá, ale musel jsem starému Mošemu lhát, jako když tiskne, než ji dal z ruky.“

Poděkoval jsem a nohou přirazil dveře. Strhl jsem obal a na světle se modře zaleskla automatická dvaatřicítka. Modř byla místy už sedřená, ale hlaveň byla v dobrém stavu. Otevřel jsem krabici s náboji, namačkal jich plný zásobník a zeptal se Almy: „Umíš s tím zacházet?“

„Ne.“

„Tak tohle je pojistka, kterou posunuješ palcem,“ vysvětloval jsem. „A tohle je zas jiná pojistka na zadní straně rukojeti, která se automaticky uvolní, když rukojeť sevřeš. Vše, co se od tebe žádá, je toto: uchopíš pistoli do pravé ruky, palcem zmáčkneš dolů tuhle malou páčku a stiskneš kohoutek. Je ti to jasné?“

„Myslím že je.“

„Tak si to vyzkoušíme v praxi.“ Vyňal jsem zásobník, natáhl hlaveň, vrátil pojistku na místo a podal pistoli Almě. „Zastřel mě!“

„To neříkej, Donalde,“ řekla, když si brala zbraň.

„Namiř to na mě!“ poručil jsem. „Zastřel mě! Chystám se tě zaškrtit! Vzchop se, Almo, nedej si to líbit! Musíš! Ať vidíme, jak umíš namířit a stisknout!“

Zacílila a pokusila se zmáčknout kohoutek. Klouby prstů jí zbělely, ale nestalo se nic.

„Pojistka,“ připomněl jsem jí.

Palec škubl páčkou dolů, ozvalo se cvaknutí, jak jehla najela na komoru. Alma dosedla na postel, jako by ztratila v kolenou vládu. Zbraň jí vypadla z ochablých prstů na koberec.

Sebral jsem pistoli, vsunul zásobník zpátky na místo, nahodil jeden náboj do komory, přesvědčil se, že je zbraň zajištěna, pak jsem zásobník znova vyndal a vmáčkl jsem další náboj na místo toho, který již vězel v komoře. Pistoli jsem uložil do Alminy kabelky.

Pozorovala mě užasle a zděšeně.

Krabici s náboji jsem zabalil do balicího papíru a schoval v zásuvce psacího stolu. Potom jsem přešel pokoj a sedl si na postel vedle Almy. „Poslouchej, Almo, ta zbraň je teď nabitá. Nestřílej, dokud nebudeš opravdu muset, ale kdyby zas někoho napadlo hrát si s tvým krkem, udělej s tou hračkou trochu rámusu. Nemusíš ho zasáhnout, stačí, když to spustí, to už udělá svý.“

Opřela si hlavu o polštář a přitáhla mě k sobě pohybem, který připomínal hrající si kotě. Špičkou jazyka hledala mé rty.

O hodinu později ohlásilo rychlé zaklepání příchod Sandry a jejího bratra. Šel jsem otevřít.

„Kde je Alma?“ zeptala se Sandra.

„V koupelně, omývá si oči. Plakala. Je z toho celá nervózní a rozrušená.“

„Předpokládám, že jste ji utěšoval,“ podotkla Sandra při pohledu na zmuchlanou postel.

Mektal civěl na polštář a pak prohlásil: „Zatracený ženský, všechny jsou stejný.“

„Drž zobák, Mektale,“ vyjela na něho Sandra. „Ty vidíš ve všem jen špínu. Podle tebe je každá ženská děvka.“

„Znamenitě! A co ty sis myslela?“

„Nezahlédli jste náhodou Morgana Birkse?“ přerušil jsem jejich konverzaci.

„Ne, nezahlédli,“ Sandra ochotně změnila téma. „Přišli jsme zadem a podplatili vrátného, aby nás svezl nákladním výtahem.“

Alma vyšla z koupelny.

„Vždyť neplakala,“ konstatoval Mektal.

Sandra ho ignorovala. „Co se děje ve vedlejším pokoji?“ zajímala se.

„Slečna Sally Durkeová se stala paní B. F. Morganovou,“ hlásil jsem. „Morgan má přijít za ní, bezpochyby ještě před večeří. Je možné, že si dají přinést večeři do pokoje.“

„Mohli bychom trošku pootevřít tyhle dveře, abychom slyšeli, až půjde?“ navrhla Sandra.

„To svého muže tolik podceňujete?“ zeptal jsem se.

„Proč?“

„Protože ještě nedojde do půl chodby a všimne si těch otevřených dveří. Ne, my se musíme střídat u dveří v koupelně – tam uslyšíme, až vejde do pokoje.“

„To jsou všechno nesmysly,“ povídá Mektal. „Mám nápad!“ Vytáhl z kapsy malý nebozízek, vplížil se po špičkách do koupelny a asi minutu naslouchal. Potom prohlásil: „Nejlepší by bylo navrtat dírku do pravýho rohu dveří.“

„To pusťte z hlavy,“ namítl jsem. „Nadělá to piliny na podlaze a upozorní ji to na nás.“

„Máte vůbec nějaký plán?“ zeptal se mě.

„Jistě. Budeme se střídat v hlídkování u dveří koupelny. Jakmile uslyšíme, že nějaký muž vešel do vedlejší místnosti, půjdu a navštívím naše sousedy. Bude-li to Morgan, doručím mu obsílku.“

„Poznáte ho podle těch fotografií?“ ptala se Sandra.

„Poznám, prohlédl jsem si je důkladně.“

„No jo, ale jak se dostanete dovnitř?“ zapochyboval Mektal.

„Zavolám je telefonem, ohlásím se jako recepce a sdělím jim, že mám telegram pro paní B. F. Morganovou, a zeptám se, jestli ho mám poslat nahoru.“

„To je otřepaná finta. Vzbudí podezření, řeknou, abyste strčil telegram pod dveře.“

„Buďte bez obav, budu mít telegram i knihu, do níž se potvrzuje příjem. Pokusím se podstrčit knihu pod dveře, ale nepůjde to. A telegram bude pravý.“

„Tak pootevřou jen maličko a hned zabouchnou, jak vás uvidí.“

„Až uvidí mě, tak nezabouchnou,“ ujistil jsem Mektala. „Opatřím si patřičný kostým. Zatím tu počkejte a nikam nechoďte. Nedělejte paniku, až se Morgan objeví. Vrátím se do půl hodiny. Morgan se určitě zdrží dýl. Nezapomeňte, že ona má s sebou cestovní brašnu.“

„Nelíbí se mi to,“ řekl Mektal. „Připadá mi to moc průhledný a…“

„Všechny tyhle věci se zdají naivní a průhledné, když se o nich jen tak mluví,“ namítl jsem. „To už je v jejich povaze. Vezměte si obvyklé finty podvodníků – dnes a denně o nich čtete v novinách a připadají vám tak primitivní, že si nedovedete představit člověka, který by na ně naletěl. A přece se na ně lidé nachytají třistapětašedesátkrát do roka. To už je v konstrukci těch triků.“

„Stejně se mi to zdá primitivní…“

Nemělo smysl se s ním přít. Vyklouzl jsem ze dveří a ponechal ho, aby vykládal zas jiným, jak je všechno primitivní, nedomyšlené a průhledné.

6

Zdržel jsem se skoro hodinu. Když jsem se vracel, nesl jsem si uniformu hotelového poslíčka z divadelní půjčovny, telegram na jméno B. F. Morganová, který jsem sám poslal, a konečně linkovaný sešit se šesti stranami podpisů, které jsem padělal perem i tužkou.

Potichu jsem zaklepal na naše dveře.

Přišla mi otevřít Alma.

První, kdo mi padl do oka, byla Berta Coolová přetékající přes velké polštářované křeslo. Vedle ní stála láhev skotské, sklenice ledu a sifon. Usrkovala nápoj z vysoké sklenice. Sandra Birksová mi vyšla v ústrety jako vlnící se stín. „Ach vy jeden břídile!“ uvítala mě mile. „Všechno jste zkazil!“

„Nač ty gratulace?“ podivil jsem se. Můj zrak minul Sandru a spočinul s obavami na šéfové Coolovy detektivní agentury.

„Prokristapána zavřete,“ pravila Berta Coolová Sandře. „Když tu chcete fňukat, tak si fňukejte, ale nemusí o tom vědět ‚celý hotel. Pojďte dál, Donalde.“

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

„Vypadl jste a nikomu jste neřekl kam,“ vyčítala mi Sandra. „Máte u sebe originál obsílky i kopii, kterou máte doručit, Morgan je tady už skoro hodinu a vy nikde. Přišel pár minut po vašem odchodu. Ze všech pitomých nápadů bylo tohle…“

„A kde je teď?“ přerušil jsem ji.

„Ještě je tady – aspoň doufám.“

„A váš bratr?“

„Začal zas krvácet z nosu – krev mu tekla zpátky do úst – tak jsem radši zavolala doktora. Možná že je to vážné. Je teď s lékařem vedle v koupelně.“

„Vy jste zas něco rozjel, Donalde,“ promluvila Berta Coolová. „Paní Birksová mě volala, abych se vás pokusila sehnat. Proč neudržujete spojení s kanceláří?“

„Protože jste mi řekla, že nestojíte o hlášení, ale o to, abych doručil listiny. Když mě necháte na pokoji, doručím je. Lituji, že vás vyrušili. To mám za to, že jsem chtěl být zdvořilý a informoval jsem paní Birksovou, jak to vypadá. Byl jsem proti tomu, aby sem ona a její bratr přišli.“

„To je nesmysl,“ odsekla Sandra chladně. „Snažíte se zbavit odpovědnosti a svalit ji na nás.“

„Na nikoho nic nesvaluju. Jestli váš bratr krvácí v koupelně, převleču se za poslíčka tady v šatně. Doporučil bych vám, abyste se nedívaly.“

„A co ty listiny?“ naléhala Sandra. „Chceme ty listiny! Můj bože, co jsme se jen natelefonovali…“

„Dejte si pohov,“ radil jsem jí. „Listiny mám doručit já a taky to udělám. Víte jistě, že je Morgan tady?“

„Ale ano, slyšeli jsme ho dveřmi koupelny.“

Vzhlédl jsem k paní Coolové. „Jste tady už dlouho?“

„Tak deset minut,“ řekla. „Myslela jsem, že tu nejmíň hoří, jak tihle rozžhavili telefon. Moc by mě to mrzelo, Donalde, kdyby vám měl Morgan vzít draka.“

Neřekl jsem na to nic, odebral jsem se do šatny, rozbalil uniformu a přestrojil se. Protože tam nebylo světlo, musel jsem nechat dveře komůrky pootevřené. Slyšel jsem Almu Hunterovou, jak říká: „Jsi k němu nespravedlivá, Sandro. Jednal přece podle svého nejlepšího vědomí a svědomí.“

„Smůla je v tom, že jeho nejlepší vědomí nestojí za zlámanou grešli,“ pravila Sandra – a pak se ozvalo žblunkavé glu-glu-glu, jak whisky vytékala z láhve do sklenice, nato sykot sifonu a konečně klidný hlas Berty Coolové: „Koneckonců, paní Birksová, on sám vám umožnil, abyste byla přitom. Kdyby vás byl nezavolal, čerta starýho byste věděla, co se děje. My jsme placeni jen za doručení listin. Jestli už Morgan odešel a Donaldovi se to zhatí, mám černýho Petra já. Ale jestli tu Morgan ještě je a Donald mu doručí žalobu, tak vám zaúčtuju náhradu za to, že jsem musela všeho nechat a přiřítit se sem prvním volným taxíkem.“

„Mám-li být taky upřímná,“ švitořila Sandra, „tak si myslím, že můj právní zástupce udělal chybu, když vás doporučil. Lituju chvíle, kdy jsem překročila práh vaší agentury.“

„Jistěže,“ odvětila paní Coolová hlasem dokonalé daímy, „debatující o posledním románu, „to je vskutku velmi politováníhodné, má drahá.“

Vyšel jsem z komory a dopínal si stejnokroj poslíčka. Vzal jsem žlutou obálku s telegramem, zasunul ji do podpisové knihy a šel k telefonu. Když se ohlásila centrála, požádal jsem, aby mě spojili s číslem 618. Po chvíli se ozval ženský hlas. Řekl jsem: „Máme tu telegram pro paní B. F. Morganovou.“

„Nečekám žádný telegram,“ podivila se. „Ostatně nikdo neví, že jsem tady.“

„Ano, paní Morganová. Ten telegram má velice zvláštní adresu. Dovolím si ji přečíst: ‚Paní B. F. Morganová, hotel Perkins, nebo doručit Sally Durkeové.‘ Jenže žádná Durkeová není u nás hlášená.“

„Opravdu nevím, co to má znamenat,“ řekla, ale v jejím hlase bylo už o poznání míň sebejistoty.

„Pošlu vám ho nahoru a podívejte se na to. Třeba ho i otevřete, abyste věděla, jestli je pro vás – na to máte plné právo. Haló, chlapče! Telegram pro šestsetosmnáctku!“ A zavěsil jsem.

Berta Coolová si přidala kostku ledu do sklenice: „Radši sebou hoďte, Donalde, může ji napadnout zavolat recepci a ověřit si, jestli to byli oni.“

S knihou telegramů v podpaží jsem vstoupil do chodby. Ty tři vstaly a sledovaly mě, jak kráčím k číslu 618. Zaklepal jsem.

Uvnitř, bylo slyšet ženský hlas, který mluvil do telefonu. „Telegram!“ zavolal jsem.

Ženský hlas se zarazil. Slyšel jsem ji, jak se blíží ke dveřím.

„Strčte to pod dveře!“ požádala.

Protlačil jsem sešit pod práh tak, aby bylo vidět roh žluté obálky, vložené mezi listy. „Nejde to,“ oznámil jsem. „Musíte mi to podepsat. Kniha tou škvírou neprojde.“

„Moment,“ řekla, „já odemknu.“

Odemkla dveře, malinko je pootevřela a skulinou si mě nedůvěřivě prohlížela. Trochu jsem sklonil hlavu. Když viděla mou uniformu a telegram v sešitu s tvrdými deskami, osmělila se otevřít dveře o deset patnáct centimetrů. „Kde se mám podepsat?“ zeptala se.

„Semhle,“ ukázal jsem na linku a podal jí sešit i s tužkou.

Měla na sobě růžový župan a pod ním skoro nic. Protože pootevřenými dveřmi nebylo vidět dovnitř, rozevřel jsem je dokořán a vešel do pokoje.

V první vteřině jí nic nedošlo. Ale jakmile jsem se ocitl na světle, poznala mě. „Morgane,“ vykřikla, „Morgane, bacha! Je to ten fízl!“

Morgan Birks si hověl na posteli v šedém vycházkovém obleku s dvouřadovým sakem, nohy pohodlně zkřížené, cigaretu v ústech. Přistoupil jsem k němu. „Pane Birksi! Toto je originál předvolání k soudu ve věci Sandra Birksová versus Morgan Birks. A toto je kopie obsílky zároveň s kopií žaloby, které vám tímto předávám.“

Klidně vyfoukl kouř ke stropu. „Ty jsi ale čipera, kamarádíčku,“ řekl.

Sally Durkeová běžela za mnou, zametajíc za sebou růžovou vlečkou. Roztrhla žlutou obálku a očima přelétla zfalšovanou zprávu. Mrštila sešitem o zem, telegram roztrhla ve dví a hodila mi ho na hlavu. „Zatracenej podvodnickej spratku!“ oslovila mě.

„Ještě něco?“ zeptal se věcně Birks.

„To je vše.“

„Žádný zatykač?“

„Ne, tohle je civilní spor.“

„Dobrý, brácho. Zlom vaz!“

„Díky,“ řekl jsem, „teď už můžete odvolat tu hlídací fenu. Nelíbí se mi, jak štěká.“

Otočil jsem se a namířil si to ke dveřím v okamžiku, kdy se rozlétly a dovnitř se vřítila Sandra. Hned za ní se objevila Alma Hunterová, která se svou přítelkyni zřejmě snažila zadržet. A vzadu se vynořily majestátní obrysy Berty Coolové, obvyklou cigaretu třímala mezi rty.

„No to je nádhera!“ ozval se Birks ze své postele.

„Tak takhle sis to zařídil, ty špinavěj podvodníku!“ rozkřičela se na něho Sandra. „Tak to je ta malá důra, co s ní rozhazuješ peníze! Opravdu vzorně dodržuješ svatební slib!“

Birks vyndal cigaretu z úst a zívl. „Ano, má nejdražší, to je Sally Durkeová. Velice mě mrzí, že ji nemáš ráda. Ale proč jsi nepřivedla svého doktůrka, když už sis přála, abychom byli kompletní?“

„Ty – ty – ty…“ Sandra marně hledala odpovídající výraz.

Birks se nadzvedl na lokti. Byl to štíhlý dlouhán. Všechno na něm bylo ostré: rysy obličeje i špičaté prsty rukou. Světlo se odráželo v hustých černých vlasech, které si česal hladce dozadu z vysokého čela. „Nač ten ohňostroj, Sandro? Přeješ si rozvod – a já si ho rozhodně nepřeju o nic míň. Tak buď tak hodná a vypadni.“

Sandra se obrátila k Bertě Coolové. „Chtěla jsem jenom, abyste se na vlastní oči přesvědčila, jakého mám manžela. Podívejte se na něho. Přitáhne si sem tu svou špinavou, odbarvenou blondýnu, která se nestydí vystavovat se tu skoro nahá!“

A Sandra hmátla po růžovém županu, který si Sally Durkeová instinktivně přitáhla k tělu. Ale Sandra nadzdvihla lem dost vysoko, aby bylo vidět, že pod látkou jsou už jen nahá stehna. Sally se ji pokusila kopnout do obličeje a nazvala ji ošklivým jménem.

Berta Coolová objala Sandru jednou svou ploutví kolem pasu a odtáhla ji od kopající blondýny.

„Děkujul“ ozval se Morgan z postele. „Aspoň nemusím vstávat, abych jí jednu vrazil. Prokristapána, Sandro, zamysli se nad sebou! Vždyť ty ses nestyděla podvádět mě skoro před mýma očima!“

„To je lež!“ vykřikla Sandra a zápolila s mocným objetím paní Coolové.

Alma Hunterová přispěchala k Sandře. „Pojď, Sandro,“ domlouvala jí, „nehádej se s ním. Žaloba mu byla řádně doručena, a o to nám přece šlo.“

Morgan Birks se naklonil přes pelest a vhodil zbytek cigarety do plivátka. „Je mi líto,“ řekl Sally Durkeové, „že má žena je taková čubka, ale ona snad za to ani nemůže.“

„Podle mýho by potřebovala pořádně do těla,“ mínila Sally.

Obrátil jsem se k paní Coolové: „Obsílku jsem doručil, teď zbývá sepsat místopřísežné prohlášení. A tím to pro mě hasne.“

Vyšel jsem na chodbu a paní Coolová vystrkala ze dveří i Sandru, konejšivě přitom mumlajíc. Dveře za námi práskly a závora cvakla.

„Nevěděl jsem, že to bude s takovým cirkusem,“ poznamenal jsem v našem pokoji.

„Nemohla jsem si pomoct,“ omlouvala se Sandra. „Chtěla jsem jen, abyste byli očitými svědky jeho nevěry.“

Vtom se otevřely dveře koupelny a vstoupil doktor Holoman. Byl bez saka, rukávy vyhrnuté a košili postříkanou vodou a krví.

„Co to bylo za kravál?“ ptal se. „Nemluvili tam o nějakém doktorovi?“

„To teda mluvili,“ řekla paní Coolová. „A nemyslím si, že by byl obhájce paní Birksový radostí bez sebe, kdyby vás tu viděl.“

„Musel přijít kvůli Mektalovi,“ hájila ho Sandra. „Jak je mu, Archie?“

„Bude to v pořádku, ale byl nejvyšší čas, abych zarazil krvácení – nesmí se už tak rozčilovat. Nejmíň tři dny musí zachovat naprostý klid.“

A doktor Holoman zmizel zas v koupelně.

„Je to zvíře,“ pravila Sandra ještě na adresu svého manžela. „Takhle mě urážel vždycky, ačkoliv jsem mu byla absolutně věrná. Od svatby jsem se prakticky neohlédla za mužským! A on proti mně poštval i mýho vlastního bratra!“

Šel jsem zas do komory, převlékl se a zabalil uniformu poslíčka. Slyšel jsem, jak Sandra volá skrz dveře koupelny: „Už je to v pořádku, Mektale. Už jsme mu to doručili.“

Z druhé strany se však ozvalo: „Neřvi, sakra! Může to slyšet!“ Vtom se však z vedlejšího pokoje donesl hlas filtrovaný stěnami, ale přece jen zřetelný a ironický: „To je Mektal? Tak aspoň vím, komu za to můžu poděkovat. Mělo mě to hned napadnout!“

„Jseš blázen, Morgane,“ ječel Mektal. „Já se tě naopak zastal! Otevři, něco ti ukážu. Otevři přece!“ Minutu dvě bylo ticho, pak se dveře koupelny rozlétly a zakrvácený Mektal se vřítil do pokoje. „Ty káčo,“ mečel skrz obvaz na Sandru, „to musíš tak řvát? To tě nenapadlo, že tě může slyšet?“

„Promiň, je mi to líto.“

„Líto, líto! Nikdy ti ničeho nebylo líto kromě sebe samé! Teď když máš žalobu v suchu, je ti fuk, co bude se mnou. Ale já se postarám, abys ho nemohla ždímat.“

A už pádil kolem nás na chodbu k číslu 618. Zabušil na dveře. Když se nikdo neozýval, zaprosil: „Morgane, to jsem já, Mektal, pusť mě dovnitř! Musím s tebou mluvit, je to důležitý!“

Berta Coolová dopila svou whisky a usmála se laskavě na skupinu shromážděnou v čísle 620. Sandra to nevydržela a vyšla také na chodbu, kde Mektal u dveří Morganova pokoje žadonil a ťukal.

„Zvedejte se, Donalde,“ řekla paní Coolová. „Máme zrovna čas vrátit se do kanceláře.“

Podíval jsem se na Almu a její pohled mi řekl, že porozuměla.

„Já si už ale smluvil večeři, musím ještě něco projednat…“

„Na večeři půjdete se mnou, Donalde,“ prohlásila paní Coolová neodvolatelně. „Promluvíme si o novým případu, který převezmete. Kdyby si ovšem Alma Hunterová chtěla ještě najmout služby naší agentury, vyjdu jí velmi ráda vstříc a pověřím tou prací zase vás. Ale tenhle případ je skončený – a my jdeme.“

Vytáhl jsem z kapsy navštívenku, načmáral na ni telefonní číslo svého penziónu a podal ji Almě.

„Ona je šéfová. Ale kdybyste něco potřebovala, zavolejte mě na tohle číslo.“

Berta Coolová se obrátila k Sandře: „Abych nezapomněla, ta skotská se sodou patří do mimořádných výloh. Upozorním dole v kanceláři, že to jde na váš účet. Jdeme, Donalde.“

Doktor Holoman nás na chodbě předběhl. Zatahal Mektala jemně za rukáv a varoval ho tichým hlasem před hroznými následky rozčilování.

Mektal ho odstrčil a znova zabušil na dveře. „Otevři přece, ty blázne! Mám něco, co ti pomůže vyhrát spor! Chránil jsem tě celou tu dobu.“

Když jsme kráčeli k výtahu, znova jsme skoro narazili na doktora Holomana. „Počkejte,“ chytil paní Coolovou zoufale za ruku, „počkejte moment, nemohli byste mi pomoct? Zase si přivodí krvácení. Nechtěli byste se pokusit odvést ho zpátky do pokoje?“

„Nechtěli,“ odtušila paní Coolová a pobídla mě, abychom se nezdržovali.

Dole na chodníku jsem se jí zeptal: „To se mám do toho případu pustit ještě teď?“

„Do jakýho případu?“

„No do toho, co ho se mnou chcete prodebatovat u večeře.“

„Ach tak! Ne – není žádný případ a taky nebude žádná večeře.“

Když viděla, jak se tvářím, trochu to rozvedla:

„Pozorovala jsem, že jste se zakoukal do toho Hunterovic děvčete. To se mi nelíbí, protože ona je zapletená do věci, na níž jsme pracovali. A pro nás je ta záležitost skončená. Zapomeňte na ni. Mimochodem, nemohl byste mi zastavit taxík? Ale ať zajede sem k tomu hydrantu, kde mohu nastoupit z chodníku, protože já nejsem dělaná na to, abych naskakovala vprostřed ulice.“

Postavili jsme se tedy na obrubník chodníku a já mával. Ani šofér, který zareagoval na mé mávání, netoužil nakládat paní Coolovou uprostřed provozu. Proto ochotně zakormidloval až k nám. Naložil jsem šéfovou a zvedl klobouk k pozdravu.

„Nepojedete se mnou, Donalde?“

„Ne. Musím ještě někam zajít.“

„Kam?“

„Za Almou Hunterovou, pozvat ji na večeři.“

Její oči se střetly s mými. „Obávám se,“ pravila hlasem shovívavé matky, která kára svou ratolest za menší nezbednost, „obávám se, že nedbáte dobře míněných rad, Donalde.“

„To nedbám,“ připustil jsem.

Zabořila se do polštářů. „Sklopte to skládací sedátko, Donalde, ať si mám nač položit nohy. A neberte všechno tak proklatě vážně. Dobrou noc.“

Zvedl jsem klobouk dobrých čtvrt metru nad hlavu, když taxík mizel v hlavním proudu. Otočil jsem se, abych se vrátil do hotelu, a vrazil jsem do muže, který stál hned za mnou.

„Kam ten spěch?“ zeptal se.

„To byste stejně nepochopil,“ ujistil jsem ho a pokusil se projít kolem něho. Cestu mi zastoupil jiný chlapík, který stál za tím prvním. „Žádnej kvalt, prcku.“

„Co to má znamenat?“ zeptal jsem se zdvořile.

„Chce s váma mluvit šéf,“ řekl jeden z nich.

„Mě ale váš šéf nezajímá.“

První muž byl vysoký, hubený, s jestřábím nosem. Druhý byl pořízek s rameny jako almara, ale poměrně útlým pasem. Měl býčí šíji, nos se mu rozlézal skoro po celém obličeji a pravé ucho získalo časem tvar květáku. Měl dar výřečnosti a zřejmě se rád slyšel.

„Tak-tak-tak,“ pravil, „náš přítelíček tahá čerta za vocas. Náš šéf ho nezajímá – řekl jsi to tak, kamaráde? Máme tedy šéfovi vyřídit, že odmítáš spolupráci?“

„Spolupráci? A jakou?“

„Odpovědět na pár otázek.“

„O čem?“

„O Morganu Birksovi.“

Sjel jsem pohledem z jednoho na druhého a nenápadně jsem se postavil tak, abych viděl na vchod hotelu. Každou chvíli se může objevit Sandra se svým bratrem a budou si myslet, že jsem jim nachystal past nebo je prodal. Ušklíbl jsem se tedy do očí toho dlouhána: „Proč ne. Půjdu.“

„Tak to bude lepší,“ řekl boxer a zahleděl se napjatě do ulice. „Já věděl, že si dáš říct.“ Veliký sedan se oddělil od proudu a ti dva mně k němu hbitě pomohli, každý z jedné strany. Otevřeli dveře, strčili mě dovnitř a posadili si mě doprostřed. Dlouhán se otočil k řidiči: „Můžeš na to šlápnout, Johny.“

Jeli jsme a jeli, když vůz zabočil do vilové čtvrti, přestalo se mi to líbit.

„Co to má znamenat?“

Chlapík, kterému říkali Fred, povídá: „Dávej pozor, bobečku. Musíme ti dát na oči pásku, abys nám toho nevykoukal víc, než by ti bylo zdravý. Nic se neboj.“

Vrhl jsem se na něho. Rána, kterou jsem mu zasadil do brady, na něho neučinila větší dojem. Odněkud vyštrachal obinadlo a obtočil mi je kolem očí. Bil jsem kolem sebe a pokoušel se křičet. Sevřely mě však silné prsty a kolem zápěstí mi cvakly náramky. Sedan začal kličkovat, abych ztratil orientaci.

Za nějakou chvíli jsem pocítil pomalé drkotání, jak vůz začal stoupat po soukromé cestě. Pak jsem slyšel, jak se otevírají vrata. Sundali mi bandáž – byli jsme v garáži. Vrata se za námi zavřela, avšak z garáže vedly ještě boční dveře, které pokračovaly schodištěm. Vystoupili jsme po něm do haly, prošli kuchyní a jídelnou až do obývacího pokoje.

Předstíral jsem úžas.

„Kde to jsem? Myslel jsem, že jedem na stanici.“

„Na stanici?“

„No k šéfovi.“

„Neboj, dostaneš se k němu.“

„Copak on je tady?“

„A kde by byl? Vždyť tu bydlí.“

„Vy nejste poldové?“

„Poldové?“ podívali se na sebe s teatrálním úžasem. „Ale kamaráde, kdo ti tohle nakukal? Tvrdili jsme snad my, že jsme poldové? My ti jen řekli, že s tebou chce mluvit šéf. Rozumíš, to je taková naše přezdívka pro velký zvíře.“

Došlo mi, že hrát si dál na naivku už nic nevynese, a tak jsem radši mlčel.

„Sedni si,“ vybídl mě ten pořízek. „Šéf tady bude co nevidět. Dá ti akorát pár otázeček, a pak tě vodvezem zpátky do města a všechno bude v nejlepším pořádku.“

Sedl jsem si tedy a čekal. V chodbě se ozvaly rychlé, nervní kroky a do pokoje vstoupilo tanečním krokem tučné individuum s odulými rty i tvářemi. Po celé šíři čela se mu perlil pot. Oč byl ten člověk kratší, o to byl tlustší, držel se však zpříma jako nabiják, břicho vystrčené bojovně vpřed. Jeho krátké nohy se kmitaly perlivou chůzí.

„Šéf,“ představil ho čahoun.

Šéf se usmál a pokynul, holá hlava mu skotačila na tlusté šíji jako korek na vodě.

„Co je to zač?“ zeptal se.

„Pracuje pro tu ženskou Coolovou, co má detektivní kancelář,“ představil mě muž s rozpláclým nosem. „Najali je, aby Morganoví doručili obsílku k rozvodovýmu soudu. Tenhleten se poflakoval kolem hotelu Perkins.“

„Ach ano, ano,“ pravil šéf a rychle pohupoval vlídně se usmívající bleskovicí. „Ano, už vím. Promiňte, že jsem vás hned nepoznal. Jaké je vaše ctěné jméno?“

„Lam, Donald Lam.“

„Ano, ano, pan Lam. Jsem nesmírně rád, že vás poznávám, a je to od vás velice hezké, že jste se obtěžoval. Ano, velice hezké. Tedy, pane Lame, vy pracujete pro – jaks to říkal, Frede?“

„Pro Bertu Coolovou – Coolova detektivní agentura.“

Přikývl jsem. „Jste u nich už dlouho?“

„Ne příliš.“

„Ale zaměstnání vám vyhovuje?“

„Jde to.“

„Tak, tak. Dovoluji si tvrdit, že to není špatný začátek pro mladého muže. Spousta příležitostí, jak uplatnit svou soudnost, vynalézavost a pohotový vtip. Navíc tisíc možností, jak se vypracovat. Prokázal jste zralý úsudek svou volbou, ano, velmi chvályhodný úsudek. Jste zřejmě čilý a inteligentní mladík.“

„Děkuji vám,“ řekl jsem.

Hlava mu poskakovala nahoru dolů, šíje se mu krabatila jako valcha a hrubé štětiny zátylku se ježily jak vibrující kartáč.

„Tak, tak,“ vrkal. „Je to už dlouho, co jste viděl Morgana Birkse?“

„Podávám své zprávy paní Coolové.“

„Ach ano, jistěže. Promiňte mou netaktnost.“ Dveře se rozevřely a vešla mohutná žena. Nebyla tlustá, ale právě mohutná: širokoramenná, mocná v bocích a přitom vysoká. Měla přes sebe župan, který zdůrazňoval kyrysnická ramena, křivku statného hrdla a svalnaté paže.

„Výborně,“ zajásal tlustý muž, „tady je naše milá paninka! To je dobře, že jsi mezi nás zaskočila, Magde! Zrovna jsem se totiž ptal pana Lama na Morgana Birkse. Má lásko, tohle je Donald Lam. Pracuje jako detektiv pro – jaks to říkal, Frede?“

„Coolova detektivní agentura.“

„Ach ano! Pracuje pro Coolovu detektivní kancelář. A Frede, jak se jmenuje ta paní, co to vede?“

„Berta Coolova.“

„Správně, Berta Coolova. Sedni si, má lásko, rozebereme to. Pane Lam, to je má paní.“

Věděl jsem, že jsem v bryndě. Ale trocha zdvořilosti nemůže škodit, ať jsou jakkoli rozdané karty. Vyskočil jsem proto a uklonil se až po pás. „Velice mě těší, že vás poznávám.“ Snažil jsem se, aby to znělo upřímně.

Neřekla nic.

„Sedněte si, Lame, jen si sedněte,“ kynul mi šéf. „Máte za sebou jistě perný den. Vy detektivové se přece něco naběháte! Tak tedy, Lame – kde jsme to přestali? Ach ano – tedy vám byly svěřeny listiny, které máte doručit Morganu Birksovi, je to tak?“

„Snad bude lepší, když se spojíte s paní Coolovou.“

„Coolová – Coolová? Aha, to je ta žena, co vede detektivní kancelář. Jistě, to je výtečný nápad, Lame. Jenže, podívejte se, my jsme tak trochu v časové tísni a nevíme, kde se ta dáma právě nachází. Ale zato vy jste tady a bezpochyby jste s věcí obeznámený.“

Byl jsem zticha.

„Ták,“ pravil tlustý muž, „snad byste nebyl umíněný? Rozhodně doufám, že nebudete umíněný.“

Mlčel jsem dál. Muž s pomlácenou tváří přistoupil o krok blíž.

„Moment, Frede!“ zasáhl šéf. „Kroť svůj temperament! Nechme pana Lama, ať nám to řekne po svém. Nepřerušuj ho a taky na něj nespěchej. No a teď abychom se vrátili k věci, pane Lame.“

„Byl byste tak laskavý,“ požádal jsem ho zdvořile, „a sdělil mi, co vlastně chcete vědět a proč to chcete vědět?“

„To je slovo!“ zvolal šéf a rozzářil se jak úplněk. Poulil přitom svá šedá očka, jako by mu je vytlačovalo sádlo uložené v tvářích. „To je přesně ono! My povíme vám, co chcete vědět – a vy zas povíte nám, co nás zajímá, podívejte se, pane Lame, my se věnujeme podnikání. A jako takoví jsme měli jisté svazky s Morganem Birksem – a Morgan Birks zas měl jisté svazky, chcete-li, jisté závazky vůči nám. Byli bychom neradi, kdyby na ně zapomněl, a proto bychom mu je pochopitelně rádi připomněli. Vy jste byl najat, abyste doručil obsílku – a my se vám za nic na světě do toho nechceme plést – říkám pravdu, Frede? Je to tak, Johny? Vidíte, hoši se mnou souhlasí. Zkrátka, nebudeme vám vůbec zasahovat‘ do vaší prače, pane Lamě. Ale až skončí, chceme vědět, kde je Morgan Birks.“

„Jistě, nevidím důvod, proč bych vám nepomohl – když to schválí paní Coolová. To víte, je to jednou moje šéfová, a nerad bych dělal něco za jejími zády.“

„Šéfe,“ vložil se do toho čahoun, „bude rozumnější, když ho Fred trochu vobměkčí. Jak to vypadá, začalo přihořívat. Tenhleten už asi číhal na Morgana Birkse v Perkinsově hotelu. Přitáhla jich tam celá banda – Sandra Birksová, její brácha, kterej přijel z Východu a zlomil si nos při nějaký havárii, pak ptáček, kterej se v recepci představil jako Holoman a zatím nám nikam nepasuje, Alma Hunterová, Berta Coolová a tenhle chlapík. Zrovna vyprovodil Bertu Coolovou z hotelu a posadil ji do taxíku, když jsme si ho vyzvedli.“

„Opravdu, bude lépe, pane Lame, když nás budete informovat,“ řekl šéf. „Je to pro nás víc než důležité, a pak, někdy se stává, že moji hoši ztratí nervy. Nikdo toho víc nelituje než já, ale to víte – hoši jsou hoši.“

„Jsem přesvědčený, že by vám paní Coolová velmi ráda vyšla vstříc,“ ujistil jsem šéfa. „Stačí, abyste se s ní spojil. Určitě by vám poskytla informace, které by se vám hodily. Rozumějte, v tom je smysl jejího podniku – shromažďovat informace a prodávat je klientům.“

„Ano, ano, tím se zabývá,“ souhlasil tlustý muž. „Že mě to hned nenapadlo. Budu se muset o vašem návrhu poradit s naší paninkou. Co tomu říkáš, má lásko?“

V tváři mohutné ženy se nepohnul ani sval. Prohlížela si mě tvrdě a chladně jako hmyz pod mikroskopem. „Zpracuj ho!“

Veliký muž přikývl.

Fredova paže vyrazila rychlostí útočícího hada. Popadl mě za uzel kravaty, zatočil jím, až jsem se začal dusit, pak zatáhl a já vyletěl ze židle jako hadrový paňáca. „Vstaň!“ nařídil mi a spodek jeho pravé dlaně mi vrazil nos mezi oči. Vyhrkly mi slzy. „Sedni si!“

Pod neúprosným tlakem jeho ruky jsem se svalil jako pytel mouky. „Vstaň!“ Jeho levačka a moje kravata mě rychle nadzvedly.

Pokusil jsem se zvednout ruce, abych blokoval hranu jeho dlaně, která se mi znovu chystala mučit bolavý nos. Jenom trochu zrychlil švih a zasáhl mě stejně. „Sedni!“

Bylo to, jako by se mi utrhla přední část obličeje.

„Vstaň!“

„Sedni!“

„Vstaň!“

„Sedni!“

„Vstaň!“

„Sedni!“

„Mluv!“

Pustil mě a ustoupil o krok.

„Mluv,“ opakoval, „a nedej se prosit!“ Jeho tvář byla bez výrazu a v hlase byl nádech nudy, jako by „obměkčování“ lidí byl jeho denní chleba a on se cítil dotčený, že ho k tomu nutí ještě po pracovní době.

„Tak je to správné,“ přikývl šéf a vlídně se usmál. „Vidíte, pane Lame, Fred má pravdu. Když řekne ‚vstaň!‘ – vy vstanete. Když řekne ‚sedni!‘ – sednete si. Z toho plyne, že když řekne ‚mluv!‘ – budete mluvit.“

Zašmátral jsem po kapesníku. Krev z nosu mi tekla proudem.

„Nic si z toho nedělejte,“ konejšil mě šéf, „to je jen takové povrchové krvácení. Jak nám povíte, co potřebujeme vědět, zajdete si do koupelny a dáte se do pořádku. Fred vám pomůže. Tak tedy – kdy jste viděl Morgana Birkse naposledy?“

Nenápadně jsem zapřel nohu o sedadlo. „Vy,“ povídám, „táhněte k čertu!“

Šéf zadržel Freda zdviženou dlaní. „Klid, Frede, neukvapuj se. Náš mladý muž má kuráž. Co abychom se zas dotázali naší paninky? Co tomu říkáš, má lásko? Máme…“

„Pusť se do toho!“ nařídila Fredovi.

Fred hmátl po mé kravatě.

Vyřítil jsem se ze židle a celou váhou zaútočil na jeho žaludek. Byla to rána vedená až z boků a všechny svaly těla doprovázely mou pravačku letící kupředu jako píst.

Něco se stalo s mou pravou paží. Ztratil jsem v ní cit. Potom věc podobná beranidlu zasáhla špičku mé brady. Cítil jsem, že se mi nohy odpoutávají od země a já plachtím. Oslňující světlo mě oslepilo a žaludek mi stoupl až do krku. Pokusil jsem se zaostřit oči a spatřil jsem blížící se pěst. Než jsem se vzchopil, vybuchla mi v obličeji. Ze vzdálenosti, která mi připadala značná, jsem slyšel ženský hlas: „Víc na žebra, Frede!“ Hned nato mí něco vyhloubilo jámu v žaludku. Složil jsem se jako zavírací nůž a pochopil, že to, co mě udeřilo do hlavy a zůstalo na místě, je podlaha.

Slabě a bzučivě ke mně doléhal šéfův hlas: „Dej si pohov, Frede, nepřežeň to. Koneckonců chceme, aby mluvil.“

Nade mnou stál čahoun. „Vykašlete se na něho. Jen ztrácíme drahocennej čas. Má přece listiny a všechno je zařízený, aby je moh doručit.“

„Kde je má?“ zeptala se žena.

„V náprsní kapse kabátu.“

„Mrkni se tam!“ řekla.

Fred mě chňapl za límec a narovnal tak prudce, že mi chřuplo v šíji a hlava div neuletěla. Cítil jsem, jak mě šacují.

„Tady jsou originály,“ hlásil Bill. „Ale kopie nemá.“

„Vy pitomci!“ pravila žena. „To znamená, že je doručil!“

„Nemoh je doručit,“ prohlásil Fred.

„A proč myslíš, že ne?“

„Protože vím, že je měl, když šel do hotelu Perkins. On a Alma Hunterová se přihlásili jako manželé. Potom se vobjevila Sandra Birksová se svým bráchou. Pak tenhle vyšel. Na chodníku hned vyndal ty papíry z kapsy, aby se přesvědčil, že jsou v pořádku a po ruce, pak je tam zas nacpal. Hasil si to na poštu a poslal telegram. Nevíme komu. Z telegrafistek jsme nevyrazili ani slovo. Prachy je nezajímaly. Namáhali jsme se tak dlouho, až cácory začaly hrozit, že zavolají poldy. Pak jsem ho sledoval dál do půjčovny kostýmů. Vypůjčil si uniformu hotelovýho poslíčka a vrátil se do hotelu. Zdržel se tam asi dvacet minut, pak vyšel ve společnosti paní Coolový.“

„Kdy přišla paní Coolová do hotelu?“ zeptal se šéf.

„To přesně nevíme. V hotelu měl službu Jerry. Myslím, že říkal, že přišla asi dvacet minut předtím, než se tenhle chlápek vrátil s uniformou.“

Ležel jsem na podlaze, zdálo se mi, že se zmítám na moři temné bolesti, zalévaly mě vlny nevolnosti. Chtělo se mi zvracet, ale nemohl jsem. Když jsem se pokoušel dýchat, všechno mě bolelo. Věděl jsem, že teplá kapalina, která mi stéká po obličeji za límec košile, je krev, ale byl jsem příliš slabý, abych cokoliv udělal.

Žena řekla: „Zavolejte Jerryho. Řekněte mu, aby pročesal hotel vlásek po vlásku. Morgan Birks tam zaručeně je.“

„Morgan Birks tam nemůže bejt,“ trval Fred na svém. „Dostali jsme avízo a Jerry tam hlídkuje už od minulýho tejdne, víme najisto, že tam Birks nebyl – aspoň zatím ne. Měl se tam sejít s tou svou ženskou.“

„A tohodle pána jste sledovali, nebo jste ho načapali až v hotelu?“ zeptala se paninka.

„Sebrali jsme ho v hotelu.“

„Hotel je zajištěnej?“

„Neunikne myš.“

„Určitě předal papíry v hotelu.“ Někdo se shýbl a zvedl mě. Klouby dvou prstů sevřely můj bolavý nos. Pak sebou ruka škubla a měl jsem pocit, že mi vyrvala nos z kořenů. Fred řekl znuděně: „Mluv!“

„Vynech obličej,“ poradila mu žena. Kopanec do kostrče mi zadrnčel až v hlavě. „Tak dělej,“ řekl Fred, „kápni božskou. Tys mu ty papíry přece jenom předal.“

Zazvonil telefon. Všichni zmlkli. Slyšel jsem, jak těžké kroky přecházejí po podlaze směrem k aparátu. Zvonění ustalo. Obr řekl: „Halo, Haló… Kdo je tam? Jerry…? Jo, Jerry… Poslouchej, my si myslíme, že je v hotelu… Říkám ti, že je měl… Pod falešným jménem, samozřejmě, patrně to narafičil dost chytře… Prohledej pokoje. Vyčisti to smetiště. Ručím ti za to, že tam je. Musí tam být.“

Zavěsil a oznámil: „Asi dvě minuty po našem odchodu vyšli společně Sandra Birksová, její brácha a Alma Hunterová. Ten další chlápek, co nevíme, kam patří, taky výpad. Jerry říká, že slyšel, jak ho někdo oslovuje pane doktore. Myslí, že brácha měl nějaký krvácení, doktora zavolali, aby to honem zastavil. To je všechno, co hoši vypátrali.“

Vracel jsem se znova k vědomí. Žena promluvila: „Tak vidíte, je to jasný. Předal mu papíry. Dal mu kopie a originál si nechal jako důkaz.“

Séf řekl: „Nechtěl byste si malinko přivydělat, pane Lamě?“

Neodpověděl jsem. Bylo jednodušší mlčet.

„Kdyby se vám hodilo trochu drobných, dejme tomu pět nebo dokonce šest set dolarů, dalo by se to zařídit. Navlečte to tak, abychom dostali Birkse sem do domu. Snad by se vám podařilo…“

„Přestaň,“ řekla žena bezvýrazně. „Takhle to s ním neuhraješ. Shazuješ se.“

„No dobře,“ odtušil šéf, „slyšeli jste, co pravila dáma mého srdce. Jistě měla pravdu – jako obvykle. Je vám asi mizerně, Lame, co?“

Cítil jsem se dost mizerně. Můj stav se lepšil a zhoršoval zároveň. Ta první pekelná rána mě částečně zbavila vědomí. Když její otupující účinek začal slábnout, ozvala se bolest z ostatních ran.

Znova zazvonil telefon. „Vem to, Frede,“ přikázal šéf.

Fred řekl: „Haló, ano“ – a pak mlčel skoro dvě minuty. Řekl: „To je teda spásnej nápad,“ a mlčel další minutu. Pak dodal: „Zůstaň na drátě,“ a vrátil se do obývacího pokoje. „Novina,“ oznámil, „pojďte někam, kde vám to můžu říct.“

„Johne, ty ho ohlídáš,“ přikázal šéf.

Slyšel jsem ustupující kroky, ležel jsem klidně, myslel na palčivou bolest v boku. Za chvíli jsem znova zaslechl, jak Fred mluví do telefonu. „Dobrý. Sedí to. Beru si to osobně na starost. Těbůh.“

Vrátili se do pokoje.

„Vem ho do koupelny, Frede,“ řekl šéf, „a trochu ho omyj.“

Fred mě zvedl, jako kdybych byl batole, a odnesl mě do koupelny. Mručel: „Pár škrábanců, nos jako vokurka, ale nevypadá to, že by byl zlomenej. Chvíli budeš mít bolavěj frňák, to je všechno. Zkusíme to vzít studenou vodou.“

Posadil mě na záchodovou mísu, pustil studenou vodu do umývadla, svlékl mi kabát a začal mi plácat studené mokré ručníky na čelo. Můj mozek začínal zase pomalu pracovat. Podařilo se mi zaostřit pohled.

Fred pokračoval: „Kravata je průšvih. Půjčíme si něco vod šéfa. Jo, a co s košilí? Ta je taky k nepotřebě. Budeme s tím muset něco udělat. Sako je dobrý, krev sundáme studenou vodou. Jenom seď klidně, nevrť se pořád.“

Stáhl ze mě košili, svlékl mě do pasu, opláchl mě studenou vodou. Začínalo mi být mnohem líp. Do koupelny vstoupila žena a řekla: „Tahle košile mu bude akorát.“

„Potřebujem kravatu,“ poznamenal Fred. „Přinesu ji.“

„A flašku alkoholu a voňavý sole,“ řekl Fred. „Za pět minut bude jak rybička.“

Žena se vrátila, přinesla sůl, alkohol, ručníky, košili a kravatu. Fred na mně pracoval jako masér na zápasníkovi v mezičase utkání. A pořád přitom mluvil. „Důležitý je, že nemáš žádnou zhmožděninu. Frňák budeš mít pár dní červenej, bude tě bolet. Nesmíš si na něj sahat. A radši nesmrkej. Tak, teď dáme trochu alkoholu na zátylek, prima, vid? Mužem taky malinko natřít prsa – a hele, ty máš taky pěkně zřízený. To je tedy průšvih. Ale zlomenýho nemáš nic, pořádná šupa – neměl ses pokoušet mě praštit, kamaráde. Není úder jako úder, něco ti k tomu povím. Když jdeš na protivníka pravičkou, nesmíš hákovat. A nestahuj ruku, dokud neudeříš. Lituju, že jsi teď na tom tak bledě, vo pořádnou lekci bys nejspíš neměl zájem. Ale moh bych ti ukázat, jak začít úder a kudy víst pěst, za deset minut by ses vylepšil o vosumdesát procent. Talent máš. A máš na to i buňky, jsi jenom moc lehkej, abys snes pořádnou ránu. Musíš se naučit uhýbat, a to chce pořádnou práci nohou. Tak, přidáme trochu alkoholu – už je to dobrý. Přestalo to krvácet. Studená voda je ohromná věc. Budeš mít chvíli mokrý pačesy, ale to nebolí. Navlečeni ti košili – tak. A zkusíme kravatu – trochu křiklavej vzor k tvýmu kvádru, ale není to nejhorší.“

Žena řekla: „Dej mu trochu whisky, Frede.“

„Brandy je lepší,“ odpověděl Fred. „To ho okamžitě postaví na nohy. Dejte mu pětasedmdesát let starý brandy, pořádnýho frťana. A nebojte se dát mu ho víc. Dostal trochu do těla, potřebuje pořádnou vzpruhu, aby se zmátořil. Na tvrdý údery je moc lehkej. Dal jsem mu jednu pod bradu – ta mi vyšla. Jakpak je ti, bobečku? Zub jsi neztratil ani jeden – to je prima. Bradu máš samozřejmě rozbitou – ňákej čas tě to bude zlobit.“

Magde přinesla pořádnou sklenici brandy. Fred poznamenal: „Tohle je šéfovo voblíbený. Pomalinku ho srká, když si odpočívá po jídle. Ale ty to do sebe hoď ex. Šéf říká, že je to svatokrádež, ale ty to potřebuješ. Tak šup, do toho.“

Vypil jsem brandy. Bylo vláčné jako sirup. Steklo mi horkým proudem do žaludku, rozvětvilo se do teplých paprsků, které dráždily příjemně mé nervy.

Fred řekl: „Tak dobrý, vyrazíme. Vemeš si kabát a klusem k autu. Řekneš nám, kam tě máme hodit?“

Byl jsem slabý a vyčerpaný. Dal jsem mu adresu svého podnájmu.

Zeptal se: „Co to má bejt?“

„Tam bydlím.“

„Prima. Tak tě tam vodvezem.“

Žena a on vyměnili pohled. Fred mi pomohl vstát, prošel jsem do vedlejšího pokoje. Šéf mi kráčel v ústrety, obličej složený do tučného úsměvu. „No tak, no tak. Vypadáte už o tisíc procent lépe, kravata vám padne jako ulitá. Namouduši. Žena mi ji dala loni k vánocům.“

Zaklonil hlavu a zakloktal smíchy. Přestal se smát, uchopil mou ruku, pumpoval jí nahoru a dolů a odříkával: „Držel jste se skvěle, Lame. Máte železné nervy, železné nervy, chlapče. A vůbec jste pašák. Potřeboval bych pár chlapců, jako jste vy. Nemáte náhodou chuť nám přece jenom něco povědět?“

„Ne,“ řekl jsem.

„Nezlobím se proto, chlapče. Skutečně se ani trochu nezlobím.“ Pumpoval dál mou rukou. „Odvez ho, kam si bude přát, Frede,“ řekl. „A zacházej s ním opatrně. Nejeď moc rychle. Nezapomeň, že je poraněný. Tak, Lame, příteli, zatím na shledanou; třeba se ještě sejdeme. Kdo ví. Doufám, že se na nás nehněváte, řekněte mi, že se na nás nehněváte.“

„Nehněvám. Dali jste mi co proto a pánbůh s vámi, jestli se mi někdy naskytne příležitost vám to vrátit.“

Na minutu mu ztvrdly oči. Pak znova propukl v klokotavý smích.

„To je ten správný duch, správný bojovný duch! Hlava rozbitá, ale nepokořená a tak podobně. Škoda že na sobě nemá trochu víc masa, Frede. Mohl to být pěkný zápas. Vymrštil se ze židle, jako kdyby ho vystřelili z pušky.“

„No, byl všelijakej, a neuměl by praštit ani mouchu tak, aby jí ublížil,“ odpověděl Fred, „ale má talent.“

„Tak dobře, odvez ho do města. A postarej se, aby neměl příležitost zjistit si naši adresu; chtěl by se sem třeba vrátit. Abyste mi správně rozuměl, Lame: byla to příjemná návštěva, byl bych nerad, kdybyste si myslel, že jsme nepohostinní, ale jestli se sem někdy vrátíte, byli bychom radši, kdybyste se vrátil v naší než v cizí společnosti.“

Řičel smíchy nad vlastním vtipem.

Fred řekl: „Tak pojď, bobečku. Tenhle hadr si zavaž přes voči a jdem.“

Zakryli mi zrak, vedli mě – z jedné strany Fred, z druhé šéf – zpátky halou, dolů ze schodů a k vozu. Dveře garáže se zvedly a já jsem se vznesl do noci. Čerstvý vzduch mi příjemně chladil obličej. Když jsme jeli asi pět minut, sundal mi Fred roušku a řekl: „Hezky se vopři do polštářů, kamaráde. Pojedu pomalu.“

Řídil dobře, proplétal se mezi vozy, až dojel k mému domu. Viděl jsem, že si ho prohlíží. Zaparkoval, otevřel dveře, pomohl mi vystoupit a vyjít po schodech. Paní Smithová otevřela dveře a upřela na mě pohled. Byl výmluvný. Podnájemník, který pět týdnů neplatí činži, se nechá přivléct domů opilý.

Fred řekl: „Takhle se na něj nesmíte dívat, milostivá. Je v pořádku. Utrpěl malej votřes při automobilový nehodě, to je všechno. Potřebuje se dostat do svýho pokoje a zalizt do postele.“

Přistoupila blíž a nasála můj dech. „Hm, automobilová nehoda. Nevjel náhodou do cisterny whisky?

„Brandy, když dovolíte. Nejvybranější, pětasedumdesát let starý brandy. Šéf mu nalil z vlastních zásob, aby se trochu vzpamatoval.“

„Dostal jsem dneska místo,“ informoval jsem ji.

Viděl jsem, jak jí zazářily oči. „A co nájemný?“

„Příští týden. Až dostanu zaplaceno.“

Odfrkla si a řekla: „Místo. To jste teda oslavoval?“

Zašmátral jsem v kapse, vytáhl jsem potvrzení, že pracuji jako soukromý detektiv pro Bertu Coolovou. Prohlédla si je a řekla: „Hm, soukromý detektiv?“

„Ano.“

„No, moc bych si od vás jako od detektiva neslibovala.“

„To jste na vomylu, milostivá,“ vmísil se Fred. „Ten má nervy ze železa. Uchytí se kdekoliv. Má talent. Tak na shledanou, Lame. Brzy tě zase uvidím.“

Otočil se a seběhl ze schodů. Řekl jsem paní Smithové: „Rychle, zjistěte mi číslo jeho vozu,“ protože váhala, dodal jsem: „Dluží mi nějaké peníze, když je vrátí, zaplatím činži.“

To stačilo. Okamžitě odešla slídit ke vchodu. Fred prudce odstartoval. Paní Smithová se vrátila a hlásila: „Nejsem si úplně jistá. Buď to bylo číslo 5N1525 nebo 5M1525.“

Šmátral jsem po kapsách, až jsem vylovil tužku, napsal jsem si obě čísla na kus papíru a vykulhal jsem tři patra. Stála na místě a dívala se za mnou: „Nezapomeňte to, pane Lame, čím dřív budu mít nájemný, tím líp.“

„Buďte klidná, nezapomenu,“ odpověděl jsem, „do smrti na to nezapomenu.“

7

Vytrvalé, pronikavé bušení na dveře mě z úplného zapomenutí přeneslo do zmateného polovědomí. Slyšel jsem hlas své bytné, kvílel: „Pane Lame – ach, pane Lame – pane Lame. Prokristapána, probuďte se.“ Sáhl jsem po vypínači. Měl jsem pocit, že se mé tělo rozlomí na dvě půlky. Našel jsem vypínač, rozsvítil jsem a belhal se ke dveřím svého podkrovního pokojíku.

Bytná byla zavinutá do vybledlého zeleného přehozu; vypadala jako pytel brambor. Pod přehozem vykukovala obruba bílé flanelové noční košile. Promluvila hádavě a s opovržením: „Jaký je to vaše nový místo, nevím, ale rozhodně už toho mám až nad hlavu. Nechávala jsem vás tady žít tejdny na dluh, ale teď –“

„Co se děje?“ přerušil jsem ji a cítil jsem, že mi oteklý nos a rty zdřevěněly.

„Na drátě je nějaká ženská, tvrdí, že s vámi musí mluvit. Ječí mi do ucha, že je to otázka života a smrti. Telefon drnčel až hrůza. Vzbudil všechny nájemníky. A já musela šplhat do třetího patra, trčet tady a tlouct na dveře, dokud –“

„Jsem vám velice vděčný, paní Smithová –“

„Vděčný,“ odfrkla. „Takovej poplach, všichni jsou vzhůru a –“

Přinutil jsem své ztýrané tělo k činnosti, vplul jsem zpátky do pokoje, sebral koupací plášť, přehodil ho přes pyžamo, navlékl si pantofle. Vzdálenost mezi mým kumbálem a halou mi připadala nekonečná. Dokázal jsem myslet jedině na Almu. A předpokládal jsem, že to pravděpodobně bude Berta Coolová s novými příkazy. Byla by toho klidně schopná, ale – Sluchátko se houpalo na šňůře, zvedl jsem je, přiložil k uchu, řekl haló a zaslechl Almin hlas: „Ach, Donalde, jsem tak ráda, že jsem tě zastihla. Stalo se něco strašného.“

„Co se stalo?“

„Nemůžu to vykládat do telefonu. Musíš přijít.“

„Kde jsi?“

„V telefonní budce, ve dvoraně domu, kde bydlí Sandra.“

„Kde tě tedy najdu?“

„Tady.“

„V bytě?“

„Ne – v budce. Stalo se něco strašného. Přijď rychle.“

Řekl jsem jdu hned, zavěsil jsem a vyšel po schodech tak rychle, jak mi bolavé svaly dovolovaly. Minul jsem sípající paní Smithovou. Prohodila ledově: „Jsou tady nájemníci, pane Lame, byli by rádi, kdyby se jim podařilo znova usnout.“

Pronikl jsem do pokoje, svlékl se, oblékl se, vázanku jsem si utahoval, když jsem utíkal ze schodů. Vestu jsem si zapínal cestou na nároží. Trvalo věčnost, než se k chodníku připlížil noční taxík. Nasedl jsem, řekl jsem mu adresu. „Kolik je hodin, kamaráde?“

„Půl třetí.“

Na zastavárnu mé náramkové hodinky nestačily, ale když jsem je každý den pečlivě natahoval, mohl jsem alespoň přibližně odhadovat čas. Jenomže teď ležely na mém nočním stolku. Prohledal jsem kapsy, abych se ujistil, že mám alespoň potvrzení, které mi vystavila Berta Coolová. Vylovil jsem z kapsy drobné, držel jsem je na dlani a pokoušel se je spočítat v chvějivých záblescích světla, které vrhaly číslice na tachometru. Když jsme dojeli na místo, přebývalo mi přesně pět centů. Odevzal jsem řidiči celou svou sbírku mincí, řekl jsem díky, kamaráde, a rozběhl jsem se ke dveřím. Málem jsem si zlomil ruku. Dveře byly zamčené. Ve dvoraně se svítilo, ale za recepčním stolkem nikdo nebyl. Kopal jsem do dveří v naději, že to Alma uslyší. Za chvíli skutečně uslyšela, vyšla z budky a blížila se chodbou.

Překvapeně jsem na ni zíral. Měla na sobě hedvábné pyžamo, přes ně přehozený jakýsi filmový župánek. Otevřela dveře a já jsem se zeptal: „Co se stalo, Almo?“

„Někoho jsem zastřelila,“ zašeptala chraptivě.

„Koho?“

„Já nevím.“

„Zabilas ho?“

„Ne.“

„Zavolalas policii?“

„Ne.“

„Dobře, zavoláme ji tedy teď.“

„Ale Sandra by to nechtěla a Mektal říká –“

„Čert vzal Sandru i s Mektalem,“ řekl jsem, „jdi dovnitř a zavolej policii.“

Dovedl jsem ji zpátky k telefonní budce.

„Donalde, neměla bych ti radši napřed říct –“

„Když jsi někoho postřelila, musíš zavolat policii a vysvětlit jim, jak se to stalo.“

Obrátila se ke mně a řekla: „Musím si od tebe vypůjčit desetník.“

Prohledal jsem kapsy. Neměl jsem nic. Poslední cent jsem dal taxikáři. Zkusil jsem telefon. Jednoduše a prokazatelně nefungoval zadarmo.

„Jak ses dovolala mě?“ zeptal jsem se. „Vpotácel se sem nějaký opilec. Namluvila jsem mu, že mě manžel vyhodil z bytu, a vyžebrala jsem na něm minci na telefon.“

„Tak dobře. Vrátíme se do bytu.“

„Nemůžu. Nemám klíče. Na dveřích je automatický zámek.“

„Zavoláme tedy správce. Řekneš mi, co se stalo?“

„Usnula jsem a probudila jsem se a někdo byl v pokoji. Skláněl se nad postelí, ruku těsně u mého nosu, zřejmě mě chtěl udusit. Po strašné zkušenosti z předešlé noci jsem se strachy nemohla skoro pohnout. Vzpomněla jsem si na radu, kterou jsi mi dal. Pamatuješ si, řekl jsi, že nezáleží na tom, jestli mu ublížím. Vylovila jsem zpod polštáře pistoli a stiskla spoušť. Odjistila jsem ji už před spaním. V životě jsem neměla takový strach. Pistole vydala strašnou ránu. Myslela jsem, že mi praskly bubínky. Zahodila jsem ji a začala jsem křičet.“

„A dál?“ zeptal jsem se.

„Pak jsem sebrala z postele župan. Nepamatuju si to, ale musela jsem to udělat, protože jsem ho nesla přes ruku, když jsem se dostala do vedlejšího pokoje.“

„Utíkala jsi do vedlejšího pokoje?“

„Ano a potom do dvorany.“

Řekl jsem: „Pokud se mu nepodařilo utéct oknem, je dosud v bytě. Pravděpodobnost, žes ho zasáhla, není ani jedna ku deseti.“

„Ale ano, zasáhla jsem ho. Slyšela jsem příšerné plesknutí – tak to určitě pleskne, když někoho zasáhne náboj. A pak upadl.“

„Jak víš, že upadl?“

„Slyšela jsem to.“

„Slyšelas, že by se potom ještě pohyboval?“

„Myslím že ano. Něco jsem slyšela. Byla jsem bez sebe. Vyběhla jsem na chodbu a letěla jsem k výtahu, jak nejrychleji jsem mohla. Dveře se zavřely a zapadly za mnou. Až když jsem byla asi minutu ve výtahu, pochopila jsem, v jaké jsem bryndě. Podívej se, nevzala jsem si ani pantofle.“

Podíval jsem se na její nalakované nehty na nohou a řekl jsem: „Musíme sehnat správce. Nebuď vyděšená, Almo. Byl to třeba lupič nebo někdo, kdo hledal Birksovy záznamy nebo ulité peníze. A kde byla celou tu dobu Sandra?“

„Šla někam ven.“

„A Mektal?“

„Nevím. Snad ve vedlejším pokoji v posteli.“

„Neslyšel výstřel?“

„Nevím.“

„Poslyš, Almo,“ řekl jsem, „myslíš, že to mohl být Mektal –“

„Co by dělal v mém pokoji?“ zeptala se.

Neznal jsem odpověď, kterou bych mohl vyslovit nahlas, tak jsem radši neodpověděl. Řekl jsem: „Najdeme správce a –“ zarazil jsem se a strčil jsem Almu zpátky do telefonní budky, protože před domem zastavil veliký bourák. „Konečně někdo jde,“ řekl jsem, „vyžebrám peníz a zavoláme policii. Je to lepší než shánět správce.“

„Kdyby se nám podařilo otevřít byt, mám v kabelce nějaké peníze,“ poznamenala Alma.

„Podíváme se, kdo přijel a –“

Viděl jsem neurčitou, nezřetelnou postavu řidiče za volantem velikého vozu. Mezi ním a mnou seděla žena, a málem ho uškrtila, když mu dávala dobrou noc. Nevystoupil, aby jí otevřel dvířka vozu, ani ji nedoprovodil k domovním dveřím; jakmile se od něho odpoutala a vystoupila z auta, odlepil se tiše od chodníku a odjel do noci. Vykročil jsem ke dveřím a zarazil jsem se. Žena vyndala z kabelky patentní klíč. Blížila se ke dveřím, zahlédl jsem její obličej. Byla to Sandra Birksová.

Vrátil jsem se k telefonní budce a řekl jsem: „Přijela Sandra. Jdi s ní nahoru. Poslouchej, Almo, můžeš mi vysvětlit jak to, že nikdo neslyšel výstřel?“

„Já nevím.“

„Ale myslíš si, že ho nikdo neslyšel?“

„Ano. Nic se nedělo, vůbec nikdo nic neudělal.“

Sandra Birksová vešla, cupitala rychlými, rozhodnými krůčky. Tváře měla rudé a oči jí zářily. Vznášela se. Stál jsem za pultíkem, který ohraničoval stůl, vykročil jsem jí v ústrety.

„Okamžik, prosím.“

Když mě spatřila, zadržela dech, pak pohlédla na Almu, která tam stála bosonohá v pyžamu a županu.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Jestli máte desetník, zavoláme policii,“ řekl jsem. „Alma někoho postřelila ve vašem bytě.“

„Koho?“

„Lupiče,“ řekla Alma rychle.

„Toho, co –“ Sandra zmlkla, podívala se na Almin krk.

Alma přikývla. „Ano, myslím.“

„Kdes vzala pistoli?“

Chtěl jsem říct, že jsem jí ji dal, ale Alma mě předešla. Řekla rychle: „Měla jsem ji. Už v Kansas City. Teď jsem ji našla na dně kufru.“

Sandra řekla: „Půjdeme radši nahoru a podíváme se, co se stalo, než –“

„Ne,“ přerušil jsem ji, „ztratili jsme už tak dost času. Zavoláme policii.“

Sandra se zeptala: „A co se vlastně stalo? To nemáte desetník?“

Podíval jsem se jí do očí a řekl jsem: „Ne.“

Otevřela kabelku, vyndala desetník a podala mi ho. Sel jsem zpátky k telefonní budce. Sandra s Almou stály u výtahu, tiše spolu mluvily; a právě v tom okamžiku jsem zaslechl vytí policejní sirény, která musela být velice blízko. Sňal jsem právě sluchátko z vidlice, když zastavil přepadový policejní vůz před domem. Začal jsem naslepo vytáčet číslo, a všelijak jsem se kryl, abych jim nepadl do oka. Nějaký strážník vystoupil po dvou schodech ke dveřím, zjistil, že jsou zavřené, zalomcoval klikou. Sandra šla a vpustila ho dovnitř. Dveřmi telefonní budky jsem slyšel, jak strážník říká: „Někdo hlásil výstřel v čísle 419. Víte o tom něco?“

„Bydlím tam,“ odpověděla Sandra.

„Vy tam bydlíte?“

„Ano.“

„Vystřelil tam někdo?“

„Nevím. Vracím se právě domů.“

„Kdo je tahle dáma?“

„Bydlí u mě – a říká, že slyšela výstřel.“

„Tak pojďte nahoru.“

Odvedl je k výtahu. Dveře se s rachotem zavřely, výtah se dal do pohybu. Na druhém konci drátu jsem slyšel pravidelné zvonění, ospalý mužský hlas řekl halo. Okamžik jsem se rozmýšlel, pak jsem zavěsil.

O mně se zřejmě nikdo nezmínil. Pozoroval jsem, jak ukazatel stoupá ke čtvrtému poschodí. Pak se zastavil. Čekal jsem minutu nebo dvě, jestli se výtah začne vracet. Nevracel se, stiskl jsem knoflík. Ukazatel se nepohnul. Bylo jasné, že vystoupili a nechali otevřené dveře. V tuto noční hodinu jezdil jediný výtah a ten byl automatický.

Trvalo chvíli, než jsem se vyšplhal do čtvrtého patra a prošel chodbou k bytu číslo 419.

Dveře bytu byly otevřené. Zprava jsem slyšel zvuk hlasů, které přicházely z ložnice. Světla svítila. Vstoupil jsem do bytu a nahlédl do ložnice. Obě ženy stály proti strážníkovi: Alma měla bílé rty a byla zřejmě v sebeobraně; Sandra měla bezvýrazný pohled hazardního hráče. Na podlaze leželo zhroucené tělo s rozhozenými pažemi, leželo na zádech, skelné oči odrážely světlo, které padalo ze stropu. Byl to Morgan Birks.

Strážník se ptal Almy: „Kde jste vzala tu pistoli?“

„Měla jsem ji.“

„Kdy jste si ji koupila?“

„Nekupovala jsem ji.“

„Kdo vám ji tedy dal?“

„Jeden přítel.“

„Kde? Kdy?“

„V Kansas City, pochopitelně. Je to už dost dávno. Nepamatuju se, kdy to přesně bylo.“

Sandra Birksová pohlédla strážníkovi přes rameno a uviděla mě. Oči se jí zúžily. Zvedla ruku k ústům, když ji nechávala klesnout, naznačila mi zápěstím, abych zmizel.

Strážník postřehl buď pohyb, nebo změněný výraz očí. Otočil se a zjistil, že stojím za ním.

„Kdo je to?“ zeptal se.

„Co se stalo?“ odpověděl jsem a zíral jsem na postavu, která ležela na zemi.

Sandra Birksová řekla klidně: „Myslím, že bydlí v našem patře.“

Strážník ke mně přisupěl. „Vypadněte,“ řekl. „Je to vražda. Nestojíme o to, aby nám sem lezli čumilové. A kdo jste? Co –“

„Proč nedáte nějaké upozornění na dveře? Myslel jsem, že se tady něco děje. Nechali jste dveře dokořán a –“

„No jo, tak vypadněte a my za váma zavřem.“

„Nerozčilujte se. Když je otevříno, mám právo sem vejít a vy mě nemůžete vyhazovat. Já přece nejsem –“

„Jakýpak že vás nemůžu vyhazovat,“ řekl a plácl mi mohutnou tlapu mezi lopatky. Bafnul mě za kabát a vyrazil mě. Vletěl jsem do chodby takovou rychlostí, že jsem musel napřáhnout ruku, abych se nerozbil o protilehlou zeď. Za mnou zabouchly dveře, slyšel jsem, jak zapadl zámek.

Přesně takoví jsou policajti. Kdybych se byl pokoušel zmizet, byl by mě zavlekl dovnitř a podrobil výslechu třetího stupně. Ale když jsem se hádal a trval na tom, že mám právo zůstat, vyhodil mě, a nepoložil mi ani jedinou otázku.

Nevěděl jsem sice, co se stalo, ale Sandřino znamení bylo jednoznačné. Stačilo mi, nepotřeboval jsem, aby se mi zřítila na hlavu lavina. Došel jsem k výtahu a sjel dolů. Při každém nadechnutí mě bolela žebra, poldův šťuchanec mi namouduši nikterak neprospěl.

Přepadový vůz čekal dosud u chodníku. Seděl v něm další policista a poslouchal vysílání. Dělal si poznámky, když jsem vyšel, ostře se na mě podíval. Ale rádio vytrubovalo popis muže, který byl stíhaný pro to či ono, a tak mě nechal na pokoji.

Až na roh jsem se pokoušel dojít nenápadně, ohlížel jsem se tu a tam pres rameno, jako bych vyhlížel taxík. Za sebou jsem slyšel hlášení policejní vysílačky, monotónní hlas bručel: „– přibližně třicet sedm nebo třicet osm, výška pět stop a deset palců, sto osumdesát liber, má šedý plstěný klobouk – široký černý lem – košile – červená puntíkovaná kravata. Naposledy viděný, jak prchá z místa činu –“

Zahnul jsem za roh. Objevil se taxík. Zamával jsem na něj.

„Kam to bude?“ zeptal se řidič.

„Jeďte dolů ulicí, řeknu vám, kde máte zastavit,“ řekl jsem.

Objeli jsme asi půl tuctu domovních bloků, než jsem si uvědomil, že nemám v kapse ani cent. Spočítal jsem si, že k domu Berty Cooiové to bude stát přibližně pětašedesát centů. Udal jsem řidiči adresu a opřel jsem se do polštářů.

„Počkejte na mě,“ řekl jsem, vystoupil z vozu, přešel k domu, našel na seznamu jméno Berty Cooiové a zmáčkl tlačítko zvonku.

Jestli Berta Coolová není doma, očekává mě roztomilé jednání s taxikářem.

K mému překvapení se bzučák ozval téměř okamžitě.

Opřel jsem se do dveří, ty se otevřely a vpustily mě do temné chodby. Šmátral jsem kolem sebe, našel jsem vypínač a uviděl výtah. Berta Coolová bydlela v pátém patře. Poznal jsem její byt snadno. Byl osvětlený. Zaklepal jsem, otevřela mi. Vlasy měla pocuchané spánkem, visely jí podle obličeje jako zplihlé provázky. Obličej měla naběhlý, ale oči svítily chladně a tvrdě mezi nakynutými tukovými polštáři. Hedvábný župan měla v pase zavázaný na uzel. Ve výstřihu jsem spatřil mohutnou křivku hrdla a obnaženou partii mocného poprsí.

„Vypadáte děsně,“ řekla. „Kdo vás tak zřídil? Pojďte dál.“

Vešel jsem do bytu, zavřela za mnou dveře. Byl to dvoupokojový byt, v zadním rohu obývacího pokoje měl kuchyňský kout. Dveře do ložnice byly napůl otevřené. Zahlédl jsem postel s odhozenou přikrývkou, mezi polštáři se krčil telefon, přes opěradlo židle visely punčochy, schumlaný ranec šatstva vypadal, jako by ho někdo smotal a vrhal z jedné židle na druhou. Obývací pokoj byl těsný a páchl zvětralým tabákem. Berta Coolová přešla k oknu, otevřela je, pozorně si mě prohlédla a řekla: „Co se děje? Přejel vás náklaďák?“

„Mlátili do mě banditi a strkali do mě policajti,“ odpověděl jsem.

„Jo tak?“

„Pravě tak.“

„Dobře. Ale nic mi nevykládejte, dokud nenajdu cigaretu. Kam jsem je, sakra, mohla dát. Měla jsem plnej balíček, než jsem si vlezla do postele –“

„Leží na taburetu u postele.“

Pronikavě se na mě zadívala: „Zdá se, že máte pozorovací talent,“ spustila se do velikého, přecpaného křesla, a pokračovala klidným, věcným hlasem: „Tak tam doběhněte a přineste mi je, Donalde. A nepokoušejte se na mě mluvit, dokud si nedám pořádnýho sluka.“

Přinesl jsem jí cigarety, přidržel zápalku, a když kývla směrem k otomanu, přisunul jsem jí ho. Zvedla nohy, odkopla pantofle, vrtěla se v židli tak dlouho, až našla pohodlnou polohu, uvelebila se a řekla: „Tak spusťte.“

Řekl jsem jí všechno, co jsem věděl.

Odpověděla: „Měl jste mě zavolat, než jste si šel lehnout. Měl jste mě okamžitě informovat.“

„To nebyl ještě mrtvý. Zavolala mě teprve –“

„Ale vražda – čert vzal vraždu. S tou ať si poradí policie. Zajímá mě ten gang, který vás unes a chtěl navázat spojení s Morganem Birksem. Tam tuším hotový peníze. Tam jste propás šanci. Tam –“ Zazvonil telefon.

Vzdychla. „Přineste mi telefon, Donalde. Můžete ho tam vypnout a zapojit tady. Šňůra je dost dlouhá. A pospěšte si, drahoušku, než zavěsej.“

Utíkal jsem do ložnice, sledoval jsem šňůru k zásuvce, vytáhl jsem ji, podal jsem telefon paní Coolové, zapojil jsem ho v obývacím pokoji.

Zvedla sluchátko, řekla: „Tady je Berta Coolová,“ a čekala.

Slyšel jsem drnčení membrány ve sluchátku, jak se proud slov vléval do ucha mé šéfky. Mžourala očima, rozhovor se jí zřejmě líbil.

„A co chcete ode mě?“ zeptala se nakonec.

Sluchátko se zase rozdrnčelo a Berta Coolová řekla: „Chtěla bych pět set dolarů v hotovosti. Pozdějc možná ještě víc. Nemůžu vám zaručit vůbec nic… No, musíte je sehnat, drahoušku… Bankovní sejfy mě nezajímají. Stejně je zapečetějí… Dobře, drahoušku. Do zítřka mi bude padesát dolarů stačit… Ano, ohlídám ho… Bude lepší, když tam teď hned nepojedu. Počkejte, až policie skončí vyšetřování. Nemá smysl je dráždit. Kolik je teď hodin?… Dobře. Řekněme za hodinu nebo za půl druhý. Počkejte na mě, pokud vás ovšem nevezmou s sebou na komisařství. Ale to není pravděpodobné.“

Zavěsila a spokojeně se usmála.

„Sandra Birksová,“ řekla.

„Chce, abyste vyšetřovala smrt jejího muže?“

„Chce, abych se ujala případu Almy Hunterové. Zatkli ji.“

„To je přece nesmysl! Pokoušel se ji zardousit a –“

„Nebuďte si tak moc jistý, drahoušku,“ řekla. „Morgan Birks byl střelen do zad.“

„Do zad!“

„Přesně tak. Zřejmě chtěl vyjít ze dveří, když ho zastřelili. Projektil jím proletěl a uvízl ve dveřích. Když rekonstruovali postavení podle směru rány, usoudili, že měl ruku na klice a chtěl právě vypadnout, když se to stalo.“

„Ale proč sakra vůbec lez do jejího pokoje? Co tam měl co pohledávat?“

„Nejspíš doušek vody,“ poznamenala. „Jenomže policajti nemají rádi, když slečny střílejí pány do zad a pak tvrdějí, že byly přepadeny.“

„V pokoji byla tma,“ namítl jsem.

„Snažil se z pokoje odejít.“

„Snažil se ji předešlou noc uškrtit.“

„Skutečně?“

„Ano.“

„Tak mi o tom vypravujte.“

Vypravoval jsem jí to. Poslouchala pozorně a řekla: „Jak ví, že člověk, který se ji pokoušel uškrtit, byl Morgan Birks?“

„To dá rozum,“ trval jsem na svém.

„Tím policii nepřesvědčíte. Tak jednoduchý to, hochu, nebude. Ale teď mi udělejte něco k vůli. Zavolejte na policii do registrace motorových vozidel, řekněte, že volá detektivní agentura Berty Coolové, a vymáčkněte z nich, komu patří vozy číslo 5N1525 a 5M1525. Já se zatím obléknu.“

Zamáčkla cigaretu, vyfoukla s požitkem poslední oblak kouře, zvedla se ze židle, loudala se do ložnice, cestou si svlékala hedvábný župan. Oblékala se, aniž se obtěžovala zavřít dveře. Neviděl jsem ji, ale slyšel jsem, jak se pohybuje; a ona slyšela, jak jsem volal registraci motorových vozidel a dověděl se, že 5N1525 patří George Salisberymu, 938 Main Street, Centerville, a 5M1525 Williamu D. Cunweatherovi, 907 Willoughby Drive.

Poznamenal jsem si jména a adresy, zavěsil jsem telefon. Paní Coolová pokřikovala z ložnice: „Ten Salisbery se mi moc nezdá, myslím, že to spíš bude ten druhej. Adresa zní slibně. Co vy na to, Donalde?“

„Je to možné. Dům by tomu místu mohl odpovídat.“

„Zavolejte taxíka.“

„Čeká na mě před domem.“

„To si tak hrajete na vlastní náklad, nebo si myslíte, že to patří k režii?“

Vzchopil jsem se a řekl: „Myslel jsem, že to patří k režii.“

Několik vteřin mlčela. Seděl jsem a čekal, jestli se rozzuří a vyhodí mě, nebo jestli to přijme.

„No dobře,“ pronesla svým nejmateřštějším hlasem, „sejdeme dolů a budeme pokračovat vaším taxíkem, drahoušku. A já si poznamenám, kolik je na tachometru, a strhnu vám to z platu. Tak pojďte.“

8

Řidič zahnul k osmistému domovnímu bloku na Willoughby Drive. Paní Coolová řekla: „Jeďte dál k 907, ale nezastavujte. Projeďte kolem pomalu, ať se můžeme rozhlédnout.“

Řidič se na nic neptal. Zákazníci, kteří slídí v ulicích v tuto noční hodinu, mívají nejpodivnější přání, a řidič dostává spropitné za to, že veškeré námitky vykládá až doma vlastní ženě.

„Porozhlídněte se, Donalde,“ řekla paní Coolová, když řidič označil dům na nároží.

Prohlédl jsem si cestu vedoucí ke garáži, promyslel celkovou polohu domu. „To by mohlo být ono.“

„Jistě to nevíte?“

„Ne.“

„Je to zatraceně malá naděje, ale zkusíme to,“ řekla. „Zajeďte k chodníku a zastavte u protějšího domu – u toho na rohu.“

Taxikář přibrzdil a zastavil. „Mám čekat?“ zeptal se.

„Počkejte.“

Podržel jsem otevřená dvířka. Paní Coolová odmítla jakoukoliv naši pomoc, ale přecenila své síly, jen s největší námahou se vyhrabala z vozu. Řidič stál na chodníku a pozoroval, jak stoupáme cementovou cestou k temnému, tichému domu. Hledal jsem tlačítko zvonku, nahmátl jsem je a stiskl. Slyšel jsem, jak zvonek drnčí uvnitř domu.

„Budu mluvit já nebo vy?“ zeptal jsem se.

„Jestli jsme na správný adrese, dejte mi znamení, já se toho pak už chopím.“

„Dobře, ale jestli přijde otevřít někdo, koho jsem předtím neviděl, musíme se dostat do domu, abych se mohl orientovat.“

„Tak jim řekněte, že se mi udělalo špatně a že potřebujete zavolat doktora – pokoj, kde je telefon, znáte, ne?“

„Spíš jeden z telefonů, nemyslíte?“

„No dobře, neberte to tak smrtelně vážně, Donalde. Trochu se vzpamatujte, všechno půjde hladce. A zmáčkněte znova ten zvonek a za minutu nebo dvě to zopakujte.“

Slyšel jsem, jak se v patře někdo pohybuje. Otevřelo se okno a mužský hlas řekl: „Kdo je tam?“

„Zní to jako šéfův hlas,“ zašeptal jsem.

Berta Coolová oznámila zvýšeným hlasem: „Mám tady odevzdat důležitý vzkaz.“

„Zasuňte ho pod dveře.“

„To nemůžu.“

„Kdo jste?“

„To vám řeknu, až přijdete dolů.“

Muž zřejmě okamžik váhal, pak zavřel okno. Rozsvítilo se světlo, zazářil obdélník okna, zmizel za staženou žaluzií. Za nějakou vteřinku jsem zaslechl kroky na schodišti.

„Ustupte stranou, Donalde,“ zašeptala Berta Coolová, „já zůstanu stát ve dveřích.“

Světlo nad vchodem se rozsvítilo, zalilo nás jasem. Mohutná postava Berty Coolové trčela před oválnou skleněnou výplní vstupních dveří. Kroky se přiblížily, měl jsem pocit, že ji skleněnou tabulí někdo pozoruje.

Za chvíli se dveře pootevřely a muž řekl: „Tak co se děje?“

Stoupl jsem si tak, abych na něj viděl. Byl to Šéf. Měl na sobě hedvábné pyžamo a pantofle, žádný župan.

Řekl jsem: „Poklona, šéfe.“

Na okamžik zlověstně ztuhl. Pak se tlusté, odulé rty usmály: „Ale, ale, to je přece Lam! Neočekával jsem vás tak brzo, příteli. Nečekal jsem, že najdete tak rychle cestu zpátky k nám. A koho jste nám to přivedl?“

„Bertu Coolovou,“ řekl jsem. „Majitelku stejnojmenné detektivní kanceláře.“

„Ale, ale,“ šéf přímo zářil, „to nás velice těší, musím vám ze srdce blahopřát – slečno nebo paní Coolová?“

„Paní. Paní Berta Coolová.“

„Doopravdy, moc mě těší.“ Uklonil se. „A blahopřeji vám k tak odvážnému a podnikavému spolupracovníkovi, jako je Lam. Hoch na pravém místě. Má skvělý pozorovací talent; a jeho odvahu mohu osobně dosvědčit. Pojďte, prosím, dál.“

Ustoupil stranou. Zaváhal jsem, ale Berta Coolová kolem mě proplula, prošla dveřmi a vstoupila do haly. Následoval jsem ji. Šéf za námi přibouchl dveře, zajistil je řetězem. „Tak vy jste našel cestu zpátky, Lame?“

Přikývl jsem.

„Budu si o tom muset pohovořit s Fredem. Víbůh, že si s ním o tom promluvím. Z jeho strany je to faux pas, neměl připustit, abyste zjistil adresu. Mohl byste mi říct, jak se vám to podařilo, pane Lamě?“

Berta Coolová odpověděla za mě: „To by nemohl.“

„Ale, ale, ale, přece se nebudeme hněvat,“ řekl šéf. „Nechcete jít dovnitř a posadit se – bohužel, nemám, co bych vám nabídl k pití.“

Rozsvítil v obývacím pokoji, přešli jsme tam a posadili jsme se.

Z vrcholu schodiště se ozval ženský hlas: „Kdo to je, miláčku?“

„Pojď dolů, má lásko. Vem si něco na sebe a přijď dolů. Máme tu hosty. Jednoho už znáš, druhého bych ti moc rád představil.“

Naklonil se k paní Coolové a řekl: „Jsem rád, když se má paninka zúčastní porad. Víte, jak to chodí. Manželství je spojenectví a dvě hlavy jsou vždycky chytřejší než jedna. Jakmile je situace jen trochu delikátní, vždycky povolám svou milou paninku.“

Slyšel jsem, jak v patře bouchly dveře, pak začaly vrzat schody. Sledovali jsme, jak vrzání sestupuje, pak vešla do pokoje naprosto neslyšně obrovská žena v plstěných papučích.

Mě si vůbec nevšímala. Upírala oči na Bertu Coolovou.

Vstal jsem, když vešla. Šéf zůstal sedět. Řekl jsem: „Paní Cunweatherová – jmenujete se tak, že?“

Šéf řekl rychle: „Ale ano, můžete nám tak beze všeho říkat. Koneckonců, co záleží na jménu? Klidně zůstaňme u Cunweathera. Tedy paní Cunweatherová, moje žena – paní Coolová. Byl bych rád, kdybyste se vy dvě spřátelily.“

Velká statná žena shlédla na podsaditou. „Těší mě, paní Coolová.“

Paní Coolová odpověděla: „Taky. Doufám, že si nepotrpíte na formality – já ne.“

Paní Cunweatherová se posadila, její oči byly ostražité a bdělé.

Šéf se zeptal: „Co vlastně přesně chcete, paní Coolová?“

Berta Coolová odpověděla: „Peníze.“

Tučný úsměv mu ozářil obličej. „Ale, ale, ale, paní Coolová. Tomu říkám přímočarost. A to se mi líbí. Vždycky jsem dával přednost přímé rovné hře před kličkováním a uskoky, nemám pravdu, má lásko?“

Neobrátil se ke své ženě, když mluvil. Zřejmě neočekával odpověď a ona také neodpověděla.

Paní Coolová řekla: „Myslela jsem, že budem mluvit věcně.“

„Mrzelo by mě, kdybychom si nerozuměli,“ odpověděl šéf. „Nevím, co vám napovídal pan Lam, ale jestli tvrdil, že se mu u nás nedostalo nejlepšího zacházení –“

„Hlouposti, tím přece nebudeme ztrácet čas. Namlátili jste mu – to mu udělá jedině dobře – trochu se otrká. Můžete si ho klidně vypůjčit znova, jenom ho nesmíte zřídit tak, že by nemohl ráno v osum třicet nastoupit do práce. Co dělá po večerech, mě nezajímá.“

Šéf se rozřehtal. „Ale, ale, ale, vy jste opravdu zvláštní, originální žena – doufám, že se nezlobíte, že vám to říkám. Podala jste to velice názorně. Ale teď mi řekněte, oč vám doopravdy jde, paní Coolová?“

„Chcete se něco dovědět o Morganu Birksovi. Něco bych vám o něm možná mohla říct.“

„Ale, ale, ale, to je od vás velice roztomilé, paní Coolová. Moje žena a já to plně oceňujeme. A jaká pozornost, že jste sem přijela tak brzo ráno, abyste nám to oznámila. Víte, v těchhle záležitostech někdy rozhodují vteřiny. Abychom je tedy neztráceli: jakou informaci nám nabízíte, paní Coolová?“

„Doručili jsme příslušné doklady Morganu Birksovi.“

„Vy jste je tedy doručili.“

„Ano. Předali jsme mu je.“

„Vidíte,“ řekl šéf, „já jsem to celou tu dobu tvrdil. Má paninka taky. Dal jste mu je v hotelu, viďte, Donalde?“

„Neodpovídejte, Donalde.“

„Nebudu.“

Šéf se obrátil ke své ženě. „Vidíš, má lásko, tomuhle říkám dokonalá souhra. Tak to vypadá, když se hraje s lidmi, kteří dovedou odhadnout možnosti a využít situace.

„Ale, ale, ale, paní Coolová,“ pokračoval. „Nevím, jak bych se přesně vyjádřil. Říkáte, že chceme najít Morgana Birkse. To je omyl, i když pochopitelný u majitelky detektivní kanceláře. Ale připusťme, už proto, aby řeč nestála, že bychom si rádi s Morga-nem Birksem trochu popovídali – co za to?“

„Za kolik vám to stojí?“

„No, to,“ šéf si mnul bradu, „je dost neobvyklá nabídka.“

„Za neobvyklých okolností,“ upozornila ho Berta Coolová.

„Ano, ovšem, máte pravdu. To je tím – pořád se nemůžu smířit se skutečností, že nás Donald tak rychle našel. To je faux pas. Byl jsem přesvědčený, že jsme dodrželi všechna bezpečnostní opatření.“

Berta Coolová řekla: „Vím, kde najdete Morgana Birkse. Ale nepodaří se vám s ním mluvit. Má pro vás tahle informace nějakou cenu?“

Šéfovi zamrzl úsměv na rtech. Oči ztvrdly, byly ve střehu.

„Chcete říct, že je ve vězení?“

„Chci říct, že s ním nemůžete mluvit.“

„Zase pil?“

„Můžu vám říct, kde je.“

„Kolik chcete?“ zeptal se šéf.

„Za kolik to stojí.“

„A proč s ním nemohu mluvit?“

„Nechci využívat situace nefér způsobem,“ odpověděla Berta Coolová.

„Chcete říct, že je mrtvý?“

„Můžu vám říct, kde je.“

Šéf se podíval na svou ženu. Zavrtěla důrazně hlavou. Obrátil se znova k Bertě Coolové. Byl klidnější. „Informace pro mě bohužel nemá žádnou cenu. Je mi líto, paní Coolová, nepochybuji, že jste kromobyčejně schopná. A mám rád Lama. Doopravdy ho mám rád. Jednou třeba požádám vaši kancelář o spolupráci. Až budu potřebovat nějakou informaci.“

Obrátil se znova ke své ženě: „Co říkáš, má lásko? Nezdá se ti, že pan Lam je velice inteligentní mladý muž?“

Paní Cunweatherová řekla bezpřízvučně: „Fred ho vez domů naším vozem. Lam si zapamatoval číslo.“

Šéf rázně potřásl hlavou: „To nemyslím, má lásko. Když jsem Fredovi říkal, který vůz si má vzít, upozorňoval jsem ho, aby si dal pozor na číslo. Doporučil jsem mu, aby vypjal světla, jakmile zaparkuje, aby dovedl Lama do pokoje a rozsvítil znova světla teprve tehdy, až si bude úplně jistý, že už ho Lam nemůže vidět.“

„Tak nás Lam našel,“ řekla paní Cunweatherová klidným hlasem, který nepřipouštěl námitky.

Šéf stiskl převislý spodní ret palcem a ukazováčkem. „Doufám, že Fred nezačíná být neopatrný,“ řekl. „To by mě mrzelo. Moc nerad bych totiž o Freda přišel. To je nevýhoda lidí s velkým fyzickým fortelem. Podceňují tělesně slabší. Fred vždycky podcení rozum svého protivníka, nemyslíš, má lásko?“

„Promluvíme si o Fredovi později. Teď je řeč o tom, jestli máme najmout paní Coolovou a pana Lama.“

„Mě laskavě vynechte,“ řekl jsem.

„Donalda si nevšímejte,“ řekla paní Coolová. „Je můj zaměstnanec. Příkazy dávám já. Co navrhujete?“

„Nenavrhujeme nic,“ odpověděl šéf.

Neřekl to příliš rozhodně a Berta Coolvá to nepřijala jako rozhodnutí. Seděla klidně dál a čekala. Cunweather pohlédl ještě jednou na svou ženu, zmáčkl spodní ret do ohavného patvaru. „Budu mluvit na rovinu, paní Coolová. Jsme v situaci, kdy je čas nade všechno vzácný. Mohou rozhodovat vteřiny. Potřebujeme pomoc, abychom získali určité informace. Část těch informací myslím máte. Můžeme si tedy chvíli povídat.“

„Povídejte, já budu poslouchat.“

„To by nestačilo. Musíme si vyměnit informace.“

„Já žádný nepotřebuju. Vy potřebujete informace ode mě a to vás bude stát peníze.“

„Ano, ano. Rozumím,“ řekl šéf. „Ale musíme určit, jak rozsáhlé jsou vaše informace, a jakou by tudíž pro nás mohly mít cenu. A na to si musíme chvíli povídat.“

„Tak spusťte,“ řekla Berta Coolová a pohnula se na židli, aby našla pohodlnější polohu pro svou váhu.

„My nehledáme Morgana Birkse. Potřebujeme se něco dovědět o jeho slečně. Mí hoši to měli za úkol a mí hoši to pořádně zpackali. Věděl jsem, že se něco semele v hotelu Perkins. Věděl jsem, že se tam má Morgan s někým sejít. Ale nevěděl jsem kdy. A nevěděl jsem s kým. Žena, kterou jsme hledali, se zřejmě zapsala jako paní B. F. Morganová. Mí hoši hledali tak náruživě Morgana Birkse, že jim tahle paní utekla. Převezla nás.“

Odmlčel se, aby dal paní Coolové příležitost promluvit. Ale ona mlčela.

„Rádi bychom toho věděli trochu víc o paní B. F. Morganové,“ dodal.

„Kolik toho chcete vědět a kolik za to dáte?“

„Potřebujem vědět, kde je.“

„S tím vám můžu pomoct.“

„Najdete nám ji?“

„Ano.“

Šéf zase pohlédl na svou ženu. Nezměnila kamenný, upřený výraz. Nedala žádné znamení. Řekl tedy Bertě Coolové. „To by nám tedy píchlo. Ale zase – abych byl upřímný, paní Coolová, vyhýbáme se externí spolupráci, protože spolupracovníci mívají ve zvyku hrát si trochu bokem na vlastním písečku. A to se nám nelíbí. Pan Lam vám patrně řekl, že snaha napálit nás, není zrovna nejzdravější.“

Berta Coolová odpověděla: „Nepokoušejte se mě zastrašit. Mám skvělý zdraví a kromobyčejně silnou konstituci.“

„Ha! Ha! Ha!“ šéf se zasmál. „To je dobrý! Silnou konstituci. Přeji vám ji, paní Coolová. Líbí se mi, jak o sobě mluvíte. Myslím, že vám uděláme nabídku.“

„Až od vás odejdu, půjdu rovnou k Sandře Birksové. Jestli chcete, abych pro vás pracovala, a dáte mi dost peněz, budu pro vás pracovat. Jestli chce Sandra Birksová, abych pro ni pracovala, a dá mi dost peněz, budu pracovat pro ni. Zkrátka přijmu nabídku, která hodí víc peněz.“

„Chcete, abych vám udělal konkrétní nabídku?“

„Ano.“

„A pak navštívíte paní Birksovou a zjistíte, kolik by dala ona?“

„Ano.“

„A přijmete to, co je výhodnější?“

„Ano.“

„To se mi ale nelíbí,“ řekl šéf. „To se mi dokonce moc nelíbí. Připadá mi to nemorální.“

„Byla bych moc nerada, kdybyste trávil bezesné noci kvůli mé morálce,“ odtušila Berta Coolová. „Položila jsem karty na stůl.“

„Ano, to vidím, paní Coolová – zmíníte se Sandře Birksové o našem malém rozhovoru?“

„To se uvidí.“

„Jak to?“

„Záleží na tom, co ode mě bude Sandra chtít a kolik mi za to dá.“

„Byli bychom neradi, kdybyste prozradila, že jste tu byla. Chápali bychom to jako zneužití důvěry.“

„Já ne,“ odpověděla Berta Coolová. „Nepozvali jste mě. Našla jsem si vás.“

„Komplikujete situaci,“ podotkl šéf.

Berta Coolová vzdychla: „Pořád jenom žvaníme a nikam to nevede.“

Šéf řekl chlácholivě: „Podívejte se, paní Coolová, vaše nabídka mě zajímá, ale musím vědět trochu víc, než řeknu cenu. Naslepo to udělat nemohu.“

„Co chcete vědět?“

„Chci mít jistotu, že je ve vašich silách najít přítelkyni Morgana Birkse. Chci mít jistotu, že jste Morganovi doručila papíry. Chci mít jistotu, že jste nikomu nenaletěla.“

„Jak to myslíte?“

„Sandra Birksová chtěla rozvod. Musela tedy doručit žalobu Morganovi. Ale nemohla Morgana najít, a tak ji napadlo, že by mohla prostě někoho za Morgana vydávat. Vy si myslíte, že Morgan Birks dneska přišel do hotelu Perkins. My jsme přesvědčeni, že tam nepřišel.“

Paní Coolová otevřela kabelku, vyndala cigaretu, vložila si ji do úst, zatápala po sirkách, zapálila si a řekla: „Tak mu to povězte, Donalde.“

„Co?“ zeptal jsem se.

„Jak jste předal listiny Morganovi. Vykládejte, dokud vás nezarazím.“

Začal jsem: „Sandra Birksová si nás najala. Přišel jsem k ní do bytu, dala mi fotky Morgana Birkse. Velice slušné momentky. Ověřil jsem si je, abych měl jistotu, že nenarafičila do alba nějaký podfuk.“

„Ano, to je pravda,“ řekl šéf. „Měl jste fotky v kapse spolu s originálem obsílky.“

„Sandřin bratr, jmenuje se B. L. Thoms, a Sandra mu říká Mektal, přijel z Kansas City a –“

„Odkud?“ přerušila mě paní Cunweatherová.

„Z Kansas City.“

Šéf se podíval ostře na svou ženu. „Pokračujte, Lame,“ řekl.

„Mektal přijel na pomoc Sandře. Zná velice dobře Morgana Birkse. Myslím, že je spíš jeho přítel než její. Slíbil, že nám dá tip, jak najít Morgana, jakmile bude mít jistotu, že se Sandra nepokouší Morgana zaskočit. Nemá zřejmě valné mínění o bezúhonnosti a morálce své sestry.“

Viděl jsem, že šéfovy oči planou zájmem. Paní Coolová řekla nenucené: „Už dost, Donalde. Co řekneme navíc, bude stát peníze.“

„Jak to myslíte – peníze?“ zeptal se šéf.

„Odškodné za to, že jsem musela vstát v tuhle nekřesťanskou hodinu,“ odpověděla Berta Coolová. „Vedu totiž detektivní kancelář. Musím platit nájemné, mzdy, daň z počtu zaměstnanců, federální daň z příjmů, městskou daň a státní daň z příjmu z peněz, které zbydou po odečtení federální daně. A musím platit daň ze všech šatů, co kupuju, a –“

„Ano, ano, ano,“ přerušil ji, pokyvoval hlavou s mechanickou přesností, usmíval se, ale zároveň z ní nespouštěl upřený pohled tyrkysových očí, „rozumím. Mám taky své starosti, paní Coolová.“

„Mé povolání je získávat informace a prodávat je,“ řekla. „Vím něco, co vy potřebujete. Pokoušeli jste se to vymlátit z mého spolupracovníka. To se mi nelíbí.“

„Máte pravdu, trochu jsme se unáhlili,“ připustil šéf.

„Sama musím za informace platit. Nebudu je tedy nikomu poskytovat z dobročinnosti.“

„Situace v hotelu Perkins mě moc zajímá,“ řekl šéf. Zeptal se své ženy: „Myslíš, že my jsme naletěli, má lásko?“

„Někde něco neklape,“ odpověděla.

„Máme paní Coolové nabídnout sto dolarů?“

Paninka přikývla.

„Sto dolarů,“ řekl šéf.

„Dvě stě,“ odpověděla Berta Coolová.

„Sto padesát,“ navrhla paní Cunweatherová svému muži. „Když nebude chtít, nedávej jí nic.“

„Platí,“ řekla Berta Coolová. „Sto padesát.“

Šéf oslovil svou ženu: „Nemáš náhodou sto padesát dolarů, má lásko?“

„Ne.“

„Má náprsní taška je nahoře. Byla bys tak hodná a došla pro ni?“

„Vyndej to z opasku,“ řekla.

Navlhčil si rty a řekl: „Můžete klidně pokračovat, paní Coolová. Ručím vám za to, že až skončíte, dostanete sto padesát dolarů.“

„Radši mi je dejte napřed.“

Rezignovaně vzdychl, vstal, rozepjal kabátek od pyžama. Měl veliké, bílé, ochablé břicho. Kolem břicha opasek z kamzičí kůže, nasáklý a odbarvený potem. Otevřel jednu z kapsiček a vyndal dvě stodolarové bankovky. „Menší nemáte?“ zeptala se Berta Coolová.

„Ne.“

„Budu vám muset dát všechny svý drobný.“

„Bohužel. Menší nemám.“

Berta Coolová zalovila v kabelce, pak se podívala na mě. „Máte nějaké peníze, Donalde?“

„Ani šesták.“

Spočítala peníze a řekla: „Pět dolarů si musím schovat pro taxikáře. Mám drobných čtyřicet dolarů. Dám vám pětatřicet. Jestli vám to nestačí, dojděte si nahoru pro peněženku.“

„Nepolezu do schodů, abych ušetřil patnáct dolarů. Stačí mi to.“

„Přineste mi těch dvě stě dolarů, Donalde,“ poručila.

Šéf mi podal peníze. Donesl jsem je paní Coolové. Dala mi nazpátek dolarové, pětidolarové a desetidolarové bankovky. Přenesl jsem je zpátky k šéfovi. Ten je podal své ženě: „Schovej to někam,“ řekl, „tuhle chamraď nebudu nosit v opasku.“ Zapjal kapsu opasku, kabátek od pyžama, zasunul ho do kalhot, podíval se na mě a řekl: „Řečnit bude Lam?“

„Ano, Lam,“ odpověděla Berta Coolová.

Spustil jsem znova: „Sandra dala Morganu Birksovi –“

Paní Coolová mě znova přerušila: „To vynechte, Donalde. Tím bychom poškodili zájem svého klienta. Řekněte mu, jak to bylo s Morganem, jak jsme ho našli, jak jsme mu předali listiny. Nevyzraďte ani jméno, ani adresu Morganovy přítelkyně.“

„Mektal mi dal adresu Morganovy přítelkyně. Zašel jsem za ní a namluvil jsem jí, že ji zatáhneme do rozvodové pře. Pak jsem ji sledoval. Dovedla mě do hotelu Perkins. Zapsala se jako paní B. F. Morganová, dostala pokoj 618. Podplatil jsem vrchního zřízence, abych zjistil, jak to vypadá v sousedních pokojích. Dověděl –“

„Ano, ano,“ přerušil mě šéf, „to všechno víme, Donalde. Známe všechno, co jste udělal od okamžiku, kdy jste vešel do hotelu.“

„Takže víte, jak jsem doručil žalobu Morganu Birksovi?“

„Nedoručil jste ji Morganovi – doručil jste ji někomu jinému.“

„Nesmysl,“ vmísila se Berta Coolová, „dal to Morganovi.“

„Kde?“

„V pokoji toho děvčete – v čísle 618.“

Cunweatherovi vyměnili pohled. „To je omyl,“ řekl šéf.

„Není.“

„Morgan Birks nevstoupil do pokoje číslo 618. To víme zaručeně.“

„Je mi líto. Byl tam, viděla jsem ho na vlastní oči,“ řekla Berta Coolová.

„Co myslíš, má lásko, řekneme jim…“

„Ať to Donald dopoví,“ rozhodla.

„Tak pokračujte, Donalde,“ řekl šéf.

Pokračoval jsem: „Najal jsem si pokoj. Přišlo tam za mnou několik lidí. Sandra, Mektal, Alma Hunterová. Nechal jsem je tam, šel jsem si do půjčovny vypůjčit kostým hotelového poslíčka. Poslal jsem telegram paní B. F. Morganové na adresu Western Union. Počkal jsem si, až telegram přijde, přijal jsem ho a napsal jsem tužkou na obálku vedle adresy „Zkusit hotel Perkins“. Pak jsem si koupil sešit, padělal jsem do něho několik podpisů, vrátil jsem se do hotelu, kde mě rozčileně očekávali, protože Morgan Birks přišel krátce potom, co jsem já odešel. Oblékl jsem si uniformu poslíčka, vyšel jsem na chodbu a zaklepal na dveře číslo 618. Když se zeptali, co se děje, řekl jsem, že přišel telegram. Chtěli, abych ho zasunul pod dveře. Udělal jsem to, prostrčil jsem telegram i sešit natolik, že si mohli přečíst adresu a ověřit, že telegram skutečně přišel, ale sešit byl příliš tlustý a neproklouzl skulinou pode dveřmi. Řekl jsem jim, že musejí potvrdit příjem. Naletěli na to a otevřeli dveře. Vešel jsem dovnitř, Morgan Birks ležel na posteli. Předal jsem mu listiny. Sandra mezitím ztratila nervy a přišla za námi. Vyměnili si trochu názory. Ale nevznikla sebemenší pochybnost, jestli to je nebo není Morgan Birks.“

Šéf se podíval tázavě na Bertu Coolovou.

„Ano, bylo to tak,“ potvrdila. „Viděla jsem ho a viděla jsem jeho fotografie v novinách. Byl to tentýž člověk.“

Šéf se začal prudce pohupovat dopředu a dozadu. Berta Coolová dodala: „Když ode mě budete chtít příště dostat nějakou informaci, nepokoušejte se ji vytlouct z mého zaměstnance. Jak vidíte, takhle je to pohodlnější.“

Séf řekl: „Nečekali jsme, že bude pan Lam tak tvrdohlavý.“

„Všichni mí spolupracovníci jsou tvrdí hoši. Proto si je vybírám.“

Šéf řekl: „Dovolte, abych si promluvil se svou ženou. Myslím, že vám něco nabídneme. Co říkáš, má lásko? Zašla bys na minutu do vedlejšího pokoje?“

„Pokračuj,“ řekla paní Cunweatherová. „Děláš to dobře.“

Šéf se tedy obrátil znova k Bertě Coolové. „Chtěli bychom najmout vaši agenturu pro určitý úkol. Potřebujeme navázat styk s milenkou Morgana Birkse. Potřebujeme zjistit, kolik depozitních bankovních schránek najala na své jméno. Potřebujeme vědět, kde jsou. A to všechno potřebujeme velice rychle.“

„A za jakou cenu?“ zeptala se paní Coolová.

„Dáme vám dejme tomu dvě stě padesát dolarů za každou schránku.“

„Kolik jich je?“

„To nevím, paní Coolová. Upřímně řečeno, nejsem si jistý, jestli vůbec taková schránka existuje, mám jenom své podezření. To mám.“

„Nelakujte mě,“ řekla Berta Coolová, „je mi jasný, že bych nic nevydělala.“

„Buďte rozumná, paní Coolová. Víte, kde tu slečnu najdete. Žádný čas tedy neztratíte. Morgan Birks je někde moc dobře schovaný, a hezky dlouho tam zůstane. Pro policii má totiž ohromně velkou přitažlivost. Určitě uložil své přítelkyni, aby najala bankovní schránky. Možná že jich je pět, možná dvě.“

„Možná žádná,“ doplnila Berta Coolová. „A jsme tam, kde jsme byli,“ šéf se kuckavě zasmál. „Vaše jedinečná osobnost se prosadila. Je to zábavné, ale nikam se nedostaneme a vteřiny nám utíkají pod rukama. A máme tu vašeho schopného Lama. Stačí, aby zašel za tou slečnou, a víme všechno, než řekneme švec.“ Řekl jsem: „Mě vynechte.“

„Ale Lame, už s tím přestaňte. Jste správný hoch. Ale musíte se taky naučit trochu zapomínat. Koneckonců, co se stalo dneska v noci, patří prostě k podnikání.“

„Vykašlete se na Donalda,“ řekla paní Coolová. „Jednáte se mnou. Já už se o Donalda postarám.“

„Tak tedy tři sta dolarů za sejf.“

„Ne.“

„To je náš limit.“

„Zavolám vás a dám vám vědět – po rozhovoru se Sandrou.“

„Chceme vaši odpověď teď.“

„Máte ji.“

Šéf se pohupoval v židli dopředu a dozadu. Paní Cunweatherová řekla: „Zeptej se jí, kde je teď Morgan Birks.“

„Tak, tak, paní Coolová. Dostala jste sto šedesát dolarů. Víte, kde Morgan je. Měla byste nám to říct.“

Ohrnula zamyšleně rty. „Tahle informace vám možná nebude k ničemu dobrá. A třeba má naopak velkou cenu. Nemám ve zvyku dávat něco za nic.“

Šéf se pohupoval a přemýšlel. Zazvonil telefon.

„Vzala bys to, má lásko?“

„Vem to sám,“ řekla a nepohnula se. Šéf vzdychl, stiskl opěradla houpacího křesla, postavil se na nohy a kolíbal se do sousedního pokoje. Zvedl sluchátko a řekl opatrně: „Ano, kdo je?“ Pak osm nebo deset vteřin mlčel. Pak pokračoval: „Víš to jistě? – Tak sem přijď, dostaneš instrukce. To vrhá na případ nové světlo.“

Zavěsil, aniž se rozloučil, přikolébal se zpátky, zazubil se na paní Coolovou. „Chápu vás, paní Coolová,“ řekl. Pak se obrátil ke své ženě a oznámil: „Morgan Birks je mrtvý, má lásko. Nějaká Alma Hunterová ho zastřelila dneska brzy ráno v bytě Sandry Birksové. Střelila ho do zad, když se pokoušel vyběhnout z bytu.“

„Mrtvej?“ zeptala se paní Cunweatherová.

„Úplně,“ ujistil ji šéf.

„Pak se všechno mění.“

Paní Coolová řekla: „Tak pojďte, Donalde.“

Vstal jsem. Paní Coolová zavřela kabelku, zasunula chodidla co nejdál pod židli, vzepřela se rukama o opěradla a postavila se na nohy.

Vykročili jsme ke dveřím. Cunweatherovi si něco šeptali. Za okamžik, dřív než jsme vyšli z haly, zavolal šéf: „Na minutu, paní Coolová. Chci se vás něco zeptat.“ Přikolébal se do předsíně a řekl: „Nevíte, jestli byl Morgan Birks v čísle 618 po celou dobu? Jinými slovy, byl tam, když se ta jeho slečna dole zapisovala?“

„Nevím,“ odpověděla. „Co vy, Donalde?“

„Není to pravděpodobné,“ řekl jsem, „pokud ovsem nebyla domluvená se zřízencem a Morgan Birks se neschovával v pokoji. Úředník jí pronajal šestsetosmnáctku jako prázdný pokoj. Telefonovala a žádala dva pokoje spojené koupelnou. Rezervovali jí 618 a 620. Když se přihlašovala, odřekla 620 s odůvodněním, že někdo ne –“ zarazil jsem se, hlavou mi projela myšlenka.

„Ne – co?“ zeptal se šéf se zájmem.

„Někdo nepřijel. Zřízenec ji odvedl do 618. Dověděl jsem se to od hlavního sluhy, a najal jsem si 620.“

„Kdo měl koupelnu?“

„Já.“

„Najala si tedy nakonec pokoj bez koupelny?“

„Patrně – pokud nebyla další koupelna mezi 618 a 616.“

Paní Cunweatherová zavolala z vedlejšího pokoje: „Nech ji odejít, Viléme. Víme toho dost, abysme si poradili sami.“

Šéf řekl: „No, paní Coolová, bylo od vás hrozně milé, že jste se zastavila. Přijďte se na nás zase někdy podívat. Nezapomenu na vás – doopravdy nezapomenu. A vy se, Lame, už nemračte. Když se to vezme kolem dokola, držel jste se skvěle, a ten váš nos nevypadá nejhůř. Podle vaší chůze vidím, že máte trochu potlučená žebra, ale to přejde do čtyřiadvaceti hodin. Uvidíte –“

Předešel nás a držel nám otevřené dveře.

Prošel jsem kolem něho do noci. Následoval mě na zápraží.

„No tak, no tak, Lame,“ řekl, „podejte mi ruku.“

„Podejte mu ruku, Donalde,“ řekla Berta Coolová.

Napřáhl pravici. Měl jsem pocit, že nabírám do ruky žvanec studené ovesné kaše. Podíval se mi do očí a řekl: „Jste pořád uražený, Lame.“

Pustil mou ruku. „Jak chcete,“ řekl, vkolébal se zpátky do domu a zabouchl dveře.

Berta Coolová poznamenala: „Je to zákazník, Donalde. Se zákazníkem se nemůžeme hádat.“

Neodpověděl jsem.

9

Taxikář na nás čekal. Podržel nám dvířka. Berta Coolová řekla Stillwater Apartements a nacpala se do vozu. Následoval jsem ji. Když řidič zavřel dveře, zeptal jsem se:

„Nechtěla jste navštívit Sandru?“

„Teď ne,“ odpověděla. Vůz se dal do pohybu. Řekl jsem: „Mám šílený nápad.“

„Hodně šílený?“ zeptala se.

„Moc.“

„Tak povídejte.

„Na celém případě několik věcí neklape. Mám tušení, že Cunweather jede v tom podvodu s hracími automaty. Je patrně v čele celého podniku. Morgan Birks dělal spojku. Dostával peníze na úplatky a teď, když se korupční aféra začíná vyšetřovat, vychází najevo, že si hrabal do vlastní kapsy. Jinými slovy, když tvrdil, že potřebuje na úplatu sto dolarů, potřeboval ve skutečnosti padesát. Padesát dal na úplatky, ulitých padesát uložil do sejfu.“

„Na tom není nic šíleného,“ řekla a lovila v kabelce cigaretu, „a nic nového. To se dělalo vždycky – máte patrně pravdu, že to dělal i Morgan.“

„Nechte mě domluvit, vím, kam mířím.“

Našla cigaretu a řekla: „Tak pokračujte, doufám, že se strefíte.“

„Na začátku večera byl Cunweather přesvědčený, že Morgan Birks nepřišel do hotelu Perkins. Zdálo se, že je přesně informovaný o všem, co já jsem v hotelu dělal. Koupil jsem si v hotelu jednoho člověka. Vrchního zřízence. Myslím, že to byl člen Cunweatherová gangu, kterého tam nasadili.“

Poznamenala: „To dává smysl.“

„Museli ho tam nasadit, než jsem přišel.“

„To jistě.“

„Stálo to pravděpodobně trochu peněz a času, takže na tom museli už den nebo dva pracovat.“

„Ano.“

„Jenomže hotel Perkins vstoupil do hry, až když tam šla Sally Durkeová,“ řekl jsem, „a já jsem jí šel v patách. Zřízenec tam v té době už seděl.“

„To znamená, že měli dobrou zpravodajskou službu.“

„Znamená to mnohem víc. Jak mohl někdo vědět, že Sally Durkeová půjde do hotelu Perkins? Vždyť s největší pravděpodobností začala shánět Morgana, až když jsem ji navštívil a vyplašil.“

„Pokračujte. Co máte na mysli, Donalde?“

„Cunweather věděl, že se Birks schází v tomhle hotelu se svou milenkou. Ale nevěděl, kdo je Birksova milenka. Předpokládal, že se tam s ní Morgan dřív nebo později sejde. Cunweather je snaživý občan. Můžete se vsadit, že se pojistil, aby se Birks nepozorovaně nedostal ani do hotelu, ani z hotelu. Jenomže Birks se přesto dostal i tam i ven.“

Paní Coolová řekla: „Proboha, Donalde, oč vám vlastně jde? Tvrdíte, že se nemohl dostat ani tam, ani zpátky, a přece se dostal i tam i zpátky, Neklape vám náhodou trochu v hlavě?“

„Ne. Počkejte, podíváme se na to z jiného hlediska. Uvědomte si, že nám dali pokoj číslo 620. Chtěl jsem získat pokoj na protilehlé straně chodby. To by, pochopitelně, udělal každý detektiv, aby mohl pozorovat dveře Sally Durkeové. Ale všechny pokoje byly zadané. To samozřejmě mohla být náhoda. Pokud Sally Durkeová nezamluvila číslo 620 pro mě.“

„Pro vás?“ zeptala se. „Ano.“

„Jak jste na to přišel?“

„Zamluvila si telefonicky dva pokoje se společnou koupelnou. Dostala 618 a 620. Když přišla, vzala si 618. Jestli 618 neměl koupelnu z druhé strany, vzala si pokoj bez koupelny. Pokoj s koupelnou zbyl pro mě. Roztomilá pozornost, nemyslíte?“

„Ale co vás přivedlo na myšlenku, že přenechala koupelnu vám?“

„Všechno. Chtěla, abych měl pokoj s koupelnou, protože chtěla, abych koupelnu použil.“

„Ale vy jste ji nepoužil. Byl tam Mektal.“

„Nechápete to?“ řekl jsem. „To je celý ten vtip. Mektal tam měl být. Mektal není Sandřin bratr. Je to její muž. Mektal je Morgan Birks!“

Podívala se na mě chladnýma tvrdýma očima a řekla: „Nemluvte nesmysly, Donalde.“

„Všechno tomu nasvědčuje,“ řekl jsem, „byli jsme slepí, když jsme na to nepřišli.“

„Nemyslíte, že Sandra Birksová pozná svýho bratra, když ho vidí?“

„Jistě – pokud nějakého má. Ale tady hrála Sandra s sebou. Zároveň se vysvětluje, proč stál Mektal vždycky na Morganově straně. Vysvětluje to, proč Sandru přinutil, aby se vzdala veškerého majetku, který je v bankovních sejfech. Vysvětluje to každý jednotlivý bod případu. Sandra Birksová chtěla rozvod. Morgan byl ochotný jí ho dát – přál si ho možná stejně jako ona. Jenomže ona mu musela doručit žalobu. On prchal před spravedlností. Někdo musel doručit papíry – někdo, kdo by mohl před soudem odpřisahnout, že je Morganovi předal. Tak jsme se dostali do hry. Pěkně nás nachytali.“

„Ale čekala přece na Mektala na nádraží a měli autonehodu –“

„Zamyslete se nad tou nehodou a dospějete k závěru, že se žádná nekonala. To všechno byl blaf. Najali doktora, aby dal Morganovi nos do dlažek. Udělal mu veliký obvaz, který sahal až k čelu. Náplast změnila tvar očí a stáhla ústa. Zřídil ho zkrátka tak, že skutečnou podobu nebylo možné odhadnout.

To je jediné možné vysvětlení, které zahrnuje veškerá fakta. Cunweather nechával hlídat hotel a jistě na tom nešetřil. Je si naprosto jistý, že Morgan Birks do hotelu nevstoupil. Splést se nemohl. Ale mohli ho oklamat. Holoman byl ve hře. Nás napálili. Všechno byla inscenace. Mně se zdálo, že se slečnou Durkeovou to šlo příliš snadno. Šla přímo do hotelu Perkins a ani jednou se neohlédla. Odstranili nám z cesty všechny překážky. Zatelefonoval jsem Sandře, kde jsem. Sandra a Mektal trvali proti mé vůli na tom, že za mnou přijdou. Pak už šlo všechno jako na drátku. Mektal předstíral, že mu stoupl krevní tlak a že krvácí. Doktor Holoman ho odvedl do koupelny. Jakmile se dostal do koupelny a zavřel dveře mého pokoje, Sally mu otevřela dveře do svého pokoje. Mektal se převlékl, odložil obvaz, vešel do pokoje a lehl si na postel. To pracné spojení dlah, obinadel a náplasti byla ve skutečnosti maska, která měla zakrýt jeho totožnost. Mektal měl černé vlasy rozdělené uprostřed pěšinkou a sčesané dolů po obou stranách obličeje, na temeni hlavy měl lysinku. Žádný mužský na světě, který má vpředu husté černé vlasy, si je nesčeše po stranách dolů a nenechá nahoře svítit obnaženou pleš. Morgan Birks měl černé vlasy a měl lysinu. Česal si vlasy dozadu.“

Berta Coolová zúžila oči: „To by vysvětlovalo, proč ztráceli nervy, když jste se tak dlouho nevracel. Měli nahnáno, jestli jim ta koupelnová scéna vyjde. Ale co krev na ručníkách a všude kolem?“

„Nebyla to krev. Doktor použil nějaký roztok, který připomíná krev. Pravděpodobně – samozřejmě neznám všechny podrobnosti. Snažím se vám osvětlit základní koncepci. Tak to mohlo být. Všechno do sebe zapadá, když přijmete tenhle předpoklad. Jinak to nehraje. Proto to nemohli jinak udělat.

Mektal odešel do koupelny, sundal si z nosu tu legrací, a stal se z něho Morgan Birks. Odešel na 618 a počkal, až mu předám listiny. Jakmile jsme z pokoje odešli, vyskočil z postele, vrátil se do koupelny, změnil účes, oblékl si znova krví potřísněné šaty, nalepil si obvaz a proměnil se v Mektala. Pak už byla hračka přidělat tečku za větou. Byl v koupelně a mohl snadno sehrát, jak Morgan Birks volá z pokoje číslo 618 a Mektal odpovídá z koupelny. Mektalův hlas se lišil od Morganova, zněl asi tak, jako kdyby měl Mektal nos přiskřípnutý kolíčkem na prádlo. Obvaz zajistil dokonalou proměnu. S ním mohl Morgan klidně přijít do hotelu a odejít z hotelu přímo před očima gangu, který po něm pásl. Tím také přelstil policii. Byl tam, kde to nejméně očekávali, ve vlastním bytě u své vlastní ženušky. Kryla ho, protože chtěla rozvod. A proto také nemá rád Holomana.“

„To nesedí,“ řekla. „Holoman musí být ve hře. Jako Morganův spojenec.“

„Ovšem, Holoman je Birksův spoluhráč, ale jenom v téhle jediné partii. Birks nesehnal Holomana. Sehnala ho Sandra. Holoman je Sandřin přítel. Morgan a Sandra se dohodli, že se jejich cesty rozcházejí. Morgan jí řekl o své milence, Sandra přiznala, že má přítele. Shodli se na rozvodu. Potřebovali lékaře, aby obstaral Morganovu proměnu. Sandra povolala svého milence.“

Taxikář předjel před Stillwater Apartements.

„Kolik ukazuje tachometr, Donalde?“ zeptala se Berta Coolová.

„Čtyři dolary a patnáct centů.“

Podala taxikáři pětidolarovou bankovku. „Dejte mi pětasedumdesát centů, zbytek si nechte.“ Vrátil jí padesátník a pětadvacetník.

Obrátila se ke mně: „Donalde,“ řekla, „jste poklad. Jste zlatovlasý anděl. Tahle práce chce inteligenci a tu máte, hochu.“ Položila mi ruku kolem ramen a pokračovala: „Donalde, za tohle bych vás dovedla milovat. Vymyslel jste to a Berta Coolová by pro vás šla do pekla. Nikdy vám to nezapomenu, miláčku – za ten taxík mi dlužíte pětadevadesát centů. Strhnu vám je z platu.“

Stála na chodníku, vylovila z kabelky zápisník a do rubriky výdaje zapsala tři dolary a třicet centů. Pak obrátila stránku a poznamenala D. L. záloha na taxík devadesát pět centů.

Řekl jsem: „Děkuju vám za uznání, paní Coolová. Příště se pokusím mít nápad, který mě bude stát rovný dolar.“

Zavřela zápisník, hodila ho do kabelky, usmála se na řidiče a mně řekla: „Nemlaťte pyskem, Donalde.“ Jakmile se řidič odlepil od chodníku, bafla mě za ruku a zatočila mnou. „Tak, Donalde, miláčku, jde se. Vybereme si to, co nám patří.“

„Jdeme k Sandře?“

„Ale kdepak,“ řekla. „K Holomanovi. Trochu s ním zacvičíme.“

10

Začínalo se rozednívat. Za hranící šedých, mlčenlivých domů se objevil první rozbřesk. Bezbarvé šedé světlo proudilo do ulic. Budovy působily stínovitě a neskutečně, ale tyčily se vysoko k nebí. Obešli jsme tři domovní bloky, než jsme ulovili taxíka. Zatímco se Berta Coolová pěchovala do vozu, řekl jsem řidiči: „Zavezte nás na nejbližší místo, kde najdeme telefonní seznam.“

Pokoušel se nás odvézt na Hlavní nádraží, ale Berta Coolová objevila restauraci s nepřetržitým provozem a řekla: „Odsuňte okénko, Donalde, drahoušku, ať tomu lotrovi můžu promluvit do duše.“ Odsunul jsem okénko.

„Kam si ksakru myslíte, že jedete?“ zeptala se řidiče. „Vraťte se a zastavte u tý restaurace. Když řeknu nejbližší telefon, myslím skutečně nejbližší.“ Řidič zamumlal něco o tom, že musí dávat pozor na cestu, a zastavil. Berta mi řekla: „Podívejte se do věcnýho seznamu, Donalde. Najděte Holomana, který je lékař. A uvědomte si, že mě čekání stojí peníze – nehledejte ho celej den.“

„Nemyslím, že se už osamostatnil. Pravděpodobně nemá svou ordinaci. Budu muset obtelefonovat nemocnice. Potřebuju desetníky.“

Vzdychla, vydolovala z kabelky čtyři desetníky a zanaříkala: „Prokristapána, Donalde, hněte sebou. Tohle nemůžu uvést jako výdaj. Hrajeme hazard. Utrácím svý vlastní peníze.“

Sebral jsem drobný, vešel dovnitř a začal jsem volat nemocnice. Jako druhou jsem zavolal Shelleyho nemocnici. Telefonistka mi řekla, že Archie Holoman u nich slouží.

Poděkoval jsem, zavěsil, řekl jsem nasupenému taxikáři adresu nemocnice a usadil jsem se vedle Berty Coolové.

Byla to krátká cesta a řidič ji projel rychle. Paní Coolová řekla: „Teď pravděpodobně není ve službě, Donalde. Zjistěte jeho adresu – pokud ovšem nebydlí v nemocnici.“

Po mramorových schodech jsem vystoupil k nemocnici. Rychle se rozednívalo. Když jsem ze svěžího jitřního vzduchu vešel do nemocničního ovzduší, zdálo se mi přímo nasáklé výpary nemocí a smrti. Za stolem seděla ošetřovatelka s unavenýma očima, vzhlédla ke mně. Na jejím obličeji se mísilo denní světlo, které proudilo východním oknem, se světlem noční lampy; vypadala šedě a těstovitě.

„Pracuje u vás, prosím, doktor Archie Holoman?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Potřeboval bych s ním nutně mluvit.“

„Slouží. Ale počkejte okamžik, snad se mi podaří ho dostat k telefonu. Vaše jméno, prosím?“

„Lam. Donald Lam.“

„Zná vás?“

„Ano.“

Ošetřovatelka přešla k telefonistovi a něco mu řekla. Za chvíli se pohnula k telefonní budce: „Jestli si přejete, pane Lame, můžete mluvit z budky anebo tady od stolu.“

Zvolil jsem budku. Věděl jsem, že musím postupovat opatrně. Nechtěl jsem, aby si myslel, že blafuju. Spočítal jsem si, že nejrozumnější bude, když se budu chovat, jako by mi od začátku bylo vše jasné.

„Donald Lam, doktore. Rád bych si s vámi promluvil o tom, co se přesně odehrálo, když jsem odpoledne předával žalobu Morganu Birksovi. A zeptal se na váš názor na zlomeniny nosu. Mohl byste být tak laskav a přijít na chvíli dolů? Paní Coolová tady čeká v taxíku.“

„Jak se jmenujete?“ zeptal se.

„Lam. Donald Lam. Detektiv, víte?“

„Obávám se, že nevím, kam vás zařadit, pane Lame.“

Řekl jsem trpělivě: „Snad si pamatujete, jak jste Mektalovi spravoval v Sandřině bytě rozbitý nos?“

„Bohužel se mýlíte,“ řekl, „zřejmě jste mě zaměnil s někým jiným. Já ještě neprovozuji praxi.“

Tak to tedy bylo. Bál se, aby se v nemocnici nedověděli, že provedl lékařský zákrok.

„Promiňte, pane doktore,“ řekl jsem, „asi jsem se tedy zmýlil. Ale nicméně bych s vámi velice rád chvilku mluvil. Mohl byste přijít dolů?“ Vytušil jsem, že váhá, a dodal jsem spěšně: „Paní Coolová sedl dole v taxíku. Můžeme mluvit tam.“

„Přijdu dolů,“ řekl, „abych se konečně aspoň dověděl, oč jde.“

Poděkoval jsem mu, zavěsil jsem, vyšel do dvorany a pozoroval jsem zasklenými dveřmi svěží ráno Za několik minut jsem zaslechl sjíždějící výtah a ohlédl jsem se, abych pozdravil doktora Holomana. Nebyl to on. Otočil jsem se a zíral jsem znova z okna. Za chvíli jsem zaslechl šeptavý hovor. Mladý muž vykročil směrem ke mně a zastavil se těsně za mými zády.

Ohlédl jsem se.

„Chtěl jste se mnou mluvit?“ řekl. „Ne, čekám na doktora Holomana.“

„Ale to jsem já.“

Řekl jsem: „Máte pravdu, doktore, stala se chyba. Chtěl jsem mluvit s dr. Archie Holomanem.“

„Ale já jsem dr. Archie Holoman.“ Prohlédl jsem si ho. Bylo mu hodně přes dvacet nebo docela málo přes třicet. Byl to vážný, přímý muž, měl bledý obličej, vysedlé lícní kosti, planoucí černé oči a tmavé vlnité vlasy. Řekl jsem: „Byl byste tak laskav a sešel se mnou k taxíku? Byl bych vám strašně vděčný, kdybyste vysvětlil paní Coolové, že nejste doktor Holoman, kterého hledá.“

Viděl jsem, že mi nedůvěřuje. Ohlédl se na sestru, pak se podíval k chodníku, kde stál taxík. Pak si mě změřil, zřejmě usoudil, že by na mě stačil, kdyby bylo zapotřebí, řekl stručně dobře, a doprovodil mě k taxíku; Řekl jsem: „Paní Coolová, tohle je doktor Holoman. Dr. Archie Holoman.“

Přelétla ho očima a řekla: „No to mám radost!“

Odpověděl po chvíli váhavě: „Těší mě, že jsem vás poznal, paní Coolová. Mohu pro vás něco udělat?“

„Ví bůh, že ne,“ řekla. „Jedeme, Donalde.“

„Mnohokrát vám děkuju, pane doktore,“ řekl jsem.

Pohlédl na mne s narůstající jistotou, že Berta i já jsme šílenci. Nasedl jsem do vozu. Paní Coolová dala řidiči Sandřinu adresu, vůz se rozjel, doktor Holoman stál dosud na chodníku, díval se za námi a měl výraz člověka, který na prvního apríla sáhl po naplněném měšci, a měšec mu ujel pod rukou.

„A jsme v kaši,“ poznamenal jsem.

„Zatraceně hustý, samej žmolek,“ doplnila. „Víte určitě, že to byl doktor Holoman?“

„Tvrdil to a potvrdila to nemocnice.“

Šmátrala v kabelce, pak zanaříkala: „Donalde, došly mi cigarety.“

Dal jsem jí jednu ze svých rychle se krátících zásob a sám jsem si také zapálil. Jediná sirka stačila pro oba.

„Chytrá lumpárna, Donalde, zatraceně chytrá. Potřebovali věrohodné zázemí. Na tak špinavou práci nemohli sehnat žádného lékaře, tak si alespoň vypůjčili jeho totožnost. Kdybychom se náhodou někdy vyptávali na doktora Holomana, mohli bychom si ověřit veškeré údaje, data, vzdělání, zaměstnavatele – prostě všechno. Pravděpodobnost, že se za ním vypravíme do nemocnice, byla jedna k padesáti.“

„Teď vzniká otázka, kdo byl člověk, který se přestrojil za Holomana.“

„Sandřin milenec, pravděpodobně. Kde je moc kouře, tam je většinou i nějaký oheň.“

Jeli jsme chvíli mlčky. Najednou se ke mně obrátila a řekla: „Poslyšte, Donalde, nebuďte takový blázen.“

„Blázen? Jak to myslíte?“

„Myslím si, že jste do Almy Hunterové zamilovaný jen tak napolovic.“

„Ze dvou třetin, dejme tomu. Když to chcete mít na zlomky.“

„Pro mě za mě tomu říkejte dvě třetiny. Je mi to fuk. Klidně řekněte na sto procent. Je v rejži. Vy se samozřejmě pokusíte ji zachraňovat. Nerozčilujte se. Netrhejte si knoflíky a srovnejte si fakta, S tím výstřelem vás obelhala.“

„Nejsem si tak jistý, že lhala.“ ‚

„Ovšemže nejste,“ odpověděla suše.

Chvíli bylo zase ticho.

„Máte nějaký plán?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Jaký?“

„Hodíme vraždu na Mektala.“

„To nejde,“ řekl jsem, „právě jsme se dohodli, že Mektal neexistuje.“

„To je ono,“ odpověděla. „Pro policii to bude tvrdý, voříšek. Zatím platí, že existovaly dvě osoby – Mektal a Morgan Birks. Jedině my dva víme, že to je tentýž člověk. Morgan Birks je mrtvý. Mektal tedy taky. Jenomže nikdo neví, že Mektal umřel. A nemůžou to dokázat, protože nemůžou nikdy najít jeho tělo. Hodíme všechno na Mektala – když nám dost zaplatí.

Podívejte se, když tam přijdete a vyklopíte všechno, co víte, řeknou: ‚Jo, to je pravda. Šel na to chytře, ale my jsme už taky byli na stopě a byli bychom na to přišli sami. Půlhodinka času, a byli jsme doma.‘ Místo toho tam přijdeme a budeme se vyptávat, kde je Mektal, a nějaký ten plochonohý policajt si velice rychle veme do palice, že Mektal je vrah. Sehrajte to takhle, a máte vyhráno.“

„Jak může policisty napadnout, že vrah je Mektal, když Alma Hunterová připouští, že namířila a stiskla spoušť?“

„Tam zapůsobí náš důvtip,“ odpověděla. „Pokud Sandra chce, aby Almu osvobodili – a já myslím, že chce – a pokud za to dost zaplatí – a já myslím, že zaplatí – vtáhnem do toho Mektala za uši. Alma Hunterová byla hysterická. Byla rozčilená. Neví, co se stalo. Slyšela výstřel a myslela, že vyšel z pistole, Kterou držela v ruce. Ve skutečnosti nevyšel. Vypálil ho Mektal, který byl v pokoji.“

„Co v tom pokoji dělal?“

„Prohlížel si její křivky.“

„Alma nevěděla, že tam je?“

„Ovšemže ne.“

„A jestli našli na podlaze její pistoli?“

„Není to její pistole. Vykřikla, zahodila zbraň a utekla. Mektal sebral její pistoli, nechal na podlaze zbraň, ze které vystřelil, a vytratil se do noci.“

„To je ale hodně násilná konstrukce,“ řekl jsem.

„Vynasnažíme se, aby zněla pravděpodobně.“

„Obávám se, že se mi váš postup nelíbí. Dávám přednost vlastnímu. A navíc si myslím, že by vám na to policie taky neskočila.“

„Policajti mají ruce, uši, oči, nohy, nosy, pusy – zkrátka to samé, co máme my. Můžou posbírat fakta a dospět k závěrům přesně tak jako my. A není na nás, abychom dokázali, že Alma je nevinná. Je na policii, aby dokázala její vinu. Jestliže vysvětlíme okolnosti nějakým jiným způsobem, který nebude mít jedinou mezeru, porotě to bude stačit. Takový je zákon.“

„Přesný výklad zákona to není, ale přibližně je to tak.“

„Chcete z toho tedy Almu dostat, nebo ne?“

„Chci.“

„Tak dobře. Držte jazyk za zuby a nechte tetičku Bertu, ať to okecá.“

Taxík zastavil před Sandřiným domem. Ve dvoraně byla policejní hlídka. Několik málo ranních chodců zřejmě netušilo, co se stalo. Navenek nic nenaznačovalo, že se tu stal zločin.

Berta Coolová zaplatila taxík a připlula k domu. Strážník řekl: „Okamžik, prosím. Vy tady bydlíte?“

„Ne.“

„Kam jdete?“

„Navštívit Sandru Birksovou.“

„Jak se jmenujete?“

„Berta Coolová. Majitelka detektivní agentury. To je jeden z mých zaměstnanců.“

„Co si přejete?“

„Vidět Sandru Birksovou.“

„Proč ji chcete vidět?“

„Protože ona chce vidět mě. Co se děje? Je snad zatčená?“

„Zatčená není.“

„Je to její byt, nemyslíte?“

„No tak běžte nahoru.“

„Děkuju vám. To taky udělám.“

Chtěl jsem jí zdvořile otevřít dveře, ale ona mě odstrčila, bafla kliku, rozrazila těžké dveře, jako kdyby byly z lepenky. Vpochodovala do domu, já v patách za ní. Vyjeli jsme zdviží do čtvrtého patra. Sandra Birksová otevřela dveře, jakmile jsem jemně zaklepal.

„Trvalo vám to věčnost.“

Berta Coolová řekla: „Nechtěli jsme se srazit s policajty.“

„Dole je hlídka.“

„To víme.“

„Pokoušeli se vás zadržet?“

„Ano.“

„Jak jste prošli?“

„Šli jsme.“

„Řekla jste mu, že jste detektiv?“

„Ano.“

„Pustil by dovnitř někoho, kdo není detektiv?“

„Jak to mám proboha vědět, drahoušku? Je to policajt. U policajta nikdy nevíte, co udělá.“

Sandra si hryzala ret a mračila se: „Očekávám jednoho mladého muže – našeho přítele – mám strach, aby ho neobtěžovali –“

„Radši ho zavolejte a zadržte ho,“ řekl jsem.

„Myslím, že mi odposlouchávají telefon. Mám ten dojem, že mě tady nechávají jako návnadu.“

„Jakou návnadu?“

„To nevím.“

Berta Coolová řekla: „Prohlídneme si ložnici a pak si promluvíme.“

Sandra Birksová otevřela dveře ložnice. Křídová kresba na koberci naznačovala, kde leželo mrtvé tělo. Dveře byly naříznuté pilou, chyběl malý čtvereček dřeva.

„Co je tohle?“ vyzvídala Berta Coolová. „Místo, kde uvízl náboj?“

„Ano.“

„A vědí jistě, že náboj vyšel z té pistole?

„To budou právě vyšetřovat.“

Berta Coolová se zeptala: „Kde vzala tu pistoli?“

„Tomu právě nerozumím. Jsem si úplně jistá, že ji včera ráno neměla.“

Berta Coolová se na mě podívala. Její pohled byl pevný, zamyšlený, naplněný výčitkou.

„Kde je váš bratr?“ zeptala se.

Sandra Birksová uhnula očima: „Nemám tušení.“

„Kde byl, když se to stalo?“

„Asi ve svým pokoji. Měl tam být.“

„Kde je teď?“

„Nevím.“

„Jak vypadá jeho postel – spal v ní?“

„Ne, zřejmě si vůbec nelehl.“

„Bděl trochu dlouho, nemyslíte?“ řekla paní Coolová.

„Nevím,“ odpověděla Sandra, v jejím hlase se ozval vztek. „Byla jsem pryč. Samozřejmě kdybych byla věděla, že můj muž bude zastřelenej, byla bych si zařídila večer jinak. Ale nikdo mi to neoznámil; proto jsem neseděla u bratrovy postele a nestarala se o to, kdy chce jít spát a co chce vůbec dělat.“

„Ještě něco?“ zeptala se paní Coolová.

„Jak to myslíte?“

„Jestli mi chcete ještě něco říct.“

„Proč?“

„Protože,“ odpověděla klidně Berta Coolová, „vás ten hovor stojí peníze. Jestli chcete utratit peníze za to, že se postavíte mezi svýho bratra a důsledky jeho činu, mně osobně je to fuk. Budu poslouchat, jak dlouho budete chtít, má drahá.“

Sandra mluvila rychle a důrazně, přesně tím způsobem, kterým mluví ženy jejího druhu, když přecházejí do protiútoku, protože potřebují něco zamluvit. Teď měla v očích zmatený a překvapený výraz. „Já že se stavím mezi bratra a důsledky jeho činu? Co tím myslíte?“

Berta Coolová řekla: „Víte moc dobře, co tím myslím,, drahoušku. Váš bratr zabil vašeho muže,“ a když se Sandra pokoušela něco odpovědět, obrátila se paní Coolová ke mně a řekla: „Pojďte, Donalde, prohlídneme si vedlejší pokoj. Policie tady jistě nadělala strašnou paseku, ale my se přece jenom porozhlídnem.“

Vykročila, dřív než domluvila. Její mohutná postava proplula pomalu a důstojně dveřmi, loudavě jsem ji následoval.

Sandra stála uprostřed pokoje, oči zamračené usilovným přemýšlením.

„Donalde, vy jste mluvil s Mektalem v druhý ložnici?“ zeptala se Berta Coolová.

„Ano.“

„Tak mě tam doveďte.“

Obešel jsem ji a převzal vedení, Sandra Birksová zůstala v ložnici s manželskými postelemi Když jsem otevřel dveře Mektalova pokoje, Berta Coolová utrousila: „Pendrek mi záleží na tom, jak to tady vypadá, Donalde, chci jí jenom dát příležitost, aby pochopila možnosti, které plynou ze situace.“

„Myslíte, že bude chtít chránit Almu Hunterovou?“

„Jistě, proč by nás byla jinak volala?“

„Obávám se, že už moc vyklopila poldům. Museli se jí ptát na bratra.“

Doufejme, že nevybreptala nic, z čeho by se dostatečně nemohla vylhat,“ řekla Berta Coolová. Nepůsobí na mě jako zvlášť otevřená povaha. Je úskočná a tajnůstkářská jako čert. Když se jí zeptáte, jaký je počasí, najde si způsob, jak taktně obejít předmět rozhovoru, omezí se nanejvýš na to, že vám sdělí, jestli leje nebo svítí slunce, jestli je vedro nebo mráz – tak tohle je Mektalův pokoj. No dobře, prohlídnem si ho.“

Berta Coolová začala otevírat zásuvky sekretáře, stručně přehlížela jejich obsah, znova je zavírala. Náhle se prudce sklonila k jedné zásuvce, vyndala bachratý předmět. „Prokristapána, copak je tohle?“

„Vypadá to jako látkový chránič,“ řekl jsem.

„Tkanice na zádech,“ uvažovala. „Už to mám, Donalde. S Mektalovou postavou nebylo něco v pořádku. Měl žaludek jako vodní meloun – ne úplně vodní meloun, ale prostě melounovitej žaludek, vzpomínáte si?

Morgan Birks nic takovýho neměl. Morgan Birks byl štíhlý. Místo žaludku měl lavór. Tohle je vynález, kterej si navlík, když se chtěl proměnit v Mektala.“

Prohlédl jsem si to. Byla to zřejmě pravda.

Berta Coolová věc klidně svinula a řekla: „Podívejte se po nějakejch novinách, Donalde. Vezmem ten nesmysl s sebou. Není třeba, aby vyplaval na světlo boží.“

V pokoji žádné noviny nebyly. Přešel jsem do obývacího pokoje a potkal jsem Sandru Birksovou, která vyšla z druhé ložnice. „Kde je paní Coolová?“ zeptala se.

Ukázal jsem k ložnici a Sandra prošla kolem mě. Na stole jsem našel noviny, ležely na stohu časopisů. Sebral jsem je, rozprostřel je po stole a vyrovnal, pak jsem několik minut počkal, potom jsem se vrátil do ložnice a řekl jsem: „Já to zabalím.“

Berta Coolová a Sandra Birksová stály proti sobě. Slyšel jsem, jak paní Coolová říká: „Nic mi neříkejte, drahoušku, dokud nebudete mít čas si všechno v klidu promyslet. Jste nervózní a rozrušená. Držte jazyk za zuby, dokud si to pořádně nerozmyslíte, pak se do toho pustíme.“

„Promyslela jsem to,“ řekla Sandra.

Paní Coolová mi podala látkový raneček a přikázala: „Zabalte to, Donalde. Pořádně a pevně to pře važte, pak to přineste nazpátek.“

Hrál jsem si s balíčkem dost dlouho. Dal jsem si práci. V kuchyni v zásuvce jsem našel provaz, vyráběl jsem pečlivě uzly. Právě jsem skončil, když rozhodná ruka zaklepala na dveře a hlas poručil:

„Otevřete!“

Nechal jsem balíček na stole, zakryl jsem ho kloboukem, zavolal jsem na Sandru Birksovou: „Někdo je za dveřmi.“

Vyšla z Mektalova pokoje, šla k hlavním dveřím. Muž znova zabušil, dřív než stačila dveře otevřít.

Dva muži v civilu vpadli do bytu. Jeden řekl: „Tak, sestro, a je po legraci.“

„Co se děje?“ zeptala se.

„Pistole, která zabila Morgana Birkse, je pistole, která zabila Johny Meyera, a Johny Meyer – pro případ, že to nevíte – byl detektiv, který měl v Kansas City na starosti organizované úplatkářství a vyděračství. Chystal se předstoupit před porotu a odhalit organizaci. Ale nedostal se k tomu. Naposledy ho viděli živého ve společnosti nějaké krasotinky. Ráno ho našli, měl tři náboje v hrudníku. Policie z Kansas City rozeslala všem policejním stanicím mikrofotografie nábojů a vyzvala příslušníky, aby pátrali po zbrani.

Takže, sestro, uděláte nejlíp, když spustíte.“

Sandra Birksová stála vzpřímená, byla velice bledá a velice vystrašená.

Berta Coolová vyšla z Mektalovy ložnice. Druhý civilista se optal Sandry:

„Kdo jsou ti dva?“

Detektivové,“ odpověděla Berta Coolová.

„Cože?“

„Detektivové.“

Muž se zasmál.

„Soukromí detektivové, vyšetřujeme na přání paní „Birksové tenhle případ,“ vysvětlovala Berta Coolová.

„Vypadněte,“ nařídil policista.

Berta Coolová se bohorovně usadila do židle. „Vyhoďte mě,“ vyzvala je přívětivě.

Podíval jsem se významně na svůj klobouk a na balíček v novinovém papíře. „Já půjdu,“ oznámil jsem.

Berta Coolová zachytila můj pohled, když jsem sbíral klobouk a balíček se stolu.

„Jsem v právu,“ řekla. „Jestli chcete zatknout paní Birksovou, poslužte si. Jestli ji chcete vyslýchat, vyslýchejte si. Ale já tady jsem a tady zůstanu.“

„To si jenom myslíte,“ zařval policista a bojovně k ní vykročil.

Sandra Birksová mi beze slova otevřela dveře. Zatímco se oba poldové zaměstnávali Bertou Coolovou, vyklouzl jsem tiše na chodbu. Na výtah jsem se neodvažoval počkat. Přeběhl jsem ke schodišti, pádil dolů, bral jsem dva schody najednou. Zpomalil jsem v polovici posledního poschodí, prošel jsem nedbale dvoranou, tvářil jsem se, jako bych odnášel raneček prádla, a dostal jsem se šťastně na chodník. Policejní vůz stál dosud před domem.

Jakýsi zřízenec začal právě vyvážet vozy z garáže domu a stavěl je podél chodníku. Vybral jsem si luxusní auto, protože jsem usoudil, že jeho majitel bude dlouho spát, usadil jsem se do něho, balíček jsem odložil na sedadlo vedle sebe.

Berta Coolová vypochodovala důstojně z domu, rozhlédla se ulicí na obě strany, pak zamířila k nároží. Nezahlédla mě, když mě míjela. Nechal jsem ji přejít. Když ušla dalších padesát stop, uviděl jsem ji znova ve zpětném zrcátku. Zřejmě ji zmátlo, jak rychle jsem zmizel. Než došla na roh, dvakrát se zastavila a pátravě se rozhlížela. Na rohu zahnula doleva. Nevěděl jsem, jestli hledá živější ulice, kde snadněji najde taxík, anebo jestli dosud hledá mě. Neodvažoval jsem se ohlédnout. Seděl jsem přikrčený na sedadle, příležitostně jsem pohlédl do zpětného zrcátka, ale především jsem střežil vchod do domu.

Oba tajní za chvíli vyšli na ulici. Sandra Birksová nebyla s nimi. Okamžik stáli a dohadovali se. Pak nasedli do auta a odjeli.

Sebral jsem balíček, vyplížil se z auta a spěchal k domu. Domovník vyvalil na chodník velikou nádobu na odpadky. Nadzvedl jsem poklop, vhodil do nádoby balíček, zavřel poklop a šel přímo do bytu Sandry Birksové. Otevřela mi, až když jsem zaklepal podruhé. Neplakala, ale oči měla temné a tváře propadlé. Ústa byla ztrhaná a tvrdá. Řekla: „Vyl“

Proklouzl jsem dveřmi, zavřel je za sebou, upevnil závoru.

„Balíček,“ řekla, „co je s ním? Zbavil jste se ho?“

Přikývl jsem.

Řekla: „Neměl jste se sem vracet.“

„Potřeboval jsem s vámi mluvit.“

Položila mi ruku na rameno. „Jsem strašně vyděšená. Ničemu nerozumím. Myslíte, že Morgan – že Alma –“

Vzal jsem ji kolem pasu a řekl jsem: „Uklidněte se, Sandro.“

Má ruka na jejím pase bylo zřejmě znamení, na které čekala. Přitiskla se ke mně, dívala se mi do očí. „Musíte mi pomoct, Donalde.“

Pak mě políbila.

Myslela možná na jiné věci, měla rozhodně dost starostí, ale polibek to ani v nejmenším neovlivnilo. Rozhodně nebyl ani sesterský, ani platonický.

Za okamžik zaklonila hlavu, aby se mi mohla podívat do očí. „Nevím, co bych si bez vás počala, Donalde,“ řekla. A dřív než jsem mohl odpovědět, dodala: „Jste zlato, Donalde. Jsem tak šťastná, že vás mám.“

„Nebylo by lepší,“ navrhl jsem, „kdybych vám řekl svůj názor na věc?“

„Ale chcete mi pomoct, Donalde, že?“

„Proč myslíte, že bych se byl jinak vracel?“

Hladila mi vlasy konečky prstů. „Už teď je mi mnohem líp, protože vím, že ti můžu důvěřovat. Věděla jsem to vlastně od začátku. Udělala bych pro tebe všechno, Donalde. Máš v sobě něco –“

„Nemám peníze. A potřeboval bych je.“

Zarazila se. „Co potřebuješ?“

„Peníze.“

„Jak to myslíš – peníze?“

„Oběživo,“ řekl jsem, „a potřeboval bych ho požehnaně.“

„Ale dala jsem zálohu paní Coolový.“

„Paní Coolová není právě zastánkyní dělby majetku. – Ostatně máme velice málo času.“

„Ale vy pro ni přece pracujete?“

„Myslel jsem, že chcete, abych pracoval pro vás,“ řekl jsem. „Zřejmě jsem vám špatně rozuměl.“

„Ale Donalde, paní Coolová pracuje pro mě a vy pracujete pro paní Coolovou.“

„No dobře, jak chcete.“

Pomalu se odtáhla, necítil jsem už její teplé tělo. „Já vám nerozumím, Donalde.“

„Škoda. Myslel jsem, že mi budete rozumět. Zmýlil jsem se. Vypravím se za Bertou Coolovou.“

„Kolik peněz chcete?“ zeptala se.

„Moc.“

„Kolik?“

„Když vám to řeknu, omdlíte.“

„Nač je potřebujete?“

„Na výlohy.“

„Co chcete udělat?“

„Vylomeninu.“

„Donalde, prosím vás, vysvětlete mi to.“

Řekl jsem: „Berta Coolová pojala směšný plán. Chce nastrčit Mektala, shodit všechno na něj, protože ví, že Mektala nemůžou nikdy najít. Kdyby to byla obyčejná ložnicová vražda, mohlo by se jí to podařit. Ale tak, jak jsou teď karty rozložené, nemůže to vyjít. V Kansas City byl zavražděn příslušník policie. Víte, co si poldové myslí o lidech, kteří střílejí policajty? Jenom to nejhorší.“

„Jakou vylomeninu chcete udělat?“ dívala se na mě upřeně a vyčkávavě.

„Půjdu až do konce,“ řekl jsem. „Obě vás z toho dostanu. Řeknu, že jsem ho zastřelil, ale musíte mě nechat, abych to udělal po svém.“

„Ale Donalde – pověsí vás.“

„Nepověsí.“

„To nemůžete udělat, Donalde. To nedokážete udělat. Nemůžete –“

„Buď se o tom budeme bavit,“ řekl jsem, „nebo s tím něco uděláme. Policajti vás nezatkli, protože vědí, že proti vám nemají dostatečné důkazy, šikovný advokát by vás z toho vysekal. Tak si řekli, že vás nechají běhat na hodně dlouhé šňůře a budou pozorovat, jak se na ní sama věšíte. A počkají si, která další rybka se chytne do sítě. Za chvíli bude tenhle byt střežený tak pečlivě, že neunikne pozornosti ani myš, která odtud vyběhne. Chcete si na to počkat?“

„Samozřejmě nechci.“

„Já taky ne. Chci vypadnout dřív, než se to stane. To znamená přibližně právě teď.“ Vykročil jsem ke dveřím. „Kolik chcete, Donalde?“

„Tři tisíce dolarů.“

„Tři – co?“ vykřikla.

„Tři tisíce,“ odpověděl jsem. „Tři klacky. A chci je hned.“

„Mluvíte jako blázen, Donalde.“

„A vy se chováte jako blázen. Tohle je vaše jediná možnost. Dávám vám ji. Chcete ji, nebo ne?“

„Jak mám vědět, jestli vám můžu důvěřovat?“ Setřel jsem si ze rtů její rtěnku: „To nemůžete vědět.“

„Příliš často mě oklamali muži, kterým jsem důvěřovala.“

Kolik peněz ulil Morgan do depozitních schránek?“

„Nemá žádný schránky.“

„Jsou na vaše jméno. Co nevidět si policie ohlídá i je.“

Zasmála se a řekla: „Copak vypadám, že jsem dnešní?“

„Pokud se nemýlím,“ pokračoval jsem, „vydala jste se na obchůzku, vybrala jste schránky, a myslíte si, že jste strašně chytrá. Až to na vás vybalí žalobce, bude to nádherný motiv pro vraždu.“

Viděl jsem jí na očích, že pochopila.

„A jestli máte peníze u sebe, jste šílená, protože vás teď budou sledovat na každém kroku. Dříve či později vás poldové doprovodí do vězení a statná matróna z vás svlíkne všechny vaše hezké šatičky a bedlivě prozkoumá vaše hezké tělíčko. Poldové vám zatím budou obracet byt vzhůru nohama. No, co tomu říkáte?“

„To neudělají, Donalde!“

„Samozřejmě že udělají.“

Řekla: „Mám je schovaný v pase.“

„Kolik?“

„Hodně.“

Řekl jsem: „Nesmíte je ztopit všechny, Sandro. Nechte si v pase sto nebo dvě stě dolarů, aby nepochopili, že jste je napálila. Pokud jde o zbytek, můžete udělat jednu ze dvou věcí. Buď je svěříte mně a já je pro vezu na jih; nebo je rozdělte do množství obálek, obálky adresujte sobě na poste restante a naházejte je do schránek. Ať to či ono, rozhodně to udělejte rychle.“

Trvalo jí přibližně pět vteřin, než se rozhodla. Těch pět vteřin stála, zírala na mě s hlavou malinko nakloněnou k jedné straně. Stál jsem klidně. Podívala se na mě, čelil jsem jejímu pohledu. Pak rozepjala sukni, spustila ji, začala se potýkat s háčky – to, co měla na sobě, nebyl opasek na peníze, nýbrž korzet na peníze. Podala mi ho. Nemohl jsem si to navléct. Rozepjal jsem pas, podstrčil pod něj vzadu korzet, utáhl znova opasek.

„Ví bůh, proč to dělám,“ řekla, „Vydávám se vám na milost a nemilost. Připravila jsem se o vše.“ Řekl jsem: „Ještě jedna věc – dejte rovný díl Almě a já dám rovný díl vám. Dělám to totiž pro ni.“

„Pro mě ne?“ zeptala se a ohrnula rty.

„Ne,“ řekl jsem. „Pro Almu.“

„Ale Donalde, myslela jsem, že to bylo, protože…“

„Tak myslete znova,“ řekl jsem, vyšel jsem na chodbu a zavřel za sebou dveře.

Došel jsem ke schodišti, když otevřela dveře a zakřičela: „Donalde, vraťte se!“

Pádil jsem ze schodů. Slyšel jsem, jak ječí a utíká za mnou. Doběhl jsem do dvorany o několik vteřin dřív. Vykročil jsem ze dveří. Před domem stálo auto, seděli v něm dva muži. Nebyli to civilové, kteří byli v bytě předtím. Ale způsob, kterým si mě změřili, jasně dokazoval, kdo jsou.

Předstíral jsem, že je nevidím, přešel jsem k jednomu autu, nasedl jsem, šlápl na startér, předklonil jsem se, takže se má hlava octla téměř pod rovinou oken.

Sandra vyrazila na ulici, rozhlížela se na všechny strany, nezahlédla mě, tvářila se zmateně a vyděšeně. Rozběhla se k nároží. Poldové vyměnili pohled. Jeden se líně vysoukal z vozu. „Hledáte něco?“ zeptal se.

Podívala se na něj a pochopila.

„Zdálo se mi, že někdo křičel hoří,“ řekla. „Hoří někde?“

Tajný řekl: „To se vám zdálo, sestro.“

Motor nebyl k mému úžasu zamčený. Naskočil, vůz se probral k životu.

Napřímil jsem se. Uviděla mě. Stála bezmocná před očima policajta.

Zahrála to dobře. Otočila jedinou kartu, která ji mohla zachránit. Zablekotala třesoucími se rty: „Jsem s-s-strašně nervózní. Z-z-avraždili mi muže.“

Viděl jsem, jak z poldova obličeje vymizelo napětí. „To je mi líto,“ řekl dobrosrdečně, „můžu vás doprovodit do bytu?“

Odstartoval jsem.

11

V hotelu Perkins jsem se zapsal jako Rinton C. Watson z Kla-math Falls, Oregon. Dostal jsem pokoj s koupelnou a požádal jsem zřízence, aby za mnou na minutu poslal svého šéfa. Ten se dostavil, zubil se v předstírané úctě, která je vlastní všem kuplířům, přechovávačům, šmelinářům světa. Myslel, že ví, co chci, dřív než jsem promluvil.

„To je omyl,“ řekl jsem, „chtěl jsem mluvit s někým jiným.“

„Můžu pro vás udělat totéž co kterejkoliv kolega.“

„O to nejde. Chtěl jsem pozdravit starého přítele.“

„Jak se jmenoval?“

„Nevím, pod jakým jménem tu vystupoval.“ Muž se zasmál: „Řekněte mi ho, třeba budu něco vědět.“

„Asi byste věděl, kdybych vám to řekl,“ prohodil jsem a zatvářil jsem se podezřívavě. Přestal se okamžitě smát. „Sloužíme tu tři,“ řekl. „Bydlíte v hotelu?“

„Já jo. Mám pokoj v suterénu. Ostatní bydlej mimo.“

„Člověk, kterého hledám, je tak kolem pětadvacítky a má velice husté černé vlasy. Rostou mu až doprostřed čela. Má krátký široký nos a břidlicové oči.“

„Odkaď ho znáte?“

Okamžik jsem uvažoval, než jsem řekl: „Z Kansas City.“

Odpověď zabrala. Muž naznačil, že je ochotný spolupracovat. „To je Jerry Wegley. Nastupuje do služby odpoledne ve čtyry a pracuje až do půlnoci.“

Zamručel jsem: „Wegley.“

„Znal jste ho pod tím jménem?“ zeptal se zvědavě.

Po krátkém zaváhání jsem odpověděl: „Ano.“

„Tak jo.“

„Kde bych ho našel?“

„Tady, po čtvrtý hodině.“

„Myslím teď.“

„Můžu se pokusit sehnat jeho adresu – chtěl byste s ním mluvit po telefonu?“

„Potřebuju se s ním sejít,“ řekl jsem. Já jsem měl jiné jméno, když mě znal.“

„Uvidím, co se dá dělat.“

„To udělejte,“ poradil jsem mu a zamkl jsem dveře, když zmizel. Vytáhl jsem Sandřin korzet zpod svého opasku a začal jsem vyndávat padesáti a stodolarové bankovky. Dohromady to bylo osm tisíc čtyři sta padesát dolarů. Stočil jsem bankovky do čtyř svitků, rozdělil je po kapsách kalhot, svinul korzet do úhledného balíčku.

Sluha se vrátil. „Bydlí v Brinmore Rooms,“ oznámil. „A jestli z vaší návštěvy nebude mít radost, neříkejte mu, kdo vám dal adresu.“

Podal jsem mu padesátidolarovou bankovku: „Mohl byste mi přinést zpátky pětačtyřicet dolarů?“ Spokojeně se zašklebil: „Na to můžete vzít jed. Jsem zpátky za pět minut.“

„Přineste mi také noviny,“ požádal jsem.

Když se vrátil s pětačtyřiceti dolary a novinami, zabalil jsem korzet a vyšel z hotelu. Došel jsem na Hlavní nádraží, sedl jsem si na chvíli na lavičku, pak jsem se zvedl a odešel, balíček jsem nechal ležet na lavici.

Na poště jsem získal obálku a známku na doporučenou zásilku. Obálku jsem adresoval Jerry Wegley mu, Brinmore Rooms, roztrhal jsem stránku novin na proužky, několik jsem jich vložil do obálky, zalepil jsem ji a vzal si taxíka do Brinmore Rooms.

Brinmore Rooms sestávaly z dveří v úrovni chodníku, ze schodiště, z pultu, zvonku, seznamu nájemníků a z lepenkového návěstí, potřísněného od much, na kterém stálo „Zazvoňte na správce“. Zazvonil jsem.

Když se nic nedělo, zazvonil jsem ještě jednou. Za dalších deset vteřin se objevila žena s vychrtlým obličejem a úsměvem plným zlatých zubů.

„Doporučený dopis pro Jerry Wegleye,“ oznámil jsem. „Chcete mu ho předat?“

„Ne, je na osmnáctce, halou přímo dolů,“ řekla krátce, rty jí poklesly a zakryly zlaté zuby. Vrátila, se do svého pokoje a zabouchla dveře.

Šel jsem k číslu 18, třikrát jsem jemně zaklepal na dveře, nedostal jsem žádnou odpověď. Pokoušel jsem se zasunout ostří nože vedle zámku, ale po chvilce jsem zjistil, že bych se jako lupič neuživil. Vrátil jsem se po vyšlapaném koberci k přepážce, zvedl jsem zprohýbaný příklop a rozhlédl se po vnitřním prostoru. Bylo tam půl tuctu balíků s prádlem, tři nebo čtyři časopisy a lepenkový kufr. Rozhlížel jsem se dál a konečně jsem našel, po jsem hledal, hřebík, na kterém visela mohutná drátěná smyčka. Na smyčce visel řetěz a na řetězu se houpal klíč. Sebral jsem smyčku, vracel se zpátky chodbou, snažil jsem se, aby řetěz a klíč necinkaly.

Klíč otevřel dveře čísla 18 bez obtíží.

Jenomže ptáček už uletěl.

Na podlaze skříně zbylo nějaké špinavé prádlo, ponožka s dírou na palci, rezavá žiletka a pahýl tužky.

V zásuvkách stolu se válela jenom odřená kravata, která se uprostřed začínala rozpadat, prázdná láhev od džinu a zmačkaná krabička od cigaret. Postel byla sice ustlaná, ale ložní prádlo patřilo do prádelny.

Pokoj páchl, byl zašlý, odporný, opuštěný. Zrcadlo vlevo nad psacím stolem odráželo vybledlý, zkreslený obraz mého obličeje.

Vrátil jsem se ke skříni, podíval jsem se, jestli na prádle není značka prádelny. Našel jsem číslo X-B391. Bylo hodně vybledlé. Mnohem zřetelněji a jiným rukopisem bylo napsané na pásku šortek. Poznamenal jsem si číslo, vyšel jsem z pokoje, zamkl dveře a zdržel jsem se u přepážky tak dlouho, že jsem stačil podstrčit klíč na místo, kam by docela přirozeně mohl spadnout.

Jerry Wegley tedy vyhrál. Dal jsem mu pětadvacet dolarů, a on mi podstrčil pistoli rozžhavenou jak kamna. Nastupoval službu ve čtyři odpoledne, končil o půlnoci. Obvykle patrně chodíval spát někdy mezi druhou a třetí. Dneska nepřišel. Bylo to proto, že se dověděl, co způsobila pistole, kterou mi dodal? Nevěděl jsem to a neměl jsem naději, že se to hned tak dovím.

Čekal jsem na ulici, až se objevil taxík, pak jsem odjel na letiště. Pilot, který pronajímal letadla snoubencům, svolil, že mě odveze do Yumy ve státě Arizona. Divil se, že letím sám.

Jakmile jsem byl v Yumě, začal jsem provádět plán, který jsem si v duchu tolikrát přezkoušel, že jsem měl pocit, jako bych vystupoval v nějaké hře.

Šel jsem do První národní banky, přistoupil k okénku označenému „Zakládání účtů“ a řekl jsem:

„Jmenuji se Petr. B. Smith, hledám možnost nějaké investice.“

„Jaké investice, pane Smith?“

„Jakékoli výhodné investice, na které bych rychle vydělal.

Pokladník se usmál: „To hledá každý, pane Smith.“

Ovšem, odpověděl jsem, „já také neočekávám, že mi pomůžete hledat. Ale až něco najdu, byl bych rád, kdybyste mi poradil.“

„Chcete si otevřít účet?“

„Ano.“

Vyndal jsem z kapsy dva tisíce dolarů.

„Kde budete bydlet, pane Smith?“

„Ještě jsem se neusadil.“

„Přišel jste z Východu?“

„Ne, z Kalifornie.“

„Právě jste přijel?“

„Ano.“

„V Kalifornii jste měl nějaký podnik?

„Měl a neměl. Ale myslím si, že Kalifornie už dovršila svůj růst. Arizona má před sebou ještě dlouhou cestu.“

Další doporučení jsem nepotřeboval. Založil účet, dal mi podpisový arch, přepočítal dva tisíce dolarů a zanesl obnos do účetní knihy. „Chcete domácí šekovou knížku nebo kapesní?“ zeptal se.

„Kapesní.“

Vložil čistou šekovou knížku do pouzdra z umělé kůže, které neslo razítko banky, a podal mi je. Uložil jsem pouzdro do kapsy, podali jsme si ruce a já jsem vyšel do ulic.

Zašel jsem do Obchodní banky, vyhledal příslušného úředníka, představil se jako Petr B. Smith, podal mu ruku, zopakoval mu stejnou historku, uložil další dva tisíce dolarů. Také jsem si najal bankovní schránku, do které jsem uschoval většinu toho, co ještě zbývalo z peněz Sandry Birksové.

Pozdě odpoledne jsem si pronajal pokoj, zaplatil jsem na měsíc napřed a vysvětlil bytné, že zavazadla přijdou dodatečně.

Procházel jsem městem, prohlížel jsem si prodejny automobilů. Vybral jsem si tu největší, vstoupil jsem a požádal, aby mi předvedli lehký sedan, který bych mohl okamžitě převzít. Řekl jsem prodavači, že se zásadně v autech vyznám, že chci především vůz, který mohu mít hned. A vůz, který se dovede odlepit z místa. Dal bych přednost ojetému vozu před novým. Prodavač odpověděl, že vůz bude připravený za půl hodiny. Slíbil jsem, že se za půl hodiny vrátím. Zeptal se, jestli chci vůz na splátky, odpověděl jsem, že zaplatím hotově. Vyndal jsem z kapsy šekovou knížku, zeptal se kolik dlužím, a vyplnil jsem šek na tisíc šest set sedmdesát dva dolary.

Podepsal jsem šek a prohodil jsem: „Jsem v Yumě první den. Hodlám tady podnikat. Nevíte náhodou o nějakých výhodných investicích?“

„Jakého druhu?“

„Takového, na kterém člověk snadno a rychle vydělá.“

Byl tak naivní, že několik vteřin podmračeně přemítal, než pomalu zavrtěl hlavou. „Právě teď o ničem podobném nevím, ale povedu to v patrnosti a nezapomenu na vás, pane Smith. Kde bydlíte?“

Zahrál jsem, že si nemohu vzpomenout, nadhodil jsem, že mám mizernou paměť, a vyndal jsem z náprsní tašky potvrzení, že jsem zaplatil nájemné. Držel jsem je tak, aby si mohl přečíst adresu.

„Jo tak,“ řekl, „to znám. Zůstanu s vámi ve styku, pane Smith.“

„Dobře,“ odpověděl jsem. „Vrátím se za půl hodiny, doufám, že bude všechno připraveno.“

Zapadl jsem do restaurace, objednal jsem si největší steak, který měli na jídelním lístku, přidal jsem paštiku ze sekaného masa. Vrátil jsem se do prodejny, abych si vyzvedl auto. Zahlédl jsem svůj šek přišpendlený k hromadě jiných papírů.

„Budete se nám tady muset dvakrát nebo třikrát podepsat,“ oznámil prodavač.

Všiml jsem si, že do rohu mého šeku napsal někdo inkoustovou tužkou „V pořádku“ a podepsal iniciálami GEC. Napsal jsem dvakrát nebo třikrát Petr B. Smith, potřásl jsem všem rukou, nastoupil jsem do vozu a odfrčel. Jel jsem rovnou do První národní banky. Do uzavírací hodiny chybělo přibližně patnáct minut. Šel jsem k přepážce, vyplnil jsem směnku na pět tisíc šest set devadesát dva dolary a padesát centů pro H. C. Helmingforda. Napsal jsem si šek na tisíc osm set dolarů. Přesunul jsem se k pokladně a řekl jsem: „Jsem Petr B. Smith. Otevřel jsem si tu dneska účet. Hledal jsem nějaké investice. Jednu jsem našel, potřebuje okamžité proplacení. Mám tady směnku pro H. C. Helmingforda. Chci, aby mu byla předložena národní bankou v Los Angeles. Bude proplacena okamžitě po předložení. Potřebuju to co nejrychleji.“

Vzal směnku a řekl: „Malý okamžik, pane Smith –“

„To není zapotřebí,“ řekl jsem, „nechci od vás žádný kredit. Postupte jim to jako pohledávku. Ať to váš spolupracovník v Los Angeles potvrdí telefonicky na můj účet.“

Dal mi potvrzení na směnku. „Chtěl jste si nějaký obnos vyzvednout?“ zeptal se.

„Ano,“ řekl jsem a podal jsem mu šek na osmnáct set dolarů. Podíval jsem se přitom významně na hodinky.

Řekl: „Okamžik, prosím,“ ustoupil ke kartotéce, aby si ověřil stav mého účtu a můj podpis. Vteřinu váhal, pak se vrátil a řekl: „Jaké bankovky si přejete, pane Smith?“

„Stodolarové.“

Vyplatil mi peníze. Poděkoval jsem mu, odjel k Obchodní bance, uložil jsem osmnáct set dolarů k ostatním penězům ve svém sejfu. Nasedl jsem do vozu, vyjel jsem z města, přejel most, který se klene nad řekou Colorado, a byl jsem v Kalifornii. Zaparkoval jsem vůz, asi půl hodiny jsem seděl, kouřil a trávil. Pak jsem nastartoval motor a projel jsem několik yardů ke Kalifornské zdravotní stanici, která byla po pravé straně silnice. Pod záminkou, že provádějí zemědělskou prohlídku, zastavují kalifornské úřady všechny vozy, prohledávají je, otvírají zavazadla, vykuřují přikrývky, kladou otázky, znepříjemňují motoristům život, jak jen mohou.

Zabočil jsem těsně ke stanici. Vyšel muž, aby provedl prohlídku. Něco jsem na něj zakřičel. Zmotal jsem slova dohromady, aby nepostřehl smysl, ale zachytil pouze zvuk, a sešlápl jsem plyn. Dával mi znamení, abych zajel na vykázané prostranství, já jsem sešlápl pedál plynu až na podlahu.

Když jsem ujel několik set yardů, uviděl jsem ve zpětném zrcátku, jak policajt zuřivě našlapuje motocykl.

Začal jsem kličkovat.

Motocykl se s řevem vyřítil od stanice, můj vůz dělal divy. Slyšel jsem, jak za mnou začíná ječet siréna, nechal jsem ji přiblížit se natolik, aby mi uvolňovala cestu. Policajt nesáhl po pistoli, dokud jsme nevjeli hezky hluboko do pískem zavátých kopců. Když jsem viděl, že se chystá vystřelit, zajel jsem k okraji a zastavil.

Nemazlil se se mnou. Blížil se ke mně s namířenou pistolí, rozkázal: „Ruce vzhůru!“ Zvedl jsem ruce.

„Co to ksakru vyvádíte?“

„Co vyvádím?“

„Nehrajte si se mnou.“

„No tak dobře,“ řekl jsem, „dostal jste mě. Je to nový vůz. Právě jsem si ho koupil v Yumě. Chtěl jsem vyzkoušet, na jakou ho dokážu vyhnat rychlost. Co mě to bude stát, dolar za míli za zakázanou rychlost?“

„Proč jste nezastavil u stanice?“

„Zastavil jsem. Ten člověk mi dával znamení, abych jel dál.“

Nežvaňte. Dával vám znamení, abyste předjel a zastavil.“

Tak jsem mu špatně rozuměl, řekl jsem.

„Ten bourák jste si koupil v Yumě? A kdepak, co?“

Vysvětlil jsem mu to.

„Kdy?“

Řekl jsem mu to.

„Otočte,“ řekl, „vracíme se zpátky.“

„Kam zpátky?“

„Na stanici.“

„To mě ani nenapadne. Mám obchodní jednání v El Centro.“

„Jste zatčený.“

„Tak dobře, předveďte mě před nejbližšího a nejdostupnějšího soudce.“

„Čím jste zaplatil ten bourák?“ zeptal se.

„Šekem.“

„A víte, jakej je trest za podvodnou platbu nekrytým šekem?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděl jsem.

„No, tak se, bobečku, hezky vrátíš přes most rovnou do Yumy. Nešťastník, co ti prodal auto, by se tě na ten tvůj šek moc rád zeptal. Myslel sis, žes to udělal ohromně mazaně, jenomže ses o patnáct minut předběhl. Přišli s šekem do banky dřív, než zavřela.“

„No a?“

Zašklebil se: „Až se tam vrátíš, všechno ti vysvětlej.“

„Kam se vrátím?“

„Do Yumy.“

„Proč?“

„Pro použití nekrytého šeku, obohacení se pod falešnou záminkou, a pár dalších maličkostí se možná ještě taky najde.“

„Nevrátím se do Yumy,“ řekl jsem.

„Ale vrátíš.“

Sáhl jsem dolů a stiskl klíč od zapalování. „Znám svá práva,“ řekl jsem. „Jsem v Kalifornii. Bez vypovězení mě nemůžete odvézt zpátky do Arizony.“

„Jo, tak takhle je to?“ řekl.

„Pokud to chcete takhle udělat.“

Přikývl. „Tak dobře, bráško. Chceš jet do El Centra. Tak jeď. Pojedem tam spolu. Dodržuj předepsanou rychlost. Budu se držet těsně za tebou. Předepsaná rychlost je pětačtyřicet. Já ti povolím padesátku. Při jedenapadesáti ti začnu střílet na kola. Je ti to jasný?“

„Nemůžete mě zatknout bez zatykače,“ namítl jsem.

„To si myslíš ty. Vylez. Trochu si zaskotačíme.“

Seděl jsem pevně za volantem. Položil nohu na stupátko, levou rukou vystřelil, zaťal prsty do límce mé košile. „Tak vylez,“ pobídl mě, v pravé ruce držel hrozivě pistoli.

Vystoupil jsem.

Prohmatal mě, hledal zbraň, pak začal prohlížet auto.

„Pamatuj si,“ řekl, „obě pracky budeš držet na volantu. Žádný legrácky. Když chceš bejt vypovězenej, můžeš vzít jed na to, že budeš vypovězenej.“

„Nelíbí se mi vaše chování,“ řekl jsem, „a protestuji proti omezování svých práv. Já –“

„Nastartujte,“ přerušil mě.

Nastartoval jsem. Dojeli jsme do El Centra a odvedl mě do šerifovy kanceláře. Hlídal mě strážník, zatímco můj policajt a šerif o něčem rokovali. Pak jsem slyšel, že telefonují. Pak mě odvedli dolů do vězení. Šerif řekl: „Vypadáte celkem rozumně, Smithi. Tímhle trikem nic nevyhrajete. Vraťte se a vylízejte, co jste nadrobil. Třeba se vám podaří to spravit.“

Řekl jsem: „Odmítám mluvit.“

„No dobře,“ pronesl varovně. „Když chcete chytračit.“

„Ano, chci,“ odpověděl jsem.

Dali mě do velké díry se čtyřmi nebo pěti jinými vězni. Nemluvil jsem. Když přinesli večeři, nejedl jsem. Krátce po večeři se vrátil šerif a zeptal se mě jestli jsem ochotný zříct se vypovězení. Řekl jsem mu, aby mi vlezl na záda, a on odešel.

Zůstal jsem v díře dva dny. Něco málo jsem jedl. Nebylo to nejhorší. Strašné bylo vedro. Neměl jsem noviny a nevěděl jsem, co se děje ve světě. Přeložili mě z hromadné cely na samotku. Neměl jsem s kým promluvit.

Třetí den přišel mohutný muž s černým sombrerem. Doprovázel ho šerif. Muž řekl: „Jste Petr B. Smith?“

„Ano.

„Jsem z Yumy,“ oznámil. „Vrátíte se se mnou.“

„Ne bez vypovězení.“

„To mám.“

„Na čestné slovo to neberu. Zůstanu tady.“

Mohutný muž vzdychl. „Podívejte se,“ řekl, „na namáhavý cvičení je trochu moc vedro. Pro živého boha sbalte se a nasedněte do vozu.“

Zařval jsem na něj: „Říkám vám, že se odtud nehnu!“

Zacloumal mnou. Arizonský polda mi navlékl na zápěstí náramky. Odmítl jsem mluvit, vyvlekli mě z vězení a nasadili do auta.

Mohutný muž mi spoutal nohy želízkem. „Vyorodoval jste si to,“ řekl a setřel si pot s čela. „Nemůžete se chovat rozumně? Copak nechápete, jaký je vedro?“

„Budete toho litovat do konce života,“ odpověděl jsem. „Nespáchal jsem žádný zločin a vám se nepodaří mě do něčeho namočit. Udělám –“

„Nechte toho. Nežvaňte,“ přerušil mě, „čeká mě perná jízda pouští, odmítám poslouchat vaše žvanění.“

„Taky nebudete,“ odpověděl jsem a zvrátil jsem se do polštářů.

Projížděli jsme chvějivým žárem pouště. Obzor se potácel a tančil v paprscích zběsilého slunce.

Vzduch byl tak horký, že se mi v očních důlcích vařily oči, jako se vaří vejce ve skořápce. Zdálo se, že se kola lepí na silnici, vzpouzela se neměnným, kvílivým nářkem.

„Vybral jste si přesně největší vedro,“ řekl jsem.

„Držte hubu.“

Byl jsem zticha.

Dojeli jsme do Yumy a šli k soudu. Vyšetřující soudce řekl: „Způsobil jste těm lidem hodně nepříjemností, pane Smith. Co si myslíte, že vám to vynese?“

„Nemuseli mít žádné nepříjemnosti,“ odpověděl jsem, „a jestli si myslí, že nějaké měli, uvidí, co je teprve čeká.“

„Co je čeká?“

„Budu je žalovat pro svévolné pronásledování, neoprávněné věznění a utrhání na cti.“

Zívl a řekl: „Nechte toho. Je to k smíchu. Kdyby to byl nový vůz, byla by situace rozdílná. Byl ale ojetý. Ujel jste s ním několik mil. Nepoškodil jste ho. Ale zapříčinil jste vydání, když vás musili vypovědět. To se vám nevyplatí.“

„Proč si, proboha, nevybrali šek, který jsem jim dal?“ zeptal jsem se.

Zasmál se a řekl: „Protože jste je předešel a vybral v bance všechny peníze.“

„Nesmysl, to byla přece druhá banka.“

„Jak to – druhá banka?“

„Víte, co myslím.“

„Máte pravdu, vím, co jste zamýšlel. Je to stařičký podvod. Chtěl jste nám nasypat písek do očí. Uložil jste v bance dva tisíce dolarů. Vyplnil jste šek, věděl jste moc dobře, že si prodejna ověří, jestli je krytý, ale zároveň jste věděl, že ho nevyberou, dokud nepodepíšete převodní papíry a neodjedete s vozem. Vypočítal jste si to tak, abyste převzal vůz těsně před uzavírací hodinou, stačil jste právě dojet do banky a vybrat peníze. Nechal jste tam jenom dvě stě dolarů. Předpokládal jste, že máte osmnáct hodin náskok, než někdo zjistí, že šek už není k ničemu. Ale trochu jste se předběhl, automobilová agentura dorazila do banky pět minut po vás. Ukládají tržbu každý večer těsně před uzavírací hodinou.“

Zíral jsem na něj, oči jsem nechal vystoupit z důlků, bradu poklesnout. „Prokristapána,“ zabědoval jsem, „chcete říct, že se pokoušeli inkasovat šek v První národní?“

„Proč ne? Šek na ni byl vystavený.“

„Ale kdepak, nebyl,“ odporoval jsem, „šek byl vystavený na Obchodní banku.“

Ukázal mi šek, červeným inkoustem na něm bylo vyznačeno PNB. Řekl jsem: „Ale pak jsem vybral těch osumnáct set v Obchodní bance.“

„Co pořád máte s Obchodní bankou?“

„Mám tam otevřený účet.“

„Ale jděte.“

„Mám.“

„Můžete mi to nějak dokázat?“

„Chystal jsem se na dlouhou noční jízdu,“ vysvětloval jsem, „nechtěl jsem mít šekové knížky u sebe. Dal jsem je do obálky a poslal jsem si je na hlavní poštu. Můžete si tam zajít a vyzvednout si je, když mi nevěříte.“

Strážník a vyšetřující soudce vyměnili pohledy.

„Chcete říct, že to nebyl podvod?“ řekl soudce.

„Samozřejmě nebyl. Přiznávám se, že jsem podepsal směnku pro H. C. Helmingforda. Takový člověk neexistuje. Chtěl jsem dorazit do Los Angeles a proplatit směnku jako H. C. Helmingford. Nikoho jsem tou směnkou neošidil. Požádal jsem jenom, aby ji postoupili losangeleské bance.“

„A proč jste to proboha dělal?“

„Abych získal bankovní kredit,“ řekl jsem. „Chtěl jsem, aby se banka domnívala, že jsem důležitý muž. Proti tomu zákon nic nenamítá.“

„Ale dal jste automobilové společnosti šek a pak jste vyzvedl téměř všechny peníze.“

„Nedal. Byl to šek na Obchodní banku – alespoň jsem o tom byl skálopevně přesvědčen.“

Vyšetřující soudce zavolal Obchodní banku. „Má u vás Petr B. Smith otevřený účet?“

Držel sluchátko a okamžik čekal. Pak jsem slyšel, jak mu membrána zadrnčela do ucha. Minutu přemýšlel, pak řekl: „Zavolám vás za chvíli nazpátek.“

Vyzval mě: „Podepište se.“ Napsal jsem Petr B. Smith.

„Napište příkaz poštovnímu úřadu, aby mi vydali všechnu korespondenci adresovanou na vaše jméno, která leží na hlavní poště.“

Napsal jsem příkaz.

„Počkejte tady,“ řekl soudce.

Čekal jsem v kanceláři asi hodinu. Vrátili se, doprovázel je muž, který mi prodal auto. „Zdravím vás, Smithi,“ řekl.

„Já vás taky.“

„Dostal jste nás do pěknýho průšvihu.“

„Do toho jste se dostali sami,“ odpověděl jsem. „Přece jste prokristapána museli vědět, že je to všechno omyl. Proč jste se se mnou nespojili? Museli jste snad vědět, že kdybych byl podvodník, nenechal bych v bance dvě stě dolarů. Byl bych vybral všechno.“

„Za podobných okolností jsme si těžko mohli myslet něco jinýho.“

„Jak jsem mohl vědět, co si budete myslet?“

„Podívejte se,“ navrhl. „Vy chcete ten vůz. Je to výhodná koupě. My chceme za něj peníze.“

„Vám spadne na hlavu žaloba pro nezákonné zatčení a pro urážku na cti.“

„Nesmysl,“ řekl vyšetřující soudce. „To vám neprojde a vy to docela dobře víte. Je možné, že jste se zmýlil, ale byl to váš omyl, a ne jejich.“

„Jak myslíte,“ odpověděl jsem. „Solidarizujte se svými poplatníky. Já si pozvu advokáta. Povolám si někoho z Los Angeles.“

Zasmál se.

„Tak z Fenixu,“ řekl jsem.

Vyměnili pohledy.

„Podívejte se,“ řekl obchodní zástupce, „byl to všechno omyl. Váš omyl. Buď jste si vyzved peníze v nepravý bance, nebo jste nám dal na nepravou banku šek. Nevím, jestli jedno nebo druhý.“

„Popletl jsem to,“ přiznal jsem.

„No dobrá. Vy jste udělal špatnou zkušenost, my taky. Guvernér odmítal vás vypovědět, dokud jsme se nezavázali, že zaplatíme všechny výlohy. To nás stojí peníze. Řeknu vám, co uděláme, Smithi. Vy nám dáte šek na šestnáct set sedmdesát dva dolary na Obchodní banku a my vám potřeseme pravicí a na všechno zapomeneme. Co vy na to?“

Řekl jsem: „Dám vám šek na Obchodní banku, protože mám ve zvyku platit své dluhy. Lituju, že došlo k omylu. Ale vy jste neměli právo dělat unáhlené závěry a letět s nimi na policii. To mi zaplatíte.“

Vyšetřující soudce řekl: „Tenhle právní postup vás nikam nedovede. Po technické stránce jste vinen. Kdyby automobilová společnost chtěla, mohla by vás stíhat.“

„Ať mě stíhá,“ odsekl jsem. „Každý den, který prosedím v kriminále, je bude stát fůru peněz.“

Šerif se vmísil do hovoru: „Podívejte se, hoši. Byl to omyl. Dohodněte se a dejte to do pořádku.“

Řekl jsem: „Chtěl jsem ten vůz. Dosud ho chci. Myslím, že je to dobré auto. Dám mu za ně šestnáct set sedmdesát dva dolary. Udělal jsem chybu, popletl jsem si účty. To je všechno.“

„Ostatní necháte plavat?“ zeptal se šerif.

„To jsem neřekl.“

Vyšetřující soudce poradil obchodníkovi: „Nedělejte nic, dokud vám to nedá písemně.“

„Tak dobře,“ ustoupil jsem, „sepište prohlášení a vykouříme dýmku míru.“

Vyšetřující soudce sepsal prohlášení. Pečlivě jsem je pročetl. Veškerá řízení proti mně byla zastavena. Já jsem se zavázal, že nevznesu stížnost proti automobilové společnosti, zprostil jsem je odpovědnosti za své zatčení a za skutečnosti, které podmínilo. Řekl jsem vyšetřujícímu soudci, že bych si přál, aby to on a šerif podepsali.

„Proč?“ zeptal se.

„Protože neznám zdejší předpisy, bojím se, abych se nezřekl svých práv a nenamočil se do jiných nepříjemností. Tady se jenom potvrzuje, že automobilová společnost mě nebude stíhat. Jakou mám ale záruku, že vy mě nepostavíte před porotu a nenamočíte mě do něčeho?“

„Blbost,“ řekl vyšetřující soudce.

„Dobře, pak to tedy podepište. Jinak se taky nepodepíšu.“

Všichni se podepsali. Složil jsem potvrzení a zastrčil je do kapsy. Vyšetřující soudce mi předložil čistý šek na Obchodní banku, podepsal jsem částku, kterou jsem dlužil za auto. Všichni jsme si podali ruce. Zástupce se vrátil do podniku. Vyšetřují soudce vzdychl: „Bože, to nesnesitelné vedro v poušti.“

Vstal jsem a začal jsem zamračeně přecházet po místnosti.

Šerif se na mě podíval a zeptal se: „Co se děje, Smithi?“

Řekl jsem: „Mám něco na srdci.“

V místnosti zavládlo ticho, muži si mě zvědavě prohlíželi, přecházel jsem stále sem a tam.

„Copak se stalo?“ zeptal se šerif. „Řekněte nám to, třeba vám pomůžeme.“

„Zabil jsem člověka,“ oznámil jsem.

Byli byste slyšeli upadnout špendlík.

Vyšetřující soudce porušil ticho: „Co jste udělal, Smithi?“ zeptal se.

„Zabil jsem člověka,“ opakoval jsem. „A nejsem Smith. Jmenuji se Donald Lam.“

„Děláte si z nás zase legraci?“ zeptal se šerif.

To není legrace,“ řekl jsem. „Přijel jsem sem, změnil jsem si jméno a chtěl jsem začít znova. Nic jiného jsem nezamýšlel. Chtěl jsem prostě jenom začít nový život, ale ono to nejde – rozhodně ne, když máte na svědomí něčí život.“

„Koho jste zabil?“ zeptal se šerif.

„Muže, který se jmenoval Morgan Birks. Možná že „jste o něm četli. Toho jsem tedy zabil.“

Pohledy lítaly kolem stolu jako míč při rozehrávce v mezičasech zápasů. Šerif navrhl laskavě: „Udělalo by vám možná dobře, kdybyste nám řekl všechno, Lame. Jak se to stalo?“

„Pracoval jsem jako detektiv pro agenturu Berty Coolové. Morgan Birks měl ženu. Jmenovala se Sandra a bydlela u ní její přítelkyně, jistá Alma Hunterová, docela sympatické děvče.

Měl jsem za úkol doručit žalobu o rozvod Morganu Birksovi a všiml jsem si, že Almu Hunterovou někdo škrtil. Vyptával jsem se jí a ona mi svěřila, že k ní někdo vnikl do ložnice. Probudila se, když jí sevřel hrdlo, ale podařilo se jí ho odkopnout. Byla vyděšená k smrti.

Líbila se mi, začínala mě zajímat. Trochu jsme se mazlili a myslel jsem si, že je to, co potřebuju. Byl jsem v tom zkrátka až po uši. Pak mi řekla o tom skrčení. Nechtěl jsem, aby byla v bytě sama. Navrhl jsem jí, že se tam vplížím a budu v noci hlídat ve skříni. Řekla, že to nejde, protože Sandra spí v témže pokoji. Rozhodl jsem se tedy, že tam počkám, než přijde Sandra.

Přišel jsem tam, chvíli jsme si povídali, pak jsem viděl, že se Sandra vrátí pozdě, tak jsem Almě doporučil, aby zhasla světlo a vlezla si do postele. Já že počkám. Prošel jsem pokoj a pak jsem se usadil do skříně. Pistoli jsem měl s sebou. Snažil jsem se zůstat vzhůru, ale myslím, že jsem chvíli dřímal. Někdy uprostřed noci jsem se probudil a slyšel jsem, jak Alma Hunterová lehce vykřikla. Měl jsem baterku, posvítil jsem si. Nad postelí se skláněl muž, sahal Almě po krku. Jakmile na něj dopadlo světlo, obrátil se a začal utíkat. Byl jsem hrozně rozčilený. Stiskl jsem spoušť, muž se zhroutil. Odhodil jsem pistoli na podlahu a vyběhl jsem do chodby. Alma Hunterová vyskočila z postele a utíkala za mnou. Vítr přirazil dveře. Měly automatický zámek. Nemohla se vrátit a obléct. Říkala, že se schová, než přijde Sandra. Rozhodli jsme se, že to neoznámíme policii. Předpokládali jsme, že nám Sandra pomůže nějak věc vyřešit. Alma řekla, že mě bude krýt. Přijal jsem to.

Pak jsem se dověděl, že bere mou vinu na sebe, a myslel jsem, že by se z toho mohla dostat, kdyby trvala na tom, že to byla sebeobrana. Ale podle posledních zpráv to není tak jednoduché.“

Šerif řekl: „Posaďte se, Lame. Posaďte se a uklidněte se. Nesmíte se tomu tolik poddávat. Koneckonců, bude vám mnohem líp, až nám všechno řeknete. Tedy, jak jste přišel k pistoli?“

„To je jiná věc,“ řekl jsem.

„Já vím, že je, Donalde, ale když už jste začal vypovídat, dopovězte všechno. Zbavit se polovice břemene nemá žádný smysl. Představte si, oč lépe budete dneska usínat, když se očistíte a všechno nám řeknete.“

„Pistoli mi dal Bill Cunweather,“ řekl jsem. „A kdo je Bill Cunweather?“

„Znám ho ještě z Východu.“

„Odkud z Východu?“

„Kansas City.“

V tichu, které následovalo, jsem zaslechl, jak vyšetřující soudce zhluboka nadechl.

„Kde jste naposledy viděl Cunweathera?“ zeptal se.

„Má dům na Willoughby Drive.“

„Pamatujete si číslo?“

„Devět set sedm, pokud se nemýlím. Má tam celou svou bandu.“

„Kdo je v té bandě?“

„Kdekdo,“ řekl jsem. „Fred a ostatní.“

„On vám dal pistoli?“

„Ano, když jsem se rozhodl, že budu hlídat Almu, věděl jsem, že budu potřebovat něco na ochranu. Nejsem tak statný, abych ubránil dívku pouhými pěstmi. Pokoušel jsem se vymámit pistoli z paní Coolové, ale ta se mi vysmála. Tak jsem šel za Cunweatherem. Vyložil jsem mu, na čem jsem, a on řekl: ‚Bože, Donalde, přece víš, že stojím vždycky na tvý straně. Co je moje, je tvoje.‘“

„Kde získal Cunweather pistoli?“ zeptal se vyšetřující soudce.

„Byla přitom jeho žena,“ řekl jsem, „říká jí naše paninka. Požádal ji – myslím, že bych vlastně o Cunweatherovi neměl mluvit. Co záleží na tom, kde jsem sebral pistoli.“

„Znal jste Cunweathera už v Kansas City?“

„Ovšem.“

„Co tam dělal?“

Přimhouřil jsem oči a řekl jsem: „Už jsem vám naznačil, že o Cunweatherovi nechci mluvit. Mluvím o sobě a o Morganu Birksovi. Domnívám se, že ten případ znáte, jakékoliv informace můžete ostatně získat z Kalifornie.“

„Víme všechno,“ řekl šerif. „Byly toho plný noviny. Vypadalo to, že ho zastřelilo to děvče.“

„Ano, vím. Vzala to na sebe. Neměl jsem to připustit.“

„Velice nás zajímá ta pistole,“ nadhodil šerif.

„Proč?“

„Kdy jste ji dostal?“

„Odpoledne před vraždou.“

„Kde?“

„No, řekl jsem Cunweatherovi, že potřebuju pistoli, a on slíbil, že mi ji sežene. Ptal se, kde mě zastihne. Prozradil jsem mu, že budu v hotelu Perkins zapsaný jako Donald Helforth. Řekl, že mi pošle pistoli do hotelu.“

„Tam jste ji také dostal?“

„Ano.“

„Kdo byl s vámi v tom hotelu, Donalde?

„Alma Hunterová. V jednom pokoji. Myslím, že to bylo číslo 620.“

„A kdo vám přinesl pistoli?“

„Jistý Jerry Wegley. Vystupoval v hotelu jako vrchní sluha, ale myslím, že to byl Cunweatherův člověk. Cunweather si ho tam nasadil.“

„Bylo by velice důležité, kdybyste to mohl dokázat, Donalde,“ řekl šerif.

„Dokázat?“

„Jak to bylo s pistolí. Byla už poznamenaná. Jednou vraždou v Kansas City.“

„V Kansas City?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Před několika měsíci.“

„Pane bože,“ řekl jsem.

„Můžete dokázat, že jste dostal pistoli od Jerry Wegleye?“

„Ovšem, jistě. Cunweather nepopře, že mi ji dal – ačkoliv, možná ano, když už měla takový vroubek. Ale třeba to Cunweather nevěděl.“

„Když to byla jeho pistole, musel to vědět.“

„Uložil Jerry Wegleymu, aby mi ji sehnal.“

„Byli bychom rádi, kdybyste nám na to dal své slovo,“ řekl šerif.

„Nepotřebujete mé slovo. Mohu klidně prokázat, kde jsem byl před dvěma měsíci. Rozhodně nikde poblíž Kansas City – a mohu vám říct ještě něco: Když přinesl Wegley pistoli, přinesl také krabici nábojů. Naplnil jsem zásobník, krabici se zbytkem nábojů jsem uložil do zásuvky psacího stolu v pokoji 620 v hotelu Perkins. Když prohledáte pokoj, najdete ji.“

„Přihlásil jste se tam jako Donald Helforth?“

„Ano.“

„A dal jste pistoli Almě Hunterové?“

„Nikdy! Chtěl jsem pistoli pro sebe. Ona ji nepotřebovala. Měla za úkol lehnout si do postele a spát. Bylo na mně, abych ji ohlídal.“

Šerif řekl: „No Donalde, dostal jste se z deště pod okap. Musím vás zavřít a podat zprávu do Kalifornie, že jsem vás zadržel.“

Zabil jsem ho v sebeobraně,“ řekl jsem.

„Dal se přece na útěk, že?“

„Patrně ano, ale víte, jak to chodí. Byl jsem rozčilený. Viděl jsem, že vyběhl, ale nemohl jsem vidět, co dělá. Myslel jsem, že možná sahá po zbrani – a nevím přesně, co jsem si myslel. Byl jsem zkrátka rozčilený.“

Šerif řekl: „Tak pojďte, Donalde, musím vás odvézt dolů do vězení. Udělám, co je v mých silách, abyste měl největší možné pohodlí. Zavolám kalifornské úřady, aby si vás vyzvedly.“

„Musím se vrátit zpátky do Kalifornie?“

„Ovšem.“

„Nechce se mi v tom vedru znova projíždět pouští.“

„To se vám nedivím. Třeba vás převezou v noci.“

„Neměl bych si sehnat advokáta?“

„K čemu by vám byl dobrý?“

„Nevím. Chtěl bych se s ním poradit.“

Šerif řekl: „Já vám poradím, Donalde. Uděláte nejlíp, když se zřeknete nároku na vyhoštění, vrátíte se do Kalifornie a budete čelit tomu, co se stalo.“

Zavrtěl jsem hlavou: „Nic nepodepíšu.“

„Tak dobře, Donalde. Je to váš funus. Já vás musím zavřít. To, co jste udělal, není maličkost.“

12

Postel ve vězení byla tvrdá. Žíněnka tenká. Noc byla krutě chladná, jak už to bývá v poušti na začátku jara. Ležel jsem, chvěl jsem se a čekal.

Někde vedl nějaký opilec samomluvu, blábolil těžkým jazykem, řeč neměla ani spád, ani smysl, nebyla dokonce ani srozumitelná. Ve vedlejší cele chrápal mírumilovně zloděj automobilů. Usoudil jsem, že bude asi půlnoc. Snažil jsem se myslet na to, jak mi bylo horko v poušti. Ale myšlenky mě nezahřály. Myslel jsem na Almu –

Slyšel jsem, jak se u dveří vězení odsunula závora, pak jsem zaslechl tlumené hlasy a zvuk kroků. Dole v kanceláři zaskřípaly nohy židlí o cementovou podlahu. Mohl jsem slyšet škrtání sirek a mumlání tichého rozhovoru.

Za čtyři nebo pět minut jsem zaslechl kroky, které se blížily chodbou. Dozorce řekl: „Probuďte se, Lame. Chtějí s vámi dole mluvit.“

„Chci spát.“

„To se nedá nic dělat, pojďte dolů.“

Vstal jsem z postele. Bylo tak chladno, že jsem se ani nesvlékl. Dozorce naléhal: „Tak pojďte. Nezdržujte je. Hoďte sebou.“

Sestoupil jsem za ním do kanceláře. Vyšetřující soudce, jeho zástupce, šerif, zapisovatel a dva policajti z Los Angeles na mě čekali. Také židle postavená proti oslnivému světlu. Šerif mě vyzval: „Sedněte si tam na tu židli, Donalde.“

„Světlo mě bolí do očí.“

„Na to si za chvíli zvyknete. Chceme na vás pořádně vidět.“

„Proto mi nemusíte zničit oči.“

Šerif řekl: „Když budete mluvit pravdu, Donalde, nebude zapotřebí, abychom z vašeho výrazu usuzovali, kdy lžete a kdy ne. Když budete lhát, budeme vás muset pozorovat ještě ostřeji.“

„Proč si myslíte, že jsem vám neřekl pravdu?“

Zasmál se: „Řekl jste právě tolik pravdy, že jste nás stačil přesvědčit, že víte to, co potřebujeme vědět; ale neřekl jste nám dávno celou pravdu.“

Pohnul trochu světlem, jas mi neproudil přímo do očí.

„Tak Donalde, pokračoval, „tihle pánové jsou z Los Angeles. Podstoupili cestu pouští, aby si poslechli, co nám povíte. Vědí dost, aby poznali, že jste lhal, ale zároveň něco z toho, co jste nám napovídal, byla pravda. Teď chceme její zbytek.“

Mluvil otcovským tónem, kterého používáme, když mluvíme s polovičním idiotem. Poldové takhle většinou mluví s podvodníky – a podvodníci jim na to většinou naletí.

Předstíral jsem, že jsem taky naletěl.

„Odpoledne jsem vám řekl všechno, co vím,“ řekl jsem ponuře.

Světlo se zabodlo plně do mých bolavých očí. Šerif řekl: „Je mi líto, Donalde, ale musím to s vámi tedy probrat bod po bodu a pozorovat přitom výraz vašeho obličeje.“

„Jděte s tím do háje!“ řekl jsem. „To je starý trik. Výslech třetího stupně.“

„Ale kdepak, Donalde, my vás nepodrobujeme výslechu třetího stupně. Já rozhodně ne. Ale jedná se o vážnou věc a potřebujeme se dovědět pravdu.“

„Co se vám nelíbí na mé výpovědi?“

„Všechno, Donalde. Za prvé jste nebyl v tom pokoji. Něco z toho, co jste vyprávěl u Cunweatherovi, je pravda, ale něco zase není. Nezastřelil jste Morgana Birkse. Zastřelilo ho to děvče. Vy jste jí dal pistoli. Odhodila ji a utekla. Volala vás z telefonní budky ve dvoraně. Jeden nájemník jí půjčil peníz na telefon. Vaše bytná vás tahala z postele. – Tak tedy, Donalde, chcem slyšet pravdu.“

Řekl jsem: „Tak dobře. Otočte to zatracený světlo a já vám všechno povím.“

Vyšetřující soudce si odkašlal. „Zapisujte to,“ řekl stenografovi. „Pokud tomu správně rozumím, Donalde, chcete udělat dobrovolnou výpověď nebo přiznání. Je to výsledek vašeho vlastního rozhodnutí. Nedostalo se vám žádných slibů ani pohnutek; ani hrozeb, pochopitelně. Chcete vypovídat, protože si přejete říct pravdu a objasnit celou situaci. Je to tak správně?“

„Jak si přejete,“ řekl jsem.

„To není odpověď na mou otázku, Donalde.“

„Už jste mě dostali. Tak co ještě sakra chcete?“

Obrátil se k zapisovateli: „Odpověď zní ano,“ řekl. „Zapište to. Je to v pořádku, Donalde?“

„Ano.“

„Tak spusťte,“ řekl šerif. „Vyklopte konečně pravdu. Ale pamatujte si, na další lži nejsme zvědaví.“

„Zabil jsem ho,“ řekl jsem. „Ale Alma Hunterová to neví. A neudělal jsem to proto, abych ji chránil. Udělal jsem to, protože mi řekli, abych to udělal.

„Kdo vám to řekl?“

„Bill Cunweather.“

Šerif řekl: „Máme už dost těch lží, Donalde.“

„Slyšíte svatosvatou pravdu.“

„Tak dobře. Pokračujte.“

„Chcete to slyšet od začátku?“

„Ano, od začátku.“

„No dobře,“ řekl jsem. „Cunweathera a jeho tlupu jsem znal už v Kansas City. Neřeknu vám ani slovo o tom, kdo skutečně jsem, mí rodiče ještě žijí a já bych jim nerad zlomil srdce. Ale můžete mi věřit, že mám své zkušenosti. S tou záležitostí v Kansas City jsem ovšem neměl nic společného. Byl jsem v té době v Kalifornii a mohu to dokázat.

A teď k věci. Cunweather byl hlava toho podvodu s hracími automaty. Samozřejmě, podplácelo se. Neznám přesné částky, ale myslím, že se hrálo vysoko. Morgan Birks měl na starosti korupci.

Všechno šlo hladce, dokud to úřady nezačaly vyšetřovat. Občanské výbory mají své muže, a ti odhalili celý podvod. Znali jména několika chlapíků, kteří se na tom podniku přiživovali. Vedení neznali, ale vypátrali několik spojek, a věděli, kolik dostávaly.

A pak to začalo být zajímavé. Vyneslo se úřední tajemství a my jsme se dověděli, že podle úřední zprávy byly úplatky o polovičku nižší, než se Cunweather domníval. Přesněji řečeno, kdykoliv Morgan Birks převzal deset tisíc, aby podplatil velké ryby, ztopil pět tisíc a na úplatky použil jenom polovinu.

Podnikání v Los Angeles není snadné a Morgan Birks si usmyslel, že když už bude něco dělat, bude to mít taky v rukách. Spolupracoval s Cunweatherem už nějaký čas a šéf – tedy Cunweather – na něho přísahal.

Když to tedy prasklo a Morgan Birks vzal roha, všichni si mysleli, že se ukrývá před spravedlností, ale on se zatím ukrýval před šéfem. Bál se, že ho Cunweather oddělá.

Morgan Birks byl pěkně mazaný. Většinu lupu uložil do bankovních depozitních schránek, které najal na jméno své ženy. A jeho žena se přesně v té době rozhodla, že se s ním dá rozvést, protože věděla, že ho má na lopatkách. Na takovou příležitost čekala, začíná stárnout a Morgan převedl všechen majetek na ni.

Pro Morgana to bylo peklo. Nemohl jít k soudu a bojovat v rozvodové při. Zmocnila se všeho, čeho se mohla zmocnit, a Morgan nemohl nic dělat. Musel ustoupit. Uzavřel s ní tedy dohodu – nejvýhodnější, jakou svedl – a nezachránil mnoho. Měl ji v hrsti, ale nemohl toho využít, protože ona toho na něj věděla taky moc a šéf by ho byl vzal na projížďku, kdyby neopatrně vystrčil hlavu ze skrýše.“

„Kde byl Morgan Birks?“ zeptal se vyšetřující soudce.

„K tomu se dostanu,“ řekl jsem. „Řekli jste, že mám vypravovat od začátku.“

„Tak dobře. Vyličte nám to.“

„Šéf se dověděl, že si Sandra Birksová hodlá najmout agenturu paní Coolové, aby doručila obsílku. Nasadil mě tedy do agentury, abychom touto cestou našli Morgana. Dostal jsem místo a úkol předat žalobu. Sandra Birksová to chtěla mít za sebou.

Sandra také kryla Morgana, ale to jsme v té době nevěděli. Měla v bytě muže, kterého vydávala za svého bratra. Ale nebyl to bratr. Byl to Morgan. A Morgan ji hlídal jako ostříž. Bál se, že ho dvojnásobně napálí a navzdory dohodě unikne s celým majetkem.

Jakmile jsem od Sandry a Almy Hunterové získal informace, předal jsem je šéfovi. Tak jsme zjistili, kde se Morgan skrývá – to jest, přišli jsme na to, že člověk, který se vydává za Sandřina bratra, je ve skutečnosti muž, kterého hledáme.“

„Ale jak se mohl vydávat za jejího bratra, když jste ho už znal?“ zeptal se šerif.

„Předstíral, že utrpěl zranění při automobilové nehodě, měl zafačovaný celý nos a obvaz změnil výraz jeho obličeje. Česal si jinak vlasy a vycpal si břicho. Když jsem Morgana zastřelil, svinul jsem vycpávku do balíčku a zahodil ji do popelnice, která stála před domem. Můžete si to ověřit.“

„Pokračujte,“ řekl šerif.

„Prostě všechny tyhle informace jsem předal šéfovi. A šéf měl poskoka, který se jmenoval Fred – jeho druhé jméno jsem se nikdy nedověděl. A poslal Freda, aby poslal Morgana na onen svět.

A tady se to zamotává. Sandra už došla do příslušných peněžních ústavů a vybrala všechny sejfy. Je na peníze jako čert. Morgan se to dověděl a vzal si do hlavy, že ji zabije, zmocní se peněz a zdrhne. Jenomže Sandra měla milence a nechtěla, aby se to Morgan dověděl. Přemluvila tedy Almu, aby spala v její posteli. Svému muži řekla, že bude spát na druhé manželské posteli vedle Almy – on tedy nesměl do ložnice, protože předstíral, že je bratr. Morgan měl ovšem klíče. Uprostřed noci se vplížil do bytu, došel po špičkách k manželské posteli a začal škrtit Almu Hunterovou v domnění, že je to Sandra. Alma ho několikrát kopla do žaludku, tím ho odrazila. Začala křičet a Morgan se dal na útěk. To bylo den předtím, než jsem Morgana zastřelil..

Když se šéf dostal Morganovi na kobylku, Morgan všechno přiznal a slíbil, že peníze vrátí. Jenomže je nemohl vrátit, dokud je nedostane od Sandry. Šéf mu doporučil, aby si pro ně došel.

Pochopte, že šéf už v té době Morganovi nevěřil a Morgan toho věděl příliš mnoho. Vyšetřovala se aféra s hracími automaty, Sandra se postavila proti Morganovi – Morgan se v těchto souvislostech stal velice nespolehlivý.

No a já jsem se zakoukal do Almy Hunterové. Je to hodná holčička, a když jsem zjistil, že se jí Morgan sápal po krku, podstrčil jsem jí bouchačku, aby se mohla bránit, kdyby se zase něco dělo.

Setkal jsem se s Morganem v jedné drogerii, kam mě dopravil šéf, a šli jsme do bytu připravit Sandru o peníze. Morgan mi řekl, že Alma odešla s nějakým přítelem a zdrží se s ním dlouho. Je vám jasný půdorys příběhu? Sandra Birksová měla šéfovy prachy. My jsme se jich chtěli zmocnit. Věděli jsme, že půjde do tuhého. Sandra si vymyslela báchorku pro Morgana. Ten jí věřil a předal ji mně. Morgan si představoval, že klepnu Sandru do hlavy a vezmu jí peníze, které měla mít ukryté v pase připevněném na nahé tělo.

Přistoupil jsem na to. Šli jsme do bytu. Morgan odemkl vlastním klíčem a vypravil se do ložnice. Byla tma. Měl jsem baterku, ale Morgan tvrdil, že se jeho žena probudí, jakmile se v pokoji objeví světlo, abych se tedy raději orientoval potmě. Těsně předtím, než jsme vstoupili do bytu, jsem se ho ještě zeptal, jestli tam kromě jeho ženy skutečně nikdo nebude, a on mě ujistil, že je tam Sandra úplně sama. Plížil jsem se tedy bytem potmě. Slyšel jsem na posteli Sandřin dech. Rozhodl jsem se, že jí přitisknu ruku na ústa a vyfouknu jí opasek s penězi. Morgan Birks byl někde v nohách postele. Neviděl jsem přesně kde je, ale slyšel jsem i jeho dech. Napřáhl jsem ruku, hledal jsem místo, odkud bych Sandře jediným pohybem mohl zavřít ústa. Podle dechu jsem chtěl poznat, že držím ruku přímo nad jejím nosem. Držel jsem tedy ruku vztaženou a pohyboval jsem jí ve tmě, až jsem na dlani ucítil dech – a v tom okamžiku se vzbudila.

A přísahám, pánové, nemohl jsem nic dělat. Byla rychlejší než kočka. Bouchačka se mi zableskla před očima, než jsem se stačil vzpamatovat. Skočil jsem po ní, uhnula, zachytil jsem jenom polštář. A pak mi přímo před nosem vystřelila, vyskočila z postele a mazala ke dveřím. A vykřikla, a podle výkřiku jsem poznal, že to nebyla Sandra, nýbrž Alma.

No, asi minutu jsme tam stáli, než jsme slyšeli, že zapadly dveře od bytu. Rozsvítil jsem baterku. Morgan Birks mi řekl: ‚Ty packale pitomej. Všechno jsi zvoral.‘

Neodpověděl jsem. Prohlížel jsem si bouchačku, která ležela na zemi. Věděl jsem, že to je pistole, kterou jsem dal Almě. Vystřelila a pak ji zahodila, když utíkala ke dveřím. Morgan Birks mi pořád nadával. Shýbl jsem se a zvedl pistoli. Řekl jsem: ‚Birksi, ty neumíš přestat faulovat, ani když víš, žes už prohrál, vid‘?‘ Nasupil se: ‚Co tím myslíš?‘ Odpověděl jsem: ‚Víš moc dobře, co myslím. Nastrčil jsi Almu a mně jsi tvrdil, že je to Sandra.‘

Myslím, že si přečetl v mých očích, co se stane. Proběhl kolem mě, chtěl se dostat ke dveřím. Nedostal se, střelil jsem ho do temene hlavy. Pak jsem odhodil pistoli na zem, stáhl tělo zpátky do pokoje, abych mohl otevřít dveře. Vyšel jsem na chodbu, sestoupil zadním schodištěm, vytratil jsem se do průchodu, chytil taxíka, odjel domů a vlezl jsem si do postele.“

„Oznámil jste Cunweatherovi, co se stalo?“

„Hned ne. Usoudil jsem, že šéf s tím, co jsem udělal, bude v zásadě souhlasit. Že tedy není důvod, dělat zmatek.“

„Usnul jste?“

„Začínal jsem právě usínat, když volala Alma Hunterová. Nečekal jsem, že to udělá – zbytek už vlastně znáte. Předstíral jsem, že tvrdě spím, bytná mě musela několikrát volat.“

Šerif řekl: „Na mou duši, já vám věřím, Lame.“

Vyšetřující soudce řekl: „Okamžik, prosím. To by tedy znamenalo, že se z pistole vystřelilo dvakrát.“

„Ovšem,“ řekl jsem.

„A co se stalo s prvním nábojem?“

„Jak to mám proboha vědět? Zřejmě někde uvízl.“

„Pistole nevystřelila dvakrát,“ řekl jeden z losangeleských policajtů. „Do zásobníku se vejde sedm nábojů. Když naši hoši pistoli našli, bylo v ní šest nábojů.“

Řekl jsem: „Mluvím pravdu. A můžu to dokázat. Nabil jsem pistoli sám. Vložil jsem sedm nábojů do zásobníku, jeden jsem pak nabil do hlavně. Potom jsem zásobník znova vyndal a přidal jsem další náboj. Dohromady to bylo tedy osm nábojů. Krabici s náboji najdete v zásuvce na pokoji 620 v hotelu Perkins, ověříte si tedy snadno, že z ní zmizelo osm nábojů.“

Šerif řekl: „Má pravdu. To vysvětluje prázdnou nábojnici, kterou našli na místě činu.“

Oba muži z Kalifornie vstali. „No, Donalde,“ řekl jeden, „vrátíte se s námi. Sbalte si svý věci, vyrazíme hned.“

„Nechci vyrazit hned,“ řekl jsem. „Nemám to zapotřebí.“

„Jak to myslíte?“

„Jsem v Arizoně,“ vysvětloval jsem. „A nemám rád Kalifornii. A cesta pouští je moc parná. Tady se mám dobře. Vězení i zacházení se mi líbí. Napařte mi to tady a já to přijmu.“

„Snad nás nechcete dohnat k tomu, abychom pracně sháněli vypovězení, Donalde?“

„Já se odtud nehnu.“

Jeden policajt bojovně nakročil. „Ty prase –“ Šerif mu položil ruku na paži. „Tady ne, kamarádíčku,“ protáhl tiše a v jeho hlase zazněla stoprocentní autorita.

Vyšetřující soudce řekl dozorci: „Odveďte ho zpátky do cely. Vyřídíme si nějaké telefony.“

„Potřeboval bych papír a pero,“ řekl jsem.

Vyměnili pohledy, šerif přikývl: „Dozorce vám to přinese.“

Vrátil jsem se do cely. Byla taková zima, že jsem stěží udržel kolena, aby na sebe nenarážela, ale posadil jsem se a psal jsem s cvakajícími zuby při vězeňské žárovce.

Za hodinu pro mě znova přišli. Šerif řekl: „Zapisovatel přepsal vaši výpověď. Chceme, abyste si ji pročetl, a pokud je v pořádku, abyste ji podepsal.“

„Ovšem,“ řekl jsem, „podepíšu ji, ale chtěl bych, abyste mi něco zaprotokolovali.“

„Co je to?“ zeptal se a podíval se na počmárané stránky.

„Je to Lamova aplikace zákonných ustanovení habeas corpusu.“

Šerif řekl: „Donalde, vy jste blázen. Přiznal jste se k chladnokrevné, plánované, promyšlené vraždě.“

„Jistě,“ odpověděl jsem. „Zabil jsem krysu. Zaprotokolujete mou aplikaci, nebo mám odmítnout podepsat výpověď?“

„Zaprotokoluju ji,“ řekl. „Myslel jsem, že jste jenom trochu pošahaná děvka. Teď vidím, že jste cvok.“

13

V soudní síni se tísnil vedrem umdlévající dav. V ulicích rozta-voval sluneční žár dlažbu. Bylo deset hodin dopoledne, ale už bylo vedro. Na čerstvém vzduchu bylo suché a snesitelné. V přeplněné soudní síni nasáklo potem zvědavých diváků.

Soudce Raymond C. Oliphant vstoupil a usedl na lavici. Soudní sluha zjednal pořádek. Soudce na mě shlédl zvědavýma, ale laskavýma očima. „Nyní soud vyslechne aplikaci zákonných ustanovení habeas corpusu, jejímž autorem je Donald Lam, známý rovněž pod jménem Petr B. Smith. Jste připraven, pane Lame?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Máte obhájce?“

„Ne.“

„Chcete si ho opatřit?“

„Ne.“

„Máte nějaké prostředky, pane Lame?“

„Ano.“

„Kdybyste chtěl, mohl byste si tedy najmout advokáta?“

„Ano.“

„Ale vy žádného nechcete?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“

Soudce se obrátil k prokurátorovi.

„Státní zástupce je připraven,“ řekl prokurátor.

„Znáte zprávu o zahájeném řízení?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Praví se v ní, že obžalovaný je držen ve vazbě na základě zatykače pro vraždu prvého stupně, kterou spáchal ve státě Kalifornie. Vyhošťovací řízení je v chodu. Každým okamžikem bude žádost letecky dopravena do Fenixu a guvernér státu Arizona vydá vyhošťovací dekret. Předpokládám s určitostí, že toto se stane během několika hodin.“

„To je jediný důvod, proč je obžalovaný ve vazbě?“ zeptal se soudce Oliphant.

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„O totožnosti obžalovaného není pochyb?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti,“

„Veďte tedy důkazy.“

Prokurátor povolal šerifa. Šerif vylíčil okolnosti mého zatčení. Povolal soudního zapisovatele a ten přečetl mou výpověď.

Soudce Oliphant na mě shlédl poměrně vlídně. „Domnívám se,“ řekl, „že je to dostatečný důkaz. Přiznal jste se, pane Lame, k něčemu, co může a nemusí být chápáno jako vražda prvního stupně. V každém případě je to vražda. Otázku, jakého stupně je to vražda, jaká byla míra zlého úmyslu a promyšlenosti, stanoví kalifornský soud. Pro tento soud je nesporné, že jste spáchal vraždu prvního nebo druhého stupně. Proto –“

Díky zásahu disciplinární komise spočívala většina mých právnických zkušeností na vědomostech, které jsem načerpal v právnických knihovnách. Má zkušenost z jednací síně byla velmi omezená, a když jsem vstával, třásla se mí kolena. Ale byl jsem natolik šílený, že jsem dokázal ovládnout hlas, když jsem soudce přerušil.

„Je zvykem, Vaše Ctihodnosti, rozhodnout při dřív, než má obžalovaný možnost uvést své svědky?“ zeptal jsem se.

Zamračil se a řekl: „Snažil jsem se být k vám shovívavý. Ale když chcete, prosím, veďte svou při. Poskytnete jenom kalifornským úřadům víc – Ale myslím, že byste měl mít právního zástupce, pane Lame.“

„Nepotřebuji žádného právníka,“ řekl jsem a navrhl jako svého prvního svědka policistu, který mě doprovázel do Yumy.

„Jak se jmenujete?“ zeptal jsem se.

„Claude Flinton.“

„Jste policejní úředník tohoto státu?“

„Ano.“

„Přivezl jste mě do Yumy?“

„Ano.“

„Odkud?“

„Z El Centra.“

„Opustil jsem El Centro dobrovolně?“

Zasmál se a řekl: „Kdepak. Šerif z El Centra a já jsme vás vyvlekli a nasadili do auta a měli jsme oba co dělat.“

„Z jaké pravomoci jste to udělali?“

„Protože jsem měl vyhošťovací výměr a zatykač pro zpronevěru a přivlastnění majetku na základě falešných údajů.“

„Co jste se mnou udělal?“

„Odvezl vás zpátky do Arizony a ubytoval vás ve vězení v Yumě.“

„Doprovázel jsem vás z vlastní vůle?“

Zašklebil se a řekl: „To teda ne.“

Oznámil jsem: „To je všechno.“

Soudce se zeptal ledově: „Máte ještě další svědky, pane Lame?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“

„Dobře. Nyní tedy rozhodnu při.“

„Budu mít ještě příležitost se hájit?“

„Pochybuji, že byste mohl říct něco, co by ovlivnilo rozhodnutí soudu.“

„Dalo by se toho říct ještě velice mnoho, Vaše Ctihodnosti. Stát Kalifornie mě žádá zpátky. Před několika hodinami mi stát Kalifornie odmítl pobyt na svém území. Stát Kalifornie mě předal státu Arizona proti mé vůli a proti mému přání. Byl jsem násilím dovlečen do státu Arizona. O tom nemůže být pochyb.“

„Ale jaké jsou souvislosti?“ zeptal se soudce. „Přiznal jste se, že jste zabil člověka v Kalifornii.“

„Ovšem, zabil jsem ho. Zasloužil si to. Byla to špinavá krysa. Ale to není otázka, která spadá před tento soud. Otázka, která tomuto soudu přísluší, zní: Mohu být vypovězen do Kalifornie? Nemohu být vypovězen do Kalifornie. Jediné zmocnění, které opravňuje jeden stát, aby převzal vězně z druhého státu, vyplývá z konstitučního zákona, který stanoví, že uprchlíci před spravedlností mohou být vyhoštěni z jednoho suverénního státu do druhého. Já nejsem uprchlík před spravedlností.“

„Pakliže nejste uprchlík před spravedlností, nevím, co vlastně jste,“ řekl soudce Oliphant.

„Bylo by zbytečné, abych se o tuto otázku přel,“ odvětil jsem. „Jednak proto, že Vaše Ctihodnost se již zřejmě rozhodla, za druhé proto, že se tímto problémem zabývaly významnější právnické mozky než můj. Nicméně platí skutečnost, že člověk není uprchlíkem z nějakého státu, pokud z toho státu neutekl. Prchá ze státu tehdy, když tak činí dobrovolně a proto, aby se vyhrnul zatčení. Já jsem z Kalifornie neuprchl. Byl jsem z Kalifornie odvlečen. Na základě právního řízení, podle kterého jsem se měl zodpovídat ze zločinu, který jsem nespáchal. Tvrdil jsem, že jsem nevinný. Přibyl jsem do Arizony a prokázal svou nevinu. Kdykoliv se mi zachce a rozhodnu se vrátit se do Kalifornie, Kalifornie mě může zatknout pro vraždu. Ale pokud se mi nezachce a nerozhodnu se, mohu zůstat zde a žádná moc mnou nepohne.“

Bylo vidět, že v soudci procitl zájem. „Zmínil jste se o tom, že se problémem obíraly významnější právnické mozky. Měl jste snad na mysli nějaký právní precedens?“

„Zajisté, Vaše Ctihodnosti. Případ In re Witttington, 34C.A.334 je klíčový a zcela shodný. Mohu vás také odkázat na případ Lid versus Jones, S4C.A.423. Kalifornská doktrína byla pregnantně vyjádřena ve dvanáctém svazku Kalifornské právní vědy, strana 328. Zní takto: »Kde je zřejmé, že přítomnost obžalovaného ve státě, kde našel útočiště, nevyplývá z jeho volního činu, ale ze zákonného nebo nezákonného donucení, není obžalovaný uprchlíkem před spravedlností a nemůže být jako takový vyhoštěn. Tam, kde se ukáže, že jeho přítomnost ve státě, kde našel útočiště, vyplývá z vyhošťovacího řízení stanoveného tímto státem pro spáchaný zločin a provedeného státem, který nyní žádá jeho vrácení, nemůže být prvním státem vyhoštěn do druhého, jednak proto, že z druhého státu neprchl, za druhé proto, že když druhý stát provedl první vyhoštění, zřekl se každého dalšího práva stíhat obžalovaného za porušování svých zákonů.«„

Soudce seděl a užasle na mě zíral. Prokurátor povstal a řekl: „To rozhodně nestanoví zákon, Vaše Ctihodnosti. Kdyby tomu tak bylo, mohl by každý člověk spáchat úkladnou, předem promyšlenou vraždu. Mohl by chladně, promyšleně, ukrutně zavraždit svého bližního; pak by využil mezery zákona a unikl by trestu.“

Soudce Oliphant řekl pomalu: „A to je zřejmě přesně to, co obžalovaný udělal. Není zapotřebí příliš velké představivosti, aby člověk pochopil, že obžalovaný krok za krokem, s ďábelskou důmyslností, připravoval vraždu. Pokud obžalovaný vykládá zákon správně, spáchal tento muž dokonalý zločin ne oním obvyklým způsobem, kdy se chytře zakrývají stopy, ale tak důmyslně, že se zákonitě vyhne potrestání. Je třeba vzít na vědomí, že se obžalovaný naučil nazpaměť znění oné části Kalifornské právní vědy, která se vztahuje k jeho při. Je proto naprosto zjevné, že předem zvážil všechny možnosti svého postavení. Celá historie tohoto případu naznačuje, že obžalovaný má pohotový právnický mozek, ale jeho myšlení, bohužel, není v rovnováze se smyslem pro právní morálku. Ať už soud jakkoliv lituje tohoto nedostatečného mravního cítění, musí zároveň uznat, že obžalovaný, tělesně křehký, mladý, zdánlivě nevinný a nezkušený, přivedl naprosto suverénně úřady dvou států do bezvýchodné situace, kdy ho patrně nebudou moci potrestat za promyšlenou úkladnou vraždu, ke které se sám přiznal. Je to nepříjemné překvapení. Do určité míry má obžalovaný pro svůj právní i mravní poklesek polehčující okolnosti: jeho přiznání umožnilo kalifornským úřadům zatknout jeho spolupachatele. Nicméně trvá skutečnost, že obžalovaný navzdory svému mládí a nezkušenosti vymyslel a provedl plán, kterým zmátl úřady dvou států. Je to nepříjemné překvapení.

Soud se odebere k půlhodinové poradě, během níž se pokusí zvážit tento případ s jasnou a nezaujatou myslí. Ale ať tak či onak je si soud vědom, jak vážné důsledky pro naše společenské i právní zřízení by mohla mít tato mezera zákona. Soud nebude vykládat konstituční zákon citovaný obžalovaným ve smyslu, který mu obžalovaný přisuzuje, pokud se neukáže, že stát Kalifornie se sám zřekl možnosti požadovat rozdílný výklad. Svým vlastním rozhodnutím, které je jasné a nedvojsmyslné ve svém znění.“

Soudce Oliphant se zvedl a vyšel ztěžka ze soudní síně. Já jsem seděl a čekal. Za chvíli řekl šerif: „Pojďte se mnou, Donalde.“

Odvedl mě do své kanceláře. Seděl jsem tam a čekal. Přišel prokurátor a podíval se na mě, jako bych byl nadpřirozená bytost.

Když uplynula půlhodina, odvedl mě šerif zpátky do jednací síně. Vešel soudce Oliphant a usedl na lavici. Podíval se na prokurátora a řekl: „Soud nemá jinou možnost. Zákon skutečně v tomto případě praví to, co tvrdí obžalovaný. Za platnosti tohoto zákona člověk může spáchat – a také spáchal – chladnokrevnou vraždu, a zůstává přitom právně nepostižitelný. Obžalovaný, který vystupoval jako nepříliš bystrý mladý zločinec, přelstil samotný právní řád. Soud nepochybuje o tom, že obžalovaný chytře a bez jakýchkoliv zábran připravoval svůj čin krok za krokem. Ale bohužel soud nemá zákonnou možnost dokázat to. Kalifornská rozhodnutí odpovídají zcela tomu, jak je obžalovaný citoval. Vzhledem k tomu, že kalifornské soudy zákon takto interpretovaly, byl by pokus o jiný výklad zcela planý. Kalifornie tento případ rozhoduje a kalifornské soudy se nepokusily hledat jiný výklad zákona. Arizona nemůže tohoto muže vypovědět. Ačkoliv toho soud lituje, zastavuje trestní řízení proti obžalovanému.“

Prokurátor se ozval: „Vaše Ctihodnosti, my máme právo o výpovědi obžalovaného pochybovat. Můžeme ho ponechat ve vazbě, třeba nám nové skutečnosti objasní –“

„Vy si zřejmě plně neuvědomujete ďábelskou důmyslnost postavení obžalovaného,“ řekl soudce Oliphant. „Nemůže být vypovězen z Arizony. Není uprchlík před spravedlností – z Kalifornie ne-prchal. Pochybuji, že se podaří najít dostatečné důkazy o jeho účasti na zločinu v Kansas City. Pokud by se důkazy našly, nebylo by těžké najít obžalovaného. Zajisté nemíní opustit stát Arizonu. Tady se totiž těší zákonné imunitě. Jinde by tomu tak nebylo, obžalovaný ve své prozíravosti si to jistě uvědomuje, a dokonce toho jistě i plně využije. Já osobně dokonce pochybuji, jestli by bylo možné vypovědět ho do Kansas City. Obžalovaný je osvobozen.“

Ze soudní síně se ozvalo sílící mumlání davu. Nebylo nepřátelské. Byl to spíš projev překvapení a zájmu. Kdyby mě byl hájil advokát, byli by mě možná lynčovali. Ale byl jsem naštěstí ubožák, stál jsem sám a bez pomoci před soudní stolicí. Přinutil jsem soudce, aby přijal můj výklad zákona, a udiveného žalobce jsem postavil do latě.

Kdosi zatleskal.

Někdo se zasmál.

Soudce dal vyklidit jednací síří a pak ukončil zasedání.1

Úředník v hotelu Fénix mi oznámil: „Paní Coolová přiletěla z Kalifornie. Měla špatný let a necítila se dobře. Nechala tu vzkaz, že ji za žádných okolností nemá nikdo budit.“

Ukázal jsem mu telegram, který mi poslala. „Přijela sem za mnou,“ vysvětloval jsem. „Tady je telegram, ve kterém mi píše, abych ji tady navštívil, jak nejdřív to bude možné.“

Úředník chvíli váhal, pak pokynul telefonistovi. „Zavolejte ji,“ řekl.

Za okamžik oznámil telefonista: „Můžete jít nahoru, pane Lame. Pokoj 319.“

Vyjel jsem výtahem do třetího patra, zaklepal jsem na dveře příslušného pokoje a Berta Coolová se ozvala: „Pojďte dál! Prokristapána, nestůjte tam jak přibitej a nedělejte kravál.“

Otočil jsem knoflíkem a otevřel dveře. Seděla podepřená na posteli. Na čele měla mokrý ručník. Nebyla nalíčená. Svaly jí poklesly, stahovaly koutky úst, zdůrazňovaly bradu, která připomínala příď bitevní lodi.

„Jel jste někdy aeroplánem, Donalde?“ zeptala se. Přitakal jsem. „Bylo vám špatně?“

„Ne.“

„Mně jo,“ řekla. „Už jsem myslela, že to prokletý letadlo nikdy nepřistane. Donalde, zlatíčko, co jste pro živýho boha dělal?“

„Různé věci,“ odpověděl jsem. „To bych prosila! Vydobyl jste agentuře ohromnou publicitu.“

Našel jsem si židli a složil se na ni. „Ne, tam ne, Donalde. Bolí mě to, když otáčím hlavu. Pojďte sem a sedněte si do nohou postele – tak, to je lepší. Donalde, vy jste se do ní zamiloval?“

„Ano.“

„A proto jste to udělal?“

„Částečně,“ řekl jsem. „A částečně jsem nemohl odolat pokušení rozbít některé zaprášené právnické teorie, které vymyslely zkostnatělé mozky. Disciplinární komise se usnesla, že můj nápad, jak spáchat dokonalou vraždu, je jenom návod k vraždě. Mé právnické vzdělání nebylo dostatečně fundované. Ani se nenamáhali, aby si ověřili mé schéma, a jenom proto, že si mysleli, že člověk nemůže spáchat vraždu a uniknout trestu zákonitě, rozhodli, že se mýlím. Chtěl jsem jim to tedy dokázat. Kdyby mě byli nevyloučili z právnické praxe, byl bych si udělal jméno už mnohem dřív.“

„Znáte ještě nějaké podobné fígle?“

„Plno,“ řekl jsem.

„Donalde, anděli, zapalte cigaretu a strčte mi ji do pusy.“ Zapálil jsem cigaretu, vložil jsem ji mezi těžké rty. Vtáhla zhluboka kouř a řekla: „Můžeme spolu urazit hezký kus cesty, Donalde. Myslí vám to, všiváku. Ale musíte se zbavit impulzívnosti a přehnaný rytířskosti. Prokristapána, Donalde, ve vašem věku se dvacetkrát zamilujete a dvacetkrát vás to přejde, než se rozhodnete pro jedinou ženskou. Pamatujte si má slova, Donalde. Já o tom něco vím. Ale jinak vám to myslí krásně, drahoušku. Jste perla – jak jste sakra přišel na to, co se stalo?“

Řekl jsem: „Když jsem o tom začal přemýšlet, bylo to vlastně jednoduché. Někdo zaslechl výstřel a oznámil to policii. Policie přišla až hezkou chvíli po tom, co Alma utekla z bytu. Usoudil jsem, že člověk, který uvědomil policii, musel slyšet další výstřel, zatímco první výstřel neslyšel nikdo. V zásobníku bylo sedm nábojů. V pistoli jich bylo jenom šest. Náboj, který vystřelila Alma, někoho poranil. Morgan Birks byl zastřelen, když se pokoušel vyběhnout ze dveří. Přesně tak, jak to tvrdí policie. Smrt byla okamžitá. Musel tedy upadnout tak, že nikdo nemohl otevřít dveře, aniž by pohnul jeho tělem. Alma Hunterová tělem nepohnula. Otevřela dveře a vyběhla. Cunweather se pokoušel najít Morgana Birkse. Cunweather měl svou organizaci. Podvod s hracími automaty nebyla záležitost jednoho člověka. Musela za tím stát organizace. Morgan Birks se ve skutečnosti schovával před vlastní organizací. Sandra Birksová měla v depozitních bankovních schránkách hodně peněz. Oba, Sandra i Morgan, se velice snažili, aby se to nikdo nedověděl. Sandra se navíc snažila získat Morganovy peníze pro sebe. Alma spala v Sandřině posteli a někdo se pokoušel ji zaškrtit, někdo, kdo měl dlouhé nehty. Všiml jsem si, že Mektal měl útlé, zužující se ruce, v podstatě ženské ruce. Dlouhé prsty a dobře udržované nehty. Kdyby byla Sandra zemřela, nebyl by žádný rozvod. Cunweather Morganovi naletěl na vymyšleného Mektala, ale nenaletěl nadlouho. Když mě v jeho domě mlátili, byl ještě celý žhavý, aby našel Morgana. Byl ochotný za to i zaplatit. Když jste ho k tomu vzápětí chtěla přimět vy, nedal už nic. To znamená, že vyšťáral, co se vlastně stalo, jakmile pochopil, že jsem v hotelu předal papíry. Kolem Morgana se už bezesporu stahovala síť. Kdo z Cunweatherovy bandy byl vlastně poraněn?“

„Fred,“ řekla. „Almin výstřel mu zasáhl horní část levé paže. Prokristapána, Donalde, to víte vůbec všechno?“

„Ne. Ale řekl jsem vám, když jste mě přijímala, že jsem jako chlapec nikdy nebyl silný. Nemohl jsem se prát, musel jsem přemýšlet. Zjistil jsem, že mám představivost a jsem schopný zosnovat plán.“

Řekla: „Mohl jste ovšem případ vyřešit, aniž byste se sám namočil. Pro živého boha, Donalde, uvědomujete si vůbec, jaký jste na sebe vzal riziko – a jakou já z toho mám slávu? Je to obrovský, drahoušku!“

„Jak jinak jsem mohl postupovat? Pistole patřila ke mně a byla to zatraceně žhavá pistole. Kdybych se byl pokusil říct policajtům, co se doopravdy stalo, byli by se mi vysmáli. Mohl jsem si vymyslet nějakou teorii, ale byli by mi na ni neskočili, když Alma řekla pravdu.“

„Jak jste kápnul na Cunweathera?“

„Jednoduše. Cunweather měl hlášku, že se něco semele v hotelu Perkins. Nasadil tam svého člověka. Ten přesně věděl, co jsem udělal. To také věděl vrchní sluha. Usoudil jsem tedy, že právě on byl Cunweatherův člověk. Naložili se mnou jako s batoletem. Nejdřív mi podstrčili tu zatracenou pistoli, pak mě Fred zpracovával. Řekl jsem jim, že si to s nimi vyrovnám. Víbůh, že jsem to udělal. Kdybych je byl udával donekonečna, nikam bych se nedostal. Abych věcí pohnul, musel jsem si vymyslet přiznání.“

Zašklebila se: „Pohnul jste tím pořádně, miláčku. Kdybyste byl viděl, co se dělo v Kalifornii, byl byste plesal. Jakmile jste se přiznal, vrhli se pochopitelně na Cunweathera. Slyšela jsem, že na něm zapracovali gumovou hadicí. Zvadnul jak salátovej list. I kdyby se mu podařilo vyzout se z vraždy Morgana Birkse, přišijou mu vraždu v Kansas City. Je to zkrátka krásnej případ. Donalde, skočte dolů a přineste mi láhev whisky.“

„Potřebuju nějaké peníze na útratu,“ řekl jsem.

„Co jste udělal s celým tím balíkem, který vám dala Sandra?“

„Rozfofroval jsem ho.“

„Kolik to bylo?“

„To vám přesně nemůžu říct.“

„Tak přibližně.“

„Nevím.“

„Deset táců?“

„Říkám vám, že nevím.“

„Kam jste je ulil, Donalde, drahoušku?“

„Na bezpečný místo.“

Přimhouřila oči. „Donalde, děťátko, doufám, že nezapomínáte, že pracujete pro mě.“

„Nezapomínám. Pokud jde o finance, něco vám dlužím, že – jízdné za taxíka?“

„Ano,“ odpověděla, aniž hnula brvou, „devadesát pět centů. Strhnu vám je z první výplaty. Ale tím se netrapte, Donalde, nic si z toho nedělám. Je to zanesený jako pohledávka na vaší výplatní listině.“

„Mimochodem,“ zeptal jsem se. „Kdo byl doktor Holoman? Byl to skutečně Sandřin milenec?“

„Ano. Zahnali Morgana pěkně do kouta. Jako Sandřin bratr musel sedět a koukat se na to, jak Sandra laškuje s tím chlapíkem, co se vydával za Holomana. Kdyby se byl pokusil hájit svá manželská práva, byl by ho oddělal Cunweather, jakmile by z něho vytřískal poslední defraudovaný peníz.“

„Sandra si umí jít za svým ziskem.“

„To jo. A co bude s tou whisky, Donalde?“

„A co bude s těma prachama?“ Sáhla po kabelce.

„Přiletěla jste sem sama?“ zeptal jsem se, když se probírala v bankovkách.

„To ne,“ řekla. „Když Berta Coolová cestuje, má s sebou někoho, kdo platí výlohy – pokud nedostane hodně tučnou zálohu. Přivezla jsem naši klientku s sebou, Donalde. Je ve vedlejším pokojí, ještě netuší, že jste tady. Hodně o vás mluvila, Donalde, vlastně celou cestu. Pro živýho boha, já myslela, že umřu, a ona žvanila celou cestu o vás.“

„Myslíte Sandru?“

„Samozřejmě že ne,“ řekla a pohodila hlavou ke dveřím sousedního pokoje. „Sandra se do vás zblázní, když u ní zrovna budete, ale jakmile vypadnete, ani po vás nevzdechne.“

Přešel jsem pokojem a otevřel dveře. Alma Hunterová seděla u okna. Když mě uviděla, vstala a dívala se na mě zářícíma očima, rudé rty malinko pootevřené.

„Tady jsou peníze na whisky, Donalde,“ zavolala paní Coolová. „A neblbněte, miláčku. Nemůžete se ženit, protože nemáte ani vindru a mně dlužíte pětadevadesát centů za taxík.“

Vešel jsem do Almina pokoje a přikopl jsem za sebou spojovací dveře.

ČTENÍ NA

DOVOLENOU

12 DETEKTIVEK

Z anglického originálu The Bigger They Come

Corgi Books, London, 1966

Přeložila Hana Bělohradská.

Obálku navrhl Adolf Born a Milan Kopřiva.

Vydal Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění, n. p., jako svou 2872. publikaci v redakci krásné literatury.

Praha 1972.

Odpovědná redaktorka Helena Nebelová.

Vytiskl Mír, novinářské závody, n. p., závod 3, Praha 1.

10,74 autorských archů,

10,97 vydavatelských archů 602 22 852.

Vydání první.

Náklad 70 000 výtisků.

01-050-72

Kart. 12 Kčs

… Co jste studoval na universitě?“

„Milostný život mikrobů,“ odtušil jsem., „Až dosud se vědci zabývali rozplozováním mikrobů z hlediska morčat. Nikoho nikdy nenapadlo podívat se no věc z hlediska mikroba. Nuže, když se zmiňuji o milostném životě mikrobů, budete ‚bezpochyby v pokušení vykládat si jej ve smyslu svých vlastních…“

„Nemám žádné,“ přerušila mě.

„… názorů na život.“ – Jel jsem dál, aniž jsem její protest vzal na vědomí. „Tedy při stejnoměrné teplotě a přiměřeném množství výživné stravy stávají se mikrobi mimořádně vášnivými, Vskutku, jeden…“ Vztáhla ruku dlaní proti mně, jako by mi chtěla ta slova zahnat zpátky do úst.

„Dejte už pokoj s tím zatraceným cancem. Pusa vám jede, ale stejně to není dobrý lhaní, protože to nikoho nezajímá. Řekněte mi pravdu: víte jedinou poctivou věc o mikrobech?“ – Ne.“ V očích se jí zajiskřilo.

1 Tato kniha skutečně přispěla k tomu, že v Kalifornii byl novelizován zákon, kterým byla odstraněna mezera v zákoníku, na niž autor vybudoval svou zápletku. (Pozn. red.)

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai