Lam a Cool - Vrány nedovedou počítat

Erle Stanley Gardner

XYZ (1974)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Oblíbená dvojice svérázných detektivů je opět na scéně. Korpulentní rázná šéfka soukromé detektivní agentury Berta Coolová miluje peníze, snadno se rozčílí a neváhá kohokoli usadit peprnou nadávkou. Její zaměstnanec Donald Lam je sice drobný muž, který nikdy neužívá fyzické síly, ale v okouzlování žen a především v řešení spletitých případů je geniální. V novém příběhu Harry Sharples, jeden ze dvou správců obsáhlé pozůstalosti, požádá soukromé detektivy, aby prozkoumali nejasnosti kolem smaragdového náhrdelníku. Situace se značně komplikuje, když je druhý správce, Robert Cameron, zabodnut dýkou. V zákeřné hře plné intrik hrají hlavní role krásná svůdnice Shirley Bruceová a rozhazovačný hochštapler Robert Hockley, pro než Sharples s Cameronem dědictví spravují. Jak s vraždou souvisí kolumbijské doly, krásná umělkyně či vrána, kterou měl Cameron jako domácího mazlíčka a která ukrývá v hnízdech drahé smaragdy? Donald Lam se vypraví do Jižní Ameriky a všechny nitky případu nakonec úspěšně rozmotá, ostatně jako vždy, a to bez použití pěstí, kulek a násilí.

(www.mlp.cz)

A. A. FAIR

VRÁNY NEDOVEDOU POČÍTAT

A. A. FAIR

VRÁNY NEDOVEDOU POČÍTAT

Crows Can’t Count

Copyright © 1946 by William Morrow and Company, Inc.

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, s. r. o., 2011

Translation © Jan Kálal, 1968

ISBN 978-80-7388-473-4

KAPITOLA PRVNÍ

Muž, který seděl za stolem proti Bertě Coolové, vypadal, jako by mu naše kancelář nevoněla. Působil dojmem bohatého člověka na dobročinné obchůzce po předměstských brlozích.

Berta se na mě zářivě usmála, když jsem se objevil ve dveřích. Návštěvník na mě pohlédl; očividně očekával, že uvidí něco nepříjemného, a zdálo se, že nemá důvod, proč by svůj názor měnil.

Berta byla ztělesněná roztomilost – jasná a neomylná známka, že honorář ještě nebyl dojednán.

„Pane Sharplesi, tohle je můj společník Donald Lam. Možná na to se svou malou postavou nevypadá, ale mozek mu funguje výborně. Donalde, to je pan Harry Sharples. Má něco společného s dolováním v Jižní Americe. Chce, abychom pro něj něco udělali.“ Berta pohnula svými osmdesáti kily živé váhy v rozviklaném otáčecím křesle, které na protest zaskřípělo. Její tvář nepřestávala zářit, ale očima mi signalizovala, že vyjednávání začíná být po čertech svízelné a že potřebuje pomoc.

Posadil jsem se.

Sharples na mě opět pohlédl a řekl: „Nelíbí se mi to.“ Mlčel jsem.

„Upřímně řečeno, cítím se jako nějaký čmuchálek u klíčové dírky,“ pokračoval Sharples. Z jeho hlasu vůbec nezněla opravdová lítost. Měl stejný tón, jako když někdo říká „nerad bych si bral poslední kousek z mísy“ a pak po něm rychle chňapne.

Berta se chystala něco říct. Zarazil jsem ji pohledem.

Chvíli bylo ticho. Berta to nemohla vydržet. Rychle se nadechla a přes mé výstražné zamračení vyhrkla: „Konečně, vždyť proto jsme tady.“

„Proto jste tady vy,“ řekl Sharples a vůbec se nepokoušel skrýt své pohrdání. „Já ovšem myslel sebe.“

„Přesně tak,“ řekl jsem.

Škublo to s ním a natočil ke mně hlavu jako loutka tažená provázkem. Spatřil pouze výraz zdvořilého zájmu – výraz člověka vyčkávajícího, až se návštěva dostane konečně k věci.

Další chvíli mlčení přerušilo jen kvík-škrrk-kví-í-í-í-k Bertina křesla, když se na něm zavrtěla.

Sharples se na ni už ani nepodíval – měřil pohledem jen mě. Pak řekl: „Vysvětlil jsem to už vaší partnerce, paní Coolové. Teď tedy seznámím s hlavními fakty vás. Jsem jedním ze dvou správců pozůstalosti po zemřelé Coře Hendricksové.

V závěti zanechala svůj majetek Robertu L. Cameronovi a mně jako opatrovníkům ve prospěch Shirley Bruceové a Roberta Hockleye. Je to do jisté míry speciální druh svěřenecké správy. Vyznáte se aspoň trochu v dědických záležitostech?“

„Ano,“ řekl jsem.

Berta nám zase skočila do řeči. „Donald vystudoval práva a byl přijat jako obhájce.“

„Proč tedy neprovozuje advokátní praxi?“ otázal se Sharples.

Berta se chystala něco říct, ale pak si jen odkašlala.

„Napadlo mě,“ řekl jsem, „že v zákonech je mezera, jež umožňuje, aby člověk spáchal vraždu a vyvázl z toho.“

„Myslíte corpus delicti?“ zeptal se Sharples pohrdavě.

„Nic tak nemotorného,“ řekl jsem. „Ten můj nápad byl opravdu umělecký kousek. Advokátní komoře se to nelíbilo.“ Sharples na mě pohlédl se zájmem. „Mohlo by to fungovat?“ ptal se.

„Funguje to.“

V jeho hlase zněla zvědavost a do jisté míry i respekt. „Někdy si o tom nechám od vás vyprávět.“ Zavrtěl jsem odmítavě hlavou. „Ten omyl jsem udělal už jednou. Právě tohle se advokátní komoře nelíbilo.“ Chvíli mlčel a zpytavě si mě prohlížel. Pak pokračoval s vysvětlováním: „Podle ustanovení svěřenecké správy je zcela a pouze na vůli správců, kolik peněz dostane který dědic, dokud správa pozůstalosti neskončí, což se stane, až mladší z dědiců dosáhne pětadvaceti let. V té době zbývající peněžní prostředky mají být rozděleny na stejné díly.“ Na okamžik se odmlčel a nikdo nic neříkal.

„Znamená to pro nás velkou zodpovědnost,“ řekl Sharples s předstíranou hrdostí.

„Jak velké je to dědictví?“ zeptala se ho Berta a z jejích malých bystrých očí vyzařovala dychtivost.

Sharples ani neotočil hlavu. „Nemyslím, že by to sem patřilo,“ řekl přes rameno.

Bertino křeslo dotčeně zaskřípalo.

„Dobrá, ale jak potom k tomu patříme my?“ otázal jsem se Sharplese.

„Chtěl bych, abyste pro mě něco udělali.“

„Co?“

Sharples nervózně poposedl. „Nelíbí se mi to,“ opakoval a čekal, že ho povzbudím.

Neřekl jsem ani slovo.

Křeslo zaskřípělo trochu jakoby vemlouvavě, když se Berta naklonila kupředu. Zachytil jsem její pohled a podržel ho. Opřela se znovu o opěradlo.

Harry Sharples se opět ujal slova: „Budu vám muset říct něco o všech zúčastněných, abyste mohl pochopit mou situaci.

Cora Hendricksová byla bohatá žena. Když zemřela, nezůstali po ní žádní příbuzní. Shirley Bruceová byla dcera její zemřelé sestřenice. Cora Hendricksová ji vzala k sobě na vychování, když Shirleyina matka zemřela, pouhých několik měsíců před tím, než zesnula sama slečna Hendricksová. Robert Hockley není vůbec její příbuzný. Je to syn velmi blízkého přítele. Jeho otec zemřel tak asi rok před smrtí slečny Hendricksové.“ Sharples si důležitě odkašlal. „Robert Hockley,“ pokračoval, jako by vynášel nezvratitelný rozsudek, „je bohatý mladý muž s poněkud nevyrovnaným chováním a zvyky. Je bouřlivák a hazardér. Co víc, je tvrdohlavý a neochotný, je uzavřený, podezřívavý a nedůtklivý. Myslím, že záměrně.“

„Hazardní hráč? Nebo sází na koníčky?“

„Spíše dostihový sázkař.“

„To stojí peníze,“ řekl jsem.

„Máte pravdu.“

„Dáváte mu je?“

„My určitě ne, pane Lame! Poskytujeme Robertu Hockleyovi velmi omezené obnosy. Skutečně, uvážíme-li rozsah pozůstalosti, dáváme mu sotva víc než minimální apanáž.“

„A co slečna Bruceová?“

Sharplesova tvář změkla. „Slečna Bruceová,“ řekl, „je pravý opak. Velmi rezervovaná, důstojná, roztomilá, krásná mladá žena s plně vyvinutým smyslem pro finanční zodpovědnost.“

„Blondýnka, nebo brunetka?“

„Brunetka. Proč?“

„Jen mě to zajímalo – nic víc.“

Namířil na mě huňaté obočí; vrátil jsem mu pohled s nehybnou tváří hráče pokeru.

Sharples řekl: „Její vlasy nejsou důležité.“ Pokračoval: „Rádi, velmi rádi bychom byli k Robertu Hockleyovi štědřejší. Bolí nás, že ho připravujeme o tak velkou část příjmů z dědictví.“

„A,“ řekl jsem, „protože potřebuje plno peněz, aby ve své činnosti mohl pokračovat, okamžitě prosází každý cent, který se mu dostane do rukou. Je to tak?“ Sharples se díval na spojené špičky svých prstů a velmi pečlivě volil slova. „Robert Hockley je zvláštní povaha. Když jsme odmítli dávat mu tolik, kolik považoval za odpovídající apanáž, vypůjčil si peníze a zařídil si svůj vlastní podnik – opravnu naražených blatníků, reflektorů a podobně.“

„Obchody mu jdou dobře?“

„To nikdo neví. Pokoušel jsem se to dozvědět, a nepořídil jsem. Ovšem silně pochybuji, že bude mít úspěch. Není vhodný pro takovou práci. Je to nespolečenský bručoun.“ Sharples se obrátil k Bertě Coolové. „Nevím, co mě přimělo jít sem,“ řekl podrážděně.

Berta se na něj zářivě usmála. „Používat soukromé vyšetřovatele je něco podobného jako jít do parních lázní. Kdo to předtím ještě nikdy neudělal, cítí se hrozně rozpačitý, ale když to jednou dvakrát zkusí a uvědomí si výhody, které získává…“ S významným úsměvem nechala Sharplese, aby si zbytek věty domyslel sám. Ten řekl: „Potřebuji informaci, kterou prostě musím mít. Nejsem schopen ji získat sám.“

„Zrovna pro tohle jsme tady my,“ vrněla Berta.

Sharples pokračoval: „Shirley Bruceová je také problém – jiného druhu. Víte, podle ustanovení správy pozůstalosti jsme zmocněni dávat každému z uživatelů jakoukoli částku, kterou uznáme za vhodnou. Nemusíme dávat jednomu vůbec nic. Můžeme, když budeme chtít, dávat druhému deset tisíc měsíčně. Ovšem, kdyby to pokračovalo dlouhou dobu, ovlivnilo by to podstatně zůstatek. Jinými slovy, jeden uživatel by dostal víc než druhý, mnohem víc.“

„O sto dvacet tisíc ročně víc,“ řekl jsem.

„Ach, nemínil jsem ta čísla doslova, pane Lame. Použil jsem je jako příklad.“

„Zrovna tak jsem to myslel i já,“ přisvědčil jsem.

„No, buď jak buď, znáte nyní podstatu věcí.“

Přikývl jsem.

„Ale Shirley Bruceová je rozhodná mladá žena, zásadová žena, žena s pevnou morálkou. Odmítá přijmout byť i o haléř víc, než kolik dostává Robert. Chápete snad, proč nás to staví do nesnadné situace.“

„Chcete říct, že odmítá peníze?“ otázala se Berta nevěřícně.

„Přesně tak.“

„To nechápu,“ opáčila Berta.

„Ani já to nechápu,“ připustil Sharples, „ale takové je už její stanovisko. Zřejmě si nepřeje mít větší výhody než druhý dědic. Má pocit, že dědictví by se mělo rozdělit rovným dílem – že ačkoliv máme jako jeho správci právo měnit příjmy z odkazu, základní myšlenkou odkazu je, že nakonec se má jmění rozdělit napolovic, každému stejně.“

„Kdy?“

„Až mladší z uživatelů dosáhne věku dvaceti pěti let nebo až správa skončí jinak.“

„Takže až bude Hockleyovi pětadvacet, budete mu muset dát polovinu všeho, co z dědictví zbude?“

„Ne. Až bude pětadvacet Shirley. Robert Hockley je o tři roky starší. Až správa skončí, bude mu osmadvacet – za tři roky od nynějška. Při ukončení svěřenecké správy mu můžeme dát buď celou polovinu jmění, nebo podle svého uvážení můžeme mu z poloviny, jež na něj připadá, zakoupit rentu s měsíčními splátkami.“

„Takže čím víc peněz z pozůstalosti zůstane, tím víc se jich bude rozdělovat, až správa skončí.“

„Přirozeně.“

„Ale až se budou rozdělovat, musí se dělit fiftyfifty. Je to tak?“

„Je to tak, až na to, že je můžeme rozdělit buď v hotovosti, nebo koupit renty.“

„Jinou možnost nemáte?“

„Ne.“

„Ale dokud trvá správa, můžete peníze rozdělovat nerovnoměrně?“

„Přesně tak.“

„Co vlastně chcete?“

„Je pro mě velmi nesnadné,“ řekl Sharples, „popsat vám Shirley Bruceovou opravdu výstižně. Je to velmi rozhodná mladá žena.“

„To jste už jednou říkal.“

Náhle ze sebe vyrazil: „Znáte Benjamina Nuttalla?“

„Myslíte toho klenotníka?“

„Ano.“

„Osobně ne. Slyšel jsem jen o jeho obchodu.“

„Není děsně drahý?“ zeptala se Berta.

„Obchoduje s drahými věcmi,“ řekl Sharples. „Do jisté míry se specializuje na smaragdy. A náhodou velká část majetku, který Cora Hendricksová zanechala, sestávala z podílů na dolech v Kolumbii a… Víte o smaragdech něco bližšího?“ Díval se teď na Bertu. Ta zavrtěla hlavou.

„Nuže,“ pokračoval Sharples, „smaragdy jsou prakticky monopolem kolumbijské vlády. Nejlepší smaragdy světa se těží výhradně tam a kolumbijská vláda kontroluje celý trh. Určuje, kolik se jich má vytěžit, kolik se jich má vybrousit a kolik se jich má prodat. A nikdo neví přesně, co se děje v zákulisí. Smaragdy se těží, brousí a prodávají. Nikdo neví, jaké faktory ovlivňují rozhodování vlády. Zřejmě je to tajemství nejvyššího stupně důležitosti. Spekulant, který by se dokázal dozvědět určité skutečnosti, by měl nadmíru výhodné postavení.“

„Co tím míníte?“ otázala se Berta a v jejích očích zasvítila nenasytnost.

„No,“ vysvětloval Sharples, „teď se například nějaký čas žádné smaragdy netěžily. Vláda vám řekne, že to není nutné. Řeknou vám, že jich mají po ruce dost pro zásobení trhu po nějakou dobu. Máte-li dobré styky, vlivnou protekci, pustí vás dokonce i do trezorů a smaragdy vám ukážou. Řeknou, že ta sbírečka představuje všechny zásoby smaragdů – že hodlají vydolovat další, až klesnou provozní náklady těžby, ale že právě teď nejsou podmínky nijak zvlášť výhodné, a tak podobně.“

„Takže?“ zeptala se Berta.

„Takže,“ řekl Sharples, „prostě nevíte, zda to vskutku je celá zásoba smaragdů, nebo není. Nedá se to zjistit ani odhadnout. Máte co dělat s něčím velkým, s něčím hlídaným tak, jako by to bylo obehnáno zákopy. Obchod se smaragdy, to je jako obchodovat s obrovským soukromým podnikem – jenže k tomu se navíc musíte potýkat s absolutní mocí státu. Bývá to někdy velmi rozčilující a krušné.“

„Mám tomu tedy rozumět tak, že část majetku slečny Hendricksové pozůstávala z ložisek smaragdů…“

„Naprosto ne,“ ohradil se Sharples energicky. „Děláte ukvapené závěry, mladý muži, a to mylné závěry. Doly, které spravujeme a řídíme, jsou zlaté doly, daleko od smaragdové oblasti. Ale protože mám v Kolumbii jisté styky, dozvěděl jsem se leccos i o smaragdech.“

„Co to má společného s Nuttallem?“ zeptal jsem se.

„Pokaždé, když se občas dostanu do Kolumbie,“ řekl, „a… no, mám tam známé, samozřejmě. A můj společník v dědické správě, Robert Cameron, se dost najezdí tam i zpět. Má tam vlivné známosti. Příležitostně pochytím něco málo sám, občas od Camerona. Drobné informace, víte – řečičky, místní klepy, které se dají sehnat pouze v Kolumbii. A protože se Nuttall specializuje na smaragdy, pochopitelně se o ně velmi zajímá.“

„Přihráváte mu bez rozdílu každou informaci, kterou seženete?“

„Kdepak, vůbec ne,“ řekl Sharples chvatně. „Něco z toho je důvěrné, ale on… No, věci, které důvěrné nejsou, sem tam nějaký ten drb, mu řeknu. Jsme dost spřáteleni – svým způsobem. Ale je opatrný a mlčenlivý – po čertech chytrý. Musí být.“

„Jste s Nuttallem v nějakém obchodním spojení?“

„Naprosto ne. Naše styky jsou čistě přátelské.“

„Co tedy vlastně chcete?“

Odkašlal si: „Před několika dny jsem s Nuttallem mluvil. Hovor se přirozeně stočil na smaragdy. Řekl mi, že nedávno dostal na prodej zajímavý smaragdový přívěsek k náhrdelníku. Chystal se kameny přesadit a přepracovat tvar přívěsku. Drahokamy byly neobyčejně čisté a tmavé.“ Sharples poposedl a odkašlal si.

„Pokračujte,“ řekla Berta skoro bez dechu.

„Nuttall mi šperk ukázal,“ pokračoval Sharples. „Byl to přívěsek, který jsem už dříve znal – i když jsem ho nějakou dobu neviděl. Ale poznal bych ho kdykoliv a kdekoliv. Patříval Coře Hendricksové a byl jedním ze šperků, které Shirley Bruceové darovala.“

„Nuttall dostal ten kousek do opravy a k přepracování, nebo do prodeje?“

„Do prodeje. Přesazení a přepracování byl jeho nápad.“

„A…?“

„A tak,“ řekl Sharples, „chci zjistit, proč Shirley ten šperk zastavila. Potřebuje-li peníze, chci vědět kolik a proč.“

„Proč se jí nezeptáte?“

„To nemohu udělat. Jestliže ke mně nepřišla a neřekla mi to sama ze své vůle… no, prostě to nemohu udělat a hotovo. A potom, je tu ještě jiná možnost.“

„Totiž?“

„Někdo mohl použít… no… hm… nátlaku, aby od ní ten přívěsek dostal.“

„Vydírání?“

„Ach, určitě ne, pane Lame! Vydírání je ošklivé slovo. Raději bych o tom uvažoval jen jako o nátlaku.“

„V mém slovníku to obnáší totéž.“

Neřekl na to nic.

„A co konkrétně chcete od nás?“ otázala se Berta.

„Zaprvé,“ řekl, „pokusit se zjistit, kdo to k Nuttallovi přinesl. Nemyslím, že budete schopni se dostat k cíli přes něj – tihle velcí klenotníci kryjí své zákazníky příliš pečlivě. Zadruhé zjistit, z jakého důvodu je Shirley nucena shánět peníze a kolik jich potřebuje.“

„Jak se dostanu do styku se slečnou Bruceovou?“ zeptal jsem se.

„Představím vás,“ řekl Sharples.

„Jak navážu styk s Nuttallem?“

„Na mou duši, na tohle odpověď neznám a myslím si, že ani žádná neexistuje.“ Berta se opatrně zeptala: „Nemohla bych zajít do Nuttallova obchodu, projevit zájem o smaragdový přívěsek určitého typu a…“

„Neblázněte!“ přerušil ji Sharples. „Je naděje sotva jedna ku stu, že by vám Nuttall přívěsek vůbec ukázal. A kdyby to už udělal, řekl by vám cenu a přislíbil přednostní právo nákupu.

Nediskutoval by s vámi o tom, jak se k němu dostal. Mohu vás ujistit, paní Coolová, že nebude nijak snadné získat informaci, kterou chci.“ Berta si odkašlala. „Obvykle požadujeme něco jako zálohu,“ řekla a pohlédla na mě.

„Neplatím předem,“ řekl Sharples.

„A my nepracujeme bez zálohy,“ řekl jsem mu. „Vystavte šek na pět set dolarů a nakreslete mi aspoň v hrubých rysech ten přívěsek.“ Seděl nehybně a díval se na mě.

Berta mu přes stůl přišoupla své plnicí pero.

„Ne, děkuji,“ řekl Sharples, „při kreslení šperků je vždycky mnohem lepší tužka. Umožňuje lépe znázornit lesky a stíny.“

„To plnicí pero,“ řekl jsem, „je na šek.“

KAPITOLA DRUHÁ

Zajít do Nuttallova podniku bylo jako vstoupit do svatyně. Otočné dveře ovládané neviditelným světelným paprskem se otevřely, sotva jsem se přiblížil. Věděl jsem, že stačí kdesi uvnitř stlačit páčku a tyhle dveře budou nehybné jako blok žuly.

Za pulty klidně popocházeli dobře oblečení, uctiví mladí muži. Přistoupil ke mně vedoucí a vypadal trochu nejistě, když mě odhadoval pohledem.

„Nuttall je tu?“ zeptal jsem se.

„Nejsem si jist. Možná ano. Dnes ráno jsem ho neviděl.

V případě, že je u sebe, koho mám ohlásit?“

„Donald Lam.“

„A vaše zaměstnání, pane Lame?“

Pohlédl jsem mu zpříma do očí. „Jsem detektiv.“

„Myslel jsem si to,“ řekl, chladně se usmívaje.

„Myslel jsem si, že jste si to myslel,“ řekl jsem a vrátil mu právě tak chladný úsměv.

„Mohl byste mi říct,“ otázal se, „něco o povaze záležitosti, kvůli níž budete chtít mluvit s panem Nuttallem?“

„Bude to stručné,“ řekl jsem mu.

„To bude muset.“

„Jsem na stopě šperku,“ řekl jsem, „který byl zastaven. Myslím, že ho máte.“

„Co je s ním v nepořádku?“

„Kradený.“

„Můžete mi ho popsat?“

„Vám ne.“

„Okamžik,“ řekl. „Počkejte tady.“ Tón, jímž vyslovil „tady“, naznačoval, že mínil právě tu parketu, na které jsem zrovna stál.

Zapálil jsem si cigaretu. Vedoucí rychle odkráčel k telefonu, zvedl sluchátko, něco řekl, pak po několika vteřinách konverzace zmizel dveřmi v pozadí sálu. Za dvě minuty byl zpátky. „Pan Nuttall vás přijme – buďte stručný.“ Šel jsem za ním po širokém schodišti, krátkou chodbou, přes kancelář, v níž jakési děvče psalo na stroji, do velké místnosti zalité světlem stropních zářivek. Měkké koberce na podlaze a hluboká křesla přispívala k dojmu neokázalého přepychu.

Muž, sedící za mahagonovým psacím stolem, se na mě díval, jako bych byl výběrčí daní postižený malomocenstvím. „Jsem Nuttall,“ řekl.

„Jmenuju se Lam.“

„Máte s sebou doklady?“

Ukázal jsem mu svou koncesi.

„Co si přejete?“

„Hledám smaragdový přívěsek.“

„Popište ho,“ řekl s bezvýraznou tváří.

Vyndal jsem z kapsy náčrtek, který zhotovil Sharples, a položil ho na stůl.

Zvedl kresbu, podíval se na ni, zvedl ke mně oči a řekl: „Podobné záležitosti vyřizuje obvykle policie běžnou procedurou.“

„Toto není věc pro běžnou proceduru,“ řekl jsem.

Opět se zahleděl na kresbu. Po chvilce řekl: „Nemám v obchodě nic podobného. Proč jste přišel ke mně?“

„Domníval jsem se, že se specializujete na smaragdy.“

„Do jisté míry ano. Ale nemám nic takového. Nic podobného jsem neviděl.“ Sáhl jsem po náčrtku.

Okamžik zaváhal, pak mi ho vrátil.

„Říkáte, že to zavání?“

„Ano.“

„Snad byste mi o tom mohl říct něco víc.“

„Jestliže jste přívěsek neviděl, nevidím důvodu, proč bych měl.“

„Mohl by se objevit.“

„V takovém případě zavolejte poldy.“

„Na svou zodpovědnost?“

„Na mou, je-li vám to milejší.“

„Raději bych zůstal mimo – dokud mě policie neuvědomí obvyklým způsobem. Předpokládám, že jste ji vyrozuměl, pane Lame.“ Složil jsem náčrtek a uložil ho do náprsní tašky. „Můj klient se na policii neobrátil – zatím.“

„Snad, pane Lame, kdybyste byl ke mně trochu upřímnější – kdybyste mi řekl všechny okolnosti – snad bych pak mohl vidět situaci trochu soudněji.“

„Když tenhle smaragdový přívěsek nemáte,“ řekl jsem, „nevím o žádné situaci, kterou byste mohl posuzovat.“

„Nemám ho.“

„Na shledanou, pane Nuttalle.“

„Na shledanou, pane Lame.“

Vyšel jsem z kanceláře a sešel ze schodů. Neviditelný paprsek mi otevřel dveře na chodník. Vyšel jsem, sledován nepřátelskými pohledy všech prodavačů v podniku.

Berta čekala za rohem. Byla vyparáděná, jak zákon káže, měla na sobě všechny své nejlepší kožešiny a šperky a byla trochu nervózní. „Fajn,“ řekl jsem po chvíli čekání, „a teď to převezmeš ty, Berto. Nezapomeň mi dát znamení, jakmile někdo půjde nahoru.“ Berta se vyvalila z našeho agenturního auta.

„A především,“ varoval jsem ji, „ať nevypadáš, že hraješ na čas. Je prostě těžké ti vyhovět, to je všechno. Pamatuj si, tihle prodavači jsou odborníci. Při prvním uklouznutí tě odhalí.“

„Mě neodhalí,“ odsekla Berta. „Když začnou být drzí, usadím je.“ Odkráčela směrem ke klenotnictví. Zajel jsem s podnikovým vozem na místo, odkud bylo dobře vidět na vchod do obchodu, zůstal jsem sedět za volantem a čekal jsem.

Berta byla pryč něco přes deset minut, když do obchodu vstoupil muž. Očekával jsem sice ženu, ale ten člověk vypadal tak jasně podezřele, že mýlka byla nemožná.

Po pár minutách vyšla Berta ven. Vyndala z kabelky kapesník a vysmrkala se.

Nastartoval jsem motor.

Musel jsem čekat ještě dobrých deset minut, než můj člověk vyšel. Byl viditelně pořádně vzrušený. Ohlížel se po taxíku, nemohl žádný chytit, rozhodl se jít pěšky. Vůbec ho nenapadlo se ohlížet. Sledoval jsem ho až do jeho kanceláře. Byl to jakýsi Peter Jarratt. Štítek na dveřích říkal, že je to burzovní a investiční makléř.

Našel jsem si nenápadné místo na chodbě a čekal jsem. Uplynulo dvacet minut, než přišel blahobytně vyhlížející chlapík přes padesát. Vypadal distingovaně a vyzařovala z něj jistá dávka sebedůvěry. Když odcházel, šel jsem za ním až k jeho autu. Byl to dvoutunový bourák, velký modrý buick. Poznávací číslo bylo 4E4704. Asi bych ho byl mohl sledovat, ale nechtěl jsem riskovat a nemyslel jsem, že by to bylo nutné. Nevypadal jako člověk, který by jezdil v ukradeném autě. Vrátil jsem se do kanceláře a vyhledal poznávací značku.

Vůz byl zaregistrován na jméno Robert Cameron, 2904 Griswell Drive. To jméno jsem už slyšel. Byl to druhý správce pozůstalosti.

Myslete si o tom, co chcete, ale byl to prima podraz.

KAPITOLA TŘETÍ

U obvodního soudu jsem získal trochu informací o pozůstalosti Cory Hendricksové. Byla zřízena svěřenecká správa, jejímiž vykonavateli byli Harry Sharples a Robert Cameron. Ustanovení správy byla přesně taková, jak o nich mluvil Sharples, s jedinou výjimkou. Jelikož správa byla svěřena do uvážení a vůle obou správců, měla správa skončit v případě smrti obou správců před pětadvacátými narozeninami mladšího z dědiců.

Cestou do kanceláře jsem o tom trochu přemýšlel.

Elsie Brandová, ťukající na psacím stroji ostošest, nechala práce na tak dlouho, aby se na mě mohla usmát.

„Berta je u sebe?“ zeptal jsem se.

Elsie přikývla.

„Má tam někoho?“

„Toho nového klienta.“

„Sharplese?“

„Ano.“

„Proč zase přišel?“ zeptal jsem se.

„Nevím,“ řekla. „Ukázal se asi před dvaceti minutami. Berta byla ještě na obědě. Počkal tady.“

„Něco mu vrtá hlavou?“

„Možná.“

„Myslím, že tam půjdu,“ řekl jsem. „Neberte tu práci tak doopravdy, Elsie.“ Zasmála se. „Od té doby, co jste prosadil to zvýšení mého platu, mračí se na mě Berta pokaždé, když mě uvidí, že si třeba jen pudruju nos.“

„Nevšímejte si jí,“ řekl jsem Elsii. „Má zlaté srdce pod ochrannou skořápkou z betonu.“ Otevřel jsem dveře soukromé kanceláře a vstoupil jsem.

Teď, když Berta dostala honorář, se už neusmívala. Její rozmluva s Harrym Sharplesem, zdálo se, byla věcná a bez okolků. Zpozoroval jsem, že jeho tváře byly trochu začervenalé.

Berta nedokončila větu, když jsem otevřel dveře.

Řekla: „Tady je. Zeptejte se jeho.“

„To také udělám,“ řekl Sharples.

Zavřel jsem dveře kopnutím a řekl jsem: „Do toho.“

„Co jste k čertu vykládal Nuttallovi?“ ptal se Sharples důrazně.

„Co se děje?“

„Nuttall mi telefonoval a byl hrozně rozrušený. Chtěl vědět, jestli jsem se někomu zmínil o smaragdovém přívěsku, který mi ukázal.“

„Co jste mu řekl?“

„Řekl jsem mu rozhodně, že ne.“

„Pak je to v pořádku, že?“

„Vycítil jsem,“ řekl Sharples, „že ho k té otázce přimělo něco, co jste udělal.“ Řekl jsem: „Vypátral jsem, kdo mu přívěsek prodal.“ Sharples na mě hleděl se svraštělým čelem: „Co že jste udělal?“

„Vypátral jsem, kdo mu prodal přívěsek.“

„To není možné. Nemohl jste… To je přece nemožné v obchodě toho druhu…“

„Ten muž,“ řekl jsem, „se jmenuje Robert Cameron.“

„Proboha, člověče, zbláznil jste se?“

Pokračoval jsem: „Cameron pracoval prostřednictvím makléře. Ten se jmenuje Peter Jarratt.“

„Nebesa, člověče, jak jste to všechno vyzvěděl?“ Sharples byl překvapením celý pryč.

Berta Coolová odsekla kousavě: „Co jste k čertu předpokládal, že budeme dělat? Sedět na zadku a točit palci?“

„Ale podívejte se,“ řekl Sharples. „To všechno je naprosto, absolutně šílené, nesmyslné. Zaprvé znám Nuttallovu reputaci i schopnosti. Nikdy by neprozradil jméno člověka, který mu ten přívěsek prodal. Samozřejmě, prvotřídní podnik, jako je Nuttallův, by to nepřipustil, ale opravdu je tak nějak ve stejné situaci jako prvotřídní zastavárna vzhledem k tomu ultranákladnému zboží. Zadruhé, Bob Cameron je spolu se mnou vykonavatelem závěti. Znám ho důvěrně už léta. Neudělal by nic takového, aniž by se napřed se mnou neporadil. Zatřetí, Shirley Bruceová mě má ráda. Důvěřuje mi. Jsem jako její příbuzný, říká mi strýčku Harry, a kdybych byl jejím skutečným strýcem, nemohl bych jí být bližší. Nemá nijak zvlášť v lásce Boba Camerona – ne že by ho vyloženě neměla ráda, ale v jejich vztahu chybí ten pocit vzájemného porozumění a náklonnosti. Kdyby se Shirley vůbec chtěla někomu svěřit, svěřila by se mně.“ Řekl jsem: „Chystal jste se, že mě k ní uvedete. Kdy to uděláte?“

„Ne dřív, než si promluvím s Bobem. Já mu to vyklopím na rovinu, já mu… sakra, ne. Ale vám dokážu, že se hrozně mýlíte.“

„Jeho adresa je 2904 Griswell Drive,“ řekl jsem. „Kdy tam chcete zajít?“ Sharples se podíval na hodinky, pak odstrčil židli.

„Teď hned,“ řekl vztekle, „a jestli jste tou věcí píchl do vosího hnízda a jestli se mýlíte, a na mou duši, že se mýlíte, zakážu vám výplatu vašeho šeku.“ Berta chtěla něco říct, ale ovládla se. Bylo mi jasné, že se Sharplesovým šekem letěla do banky, ještě než na něm oschl inkoust.

„Jsem hotov vyrazit, kdykoliv vám bude libo, pane Sharplesi,“ řekl jsem.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Ve voze jsem Sharplesovi řekl: „Nemyslíte si, že by bylo logické, aby na otázky o tom přívěsku odpovídala sama Shirley Bruceová – jestliže je to její majetek?“

Odmítavě zavrtěl hlavou: „Leda až později.“

Čekal jsem jiné vysvětlení, ale nedal mi žádné.

Jeli jsme dál mlčky. Pak Sharples náhle řekl: „Samozřejmě, nikdy mě nenapadlo, že by vůbec bylo možné, aby Bob něco takového udělal, aniž by mi to předem sdělil.“

Teď bylo na mně, abych byl zticha.

„Shirley je milé děvče,“ řekl Sharples, „velmi jemné děvče, a nechci ji obtěžovat s něčím takovým, dokud to nebude naprosto nutné. Především nechci vypadat, jako bych strkal nos do jejích soukromých záležitostí.“

„Myslel jsem, že chcete zjistit, proč střelila ten přívěsek.“

„Chci.“

„A to není něco jako strkání nosu do soukromých záležitostí té dámy?“

„To máte dělat vy. Proto jsem vás najal.“

„Aha, chápu,“ řekl jsem suše.

„Cítím se jako zatracený čmuchal!“ zvolal podrážděně.

Počkal jsem několik bloků a pak jsem řekl: „Konečně, jestli šla ke Cameronovi, je v dobrých rukou.“

„Obávám se, že ne,“ řekl. „Musí to být něco pořádně zlého, nechce-li, abych o tom věděl. Ve srovnání se mnou je Bob Cameron pro Shirley prakticky někdo úplně cizí. To znamená… chci říct… no, bylo by přirozenější, že by se obrátila na mě, kdyby se dostala do nesnází.“

Mlčel jsem dalších osm či deset bloků. Pak jsem se zeptal: „Neměl bych o Cameronovi něco vědět, než s ním budu mluvit?“

„Byl bych raději, kdybyste byl jen svědkem. Mluvit s ním budu já.“

„Takhle však,“ upozornil jsem, „řeknete-li něco, pro co by se urazil, uzavřete si cestu zpátky. Kdežto budu-li mluvit já, stačí vám jen poslouchat. Kdybych zašel příliš daleko, nezatáhnu do toho zároveň i vás.“

„K čertu s tou zatracenou diplomacií,“ řekl. „Zatím jsem se s ní nikdy nikam nedostal. Když mám něco udělat, udělám to, protože to chci mít z krku.“

„Za předpokladu, že až to uděláte, budete to opravdu z krku mít,“ řekl jsem. „Někdy to tak nedopadne. V každém případě bych rád aspoň něco o Cameronovi věděl.“

„Bobu Cameronovi je sedmapadesát,“ řekl. „Má nějaké zkušenosti s dolováním v Klondyku, nějakou dobu prožil v poušti jako prospektor, zatoulal se na Yucatán, do Guatemaly, Panamy a pak narazil na Kolumbii. Setkal se s Corou Hendricksovou v Medellínu. Byl jste tam někdy?“

„Jsem detektiv, ne cestovatel.“

„Hezké místo,“ řekl Sharples. „Nevěřil byste, že je možné takové podnebí jako tam. Teplota nikdy nekolísá o víc než o tři čtyři stupně, ve dne v noci, v zimě v létě. Pořád kolem čtyřiadvaceti stupňů Celsia. Lidé jsou tam pohostinní, přátelští, inteligentní, kulturní. Posedávají ve velkých patiích a nádherných domech…“

„A vy jste tam byl také?“ přerušil jsem ho.

„Ano. Byli jsme tam všichni spolu. Právě tam jsme se poznali s Corou Hendricksovou. Ne přímo v Medellínu, ale v dolech na řece.“

„A Shirley Bruceová?“

„Ano, jistě. Zdá se to být jako včera, ačkoliv to bylo – počkejte – ano, muselo to být před dvaadvaceti lety. Cora odjela do Států na návštěvu. Její sestřenice se zabila při automobilové nehodě. Manžel – Shirleyin otec – zemřel na infarkt několik měsíců předtím. Cora se nikdy neprovdala – stará panna. Jen sebrala malého sirotečka a pár věcí a přivezla dítě s sebou zpátky do Kolumbie. Spolu s ženou vrchního dozorce z dolu děvčátko obskakovala a vypiplávala. Všichni jsme si je zamilovali.“

„Všichni jste pracovali ve stejném dole?“ otázal jsem se.

„No, ano i ne. Bob Cameron a já jsme vlastnili sousední objekty – většinou se tam těží hydraulicky, víte – opravdu zajímavá země.“

„A Cora Hendricksová zemřela krátce potom, co přivezla dítě?“

„Asi za tři nebo čtyři měsíce. Ano.“

„A pak jste se usadili a převzali správu dolů?“

„Ne hned. Oba, Bob Cameron i já, jsme se vrátili do Států vyřídit formality pozůstalosti. Vrátili jsme se do Jižní Ameriky až asi za rok. Cestování nebylo tehdy tak jednoduché jako dnes. Div nás to neporazilo, když jsme zjistili velikost pozůstalosti. To svěřenectví nás překvapilo, věřte tomu.

Byli jsme jen párek mladých dobrodruhů. Cora byla starší než my – stará panna, ale opatrná, chytrá jako čert, a přitom nesdílná. Nikdy by se nedala do řeči o svých obchodních záležitostech… víte, někdy jsem si nebyl s tím dítětem jist. Myslím, že to bylo v pořádku, koneckonců mohlo být docela dobře její. Milovala je tak, že… ale nemá smysl se do toho pouštět. Shirley Bruceová by zažila pořádný šok, kdyby si měla pomyslet… chápete, její původ… a vůbec. Hrom do toho, myslím nahlas a mluvím jako žvanivá bába. Nechte si tohle všechno pro sebe, Lame. Ať se propadnu, jestli bych vám nezlámal vaz, kdybyste udělal něco, čím byste Shirley ublížil.“

„Ověřil jste si tu historku o sestřenici – o Shirleyiných rodičích?“

„Abych pravdu řekl, neověřovali jsme to. Cora se objevila s dítětem a vyprávěla o smrti své sestřenice. Byla pryč asi rok. Vzpomínám si, že nás s Bobem napadlo… Ale to sem nepatří. Cora nám řekla, že dítě se jmenuje Shirley Bruceová, že je dcerou sestřenice, o níž se vyjadřovala dost mlhavě – mám dojem, že to byla sestřenice z druhého kolena – rád bych věděl, jestli někdo Shirley neotravuje právě kvůli tomu. Nedovedu si představit, že by potřebovala peníze a nepřišla za mnou.“

„Co takhle Cameron? Je něco, co bych o něm měl vědět, než budeme pořádat to interview?“

„Nemyslím. K sakru, Lame, opravdu nevím, jestli je vůbec třeba, abyste u toho byl. Snad bych si měl s Bobem jen tak pohovořit mezi čtyřma očima.“

„Jak si přejete,“ řekl jsem. „Ovšem mohl by se divit, jak jste vlastně přišel na to, že ten přívěsek měl.“

„Ano, máte pravdu,“ řekl Sharples. „Když už jste v tom tak daleko, bude myslím lepší, když budete u všeho.“

„Jak si přejete.“

Sharples pokračoval: „Předstírejte, že jste poslán nějakým klenotnickým sdružením, které provádí běžné vyšetřování, když se nabídnou k prodeji šperky jistého druhu. Nebo to zařiďte, jak uznáte za vhodné. Myslí vám to a dokážete být přesvědčivý. Ale nedopusťte, aby ho napadlo, že jsem vás najal.“

„Mohl bych taky něco slíznout.“

„Tak slízněte. Platím vás za to. Mimochodem, chcete-li si udělat u Boba Camerona oko, všímejte si trochu Pancha.“

„Kdo je to Pancho? Pes?“

„Ne. Vrána.“

„Proč?“

„Nevím. Kdybyste mě zabil, nevím, proč si Bob vybral za miláčka zrovna vránu. Ten pták je zlomyslný, špinavý, drzý a hlučný. Přesto se kvůli Bobovi snažím ho mít rád.

No, jsme na místě, pane Lame. Musím se přiznat, že se cítím po čertech mizerně, když takhle vyzvídám na svém společníkovi. Ale ta věc se musí vysvětlit. Je to nepříjemná povinnost a někdy se i ta musí vykonat.“

Dům měl bílou štukovou omítku a červenou taškovou střechu, vpředu byl zelený trávník a zastřižené keře. Vzadu byla garáž pro tři vozy. Na udržování rezidence bylo třeba peněz.

Sharples vyskočil z vozu, vystoupil po schůdcích u vchodu, nedbale zmáčkl palcem tlačítko zvonku a půl vteřiny poté stiskl kliku. Dveře se otevřely a Sharples se postavil stranou, aby mě nechal vstoupit.

„Jděte raději napřed,“ řekl jsem. „Já jsem tu cizí.“

„Máte pravdu,“ odpověděl Sharples. „Bude asi nahoře v mansardě – většinu svého volného času tráví tam. Pod lomenicí si tam udělal díru, aby ta jeho zatracená vrána mohla po libosti přicházet a odcházet. Po těchto schodech, Lame.“

„Není ženatý?“

„Ne. Žije tu sám, jenom se starou hospodyní – je to žena z Kolumbie, která mu hospodaří už mnoho let. Pořádně velký dům pro starého mládence. Maria tu zřejmě není… Ach, Maria! Haló! Maria! Je tu někdo?“

Dům posměšně vracel ozvěnu.

„Nakupuje,“ řekl Sharples. „Dobrá, jde se nahoru.“

Tu se ozvaly posměšné chraptivé skřeky: „Zloději! Zloději! Lháři!“

Hlas, který porušil téměř hřbitovní ticho domu, způsobil, že Sharples až nadskočil.

„Ta zatracená vrána!“ řekl Sharples, když se zase uklidnil. „Měla by se jí uříznout hlava! Pekelný mazlíček!“

Vystoupili jsme po schodišti. Sharples prošel otevřenými dveřmi do předsíňky a pak do mansardy.

Slyšel jsem třepot křídel a drsné skřehotavé štěbetání. Černé tělo vrány se mihlo dveřmi a pak mi zmizelo z dohledu, ale bylo slyšet mávání těžkých křídel a ten zvláštní protivný chechtot.

Sharples vkročil do místnosti a pak couvl.

„Bože můj!“ vydechl.

Přistoupil jsem k němu. Spatřil jsem pánské boty a část nohou. Sharples ustoupil stranou, takže jsem uviděl celé tělo.

Mrtvola muže, jehož jsem viděl opouštět Jarrattovu kancelář, ležela roztažena na podlaze. Rudé pramínky, prýštící ze zad, vytvořily na koberci louži. Levá ruka držela sluchátko telefonu, který se houpal na šňůře mezi stolem a podlahou.

„Dobrý Bože!“ řekl Sharples znovu.

Měl obličej bílý jako stěna a také rty byly bez krve. Když jsem se na něj díval, počaly se ty bledé rty třást a krabatit. Cítil jejich chvění a pokoušel se je udržet v klidu, aby získal trochu zdání sebeovládání, ale jeho ústa sebou nepřestávala cukat a kroutit.

„Je to Cameron?“ otázal jsem se.

Sharples vyrazil ze dveří. Dostal se až ke schodišti a tam se posadil na nejvyšší stupeň.

„Je to Cameron,“ řekl. „Podívejte se, jestli je tu někde něco k pití, Lame, já… já… obávám se, že mi bude zle.“

„Dejte si hlavu mezi kolena, hezky dolů,“ poradil jsem mu. „Držte ji tam. Prokrví se vám lépe mozek. Neomdlíte.“

Sharples sklonil hlavu, jak jsem mu řekl. Slyšel jsem, jak se zhluboka nadechuje, v hrdle mu přitom zazněl chraplavý vzlyk.

Vrátil jsem se ke dveřím do místnosti se zavražděným.

Ve chvíli, kdy ho překvapila smrt, seděl zřejmě za dlouhým pracovním stolem. Upadl na podlahu a strhl s sebou telefon. Ovšem, sluchátko mu mohlo být do ruky nastrčeno dodatečně. Na stole leželo několik dopisů. Otáčecí křeslo, v němž Cameron zřejmě seděl, bylo převrženo a leželo na boku.

Do místnosti se vrátila vrána. Seděla na lustru, s hlavou trochu na stranu a pozorovala mě černýma kulatýma nestydatýma očima.

„Zloději,“ řekla.

„Lháři,“ odsekl jsem.

Napůl roztáhla křídla a vydala ze sebe to zvláštní drsné hrdelní zachechtání.

Naproti v koutě visela drátěná klec, velikánský krám, který by stačil pro orla. Dvířka klece byla otevřená dokořán.

Můj pohled upoutalo cosi na stole, co se třpytilo typickým leskem zlata. Přistoupil jsem blíž. Byl to přívěsek, očividně totožný s tím, který mi Sharples nakreslil, ale nebyly v něm žádné smaragdy. Lůžka byla rozevřená a v přívěsku nebyl ani jeden kámen.

Zpozoroval jsem na stole revolver – dvaadvacítku. Na podlaze se odráželo světlo od prázdné nábojnice. Sehnul jsem se a přičichl si k ústí hlavně. Bylo z ní vystřeleno docela nedávno.

Uviděl jsem temně zelený třpyt – zeleň tak intenzivní a tmavou, že to bylo jako pohled do vodní tůně v korálovém atolu. Třpyt pocházel z velkého smaragdu nejdokonalejšího zabarvení, jaké jsem kdy viděl.

Na stole také ležel pár lehkých rukavic z vepřovice. Vypadaly, že by padly na ruce mrtvého muže. Měl rukavice, když se vynořil z Jarrattovy kanceláře, a tyhle vypadaly stejně.

Příčina smrti byla zřejmá. Do zad mrtvého byla zaražena dýka těsně u levé lopatky, přímo do srdce. Dýka tam nebyla.

Šel jsem k Sharplesovi, který pořád ještě seděl na horním schodu. Kýval se tam dopředu a dozadu a sténal.

„Co mám dělat?“ otázal se mě, když jsem mu položil ruku na rameno.

„Máte dvě možnosti,“ řekl jsem.

Hleděl na mě tupýma očima. Jeho obličej vypadal, jako by maso tváří ztratilo svou pružnost. Kdybych ho kdekoliv šťouchl prstem, hezkých pár vteřin by tam zůstal důlek. Jeho tvář nebyla o nic pružnější než chlebové těsto.

„Buď ohlásíte vraždu policii,“ řekl jsem, „nebo odtud zmizíte a neohlásíte ji. To jsou ty dvě alternativy. Jestliže celý ten tyjátr s vaším velkým zármutkem je předstíraný, pak bude lépe prásknout do bot. Neznamená-li jeho smrt pro vás nic víc než ztrátu přítele, tak ji ohlaste.“

Zaváhal a pak řekl: „A co vy? Nejste podle zákona povinen hlásit něco takového?“

„Jistěže ano.“

„Vy byste… hm… to riskl?“

„Ani nápad. Zatelefonoval bych na policii, ale nedomníval bych se, že jim musím sdělit i své jméno nebo jméno člověka, který tu byl se mnou.“

Ovládl své vzrušení tak snadno, jako když si člověk svlékne plášť. Byl to zase ten chladný rozvážný byznysmen.

„Budou mě vyslýchat, určitě?“

„Pravděpodobně.“

„A ptát se, kde jsem byl, když byla vražda spáchána?“

„To je docela možné.“

„Dobrá, ohlásíme to,“ řekl. „Ale radši odtud vypadnu, abych tu nenechal po sobě víc otisků, než jich tu je už teď.“

„Než jich tady už je?“

„No, nevím… mohl jsem na něco sáhnout.“

„Bylo by to s vámi velmi špatné, kdybyste to udělal.“

Zamračil se na mě.

„Kousek dál v ulici je krám,“ řekl jsem. „Můžeme zatelefonovat odtamtud.“

„A budete si pamatovat, že jsem byl poslední hodinu s vámi, Lame?“

„Posledních dvacet minut,“ řekl jsem.

„Ale předtím jsem byl s paní Coolovou.“

„Berta si musí pamatovat svoje,“ řekl jsem. „V tomhle jsme na sobě nezávislí.“

KAPITOLA PÁTÁ

Seržant Sam Buda byl delikátnost sama. Bylo mi jasné, že si protokol Sharplesova výslechu projde s lupou, až se vrátí do své kanceláře. Ale právě teď byl velmi zdvořilý a velmi vlídný.

Sharples pověděl svou historku. Je obchodní společník Boba Camerona. Chtěl s ním mluvit o záležitosti jistého významu a vzal mě s sebou, protože pro něho pracuji na… ech… hm… jiné záležitosti. Všiml jsem si, že seržantu Budovi Sharplesovo zaváhání neušlo, ale nic neřekl.

Buda po mně střelil pohledem, uviděl na mé tváři bezvýraznou masku a obrátil se opět k Sharplesovi. Momentálně se zajímal hlavně o Sharplese. O mně věděl všechno a mohl si mě přitáhnout, kdykoli by se mu zachtělo.

„Znal jste ho už déle?“ ptal se Buda na Camerona.

„Léta.“

„Znáte jeho přátele?“

„Ale samozřejmě.“

„Jeho nepřátele?“

„Žádné neměl.“

Buda pokýval hlavou směrem k mrtvole. „Měl aspoň jednoho asi před půldruhou hodinou.“ Sharples na to neodpověděl, asi proto, že neměl co odpovědět.

„Kdo mu dělá hospodyni?“

„Maria Gonzálesová.“

„Jak dlouho u něj byla?“

„Léta.“

„Kolik?“

„Ach, osm či deset.“

„Dělá všechny práce?“

„Stará se o prádlo, vaření a občas mívá přes den pomocnici. Je to jediný stálý zaměstnanec.“

„Nemohl tedy přijímat moc hostů.“

„Ne. Nemyslím, že by vůbec někoho zval – no, nejvýš sem tam, zřídkakdy.“

„Kde je ta Maria Gonzálesová teď?“

„Nevím. Asi někde nakupuje nebo – no, prostě někde venku.“ Budovy oči zamrkaly. „To je důležité, milý Sharplesi,“ řekl. Sharples mlčel.

„Jak dlouho má tu vránu?“ zeptal se Buda náhle.

„Tři roky.“

„Mluví?“

„Několik slov, ano.“

„Cameron jí nařízl jazyk?“

„Ne, nenařízl. Vlastně docílíte lepších výsledků s vránou, když jí s jazykem nic neděláte, ačkoliv lidé jsou přesvědčeni o opaku.“

„Jak to víte?“

„Bob mi to řekl.“

„Odkud měl tu vránu?“

„Našel ji kdesi na poli, když se zrovna učila létat. Sebral ji, odnesl domů a začal ji krmit, oblíbil si ji, a tak si ji nechal – udělal z ní svého mazlíčka. Tamhle, podívejte se, jí dal vyříznout kulatou díru hned pod lomenicí, aby mohla ven.“

„Kam lítá?“

„Kousek odtud, myslím k jednomu děvčeti, které má pro ni další klec, k nějaké Doně Graftonové. Je to dcera jednoho ze zaměstnanců dolu. Cameron se s ní dobře zná. Víte, hodně jezdil do Jižní Ameriky a zná ty lidi v dolech lépe než já.“

„Co to má společného s vránou?“

„Chtěl jste vědět, kam vrána lítá, když je venku z domu.“

„Kde je ta vrána teď?“

„Nevím. Když jsme přišli, byla tady. Odletěla a pak se zase vrátila a znovu odletěla, když vás slyšela přicházet. Asi bude u toho Graftonovic děvčete.“

„Znáte adresu?“

„Ne.“

„Cameron byl do ní zamilován?“

„Ne. Aspoň myslím, že ne.“

„Měl Cameron nějaké přítelkyně?“

„Nevím.“

„A myslíte si, že měl?“

„O tom jsem nikdy nepřemýšlel.“

„Kvůli čemu jste za ním přišel?“

Sharples ani nemrkl. „Kvůli určitému uložení peněz pro pozůstalost, kterou Cameron spravoval společně se mnou.“ Buda sáhl do kapsy a předvedl přívěsek. „Víte něco o tomhle?“ zeptal se.

Sharples se na něj podíval naprosto klidně. „Nic,“ řekl.

Zapálil jsem si cigaretu, aby se mě Buda nezačal vyptávat. Po chvilce se Buda obrátil na Sharplese: „Mohl byste mi dát seznam lidí, s nimiž Cameron mohl mít obchodní styky.“

„Udělám to,“ slíbil Sharples.

„A,“ pokračoval Buda s ledabylou lhostejností, až příliš hranou, „to by myslím bylo všechno. Přemýšlejte, a kdybyste přišel na něco, co jste teď zapomněl, určitě se se mnou spojte. Hoďte na papír ten seznam, za každým jménem poznamenejte, v jakém spojení ta osoba s Cameronem byla, a pak můžete jít.“

„Co bude se mnou?“ zeptal jsem se.

Buda mě klidně pozoroval. „Můžete si odejít, kdy chcete,“ řekl konečně. „Vím, kde vás najdu.“

„Ještě ne, ještě ne, počkejte,“ řekl Sharples chvatně. „Rád bych, abyste zůstal, Lame. Myslím, že potřebuji…“ Odkašlal si a větu nedokončil.

„Pomoct s tím seznamem,“ řekl Buda s nádechem posměchu a odešel.

Maria Gonzálesová přišla, když Sharples měl už seznam téměř hotov. Byla hubená, tmavé pleti, okolo padesátky a bylo zřejmé, že nemůže pochopit, co se vlastně děje.

V ruce měla velkou nákupní tašku s potravinami – tašku, která musela vážit aspoň sedm kilo. Policisté se jí ujali hned u hlavního vchodu a zavedli ji nahoru do mansardy, než se jí bude věnovat seržant Buda.

Když se zdálo, že jí dělá potíže srovnat si v hlavě, co se tu doopravdy stalo, odložil Sharples pero a spustil stavidla plynné španělštiny.

Mrkl jsem na policistu u dveří. Kdybych byl Samem Budou, vůbec by se mi nelíbilo, kdyby dva svědci spolu mluvili řečí, které nikdo z přítomných nerozumí.

Uměl-li ten policajt španělsky, nic v jeho tváři tomu nenasvědčovalo. Několikrát pohlédl na hodinky, jako kdyby se nemohl dočkat, kdy ho někdo vystřídá, aby se mohl najíst. Protáhl se, zívl a zapálil si cigaretu.

Celou tu dobu se Sharples i Maria Gonzálesová činili, jako by jim hořela střecha nad hlavou, drmolili španělsky tak rychle, že za tu dobu mohli stačit probrat celou životní dráhu Roberta Camerona od narození až do jeho smrti.

Pak Maria Gonzálesová náhle popotáhla nosem a rozplakala se. Vyndala z kabelky kapesník a snažila se potlačit vzlykání. Uprostřed záchvatu žalu ji cosi napadlo, odložila kapesník a pozvedla uslzené oči k Sharplesovi, načež spustila kulometnou palbu tří set padesáti španělských slov za minutu.

Ať už se její nápad týkal čehokoliv, Sharples o něm nechtěl mluvit. Zvedl levou ruku v gestu, kterým tu myšlenku od sebe odháněl. Vyštěkl strohý rozkaz.

Není třeba rozumět španělsky, aby člověk poznal důrazné „ne“.

Poté žena pokračovala ve svém tichém štkaní a Sharples dokončil svůj seznam.

„Co s ním mám dělat?“ zeptal se mě.

Ukázal jsem na strážníka u dveří a řekl: „Předejte to jemu. Řekněte mu, že to chtěl Buda.“ Sharples udělal, co jsem mu poradil.

Pak jsem řekl: „Fajn, to bude myslím všechno,“ a šel jsem ke dveřím.

Sharples se ohlédl na policistu. Ten mávl rukou na znamení, že jsme volní jako ptáci.

Na půl cesty ze schodů si Sharples na něco vzpomněl a obrátil se zpět k hospodyni.

„Raději ne,“ řekl jsem mu polohlasně. „Už jste si zahrával až dost. Jestli se vrátíte a začnete si s ní povídat španělsky, tak začne mít i nejtupější poldík všelijaké myšlenky.“ Sharples měl výraz spravedlivého rozhořčení, když se mě zeptal: „Co má k čertu znamenat tahle poznámka?“

„Prostě bude lepší se nezastavovat a pokračovat, když už jste začal,“ řekl jsem.

„Nelíbí se mi, co říkáte mezi řádky,“ řekl mi Sharples. Ale nezastavil se a šel dál dolů po schodech, domem a ven na ulici.

KAPITOLA ŠESTÁ

Venku ve voze Sharples řekl: „Lame, chtěl bych vás vzít hned teď do bytu Shirley Bruceové. Chci jí oznámit Cameronovu smrt jako první. A chci vyzvědět něco o tom zatraceném přívěsku.“

„Dobrá,“ řekl jsem. „Vy platíte můj čas.“

Všiml jsem si, že se mu třásla ruka, když otáčel klíčkem startéru. V rychlostní skříni to zachrastilo, když zařazoval rychlost. Na druhé křižovatce div neprojel na červenou, pak couvl a zastavil se až o nárazník vozu za námi.

„Neměl bych řídit sám?“ zeptal jsem se.

„Ano. Jsem dost otřesen.“

Vystoupil jsem a obešel vůz. Sharples si přesedl a otevřel mi levá dvířka; posadil jsem se za volant. Projeli jsme západním okresem do honosné obytné čtvrti a Sharples mi řekl, kde mám zastavit. Zeptal jsem se ho výslovně, zda si přeje, abych s ním šel dovnitř. Chtěl.

Shirley Bruceová si mě napřed nevšimla. Radostně vypískla a běžela Sharplesovi vstříc. Pokoušel se být důstojný, ale ona mu ovinula ruce kolem šíje, vykopla jednu nohu za sebe a zvolala: „Strýčku Harry!“ Zlíbala ho důkladně a pořádně dřív, než si mohl uvolnit ústa, aby řekl: „Slečno Bruceová, rád bych vám představil… ech, svého přítele, pana Donalda Lama.“

Odskočila od Sharplese, zardělá a rozpačitá, pak mi podala ruku a pozvala nás, abychom se posadili.

Byla to brunetka s oslnivostí a ohnivostí černého opálu. Její postava by se výborně vyjímala na obálce nejlepších týdeníků. Měla zaobliny na správných místech, oči a nohy k pohledání. Teď právě byla, jak se hodilo, trochu upejpavá, ale to nic neznamenalo. Měla vysoko položené lícní kosti, rýsující se pod hebkou kůží obličeje, drzý zvednutý nosík a malá ústa se silnými rty. Po její tváři se míhaly výrazy vnitřních nálad a duševních hnutí jako stíny mraků po horách.

Kapesníčkem odstranila stopy rtěnky ze Sharplesovy tváře. Potom si začala rtěnkou a malíčkem zpracovávat ústa; nanášela na ně zářivý karmín, dokud její rty nevypadaly jako červené přesládlé jahody čekající, až je někdo slupne. Zároveň po celou dobu udržovala v běhu čilou konverzaci.

„Bylo už na čase, že ses ukázal, strýčku Harry. Uvědomuješ si, jak je to dlouho, co jsem tě neviděla? Cos dělal – chceš se zabít prací? Pracuješ příliš mnoho. Potřebuješ si taky odpočinout, oddechnout. A slíbils mi, že mě brzy vezmeš do Kolumbie. Není přece potřeba pořád jen otročit. Proč bychom nemohli… copak, co se děje? Vypadáš, jako by… pověz, stalo se něco?“

Sharples si odkašlal, hledal po kapsách pouzdro s cigaretami. Bezmocně na mě pohlédl.

Zvedl jsem obočí.

Sharples přikývl.

Řekl jsem: „Přinášíme vám špatné zprávy, slečno Bruceová.“

Pevný malíček, který právě posledními lehkými dotyky dokončoval umělecké dílo v koutku úst, znehybněl. Nenatočila hlavu, ale její velké černé oči se na mě zahleděly stranou přes zrcátko pudřenky.

„Ano?“ řekla tázavě, pořád ještě nehybná.

„Robert Cameron,“ řekl jsem, „byl dnes časně odpoledne zabit.“

Pudřenka jí vyklouzla z ruky, odrazila se od kolena a pudr se rozsypal po předložce.

Její pohled neopouštěl mou tvář. „Zabit?“

„Ano.“

„Jak? Při nějaké nehodě?“

„Byl zavražděn.“

„Zavražděn?“

„Ano.“

„Kdo ho zabil?“

„Zatím,“ řekl jsem, „nikdo neví. Kdy jste mu dala ten přívěsek?“

„Jaký přívěsek?“

„Ten, který vám zanechala paní Cora Hendricksová.“

„Myslíte můj smaragdový přívěsek?“

„Ano.“

„Proboha!“ řekla. „Tohle…“

Sharples přimhouřil oči. „O co šlo?“ řekl. „Potřebovalas peníze, že, Shirley? A šla jsi za Bobem Cameronem, aby ten přívěsek prodal. Proč jsi nepřišla za mnou? Proč jsi nechtěla přijmout…“

Zarazil ho výraz její tváře, výraz zmatené nevěřícnosti.

„Potřebovala jsem peníze?“ zeptala se.

„Ano. Nebo snad ne? Jistě žes potřebovala. Nebyla bys ho prodávala, kdyby…“

„Ale já peníze nepotřebovala,“ odvětila. „Upřímně řečeno, chtěla jsem něco modernějšího. Požádala jsem pana Camerona, aby mi to zařídil. Myslela jsem, že to provede lépe, než bych to dokázala já. Chtěla jsem, aby ten krám prodal, a…“

„Jak je to dlouho?“ zeptal se Sharples.

Její oči se zúžily. „Počkat… to bylo…“

„Předevčírem? Včera?“ Naléhal Sharples.

Její oči se překvapením rozšířily. „Asi před třemi či čtyřmi měsíci, strýčku Harry. Bylo to… moment… ano, bylo to před čtyřmi měsíci.“

Sharples řekl: „A po všech těch průtazích jsi…“

„Jaké průtahy?“

Sharples na mě pohlédl. „Co udělal pan Cameron s tím přívěskem?“ zeptal jsem se pro změnu opět já.

„Prodal ho, jak jsem chtěla,“ odpověděla. „Říkal něco o jakémsi Jarrattovi, který s takovými věcmi obchoduje. Nabídl mi slušnou cenu, přes pana Camerona, pochopitelně…“

„Kolik?“ přerušil ji Sharples.

Zarděla se. „Raději bych to neříkala… aspoň teď. Byl to dobrý obchod. Pan Cameron soudil, že je to v pořádku, a přijal. Víš, pan Cameron si to napřed dal u několika klenotníků odhadnout.“

„A cos udělala s penězi?“

Nastavila ruku a ukázala prsten s obrovským diamantem. „Měla jsem už smaragdů plné zuby. Přece… tolik jich pořád vidím. Koupila jsem tenhle prstem a… no, zbytek šel do banky.“

Sharples na mě pohlédl a z jeho očí vyzařoval beznadějný zmatek.

Mrkl jsem na něj, ale nepochopil. Po chvilce, když mlčení začínalo být tíživé, řekl jsem Sharplesovi: „No, nemáte-li už další otázky, já bych měl.“ Obrátil jsem se k Shirley Bruceové. „Byla část těch peněz určená pro Roberta Hockleye?“

Vzplanula rozhořčením. Na jejích tvářích vystoupily dvě rudé skvrny. Její oči vrhaly rozzlobené blesky. „Jaké právo máte dávat takové otázky? Po tom vám nic není.“

Pohlédl jsem na Sharplese. Teď mohl pokračovat.

Chystal se něco říct, ale zarazil se.

Dívka zvedla bradu a otočila se ke mně ramenem. Tímto jednoduchým gestem mě vyřadila z rozhovoru tak účinně, jako kdyby mě vyhodila za dveře.

„Ach, strýčku Harry, proč musel zemřít?“ naříkala. „Byl tak dobrý, tak hodný, tak pozorný, tak ohleduplný k druhým, tak… ušlechtilý Byl to jeden z nejlepších lidí, jaké znám.“

Sharples jen přikývl.

Náhle a impulzivně skočila k němu, posadila se na opěradlo jeho křesla a začala se mu probírat ve vlasech jemnými mazlivými pohyby. Bez výstrahy se rozplakala.

Slzy vykonaly na jejím líčení dílo zkázy, ale nestarala se o to. Pudr a líčidlo smísené se slzami nadělaly na tvářích šedivé proužky shora dolů, až mi to připomnělo zaprášená okna v tovární čtvrti, když první kapky deště nachytají saze a stékají venku po skle.

„Dávej na sebe pozor, strýčku Harry,“ řekla vzlykavě. „Mám už jenom tebe.“

Na tváři Harryho Sharplese bylo vidět, že tahle myšlenka ho ranila.

„Proč to říkáš, Shirley?“ zeptal se.

„Protože tě mám tak ráda a protože… Ach, Harry, můj drahý Harry, cítím se na světě tak sama…“

„Říkal ti Bob Cameron něco?“ zeptal se. „Cokoliv, z čeho bys mohla myslet, že si byl vědom nějakého nebezpečí?“

Potřásla svou slzami zpustošenou tváří.

„Nechápu to,“ řekl Sharples. „Prostě to nechápu.“

Vzal ji kolem pasu, povzbudivě ji pohladil a ztěžka vstal. „Musím jít, Shirley,“ řekl. „Je třeba zařídit plno věcí a musím odvézt pana Lama do kanceláře. Slíbil jsem mu, že sem zaskočím jen na minutku.“

Teď ke mně byla zase milostivá. Pohrdání se rozpustilo v slzách. Vložila měkkou, poddajnou ruku do mé a zdvořile se rozloučila. Její oči hladily Harryho Sharplese. Uhýbal jí, pamětliv rudého nánosu rtěnky na jejích ústech. Nemohl jsem si pomoct, ale rád bych věděl, bývá-li tak lhostejný k tomu bezostyšném, více než důkladnému líbání, když navštíví svou schovanku a nemá nikoho s sebou.

Hledala očima jeho oči a oba se na sebe zahleděli, ještě než zavřela dveře. „Nebuď pryč dlouho, Harry. Vrať se, jak nejdříve budeš moct… prosím.“

Slíbil a pak už jsme odcházeli spolu.

Zeptal jsem se ho náhle: „Slečna Bruceová rozhodně odmítá přijmout z prostředků pozůstalosti cokoliv, co by nedostal také Hockley?“

„Ano, přesně tak.“

Promýšlel jsem to. Jestli říkal pravdu, pak nemohla nic získat vším tím nudným divadélkem lásky k poručníkům. Kdyby Hockley dostával z pozůstalosti menší podíl za trest proto, že je hráč, marnotratník a hejsek, a Shirley by shrabávala víc, protože je hezké milé děvče, pak by všechna ta láska ke „strýčkovi“ byla docela jasná. Ale takhle…

„Její byt musí stát pěkné peníze,“ řekl jsem.

Přisvědčil.

„Má ještě jiný zdroj příjmů než to, co dostává z pozůstalosti?“

Byl příliš zahloubán do svých starostí, než aby mi řekl, že mi po tom nic není. Řekl: „Ovšem že má. Nevím přesně kolik.“

Měl náladu odpovídat na otázky a já měl chuť je klást. „Kolik jí dáváte? Jak velká je její apanáž?“

„Asi pět set dolarů měsíčně.“

„A Robert Hockley dostává stejný obnos?“

Přikývl.

„Mohl by s tím docela dobře vyjít.“

„Mohl by, ale je hazardér. Má teď tu opravnu či co. Začal pracovat – musel, řekl bych. Byl zadlužen až po krk. Práce ho snad napraví. Doufám aspoň.“

„Ty příjmy slečny Bruceové – ona není zaměstnaná?“

„Ach ne.“

„Investované peníze?“

„Ano. Je bystrá – chytrá jako liška. Moc rád bych věděl, jak přišla na ten nápad, že by se mi mohlo něco stát. Sakra, to se mi nelíbí. Nemyslete si, že tenhle svět je tak klidný a spořádaný, jak se vám plno lidí pokouší namluvit. Je bezohledný, a když si někdo zkusí dělat něco proti vlá… Zavezu vás do kanceláře, Lame. Už nechci nic vykládat. Prosím vás, chvíli taky mlčte.“

Zavezl mě ke kanceláři. Když zabrzdil vůz, porušil mlčení, které si sám uložil. Řekl: „Stavím se tu později, abych se vyrovnal a zjistil, jak na tom jsem.“

„Není třeba. Mohu vám to říct hned teď.“

„Finančně, myslím.“

„Mám na mysli totéž.“

„Dostanu něco zpět ze své pětistovkové zálohy?“

„Ať vás něco takového ani nenapadne,“ řekl jsem.

Zamračil se.

„Nestojí to za námahu,“ pokračoval jsem. „Teď už byste měl Bertu znát.“

„Chcete říct, že je chamtivá?“

„Bodejť by ne,“ řekl jsem. „Dokud nedostala těch pět stovek, byla s ní řeč. Teď je už shrábla, a co Berta jednou drží, to jen tak nepustí.“

Zamžikal na mě, jako by mu to už bylo zase jedno. „Ano, myslím, že je taková,“ řekl téměř bezmyšlenkovitě a odjel.

KAPITOLA SEDMÁ

Elsie Brandová se pokoušela mě varovat, když jsem vstoupil do kanceláře. Její prsty poletovaly bez ustání po klávesnici tak horlivě, že psací stroj zněl jako pneumatická sbíječka. Ale její oči se varovně zúžily a pohodila hlavou směrem k Bertině soukromé kanceláři.

Přehnul jsem klopu a dělal, jako bych ukazoval odznak, s němou otázkou v očích.

Důrazně přikývla.

Poslal jsem jí rukou pusu, přešel místností a otevřel dveře. Zarazil jsem se překvapeně (přesvědčivě zahraným překvapením), když jsem spatřil seržanta Budu u Bertina stolu.

„Pojďte dál,“ řekl Buda. „Bude nás aspoň dost pro zahájení schůze – tres faciunt colegium se přece říká, ne?“ Vstoupil jsem dovnitř a zavřel za sebou dveře.

Buda se do mě obul, jakmile zaklapl zámek.

„Kdo je ten Sharples?“

„Zákazník.“

„Co chtěl?“

„Zjistit něco o věci, která nesouvisí s Robertem Cameronem.“

„Tak proč jste šli Camerona navštívit?“

„Když jsme s tou věcí začali, vypadalo to, že by nám snad Cameron mohl poskytnout nějakou informaci.“

„Co chtěl Sharples, abyste mu vyšetřili?“

„Zeptejte se jeho.“

„Žádné vylomeninky mezi tím, co jste tam přišli a než jste zavolali policii?“

„Ne.“

„Sharples říká, že byl pořád s vámi.“

„Pořád – odkdy?“

„Pořád od chvíle, kdy si uvědomil, že chce zajít ke Cameronovi.“

„Je to jeho alibi?“

„Neřekl jsem, že to je alibi. Vypadá to, jako by si Sharples myslel, že by mohlo být.“ Řekl jsem: „Našel jsem ho tady sedět s Bertou asi dvacet minut předtím, než jsme našli Camerona.“ Berta navázala: „Se mnou byl sám deset minut, než přišel Donald. Elsie Brandová říká, že na mě čekal dvacet minut.“

„To je samozřejmě pouze přibližné,“ řekl Buda. „Všichni své časy jen odhadujete.“

„Kdybychom byli věděli, že dojde k vraždě, byli bychom ho hlídali se stopkami v ruce,“ ušklíbla se Berta. „Měl jste nás upozornit.“

„Jak dlouho byl mrtev?“ zeptal jsem se Budy.

„Policejní lékař říká, že ne příliš dlouho. Řekněme hodinu a půl předtím, než jsme tam přišli my – to je tak asi krajní limit. Možná to byla jenom hodina.“

„Těch třicet minut může znamenat setsakramentský rozdíl,“ řekl jsem a pak jsem dodal: „Pro někoho.“ Buda pokrčil rameny. „Znáte doktory.“ Chvilku jsme mlčeli a pak se zase ozval Buda: „Rád bych věděl trochu víc o tom, co jste v tomhle případu dělali.“

„To je prosté,“ řekl jsem. „Harry Sharples je jedním ze dvou správců pozůstalosti po zesnulé Coře Hendricksové. Robert Cameron byl druhým pověřencem. Sharples nám zaplatil pět set dolarů, abychom pro něj udělali určitou práci. Tu jsme provedli.“ Rychle jsem se obrátil k Bertě a zeptal se: „Co je s tím šekem, Berto? Inkasován?“

„Nebuď blázen, Donalde. Ještě ani pořádně nevytáhl paty z kanceláře, a už si to Elsie šinula s šekem do banky. Byl v pořádku.“

„Tady to máte,“ řekl jsem seržantu Budovi. Buda se poškrábal na hlavě. „Víte něco o té vráně?“

„Domácí mazlík. Cameron ji měl asi tři roky. Mluví. Její jazyk nebyl rozštěpen. Je lépe jazyk neprořezávat, přestože se všeobecně věří na opak.“

„Byl tam přívěsek,“ pokračoval Buda. „Staromódní antikvární krám. Měl lůžka pro třináct hezky velkých kamenů. Nebyl v něm zasazen ani jeden.“ Přikývl jsem.

„Třináct drahokamů,“ řekl Buda.

„Co má třináctka s tím vším společného?“ zajímal jsem se.

Buda řekl: „V kleci té vrány jsme našli šest hromsky velkých smaragdů. Dva další byly na stole v místnosti, kde byla spáchána vražda.“

„Kde bylo v kleci těch šest kamenů?“

„V malé krabici v zadní části klece pod hnízdem ze stébel, které si tam vrána postavila.“

„Zajímavé,“ řekl jsem. „Vránu zřejmě přilákal lesk smaragdů, párkrát slétla na stůl, pokaždé jeden popadla a odnesla je do hnízda.“ Buda si mě dlouho zpytavě prohlížel. „Šest a dva, to je osm,“ řekl.

„Správně.“

„Jestliže v tom přívěsku byly smaragdy, bylo tam celkem třináct kamenů.“

„Správně.“

„Jděte k čertu,“ zabručel Buda podrážděně. „Pokouším se přijít na to, co je s tím přívěskem.“

„Myslel jsem, že ho máte.“

„Jde mi o smaragdy.“

„Byl přívěsek posázen smaragdy?“

„Nevím.“

„Je to starožitnost?“

„Jistě, zřejmě nějaké dědictví. Čert ví, kde k tomu Cameron přišel.“

„Asi to koupil,“ řekl jsem, „ledaže by to zdědil.“ Buda si povzdechl.

„Ledaže ho ukradl. Nemohu přijít na nic jiného, seržante.“ Seržant Buda se na mě zadíval, dlouze a zkoumavě. „Víte, Lame, budu si vás muset prověřit. Žvanil jste hezky dlouho. Hoši na oddělení někdy naopak mívají pocit, že nemluvíte dost. Říkají, že jste uzavřený a tajnůstkářský. Víte, při vašem povolání by tohle mohlo být vážné.“ Usmál se na nás a odešel.

Berta s úlevou vzdychla. „Tak, Donalde, v každém případě máme pět set babek k dobru.“

„Další jsou na cestě,“ řekl jsem.

„Co tě k té myšlence vede?“

„Sharples.“

„Co je s ním?“

„Je k smrti vyděšený.“

„Čím?“

„To bych taky rád věděl.“

„Nic tě nenapadá?“

„Podle podmínek správy,“ řekl jsem, „jakmile zemřou oba vykonavatelé, svěřenecká správa skončí a zbylý majetek se rozdělí rovným dílem.“

„Když oba vykonavatelé zemřou,“ opakovala Berta.

„Správně.“

Berta to promyslela. „Zajímalo by mě, co asi vyleze na světlo boží při revizi pokladních knih správy pozůstalosti. Bude se muset při úmrtí jednoho z vykonavatelů provést.“

„Chci se na to taky tak trochu podívat,“ řekl jsem. „Udělal jsem si soupis majetku, který dostali správci do ruky na začátku.“

„Kolik?“ zeptala se Berta netrpělivě.

„Kolem osmdesáti táců na začátku. Poslední vyúčtování dělalo kolem dvou set tisíc dolarů.“

„A navíc ještě, samozřejmě,“ řekla Berta, „museli z pozůstalosti žít dva lidé – Shirley Bruceová a… jak že se jmenuje ten druhý?“

„Robert Hockley.“

„Zajímalo by mě, kolik dostávají.“

„Pět set měsíčně.“

„Každý?“

„Ano.“

„To je dvanáct tisíc ročně.“

„Správně.“

Najednou se Berta napřímila. „Kolik let?“ zeptala se.

„Asi dvaadvacet.“

„Kolik bylo v pozůstalosti?“

Berta zaklonila hlavu a počítala zpaměti.

„A…,“ pokračoval jsem, „plat vykonavatelů se musel brát také odtud.“

„Pak to muselo šíleně vynášet,“ řekla Berta.

„Je to zlatý důl, který běží sám od sebe. A myslím si, že Harry Sharples se vrátí.“ Berta si lakotně mnula ruce. Oči jí zářily. „Donalde, drahoušku, nic hezčího jsi nemohl říct.“

KAPITOLA OSMÁ

Berta Coolová zamkla svůj stůl a odešla na noc domů. Seděl jsem v přijímací kanceláři a povídal si s Elsií.

„Potřebujeme pomocnou sílu, Elsie.“

„Stačím na to docela sama. Sakra, Donalde, to je ale dobře, že jste zase tady v kanceláři, zpátky z cest. Ani nevíte, co to znamená.“ Pohlédla na mě a pak rychle odvrátila zrak. Tváře jí mírně zrudly.

Řekl jsem: „Znamená to víc práce.“

Zasmála se nervózně. „Samozřejmě. Přece je známo, že zákazníky přitahujete vy.“

„Tak jsem to nemyslel. Myslel jsem, že tím přibude dost práce vám.“

„Ráda ji udělám.“

„Ale proč? Nemůžete tady sedět a mlátit osm hodin denně do psacího stroje. Řeknu Bertě, že potřebujeme pomocnou sílu.“

„Pracuji dobře, Donalde. Někdy zůstanu trochu pozadu, ale pak bývá obyčejně volněji a mohu to zas dohnat.“

„Asistentku potřebujete,“ pokračoval jsem. „A myslím, že se asistentka bude starat o Bertinu práci, a vy budete mou sekretářkou.“

„Donalde! Berta dostane záchvat!“

„Při takovém uspořádání,“ pokračoval jsem, „si trochu odpočinete. Berta pořád rozesílá ty pitomé formuláře a náborové dopisy, které si nechce dát rozmnožit, ale píše je individuálně. Stojí to zbytečně mnoho času a energie.“

„Získávají se tak zákazníci.“

„Ale jací zákazníci?“ řekl jsem. „Drobné případy za pár halířů. Teď jdeme po velkých věcech. Fajn, zařídím to.“

„Bertu trefí šlak.“

„Ať ji trefí, je…“

Zazvonil telefon.

Elsie Brandová na mě tázavě pohlédla. Řekl jsem: „Nechte to být, Elsie. Ne, moment. Mohl by to být Sharples, třeba volá o pomoc. Podívejte se, kdo to je.“ Elsie zvedla sluchátko a za okamžik řekla: „Je to pro vás, Donalde.“ Převzal jsem sluchátko a uslyšel kultivovaný, ale ostrý hlas. „Je to pan Donald Lam?“

„Ano.“

„Od firmy Coolová a Lam, důvěrná vyšetřování?“

„Správně. Co pro vás mohu udělat?“

„Tady je,“ řekl hlas, „Benjamin Nuttall. Navštívil jste mě dnes dopoledne s tvrzením, že jistý smaragdový přívěsek byl ukraden. Rád bych si s vámi o tom promluvil.“

„Zapomeňte na to,“ odpověděl jsem. „Říkal jste, že jste přívěsek neviděl, a to mi stačilo.“

„Přesně tak,“ řekl Nuttall suše, „ale nyní se situace trochu změnila.“

„Takže?“

„Takže bych s vámi rád tu věc prohovořil podrobněji.“

„Mám docela slušnou představivost,“ pokračoval jsem, „ale nemohu si představit změnu situace, která by mě přiměla diskutovat s vámi o smaragdovém přívěsku, když jste o něm řekl, že jste ho nikdy neviděl.“

„Tak tedy dobrá, zkuste si představit tuhle,“ navrhl Nuttall. „Proti mně sedí u stolu seržant Buda a má na srdci řadu otázek.“

„Fajn,“ ukončil jsem hovor suše. „Za pět minut jsem tam. Řekněte Budovi, že jsem na cestě.“ Zavěsil jsem.

„Co se děje?“ zeptala se Elsie.

„Kdyby se náhodou ozvala Berta – jdu k Nuttallovi. Je tam Sam Buda a Benjamin Nuttall neměl dost rozumu, aby držel hubu. Tak mě čeká tak trochu vysvětlování.“

„Dokážete to?“ zeptala se.

„Uvidíme, až to zkusím.“

„Řeknete jim pravdu?“ tázala se s obavou v hlase.

„Pravda,“ řekl jsem, „je velice cenná perla.“

„No a?“

„Vy neznáte to přísloví o házení perel sviním?“

Tvářila se ustaraně. „Donalde, ať se nedostanete do maléru.“

„Musím se přece do maléru čas od času dostat, abych nezapomněl, jak se z něj zase dostat ven. Raději sežeňte Bertu a řekněte jí, ať se prozatím ztratí, než se s ní budu moct spojit, abychom si své verze dali dohromady a nepodrazili jeden druhého.“

„Jaká bude vaše verze, Donalde?“

„Prozradil bych to, kdybych to věděl. Nevím. Záleží na tom, jestli se Nuttall zmínil o Peteru Jarrattovi.“

„A jestli ano?“

„Jestli ano, to ať potom Jarratt mluví pokud možno sám. Sežeňte Bertu a řekněte jí, ať se drží z dohledu. Já už letím.“ K Nuttallovu klenotnictví jsem dorazil v rekordním čase. Venku čekal polda ve voze s rádiem. Doprovodil mě k hlavnímu vchodu. Nuttallův hlídač mě předal strážníkovi, který mě odvedl po schodech k Nuttallově kanceláři.

Nuttall, seržant Buda a Peter Jarratt se rozvalovali v křeslech, kouřili a mlčeli. Vzduch v místnosti byl ztěžklý cigaretovým dýmem a tichem a na mužích v křeslech bylo vidět, že beznadějně uvízli na mrtvém bodu. Připomnělo mi to, že tak nějak sedávají porotci a koukají po sobě, když se nemohou shodnout na výroku a soudce je nechce pustit domů.

„Nazdar, hoši,“ zahlaholil jsem.

Seržant Buda zavrčel nějaký pozdrav, obrátil se na Nuttalla a utrousil: „Povězte mu, co jste říkal mně.“ Nuttall pečlivě volil slova. Choval se, jako by mě chtěl varovat, abych neříkal zbytečně mnoho.

„Dnes dopoledne,“ řekl se svou precizní výslovností, „přišel tento pán a prohlásil, že si přeje se mnou mluvit v záležitosti svrchované důležitosti. Přijal jsem ho. Chtěl jsem vidět jeho doklady a byly mi předloženy dokumenty soukromého detektiva jménem Lam a…“

„Nechte toho,“ přerušil ho Buda netrpělivě. „Přejděte rovnou k podstatě věci. Co bylo dál?“

„Tázal se mě, zda jsem neviděl jistý smaragdový přívěsek nebo o něm něco nevím,“ pokračoval Nuttall. „Ozřejmil tvar a rozvržení přívěsku tím, že mi ukázal dosti přibližný náčrtek. Otázal jsem se ho, proč přišel ke mně, a on řekl, že proto, že mu bylo známo, že se specializuji na smaragdy.“

„Dál, dál,“ řekl Buda, „povězte nám zbytek. Proč říkal, že se o přívěsek zajímá?“

„Tohle je něco,“ řekl Nuttall, „na co si nevzpomínám zcela přesně. Nemohu si vzpomenout, zda se pokoušel najít tento přívěsek pro svého klienta, či nikoliv. Ale nabýval jsem dojmu, že někde v pozadí toho všeho možná mohla být jakási rodinná zápletka.“ Buda se obrátil ke mně. „Co to bylo za lumpárnu? Vysypte to.“

„Už jste to slyšel. To je tak asi všechno.“

„Jaký důvod jste mu udal?“

„Nemyslím, že bych vůbec nějaký uváděl.“

„Pan Nuttall se domnívá, že ano, ale nemůže si vzpomenout.“ Zašklebil jsem se a řekl: „To je právě můj normální styl. Mluvil jsem rychle a udělal z toho hezkou motanici. Nešel jsem za ním, abych mluvil o důvodech. Byl jsem tu zjistit, zda viděl ten smaragdový přívěsek.“ Buda žvýkal konec doutníku a prohlížel si mě napůl nepřátelsky. „No dobrá, zkuste si nějakou motanici se mnou a uvidíte, kam vás to zavede. Proč jste ten smaragdový přívěsek sháněl?“

„Nechci se ani pokoušet o nějakou motanici s vámi, seržante,“ řekl jsem. „Vám řeknu čistou pravdu. Chtěl ode mě tu informaci klient.“

„Proč?“

„Musíte se zeptat klienta.“

„Harryho Sharplese?“

„Nejmenoval jsem nikoho. Klienta.“

Buda převaloval doutník v ústech. Pohodil hlavou směrem k Nuttallovi. „Fajn. Poslechněme si konec.“ Nuttall řekl: „Tehdy jsem tomuto mladému muži zcela podle pravdy oznámil, že nevím nic o přívěsku, jaký mi popsal. Později však přišel pan Jarratt, kterého trochu znám, a přinesl takový přívěsek k odhadu ceny. Naznačil jsem panu Jarrattovi, že dříve než se vůbec uvolím provést ocenění, měl by raději vejít ve styk s panem Lamem a zjistit, co vlastně Coolová a Lam chtějí – jaký mají v té záležitosti zájem.“

„Správně,“ souhlasil Jarratt a přemrštěně přikyvoval.

„A odkud jste měl přívěsek?“ otázal se Buda Jarratta.

„Od pana Roberta Camerona. Požádal mě, abych ho dal ocenit.“ Buda si ještě trochu požvýkal na zasliněném konci doutníku a pak ho prudce odhodil do koše. „Nelíbí se mi to,“ prohlásil.

Nikdo neřekl ani slovo.

„Dal jsem vám všem možnost říct svoje povídačky veřejně,“ pokračoval Buda, neobraceje se k nikomu, „takže se nikdo nemohl krýt na účet druhých. Na druhé straně vám to dalo všem příležitost se navzájem spřáhnout. Zjistím-li, že se stalo něco takového, nebude se mi to teprve líbit.“ Všichni jsme byli zticha.

„Už jste někdy dříve pracoval pro Camerona?“ zeptal se Buda Jarratta, vystřeliv na něj otázku tak rychle a nečekaně, jako když boxer vypálí levý hák.

Jarratt zvedl oči tak, že se díval na zeď asi metr nad Budovou hlavou. Zamračil se, jako by se snažil si vzpomenout, a řekl: „Setkal jsem se s panem Cameronem několikrát. Možná, že jsem pro něj mohl dělat i něco jiného. Zřejmě asi ano, protože jinak by sotva přišel s tím odhadem za mnou. Ale ať si lámu hlavu, jak chci, seržante, prostě si nevzpomenu, co to mohlo být. Třeba se rozpomenu později.“

„Čím vlastně jste?“ ptal se Buda dále.

„Jsem něco jako zprostředkovatel. Disponuji s cennostmi pro osoby, které si na ně vypůjčily a shledaly nutným zástavu prodat. A ovšem, občas i pro zákazníky ve finančních potížích, kteří si však nemohou dovolit angažovat se v tom osobně.“

„Něco jako lepší zastavárník?“

„Ne, ne. Nepracuju na vlastní účet. Působím výhradně jako zprostředkovatel. Pochopitelně mám k dispozici seznam domů, kde lze prodat kvalitní klenoty, a sám o špercích také něco vím. Musím vědět, přirozeně. Nemohu si dovolit nechat svého zákazníka šidit.“

„A Cameron přišel za vámi a požádal vás, abyste tenhle přívěsek prodal za nejlepší cenu, jaké můžete dosáhnout?“

„Požádal mě, abych ho dal ocenit, což je ovšem něco jiného.“

„Ale ve vašem povolání to nakonec vede k prodeji, ne?“

„Někdy.“

„Obvykle?“

„Ano.“

Buda se obrátil ke mně. „Předpokládám, že jste obcházel naslepo jedno klenotnictví za druhým?“ Do téhle pasti jsem se nedal chytit. „Naopak, Nuttallovo klenotnictví bylo první a poslední, jež jsem navštívil.“

„Proč?“

„Neměl jsem kdy zajít jinam, než se vynořila ta druhá věc.“

„Která věc?“

„Tahleta.“

„Máte na mysli Sharplese?“

„Naši společnou návštěvu u Camerona.“

Buda řekl podrážděně: „U všech čertů, zase to zamotáváte. Snažíte se, abych měl dojem, že jste upřímný, že si nic nenecháváte pro sebe, ale neřekl jste mi ani ň.“

„To mě mrzí!“

„Můžeme tu sedět třeba do rána, bude-li třeba,“ řekl Buda. „Víte, kde se ten přívěsek našel, Lame. Chtěl jsem si ho prověřit. Poslal jsem své lidi do všech větších klenotnictví. Nikdo ho nikdy ani nezahlédl. Pak jsme přišli k Nuttallovi. Ten nás uvedl na stopu k Jarrattovi a pak si trochu váhavě vzpomněl na vás. Byl jste tady a vyptával se na ten přívěsek. Proč?“

„Řeknu vám, co budu moct, seržante,“ odpověděl jsem. „Ten přívěsek byl dědictví. Patřil jisté ženě. Kdosi, kdo má tu ženu rád, zjistil, že už ho nemá. Chtěl se dovědět, co se s ním stalo.“

„Proč?“

„Dejme tomu,“ řekl jsem, „že byste najednou zjistil, že vaše žena nemá svůj šperk v ceně hezkých pár tisíc dolarů. Chtěl byste vědět, co se s ním stalo, nebo nechtěl?“

„Byla to manželská záležitost?“

„To jsem netvrdil.“

„Ale naznačil.“

„Kdy?“

„Když jste se mě právě teď ptal, co bych si myslel o své manželce,“ řekl Buda podrážděně.

„To byla jen řečnická otázka,“ odtušil jsem.

„Krucinál!“ zařval Buda. „Otázky dávám já!“

„Fajn. Pokračujte.“

„Byl to manžel s manželkou?“

Zamračil jsem se a řekl jsem: „No, podívejte, mohl být. Neměl jsem takový dojem zrovna v tu chvíli, ale obávám se, že takovou možnost nemohu vyloučit. Neříkal, že to je jeho žena.“

„Tak,“ zařval opět Buda, „řekl tedy, že to není jeho žena?“

„Ne, seržante, jsem si jist, že tohle neřekl!“

„Prima!“ vyštěkl Buda. „Tohle nevede nikam. Měl jsem dojem, že jde o vydírání.“

„Řekl bych, že si můj klient myslel, že by se tohle hledisko nemělo opominout.“

„A vyšetřoval jste je?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Jakmile jsem spatřil ten přívěsek u Camerona,“ pokračoval jsem, „bylo mi jasné, že tu nemůže jít o vyděračství. Jak se pak opravdu ukázalo, osoba, o kterou se můj klient zajímal, se šperku zbavila už před několika měsíci. Cameron k němu přišel jinak.“ Peter Jarratt se mnou horlivě souhlasil. Pohladil si lysé temeno. „Myslím, že je to možnost, která by stála za úvahu, ano, velmi reálná možnost,“ pronesl.

„Aby do toho hrom praštil, seržante,“ řekl jsem. „Je mou povinností chránit svého klienta. Nemohu přece chodit po světě a žvanit. Ale jako dobrý detektiv byste měl být schopen si udělat o věci úsudek z toho, co jsem vám řekl. Dnes odpoledne mi bylo řečeno, že osoba, jíž ten přívěsek patřil, ho dala pryč prostě proto, že měla smaragdů už plné zuby a chtěla raději nějaké diamanty. A pan Jarratt se myslím pokoušel sdělit, že Cameron ho koupil prostě proto, že se o smaragdy zajímal.“

„Přesně tak,“ řekl Jarratt. „Jsem si jist, že se pan Cameron o smaragdy zajímal už proto, že byl řadu let v Kolumbii. Myslím, že toho o smaragdech dost věděl. Řekl bych, že smaragdy v tomhle přívěsku byly neobvykle zabarvené, neobvykle tmavé. Byly prakticky bez nejmenší vady. Ocenil jsem je jako zcela mimořádné a požádal jsem pana Nuttalla o potvrzení svého úsudku.“

„Ale kdo je prodával?“ ptal se Buda.

„Byly mi svěřeny k ocenění,“ trval na svém Jarratt.

„A komu patřil ten šperk?“

Jarratt mu pohlédl zpříma do očí. „Přece panu Cameronovi.“

„Jste si tím jist?“

„No, předpokládal jsem, že mu patří.“

„A jak dlouho to měl?“

Jarratt se podíval na mě: „Podle pana Lama několik měsíců.“ Buda bubnoval prsty o hranu stolu. „Proč k čertu by si Cameron dával všechnu tu práci s přesným oceněním toho krámu, aby pak z něho kameny vyloupal?“

„Třeba ty kamínky vyloupl zloděj,“ navrhl jsem.

„Nesmysl,“ ozval se Buda. „Smaragdy vyndal z přívěsku Cameron sám. Našli jsme v zásuvce jeho stolu kompletní soupravu klenotnického náčiní. Vybral kameny z přívěsku a pak je začal schovávat. Šest z nich ukryl do klece své vrány na místo, kde si myslel, že je nikdo nenajde. Dva ležely na stole. To je dohromady osm.“

„Z třinácti,“ řekl jsem.

„A,“ pokračoval Buda, „když jsme při prohlídce jako obvykle odšroubovali sifon pod umyvadlem mansardy, abychom se podívali, jestli si tam vrah neomýval z rukou krev a jestli nezůstaly ve vodě nějaké stopy, našli jsme tam dalších pět smaragdů!“

„Výborně,“ řekl jsem. „Tak už nechybí ani jeden.“

Buda se na mě hněvivě podíval. „Tak tedy,“ zavrčel, „můžete mi povědět, proč u všech čertů Cameron vyndal kameny z lůžek, pět jich spláchl v umyvadle, šest strčil do klece a dva nechal ležet na stole?!“

„Myslím,“ řekl jsem, „že jste si mě sem nezavolal na konzultaci.“

„To si pište, že ne,“ rozčiloval se Buda. „Zavolal jsem vás, abych z vás dostal nějaká fakta, a taky ta fakta chci. A jestli se pokusíte mě nějak podfouknout, bůh je mým svědkem, Lame, bude vás to stát koncesi.“

„Myslím,“ bránil jsem se, „že jsem odpověděl na každou vaši otázku.“

„Ach, jistě,“ odvětil sarkasticky, „dokonce jste se div nepřetrhl ochotou a napovídal jste toho až až. A tihle dva páni byli také velice, velice ochotní a nápomocní. Ale jaksi se prostě nemohu ničeho dobrat.“

„Jste unavený a nervózní,“ řekl jsem. „Pracoval jste v poslední době příliš namáhavě. Jak já to vidím, je celá věc docela prostá. Byl jsem pověřen tím, abych zjistil, co se stalo s tímto přívěskem, proč zmizel, kdo ho má a proč. Začal jsem obcházet klenotnictví…“

„A měl jste takové senzační štěstí, že jste hned napoprvé přišel do jediného klenotnictví, kde mohl vyskočit čertík ze škatulky, a pak jste se na všechna ostatní už vykašlal…“

„Tak jednoduché to zas nebylo, seržante. Věděl jsem o Nuttallově renomé, věděl jsem, že obchoduje s prvotřídními smaragdy, a proto jsem k němu šel nejdřív.“

„A Nuttall vám řekl, že ho má?“

„Neblázněte! Nuttall chránil svého klienta.“

„Chcete tím říct, že vám řekl, že o přívěsku nic neví?“

„Tím chci říct, že mi dal stoprocentně nulovou informaci.“

„Tak proč jste k němu chodil, když jste věděl, že vám nic neřekne?“

„Nevěděl jsem to, když jsem k němu šel.“

„Ale zjistil jste to?“

„Ano.“

„A potom?“

„A potom,“ nadechl jsem se, „mě z té práce odvolali, protože vyšly najevo jiné věci, jež byly momentálně důležitější. A to je všechno.“

„Ale ty důležitější věci vás nakonec stejně dovedly k přívěsku?“

„Upřímně řečeno, ano.“

„Upřímně, krucinál!“ křičel Buda. „Říkáte mi to, protože víte, že to vím. A jak to tedy, že měl ten přívěsek Cameron?“

„Už jsem několikrát naznačil, že tohle vám prostě nemohu prozradit. Ale mohu vám říct, že vzhledem k tomu, že se přívěsek našel, měl můj klient možnost promluvit si upřímně se ženou, o niž šlo, a shledal, že se přívěsku zbavila proto, že chtěla nějaký jiný, modernější šperk, a že ho prodala před několika měsíci. To je opravdu všechno. A zdá se, že kdyby ten člověk šel rovnou ke své… k mladé dámě a zeptal se jí…“

„K mladé dámě?“ přerušil mě seržant Buda.

„No, ano.“

„Aha, takový případ to tedy je, že?“

„Nic takového jsem netvrdil.“

„Podřekl jste se a tvrdím to já.“

„Nemohu ovšem,“ ohradil jsem se, „odpovídat za jakékoliv vaše závěry.“

„Ale nekecejte!“ okřikl mě Buda znechuceně. „Je to určitě ono. Papínkovo zlatíčko. A on si myslel, že ona dává do frcu jeho dárky – což také dělala.“

„Nemyslí si to teď.“

Buda se drsně zachechtal. „Jistě ne, protože už měla kdy si pro něho vymyslet hezkou pohádku. A tak se mu podívala do očí a řekla mu docela všechno o tom, jak to bylo, a starý blázen to spolkl i s navijákem. Teď chci vědět jednu jedinou věc. Byl tím papínkem Cameron?“

„Nemyslím, že by Cameron byl papínkem pro kohokoliv.“

„Souhlasí,“ řekl Buda. „Byl soupeřem, který zasáhl, a…“

„Nemyslím, že by Cameronův zájem o ten přívěsek měl cokoliv společného s láskou,“ řekl jsem.

„Vždyť vám říkám,“ naléhal Jarratt, „že se k němu dostal určitě jenom proto, že se vyznal ve smaragdech. Tyhle smaragdy byly neobyčejné. Myslím, že pan Nuttall odhadl přívěsek příliš nízko. A myslím, že ho k nízkému odhadu vedlo to zastaralé, staromódní zpracování. Působilo dojmem, že smaragdy přecházely z ruky do ruky kdovíjak dlouho, a že kdyby na nich bylo něco neobvyklého, kdyby za něco stály, že by je byl některý z majitelů už dávno dal přepracovat a prodat. Řekl jsem také panu Cameronovi, že ty smaragdy jsou pravý zázrak, a že kdyby je zasadil do přívěsku trochu modernějšího stylu, měly by cenu malého jmění – a vlastně ani ne tak malého. Myslím, že právě proto je vytahoval z přívěsku, když… se mu něco přihodilo.“ Nuttall si odkašlal: „Pánové, budu upřímný. Trochu jsem se při oceňování přívěsku ukvapil. Byl jsem proti němu zaujat pro jeho staromódnost. Asi jsem na těch smaragdech něco přehlédl. Smaragdy bývají ošidné. Když si to teď připomínám, tyhle měly opravdu neobvyklou barvu. Domníval jsem se tehdy… no, tenkrát mi to nemyslelo. Nechal jsem si něco proklouznout mezi prsty.“ Buda vstal. „Zřejmě to tak bylo.“ A potom dodal téměř vzdorovitě: „Muselo to tak být.“ Jarratt přikývl smířlivě a konejšivě. „Zdá se, že ano, seržante, Cameron se chystal kameny přesadit, jak jsem mu radil.“ Nuttall sáhl do příručního baru a vytáhl láhev dvanáct let staré whisky. „Za těchto okolností, pánové, není důvodu, proč bychom se neměli napít,“ uzavřel.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Ujistil jsem se, že mě nikdo nesleduje. Pak jsem zapadl do telefonní budky a zavolal Sharplesovi.

Sharples se ozval hned a dychtivě. „Haló. Ano, tady je Sharples.“

„Donald Lam.“

„Ach, ano,“ řekl. Dychtivost z jeho hlasu vymizela. Ať už očekával zavolání od kohokoliv, zřejmě pro něj znamenalo hodně. Můj hlas byl pro něj jistě nemalým zklamáním.

„Máte advokáta?“ otázal jsem se.

„Proč se… ach, jistě. Mám právního zástupce, který se stará o všechno okolo správy pozůstalosti – účty a tak.“

„Je k něčemu?“

„Jeden z nejlepších.“

„Dokázal by, kdyby šlo do tuhého, nesedět si v otáčivém křesílku a nevyřizovat majetkové věci pěkně v klidu, ale vyhrnout si rukávy a vletět po hlavě do maléru?“

„Myslím, že určitě ano. Je velmi chytrý.“

„Sežeňte ho,“ řekl jsem.

„Obávám se, že vás nechápu.“

„Sežeňte ho,“ řekl jsem. „Promluvte si s ním. Budete ho potřebovat.“

„Proč?“

„Seržant Buda po vás půjde,“ řekl jsem.

„Zase?“

„Zase. A znovu a opět znovu.“

„Obávám se, že nechápu, kam míříte, Lame.“

„Buda došel k závěru,“ pokračoval jsem, „že ten smaragdový přívěsek něco znamená.“

„Chybí nějaké smaragdy?“

„Teď už je našli všechny.“

„Kde?“

„Dva byly na stole, šest bylo v kleci u vrány a pět bylo v odpadu umývadla.“

„V odpadu umývadla?“ opakoval Sharples překvapeně a nevěřícně. „Proboha, co tam dělaly?“

„Hezky odpočívaly, chytily se do sifonu pod mísou. Někdo je čertvíproč chtěl zahodit, spláchnout je do kanalizace, a sifon je lapil.“

„Ale to je nepochopitelné.“

„Buda to taky nechápe.“

„Ale jaké úvahy by ho mohly přimět, aby tohle spojoval se mnou?“

„Byl byste překvapen,“ řekl jsem, „co všechno s vámi spojuje a co ještě bude. Začne tím, že se pokusí uvést do spojitosti s vámi ten smaragdový přívěsek.“

„Proč?“

„Protože jsem se na něj vyptával a pak jsem šel s vámi navštívit Camerona. U Camerona se přívěsek našel. Nemusíte být žádné detektivní eso, abyste si tohle dal dohromady.“ Sharples řekl: „Mrzí mě, že jste se na ten přívěsek vyptával, Lame.“

„Vy jste mě o to žádal.“

„Ano, ano, vím. To bylo ovšem předtím… no, předtím, než… než jsem se dověděl, komu patří.“

„Nevyjadřujete se přesně, Sharplesi, pozor na to,“ řekl jsem. „Věděl jste přece, komu patřil. Snažil jste se zjistit, proč se s ním majitelka rozloučila.“

„Ano, tak nějak to bylo.“

„A z určitých důvodů jste nechtěl jít k majitelce a zeptat se jí.“

„Chtěl jsem zjistit… jestli…“

„Právě,“ řekl jsem. „A mě jste najal, abych to vypátral, a já jsem to vypátral. Takže se nemůžete vrátit zpět, teď už ne.“

„Ne, myslím, že opravdu ne.“

„Dnes ráno,“ pokračoval jsem, „dnes ráno jsem se vyptával na ten přívěsek. Krátce po poledni jsme se objevili na návštěvě u Camerona. Cameron byl mrtev. Přívěsek, o který jsme jevili takový zájem, ležel na stole. Smaragdy byly vyňaty ze svých lůžek. Nebude trvat dlouho a Buda si bude myslet, že přívěsek je pravděpodobně klíčovou stopou celého případu.“

„A pak vás bude vyslýchat?“

„Už mě vyslýchal.“

„Kdy?“

„Právě teď.“

„Kde?“

„V Nuttallově klenotnictví. Byl tam Nuttall a byl tam také Jarratt.“

„Co mu řekli?“

„Mnoho ne.“

„Takže myslíte, že teď půjde ke mně?“

„Jsem si prakticky jist.“

„Co mu mám říct?“

„Nechte se vést svým svědomím,“ poradil jsem mu.

„Chtěl bych nějakou radu.“

„Proto jsem vám naznačil, abyste se spojil se svým advokátem.“

„Ale proč mi neporadíte vy?“

„Cokoliv sdělíte svému advokátovi, bude důvěrné. Advokát může mluvit za vás, a půjde-li do tuhého, poradí vám, abyste na otázky neodpovídal. Advokátovi nemůže nikdo nic udělat. Já jsem soukromý detektiv. Předpokládá se, že budu spolupracovat s policií, je to prakticky má povinnost. Kdyby mě nachytali při něčem neprofesionálním, ilegálním, mohlo by mě to stát detektivní koncesi. Chápete už?“

„Ano, myslím, že chápu.“

„Máte dvě možnosti. Buď jim můžete říct, že přívěsek patřil Shirley Bruceové, nebo jim můžete říct, že o něm nevíte nic, že ho neznáte.“

„Už jsem jim řekl, že ho neznám.“

„A proto vám radím, abyste se spojil s advokátem.“

„Obávám se, že nechápu, kam míříte.“

„To, co jste jim řekl, nemuselo být zrovna nejvhodnější,“ pokračoval jsem. „Stál jsem za vámi, jak jsem mohl. Ale donekonečna vás krýt nemůžu. Víte, než do toho zabřednete tak hluboko, že nebudete moct zpátky, mohlo by pro vás být lepší změnit postoj, říct policii, že jste přívěsek nepoznal, když byl bez kamenů. Ale když jste nyní měl možnost si to znovu promyslet, vzpomínáte si, že jste ho viděl…“

„Ne,“ prohlásil Sharples důrazně. „Jsem rozhodnut slečnu Bruceovou z toho vynechat. Rozhodl jsem se s konečnou platností, že nesmí být do této nepříjemnosti zavlečena.“

„Jestli se Budovi vyzpovídá a řekne mu totéž co mně, bude to vyřízené.“

„Snad pokud se týče pozůstalosti, ale jakmile bude jednou známa jako majitelka toho přívěsku, stane se středem nepříjemné pozornosti.“

„Jako bývalá majitelka,“ namítl jsem.

„Ať je tedy po vašem.“

„Ne po mém,“ upozornil jsem ho. „Udělejte si to, jak je libo vám.“

„Nuže,“ uzavřel Sharples, „upřímně vám děkuji, pane Lame. Dovedu ocenit takovou službu zákazníkovi.“

„Bývalému zákazníkovi,“ opravil jsem ho.

„Jak to?“ podivil se.

„Najal jste nás, abychom něco provedli,“ vysvětlil jsem mu. „To jsme také udělali. Stůl je teď čistý. My nejsme nic dlužni vám, vy nedlužíte nic nám. Závazky skončily, vy i my jsme volní.“

„Nemyslel bych, že se mi váš postoj líbí, Lame,“ ohradil se.

„Co je na něm špatného?“

„Myslím, že byste v téhle věci měl i nadále stát za mnou.“

„V které věci?“

„V tom všem přece.“

„Pokud se týče naší agentury, najal jste nás, abychom vypátrali, jak to bylo s přívěskem. To jsme také vypátrali.“

„Ale objevily se nové okolnosti.“

„Bylo by lepší, kdybyste k nám zaskočil a prohovořil je s Bertou Coolovou,“ řekl jsem. „Mimochodem, detektivové navštíví i Shirley Bruceovou a Roberta Hockleye.“

„Proč?“

„Jen běžná kontrola, chtějí si ověřit, co kdo o věci ví, jestli vůbec někdo něco může vědět.“

„Díky, že jste mi to pověděl,“ řekl Sharples, který zřejmě náhle zatoužil ukončit hovor.

„Není zač – a budete u nás vítán,“ odpověděl jsem a zavěsil.

Zajel jsem podnikovým vozem zpět ke kanceláři.

První vydání zítřejších raníků už byla na ulicích, se zprávami o vraždě, fotografiemi vrány, místa nálezu mrtvoly a smaragdového přívěsku. Jako obvykle obsahovaly plno divokých teorií a někteří reportéři skutečně popustili uzdu fantazii.

Četl jsem článek kteréhosi „vraždaře“, jenž se odvolával na „důvěrné prameny“ s tím, že seržant Buda podrobil křížovému výslechu vránu, že zaznamenal každé slovo, jež pronesla, a tím že Buda doufal dostat se na stopu tajemného vraha, jenž ponořil nůž do Cameronových zad zřejmě ve chvíli, kdy dotyčný telefonoval.

Kromě toho Buda požádal noviny o uveřejnění výzvy, aby všichni, kdo toho dne hovořili po telefonu s Robertem Cameronem, to oznámili policii.

Také revolver dvaadvacítka na stole dodal materiál k úvahám. Ze zbraně bylo vystřeleno přibližně ve stejné době, kdy byla spáchána vražda. Nikde v mansardě se však nenašla kulka, což dalo podnět k názoru, že Cameron vystřelil na vraha a že s velkou pravděpodobností byl útočník zraněn.

Vyvozovalo se, že vrah by mohl být nucen vyhledat lékařské ošetření a tak se vyzradit.

Vtom zazvonil telefon.

Zaváhal jsem, mám-li se ozvat, či ne, pak jsem zvedl sluchátko a řekl změněným hlasem: „Haló, tady vrátný. Mohu převzít vzkaz?“ Ten hlas jsem už někdy slyšel. Nedokázal jsem ho však zatím spojit s žádnou určitou osobou. Byl vyrovnaný, vlídný a celkem příjemný. „Promiňte, že vás obtěžuji, ale velmi nutně bych potřeboval mluvit s panem Lamem z firmy Coolová a Lam. Nevíte snad, když jste tam vrátným, kde bych ho mohl zastihnout?“

„Kdo volá?“ zeptal jsem se.

„Nerad bych udával své jméno… kdybyste mi jen mohl dát vědět, kde bych ho našel…“

„Budete mi muset říct, kdo jste,“ přerušil jsem ho.

„Ale podívejte se, člověče, to přece nemohu. Je to důvěrná záležitost a…“ Vtom jsem ten hlas poznal. Byl to Peter Jarratt. Opět jsem ho přerušil: „Okamžik. Někdo přichází. Mohl by to být pan Lam… Dobrý večer, pane Lame. Na drátě je nějaký pán a chce s vámi mluvit. Říká, že je to důležité.“ Do sluchátka jsem řekl: „Tak to byl opravdu pan Lam. Předávám.“ Položil jsem sluchátko na stůl, obešel kancelář, aby bylo v telefonu slyšet mé kroky, zvedl sluchátko a ozval se opět svým normálním hlasem.: „Haló, kdo je tam?“

„Tady Peter Jarratt, pane Lame.“

„Ach, ano.“

„Líbilo se mi, jak jste si počínal, když se vás vyptával Buda. Bylo to velmi obratné.“

„Díky.“

„Viděl jste noviny?“

„Ano.“

„Zjistil jsem osobu, které svého času patřil ten smaragdový přívěsek. Nevím, chcete-li se po tom podívat, či ne.“

„Kdo to je?“

„Phyllis Fabensová.“

„Její adresa?“

„Crestwellovy činžáky na Deváté třídě. Nemám po ruce číslo, ale to si snadno zjistíte.“

„Vím, kde to je.“

„Myslel jsem si, že by se vám to mohlo hodit.“

„Díky.“

„Bude vám to k něčemu?“

„Vůbec ne,“ řekl jsem mu vesele. „Byl jsem najat na jistou práci. Tu jsem udělal a dostal jsem za ni zaplaceno. Tím to hasne. Ale díky za důvěru.“

„Ale… podívejte,“ zarazil se Jarratt, „myslím, že by se to mělo prošetřit.“

„Tak raději zavolejte Budovi.“

„Ne, ne, to nejde. Copak nechápete… po tom, co se stalo… no, že policie je poslední, kdo by se to měl dovědět.“

„Proč?“

„Mohlo by to zamotat vyšetřování. Podívejte, Lame,“ pokračoval Jarratt rychle, „máte přece v téhle věci klienta.“

„Měl jsem.“

„Jsem si jist, že váš klient by chtěl, abyste to vyšetřil – je to přece výborný tip. Myslím, že o něčem takovém byste měl vědět.“

„Děkuji vám, že jste mi to řekl.“

Chviličku zaváhal, pak dodal: „Není zač,“ a zavěsil.

Skočil jsem do výtahu, sjel dolů, vzal si firemní vůz a hnal jsem se ke Crestwellovým činžákům. Seznam u vchodu říkal, že Phyllis Fabensová bydlí v bytě číslo 328. Zmáčkl jsem knoflík a bzučák mi téměř okamžitě dveře uvolnil. Strčil jsem do nich a vstoupil dovnitř.

Vyjel jsem výtahem do třetího patra. Našel jsem byt Phyllis Fabensové a zaklepal na dveře.

„Kdo je tam?“ ozval se ženský hlas.

„Donald Lam.“ Odpověděl jsem. „Neznáte mě.“

Pootevřela dveře a já spatřil řetízek, který je zajišťoval. Zřejmě nehodlala nic riskovat s mladými muži, kteří z ničeho nic večer zaklepou.

Vyklopil jsem to rovnou, bez okolků. „Jmenuji se Lam,“ řekl jsem, „a jsem soukromý detektiv. Pokouším se vystopovat jistý šperk. Myslím, že o něm něco víte. Mohu dál?“ Pozorně si mě prohlížela škvírkou ve dveřích, pak se náhle zasmála a vysunula řetízek.

„Samozřejmě, můžete,“ řekla. „Člověk, který je tak přímý a nevede řečičky, by neměl být…“ Zřejmě ji napadlo, že slovo, jehož chtěla použít, by se mi nemuselo zdát vhodné, nechala proto hlas vyznít do ztracena a pokusila se to zakrýt úsměvem.

„Nebezpečný?“ zeptal jsem se, dokončuje její větu.

Usmívala se dál. „Pokud jde o bezpečí nebo nebezpečí, to byste měl spíš nechat na mně. Pojďte dál.“ Byl to hezoučký byteček – dobře udržovaný, čistý, uklizený. Bylo znát, že v něm někdo opravdu žije, a přitom byl jako za škatulky.

„Posaďte se, prosím,“ ukázala na křeslo.

Počkal jsem na ni a pak jsem usedl také.

„Viděla jste snad náhodou večerní noviny?“ otázal jsem se.

„Ne.“

„Pokouším se vystopovat jistý přívěsek. Dostal jsem tip, že byste o něm mohla něco vědět.“ Zvědavě se otázala: „Od koho ten tip máte?“

„To patří právě mezi věci, které si detektiv nemůže dovolit vyzradit.“ Nechala si to projít hlavou a pak řekla: „Ano, myslím, že máte pravdu.“ Vytáhl jsem z kapsy poslední vydání večerních novin. Složil jsem je pečlivě tak, že mohla vidět snímek a nic jiného. Podal jsem jí to a řekl: „Tohle je ten přívěsek. Můžete mi o něm něco povědět?“ Chvíli si obrázek prohlížela, pak s rozvahou noviny rozložila tak, aby viděla na text pod obrázkem. Text říkal, že to je přívěsek nalezený na stole v blízkosti zavražděného muže, že lůžka byla rozevřena a třináct smaragdů z nich vyňato. Pak obrátila noviny tak, aby si mohla přečíst titulky a dovědět se, kdo byl ten zavražděný.

Po celou dobu byla její tvář naprosto bezvýrazná, její ruce dokonale klidné. Žádné lapání po dechu či výkřiky, žádný výraz překvapení. Byla chladná jako kus ledu.

Odhadoval jsem, že jí může být tak kolem čtyřiadvaceti. Měla světlé zvlněné vlasy barvy sladových karamel. Její čelo bylo krásně vyklenuté a obočí měla dost rovné, aby obličeji dalo vzhled soustředěnosti. Její rty nebyly natolik tenké, aby tvář působila přísně; měla senzitivní ústa – ústa, která se snadno rozesmějí, ale v případě potřeby dovedou být pevná a rozhodná.

Vzhlédla od novin. „Co vlastně chcete vědět?“ otázala se.

„Něco o tom přívěsku,“ řekl jsem. „Nepřipadá vám povědomý?“ Chvilku přemýšlela a pak řekla: „Myslím, že snad ano. Můžete mi říct, jakou to má mít souvislost se mnou?“

„Vím jenom to, co je v novinách.“

„Nečetla jsem noviny. Jen jsem se teď podívala na titulky. Jestli jsem dobře rozuměla, tento přívěsek se našel na stole v pokoji, kde byl zavražděn nějaký muž.“

„Ano.“

„Upřímně řečeno, pane Lame,“ prohlásila, „nemohu ten přívěsek identifikovat. Je pravda, že jsem měla nějaké rodinné šperky, které jsem zdědila, ale většinou to byly jen šmuky… totiž, kameny v nich neměly větší cenu. Mezi nimi byl i přívěsek, který se podobal přívěsku na tomhle obrázku, ale to nejspíš nic neznamená. Po světě asi běhají stovky podobných cetek.“

„A ten váš?“

„Co já s ním? Prostě to byl přívěsek. Neodpovídá popisu z novin.“

„Jak to myslíte? Říkala jste přece, že jsou si velmi podobné?“

„Na první pohled snad,“ připustila. „Ale určitě jsem nikdy neměla přívěsek s třinácti smaragdy. Mívala jsem přívěsek, to ano, a pokud si pamatuju, byl téměř přesnou kopií přívěsku na snímku. Ale jenom tvarově. V mém přívěsku byl syntetický rubín a zbytek byly granáty.“

„Co se s ním stalo?“

„Prodala jsem ho.“

„Komu?“

„Proč se ptáte?“

Zasmál jsem se a řekl: „Ani sám nevím. Pravděpodobně proto, že jsem detektiv a že k mému povolání patří klást otázky. Přišel jsem k vám něco prošetřit, proč bych si tedy neprověřil všechno.“ Vrátila mi noviny. Upřela na mě zamyšleně své stříbrošedé oči. Pak promluvila: „Nemám, proč bych to tajila. Prodala jsem ho jakémusi Jarrattovi – to je něco jako zprostředkovatel, který občas bere takové předměty do komise. Aspoň mi to bylo řečeno.“

„Zajímavé,“ řekl jsem. „Jaká náhoda vás přivedla k panu Jarrattovi?“

„Nebyla to náhoda. Uhnala jsme ho.“

Zvedl jsem obočí.

Usmála se a řekla: „Odnesla jsem šperky k firmě, která o ně mohla mít zájem.“

„K Nuttallovi?“ otázal jsem se.

„Božínku, ne! Nuttall je příliš nóbl. Bylo to malé klenotnictví, docela malinký krámek. Měla jsem těch starých šperků větší počet. Z toho všeho nejcennější byl prsten se slušně velkým diamantem. Ale něco tam, mám dojem, nehrálo s výbrusem – byl trochu staromódní nebo něco takového. A pak jsem tam měla dvoje hodinky – znáte ten druh, dámy si je věšely na… ňadra se tomu myslím tehdy říkalo.“ Usmál jsem se spolu s ní. „Pokračujte.“

„A pak ten přívěsek a náramek… u těch šlo vlastně jen o cenu starého zlata.“

„A jak jste se dostala k Jarrattovi?“

„Majitel toho klenotnictví zvážil tu veteš, zjistil obsah zlata a nabídl cenu. Zdála se mi nízká. Vysvětlil mi, že nemůže nabídnout více než cenu zlata plus cenu diamantu, že všechno ostatní je prakticky bezcenné, že se to bude muset roztavit. Potom mi řekl, že zná člověka, na něhož by se mohl obrátit a který by mohl být schopen nabídnout o něco víc, že ten člověk hledá lepší kousky starožitných šperků, pro kostýmy a podobně.“

„Řekl vám, jak se jmenuje?“

„Tehdy ne.“

„Co bylo dál?“

„Klenotník se spojil s tím chlapíkem a pak mi udělal novou nabídku – podstatně vyšší než poprvé – téměř dvojnásobnou.“

„A vy jste samozřejmě přijala?“

„Samozřejmě jsem neudělala nic takového,“ řekla. „Náhlé zvýšení nabídky a hlavně míra toho zvýšení mi našeptávalo, že v tom bude asi něco trochu… jak bych to řekla…, že mě asi chtějí tak trochu vzít na hůl. Proto jsem mu oznámila, že jsem se rozmyslela, že šperky neprodám, a vzala jsem si je zpět.“

„A potom?“

„Pak jsem je odnesla k jinému klenotníkovi.“

„A co udělal ten?“

„Nabídl mi téměř přesně stejně, jako mi nabízel ten druhý poprvé, a mluvil úplně stejně – že ty věci může koupit jen za cenu zlomkového zlata.“

„A co jste udělala potom?“

„Zeptala jsem se ho, neexistuje-li trh pro lepší starožitné šperky a nějaký makléř, který snad takové starožitné kousky hledá. Řekl, že o takovém makléři nikdy neslyšel. Tak jsem se vrátila se šperky k tomu prvnímu klenotníkovi a řekla mu rovnou, že se mi nelíbí, když mě někdo chce vodit za nos, že kdyby chtěl docílit přiměřeného zisku, bylo by to v pořádku, ale že nechci, aby někdo na můj účet shrábl nadměrný zisk. A že když někdo nabídne cenu a pak ji zdvojnásobí, začnu mít podezření.“

„Co na to řekl nebo udělal ten klenotník?“

„Zasmál se, a že prý dobře chápe mé pocity. Sáhl do pokladny a vytáhl navštívenku pana Jarratta se slovy: ‚Řekněme, že budete jednat přímo s ním, dohodnete s ním nejvyšší možnou cenu a dáte mi z ní patnáct procent. S takovým ziskem jsem počítal.‘“ „Šla jste tedy k Jarrattovi?“

„Šla jsem tedy k Jarrattovi. Jarratt mi nakonec nabídl tolik, že jsem mohla klenotníkovi zaplatit dohodnutých patnáct procent a ještě jsem měla asi o čtyřicet dolarů víc, než kolik bych byla dostala bez toho běhání.“

„Takže váš přívěsek, který byl v té kolekci… mimochodem, předpokládám, že Jarratt koupil celou kolekci?“

„Všechno, se vším všudy.“

„A ten přívěsek – nezajímal se obzvlášť o něj?“

„Nezdálo se, že by se o cokoliv zajímal obzvlášť,“ řekla. „Pracoval s investicemi, ale někdy narazil na zákazníka, který měl zájem o nějaké vybrané starožitné šperky – asi něco podobného jako lidé, kteří sbírají starožitný nábytek. Říkal, že příležitostně může udat nějaký starožitný šperk lepší kvality, ale zdálo se mi, že se zajímá víc o ty hodinky než o cokoliv jiného. Řekl mi, že se ty hodinky dají opravit a že mohou ještě dobře sloužit.“

„Trochu zvláštní na člověka jeho kalibru, nemyslíte?“ řekl jsem.

„Jakého kalibru?“ otázala se.

„Čerti vědí… ale je to člověk, který se dobře obléká, má dobré auto, zřejmě velmi slušně vydělává a má kancelář, která ho pravděpodobně nestojí zrovna málo.“

„Usoudila jsem, že ty kšeftíky se šperky jsou pro něho jen vedlejší záležitostí. A nepřekvapilo by mě, kdyby pan Jarratt byl člověk, který jde po velkých soustech, ale nikdy nezanedbá žádnou, ani sebemenší příležitost, která by mu mohla také něco vynést.“

„Kdy jste s Jarrattem jednala?“ zajímal jsem se.

„Před třemi či čtyřmi měsíci.“

„Neznala jste Roberta Camerona?“

„Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„Ve špercích, které jste měla, byly nějaké smaragdy?“

„Proboha, ne.“

„Byla jste někdy v Jižní Americe?“

„Neblázněte. Mám jenom obyčejné zaměstnání.“

„Co děláte, smím-li se zeptat?“

„Sekretářku jedné pojišťovací společnosti.“

„Potřebovala jste kvůli něčemu peníze, když jste ty šperky prodávala?“

„Jdete do toho trochu ostře, ne?“ zasmála se.

„Neberte to takhle. Vyptávat se je součást mého řemesla.“

„Myslím, že jsem vám toho řekla už dost, ne?“

„Ovšem. Teď už jen odhaduju, jestli se mi nepodaří najít nějaké vodítko, které by mohlo mít význam.“

„Proč je ten přívěsek důležitý?“

„Nevím. Figuruje ve vraždě.“

„Nepatřil panu Cameronovi?“

„Myslím, že ano.“

„Podívejte se, řeknu vám to otevřeně, pane Lame,“ prohlásila. „Není to můj přívěsek. Vy se viditelně zajímáte o smaragdový přívěsek. Můj měl podobný tvar, ale víte stejně dobře jako já, že ten tvar byl ve své době typický. Stovky přívěsků podobného typu se musely objevit na trhu a prodaly se. Většinu jich pravděpodobně roztavili. Ale určitě by nemělo být příliš obtížné dostat se k takovému přívěsku, kdyby někdo chtěl…“

„Chtěl co?“ otázal jsem se, když se odmlčela.

„Zhotovit duplikát toho šperku.“

„A myslíte, že právě tohle Jarratt chtěl?“

„Nic takového jsem neřekla.“

„Ptám se, co si myslíte.“

„Konečně, detektiv jste tu vy. Řekla bych, že vy byste měl myslet.“

„Fajn, budu. Díky.“

Okamžitě vstala – chladná, soustředěná, ale s nepřehlédnutelným gestem ukončení audience.

„No, mnohokrát děkuji,“ řekl jsem. „Už si na nic nevzpomínáte?“

„Vůbec na nic.“

Ještě jednou jsem jí poděkoval a odešel jsem. Na ulici jsem vyhledal telefonní budku a zavolal jsem Jarrattovi. Byl v kanceláři, čekal.

„Zjistil jste něco?“ zeptal se, jakmile se dověděl, kdo volá.

„Ano,“ řekl jsem. „Zjistil jsem dost věcí.“

„Identifikovala ten přívěsek?“

„Její přívěsek měl umělý rubín a granáty.“

Vyřkl jen jediné slůvko: „Ach!“

„Jak to, že jste si vzpomněl na slečnu Fabensovou?“

„Abych vám pravdu řekl, Lame, docela náhodně. Prostě mě to tak napadlo. Vzpomněl jsem si, že mi prošly rukama nějaké starožitné šperky od jakési mladé ženy, tak jsem prolistoval diář a našel její jméno a adresu.“

„Co jste s těmi šperky udělal?“

„Rozprodal jsem je na různá místa. Byl mezi tím pár hodinek, které jsem prodal se slušným ziskem. Zbytek byl víceméně šmejd.“

„Nedal jste ten přívěsek Robertu Cameronovi?“

„Ne.“

„No, mockrát děkuji za tip.“

„Budete s tím něco dělat?“

„Ne, vážený pane,“ řekl jsem, „vůbec nic s tím nebudu dělat. Nevím, v jakém jste vztahu k oné dívce. Nevím, jak půjde policie daleko při zjišťování, komu ten přívěsek patřil. Ale vím dobře, že kdybych přiběhl k seržantu Budovi s nějakým ‚po čertech dobrým tipem‘ a potom by se ukázalo, že to byl pokus odlákat policii ze správné stopy, seržantu Budovi by se to nelíbilo a ani mně by se to nelíbilo. Tak tedy, dobrou noc a sbohem.“ A zavěsil jsem dřív, než se Peter Jarratt zmohl na odpověď.

KAPITOLA DESÁTÁ

Ulehčilo se mi, když jsem před bytem Roberta Hockleye neviděl žádné policejní vozy. Bylo to v prvotřídním nájemním domě. Recepční mě ohlásil, a když jsem zazvonil, Hockley otevřel.

Byl to dobře oblečený mladík s trochu posměšným pohledem. Pravou nohu měl o poznání kratší. Stál na prahu, než jsem mu oznámil své povolání a že bych si s ním rád pohovořil. Pak mě pozval dál.

Nájemné ho muselo stát jistě pár stovek měsíčně. V obývacím pokoji byl mohutný psací stůl posetý papíry. Stolní lampa, jejíž světlo ty listiny zalévalo, mi prozradila, že tam Hockley seděl, než jsem se dal ohlásit.

Na stole jsem si všiml dopisních papírů s předtištěnou hlavičkou Klempířství a opravy Acme a také několika dostihových tiketů.

Hockleyovi se zřejmě nelíbilo, jak jsem si jeho stůl prohlížel, a vyrazil ostře: „Dobrá, dobrá, tak co se děje?“

„Chtěl jsem s vámi mluvit o pozůstalosti po Coře Hendricksové,“ řekl jsem.

V jeho očích se okamžitě objevila chladná podezřívavost.

„Co víte o té pozůstalosti?“ otázal se.

„Zběžně jsem si prolétl ustanovení správy.“ Posměšně se ušklíbl. „A myslíte si, že o tom už víte všechno, ne?“

„Něco o tom vím.“

„Koukněte se,“ pokračoval, „pár nejlepších právníků této země ten krám rozcupovalo na kousíčky pod lupou. Nedělejte si iluze.“

„Nedělám.“

„Co tedy chcete?“

„Mluvit s vámi.“

„O čem?“

„Kolik dostáváte z pozůstalosti?“

„Vůbec nic vám po tom není.“

„Dostával byste raději víc?“

„Nebuďte pošetilý.“

„Jsem detektiv. Býval jsem advokát.“

„Mám svého advokáta.“

„Co pro vás dělá?“

„Všechno, co se dá.“

„A to znamená?“

„Nic.“

„Myslel jsem si to.“

„Cora Hendricksová byla ďáblice,“ řekl.

„Zdálo by se, že se o vás postarala dobře.“

„Blbost! Pokaždé, když chci dostat mizerný šesták, musím líbat boty párku starých mizerů. Do háje s nimi! Však se dočkám.“

„Mohou vám potom zakoupit rentu.“

„Tak ať.“

„Co říká váš advokát o legalitě té správy?“

„Myslí, že na ní nic zvláštního není. Mohl by ji nabourat.“

„No?“

„Četl jste poslední vůli?“ zeptal se mě.

„Prohlédl jsem si svěřeneckou správu.“

„Ale testament ne?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„V poslední vůli určila, že když se správa stane neplatná jako celek nebo zčásti, stávají se její správci náhradními dědici a převezmou veškerou pozůstalost jako svůj výhradní majetek, s nímž můžou naložit podle své vůle. Stanovila rovněž, že každý, kdo poslední vůli napadne, kdo bude usilovat, aby byla prohlášena za neplatnou, obrátí se na soud ve věci testamentu nebo správy, bude vyloučen ze všech zájmů na jmění, na finančních fondech správy i celého majetku. Zkuste si jen obejít tuhle hromadu právnických opevnění. Vyvedlo to z konceptu nejlepší právníky země – tohle i jiné věci.“

„Dostáváte pět stovek měsíčně?“

„Platím z toho běžný účet svého advokáta.“

„Jak to? Dostanete radu a tím to skončí. K čemu si držet advokáta?“

„Kontroluje jejich účetnictví, dohlíží, jestli nepřekračují limit svými výlohami, mimořádnými náhradami a tak. To je tak – lítají si sem a tam do Jižní Ameriky a měl byste vidět, jaká vyúčtování si potom podávají.“

„Mastná?“

„Zaúčtují si komplet všechno, div ne i kuchyňský dřez.“

„Ale až dosud mají bilanci v rovnováze, ne? Shirley dostává totéž co vy?“

„Poslyšte, co je vám sakra po tom?“

„Myslel jsem si, že bychom si mohli navzájem vyměnit nějaké informace. Mohli bychom z toho mít prospěch oba.“

„Tak začněte. Co máte na výměnu?“

„Viděl jste večerníky?“

„Ne.“

„Policie tu bude asi každou chvíli,“ řekl jsem.

„Policie?“

„Ano.“

Jeho oči zůstaly klidné a tvrdé. „Oč jde?“

„Robert Cameron,“ řekl jsem, „jeden ze správců, byl dnes odpoledne zavražděn.“

„Kdo ho zabil?“

„Ještě se neví.“

„Je to na rovinu?“

„Ano.“

Sáhl do kapsy pro cigaretové pouzdro a zapálil si.

„Jaké jsou motivy?“

„Nikdo neví.“

„Proč mi to říkáte?“

„Čert ví. Dělal jsem nějakou práci pro člověka, který měl něco společného se správou a začal se o ni zajímat. Setkal jsem se s Shirley Bruceovou a napadlo mě, že bych si rád promluvil i s vámi.“

„Kvůli čemu?“

„Už jsem vám řekl, že nevím.“

Kouřil několik vteřin mlčky. Pak se rozhovořil, rychle a nervózně; jak mluvil, poskakovala mu cigareta v ústech a malé obláčky kouře zdůrazňovaly jeho slova.

„Není důvod, proč bych měl ze sebe dělat zatracenýho pokrytce jen proto, že je ten chlap mrtvý. Nenáviděl jsem ho. Nemohl jsem potřebovat ani jeho, ani Harryho Sharplese – ty dva kožený panáky.

Jsou správci pozůstalosti. Zapytlíkovali to všechno dokonale. Cora Hendricksová jim důvěřovala. Pokud jsem byl schopný zjistit, byla taky jediný člověk, který jim kdy věřil. Ale nemyslete si. Ta správa je vzduchotěsná a železobetonová. Podle podmínek správy mě můžou připravit o každý zatracený halíř, a taky to udělají, než zhebnou. Zatím se tedy činili, jak mohli.

Můj advokát mi říká, abych neprorážel zeď hlavou, abych se držel hezky zpátky, protože kdyby jednou naráz naložili všechnu šťávu na Shirleyin talíř, můžu reklamovat tajné srozumění a nedůvěru jenom tehdy, když můj vlastní život bude čistý jako padlý sníh. Tak tedy musím provozovat tu mizernou správkárnu, zatímco ti parchanti se poflakují v letadlech. Chápete mou situaci? Nemůžu správu jako takovou napadnout. Ale kdyby se dopustili toho ‚tajného srozumění‘ s druhou dědičkou, pak bych je snad mohl dát odstranit – dostat majetek zpět pod správu a dát vykonavatele sesadit pro neschopnost.“

„Ale prozatím k žádnému problému nedošlo? Shirley Bruceová dostává stejnou částku jako vy…“ zeptal jsem se.

„Jo, náš miláček, malá Shirley,“ procedil a jeho hlas se chvěl zlostí. „To je ten sladký papínkův mazlíček. Pokaždé, když spatří své ‚strýčky‘, zapracuje na nich líbací technikou, při jaké by zrudl i otrlý zlatokop. Slaďoučká holčička. Ale žije si v přepychovém apartmá. Nosí jen nejmódnější modely. Polovinu času tráví v salonech krásy. Odkud na to sakra bere peníze?“

„To,“ řekl jsem, „byla jedna z věcí, na které jsem se vás chtěl zeptat.“

„Zeptejte se jí,“ opáčil. „Zeptejte se Sharplese. Zeptejte se Camerona. Podle účetních knih a bilancí správy nedostává o nic víc než já. Ale odkud má pořád dost prachů? To bych tedy rád věděl.“

„Má nezávislý příjem, tak jsem tomu rozuměl.“ Zasmál se. „To bych řekl, nezávislý. Kdybych byl holka s nylonkami, roztomilým negližé a krajkovými kalhotkami, možná, že bych taky měl nezávislý příjem. Když se chcete něco o tom příjmu dovědět, zeptejte se Sharplese, zeptejte se Camerona.“

„Nemohu se zeptat Camerona. Je mrtev.“

„Tak se zeptejte Sharplese.“

„Vsadil bych se, že už byl tázán.“

„To bych řekl, že byl. A bude zase.“

„Shirley Bruceová je s vámi spřízněná?“ zeptal jsem se.

Překvapeně na mě pohlédl. „Poslyšte, zamíchal jste se do téhle věci, a nevíte, kdo to je Shirley?“

„Kdo je to?“

„Drahoušek Shirley,“ řekl posměšně. „Sirotek po nějaké vzdálené příbuzné ve Státech, víte? Cora Hendricksová odjela do Států. Byla pryč asi sedm či osm měsíců, pokud si to můžu co do času dát dohromady. Vrátila se s děťátkem, dcerou svých vzdálených příbuzných, kteří oba nečekaně zemřeli. Spočítejte si to sám.“

„Chcete říct, že Cora Hendricksová odjela do Států porodit?“ Pokrčil rameny.

„Pak ovšem,“ zeptal jsem se, „kdo je Shirleyin otec?“

„Ano,“ zašilhal po mně. „Kdo je Shirleyin otec?“

„Víte to?“

„Vím toho dost, abych věděl, že mluvím sakramentsky moc,“ řekl. „Náhodou jste šťouchl do mého bolavého místa. Co je s Cameronem?“

„Cameron zemřel,“ zopakoval jsem. „Měl ochočenou vránu, která si lítala po místnosti.“

„Ano, o té vráně vím.“

„A smaragdový přívěsek,“ dodal jsem a bedlivě ho pozoroval. „Co víte o smaragdovém přívěsku?“ Zavrtěl hlavou.

„No, jedno musíte uznat. Ti hoši jsou opravdu moc dobří obchodníci. Dokázali platit všechna vydání spojená se správou pozůstalosti, a přece to vypadá, že pozůstalost pořád roste a roste.“ Pohlédl na mě podezřívavě. Pak vstal a přistoupil k telefonu na druhé straně pokoje. Zvedl sluchátko, vytočil jakési číslo, a když dostal spojení, ohlásil se: „Jime, tady Bob Hockley. Právě jsem se doslechl, že dneska někde někdo odkrouhl Roberta Camerona. Radši se na to podívej. A jestli je to pravda, koukej zjistit, kolik peněz měl Bob Cameron, když se stal správcem, a kolik měl, když ho oddělali. Pokus se taky podívat na jeho soukromé konto a zjisti, odkud se bere nezávislý příjem Shirley Bruceové. Jasné?“ Chvíli mlčel, zatímco ze sluchátka bylo slyšet zvuky.

Pak řekl: „Dostal jsem echo. Je tu u mě zrovna nějaký chlap. Říká, že poldové si posvítí na celý krám, snaží se přijít na motivy… Jistě… Jistě, budu opatrný… Proč bych sakra měl předstírat, že jsem měl toho starého supa rád? Co se mě týče, jsem rád, že je po něm… Dobře, dám si bacha… Podívej se po tom, ano? A pak mi zavolej, jo?“ Zavěsil sluchátko a podíval se na mě, jako by mě doopravdy viděl poprvé. „Mám dojem, že jsem toho napovídal až moc. Koukejte odtud zmizet.“ Řekl jsem: „Myslel jsem si, že bych snad mohl…“

„Slyšel jste mě. Vypadněte odtud!“

Kulhal ke mně.

„Fajn,“ podřídil jsem se jeho vůli. „Proč se zlobit. Jen jsem se tu stavil.“

„Možná, že jste slušný člověk,“ řekl. „Bude mi to jasnější, až mi můj advokát zase zavolá. Jo, máte navštívenku?“ Dal jsem mu ji. „Docela by se mi hodilo, kdyby se policie nedozvěděla, že jsem tu byl.“

„Nic neslibuju,“ řekl Hockley. „Možná jste slušnej člověk. Třeba si s vámi ještě jednou promluvím. Firma Coolová a Lam… Říkal jste, že jste okolo toho případu něco dělal. Kdo vás najal? Nebyl to Sharples?“ Vyklouzl jsem ze dveří a zašklebil se.

„Krucinál!“ vyštěkl Hockley. „Jestli zjistím, že to byl Sharples, zlomím vám vaz. A to není jen řečnický obrat. Ten vaz vám prostě zlomím.“ Začal se belhat ze dveří a po chodbě za mnou.

Šel jsem ke schodišti. Tam jsem se zastavil.

„Ještě jednu věc, kterou váš advokát mohl přehlédnout,“ podotkl jsem jakoby mimochodem.

„Můj advokát nepřehlédl určitě nic.“

„Jestliže zemřou oba správci nebo jestliže správa skončí dřív, pak se majetek nutně musí rozdělit rovným dílem.“ Stál a mračil se na mě beze stopy výrazu v tváři. „Příliš víte a příliš mluvíte,“ zabručel.

„Jeden z nich je mrtev,“ řekl jsem, otočil jsem se a scházel jsem ze schodů dolů.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Když jsem druhý den ráno přišel do kanceláře, Berta Coolová už na mě čekala s dychtivým výrazem. „Donalde, drahoušku, to je přece trefa! Odvedl jsi senza práci. Berta věděla, že z toho pro nás kouká fůra prachů!“

„Co se zase děje?“ zeptal jsem se, už usazen v křesle.

„Harry Sharples,“ řekla. „Udělal jsi si u něho oko, fakt.“

„Ach, ten…?“

„Podívej, Donalde, právě před chvíli telefonoval. Pět set dolarů týdně. Chce tě nastálo.“

„Jak nastálo?“

„Čtyřiadvacet hodin denně. Chce tě jako jakousi tělesnou stráž.“

„Na jak dlouho?“

„Zaručuje šest týdnů.“

„Řekni mu, ať jde k čertu!“

Bertino křeslo udělalo poplašné kvííík, jak sebou škubla a napřímila se. „O čem to mluvíš?“

„O Sharplesovi. Řekni mu, ať nám vleze na záda. Nebo ať se jde utopit. Tu práci nebereme. Nemáme zájem.“

„Co to žvaníš, že nemám zájem?“ zařvala Berta. „Co si myslíš, takhle si hrát na primadonu? Pět set babek týdně. Zbláznil ses?“

„Fajn,“ řekl jsem. „Vem tu práci ty.“

„Já?“

„Ty.“

„Nechce mě. Chce tebe.“

„Kecy!“ odsekl jsem. „Chce tělesnou stráž. Jako tělesná stráž nejsem k ničemu. Tobě by to sedlo.“

Zuřivě mě probodávala pohledem.

„Jdu na chvíli ven trochu čmuchat,“ řekl jsem jí. „Nevíš náhodou, co se stalo s tou vránou Boba Camerona?“

„Nevím a prd mi na ní záleží,“ zavrčela Berta. „Jestli si myslíš, že se vykašleš na práci, která nám vynese hodně přes dva tisíce dolarů měsíčně čistého zisku, jsi blázen. Je to víc než sedmdesát dolarů denně. Mysli, člověče!“

„Právě že myslím.“

Náhle změnila taktiku a začala svým mazlivým tónem. „Donalde, drahoušku, odjakživa jsi byl ohromný šprýmař. Děláš si z Berty legraci, že jo?“

Nereagoval jsem ani slovem.

Nesměle se usmála. „Berta by tě už měla znát líp. Berta se na tebe vždycky mohla spolehnout, Donalde. Když jde do tuhého, vezmeš na sebe vždycky víc než svůj díl práce.“

Pořád jsem mlčel.

Po chvíli pokračovala: „Vzpomínám si na den, kdy jsi sem přišel a hledal práci. Tenkrát nebylo snadné najít zaměstnání a měl jsi hlad, Donalde. Doslova jsi umíral hlady. Práce, která by vynesla malou, nejmrňavější část toho, co nabízí Sharples, pro tebe tehdy znamenala hodně. Není to tak, Donalde?“

„Je to tak.“

Usmála se na mě zářivě. „Nikdy nezapomenu, jak jsi byl vyhublý a bledý. Bože můj, jak ses činil! Mohla jsem chtít cokoliv – udělal jsi to, a dobře. A pak ti Bertička začala dávat stále důležitější úkoly. A potom tě přijala jako partnera, založili jsme společnou firmu. A bylo to hezké, že, Donalde?“

„Bylo to velice hezké.“

„Vím, že jsi mi vděčný, Donalde, i když nejsi člověk, který by o svých citech moc mluvil.“

„Když jsem k tobě přišel,“ ujal jsem se slova, „paběrkovala jsi na periferii tohohle byznysu, hrabala jsi se v blátě, hledala a inzerovala jsi práce všeho druhu a dostávala jen ty špinavé záležitosti, které by ostatní pořádné agentury nikdy nebraly. Zabývala ses všelijakými odpornými a malichernými rozvodovými případy, které ti advokáti pochybné pověsti byli ochotni přenechat. Dělala jsi kdejakou maličkost, sbírala drobečky spadlé ze stolů zavedených agentur a neměla jsi naději vydělat si víc než pět stovek za měsíc. Když…“

„To je lež!“ vřískla.

„Když jsem se k tobě přidal,“ pokračoval jsem, „teprve potom jsi začala být k něčemu. Dnes jsou tvoje daně z příjmů za měsíc větší, než kolik býval tvůj celoroční hrubý příjem. Jistě, cítím k tobě vděčnost. A jak to vypadá s tvými pocity vůči mně?“

Pohupovala se lehce v otáčecím křesle a rozhořčení jí dodávalo odpudivý, vzteklý a tvrdý výraz. Řekla pomalu a zřetelně: „Jestliže necháš padnout těch pět stovek týdně, zruším společenství a vyřídím tu věc sama.“

„To mi vyhovuje,“ řekl jsem, vstal a vyšel ze dveří.

Berta mě nechala odejít až skoro ven. Pak jsem uslyšel její křeslo strašlivě zaskřípět a Berta stála za mnou. „Donalde, nehádejme se!“

„Ty se hádáš, já ne.“

Berta šla ke mně. Elsie Brandová vycítila, že ve vzduchu visí něco kritického, a přestala psát.

„Proč pro něj nechceš pracovat, Donalde?“ zeptala se Berta.

„Nevím, co se mnou zamýšlí.“

„Chce tě jako osobního strážce, Donalde. Myslí si, že je ohrožen. Myslíš, že mu opravdu hrozí nebezpečí?“

„Je tu správa pozůstalosti v hodnotě dvou set táců,“ poznamenal jsem. „Pokud je naživu, může je rozdělit, jak jen se mu zachce. Jeho spolusprávci někdo vrazil doprostřed zad pořádnou kudlu. Spočti si to sama. Kdybys dělala v životním pojištění, měla bys chuť vzít ho za normální pojistné?“

„Donalde,“ řekla, „povídáš, ale nezní to moc přesvědčivě. Sám tomu nevěříš, že?“

„Sharples tomu věří,“ opáčil jsem.

„Donalde, proč se k němu stavíš takhle? Co je na něm špatného?“

„Nějak dnes nemám chuť pracovat,“ řekl jsem. „Chci věnovat trochu času studiu.“

„Studiu čeho?“

„Vlastností a zvyků vran,“ řekl jsem a zavřel za sebou dveře.

Poslední, co jsem zahlédl z Berty, bylo náhlé vzplanutí barvy ve tváři, signalizující téměř mrtvičné zvýšení krevního tlaku. Ze způsobu, jakým Elsie Brandová začala mlátit do klávesnice psacího stroje, jakmile jsem zavřel dveře, jsem vycítil, že se Berta vrhla na Elsii, aby si na ni vylila vztek.

Otevřel jsem znovu dveře.

Berta stála nad dívkou a zuřivě se na ni dívala. Když jsem otevřel, právě říkala: „… a co víc, nepřeji si, abyste tu čenichala a odposlouchávala obchodní porady. Jste tady proto, abyste psala na stroji. Máte dost práce, abyste měla co dělat v pracovní době – a nemáte-li, tak dohlédnu, aby vám práce nechyběla. Tak koukejte, ať už máte prsty na klávesnici a nechte je tam a…“

„A ještě něco,“ řekl jsem Bertě, „rozhodl jsem se, že Elsie potřebuje asistentku. Ta asistentka může být tvou sekretářkou a Elsie se stane mou sekretářkou. Zavolej do zprostředkovatelny a zařiď to. Promluvil jsem si už se správcem budovy, že bychom najali tu sousední kancelář jako mou soukromou pracovnu. Dá tam pro nás udělat spojovací dveře.“

Berta se otočila, jako by ji uštkl had. „Cože, ty… ty…“

„Jen dál,“ řekl jsem.

Bertiny rty se pomalu sevřely. „Co si myslíš, že jsi?“ tázala se zlověstně.

„Strojvůdce toho vláčku s prachy. Podívej se na svou jízdenku, kam až na ni můžeš jet,“ řekl jsem a znovu zavřel dveře.

Tentokrát jsem žádnou kulometnou palbu Elsiina psacího stroje neslyšel.

Vyrazil jsem do ulic, najít Donu Graftonovou, tu dívku s druhou klecí pro Cameronovu vránu.

Bydlela, jak jsem nakonec zjistil, v přístavku za skromným jednopatrovým domem. Byl to jeden z plodů té nedávné módy, přistavovat domky ve dvoře, z nichž se za malou investici získávalo dvacet třicet dolarů měsíčně.

Mladá žena, která mi otevřela, byla štíhlá a měla atletickou postavu, takovou, jakou rádi zobrazují výrobci plavek a lyžařských obleků. Byla brunetka, ale vlasy neměla tak havranově černé jako Shirley Bruceová a její pleť měla jemnou svěžest typickou spíše pro blondýnky.

Byla přátelská jako dychtivé štěňátko. Sotva jsem se otázal: „Jste, prosím, slečna Dona Graftonová?“, usmála se a řekla: „Předpokládám, že jste další reportér, který přichází kvůli vráně.“

„Opravdu se zajímám o vránu,“ řekl jsem, „ačkoliv nejsem od novin. Neobtěžovalo by vás, říct mi o ní něco?“

„Vůbec ne. Pojďte dál, prosím.“

Vešel jsem do malinkého obýváčku a měl jsem dojem, jako bych byl uveden do neúměrně velkého pokoje pro panenky. Nabídla mi židli, posadila se také a řekla: „Co byste rád věděl?“

„Kde je vrána teď?“

Zasmála se.

„Vrána je v dřevníku. Pan Cameron si mohl samozřejmě dovolit poskytovat Panchovi jen to nejlepší. Já nemohu. Moje bytná je trochu úzkoprsá, pokud jde o vrány. Dřevník je tedy to nejlepší, co jsem byla schopna zařídit.“

„Jak jste se k té vráně dostala?“

„No, jsme s Panchem staří přátelé. Trávil u mě vždycky tak polovinu času.“

Naznačil jsem, že bych na toto téma rád slyšel víc.

„Můj otec,“ řekla, „byl Frank Grafton a vrána se jmenuje po něm. Pancho je španělsky totéž jako Frank, víte.“

„Takže jste pana Camerona znala?“

„Ach, ano.“

„Nějakou dobu?“

„Už od dětství.“

„A Harryho Sharplese?“

Přikývla.

„Shirley Bruceovou?“

„Slečnu Bruceovou znám,“ řekla. „Nejsme… no, nevídám ji často. Nepatříme do stejné třídy.“

„A Roberta Hockleye?“

„Ach, ano.“

„Tohle mě zajímá,“ povzbudil jsem ji.

Potřásla hlavou a řekla: „Obávám se, že vám neprozradím nic zajímavého. Můj otec, Frank Grafton, řídil nějaké doly pro Coru Hendricksovou. Slečna Hendricksová zemřela, když jsem byla malé dítě. Nepamatuji si na ni. Otec se zabil asi o tři nebo čtyři roky později při jakési důlní nehodě. Jak pan Cameron, tak pan Sharples, kteří spravovali majetek slečny Hendricksové, měli mého otce velmi rádi a jeho smrt jimi hluboce otřásla. Cítili se svým způsobem… no, myslím, že otec byl původcem prvotního úspěchu toho dolování. Většina jmění z dolů se nadělala během tří až čtyř let po smrti slečny Hendricksové.“

„Takže vrána vás zná?“

„Ano, ano, jsme staří přátelé. Víte, Pancho si rád zalétá, a vůbec vrána potřebuje cvik, a proto pan Cameron upravil svou mansardu tak, aby vrána mohla po libosti dovnitř a ven. Protože jsem si nemohla dovolit nic lepšího než dřevník, dala jsem klec tam a v jednom z oken jsem vyndala malou tabulku. A tak mě Pancho může navštívit, kdy se mu zachce. Sedí na střeše kůlny a kráká na mě a já vyjdu na dvorek a povídám si s ním a nechám ho sednout na své rameno a dám mu tu a tam nějaký pamlsek. Když právě nejsem doma, zaletí si do své klece v dřevníku a počká tam na mě, nebo letí zpět do domu pana Camerona. Ovšem, když se teď stala ta strašná věc… No, je tady. Je velmi osamělý. Stýská se mu. Chcete Pancha vidět?“

„Rád bych,“ řekl jsem. „Ano.“

Zavedla mě kolem domku dozadu k malému dřevníku, ne většímu než tři metry do čtverce a slušně nacpanému starými bedýnkami, kufry a krabicemi, dřívím na podpal, párem ojetých pneumatik a několika nerozštípanými poleny.

„Víte,“ vysvětlovala, „všude je tu teď zavedeno topení plynem, ačkoliv tam vpředu, v domě paní bytné, je krb. Ale nemyslím, že ho vůbec kdy užívá. Takže toho dříví tu neubývá… Pancho by měl být v kleci. Pojď sem, Pancho, kde jsi?“

Všiml jsem si, že vraní klec, zavěšená v temném koutě dřevníku, byla přesnou kopií klece, kterou jsem viděl u Camerona. Když zavolala, něco zašelestilo a zahýbalo se. Chvilku trvalo, než jsem v temném koutě rozpoznal siluetu černé vrány. Pak vrána vyhopsala z klece, zamávala křídly a rozběhla se směrem ke slečně Graftonové. Pak mě spatřila a legračně odskočila stranou.

„Pojď sem, Pancho.“ Nastavila vráně prst.

Vrána naklonila hlavu na stranu a upřela na mě kulatá očka. „Lháři,“ řekla a zachechtala se – jako vrána, v chraptivé kakofonii.

„Pancho, nebuď takový! To je ošklivé. Takhle se nechová slušná vrána. Pojď sem ke mně.“

Vrána k ní váhavě hopsala a zastavila se na zaprášeném polenu.

„Tak pojď. Pan Lam se chce s tebou skamarádit. Rád by se o tobě něco dozvěděl. Pojď a mluv s ním slušně.“ Vrána udělala dlouhý skok a pak rychle zamávala křídly a přistála na prstu. Druhou rukou ji Dona Graftonová pohladila. „Pojď, Pancho, a seznam se s panem Lamem.“

Pohnula paží směrem ke mně a já nastavil ruku. Ale Pancho se mnou nechtěl nic mít. Couvl a vydal jakýsi drsný zvuk, jemuž jsem nerozuměl.

Zasmála se. „Říká: ‚Jdi pryč.‘ Nemluví moc jasně. ‚Lhář‘ je tak asi nejsrozumitelnější z jeho slovníku. Je to drahoušek. Jen překypuje nezbedností… Ach, tak bych si přála, abych ho mohla vzít domů, kam patří. Není zvyklý zůstávat takhle pryč a šok z pánovy smrti a všeho kolem ní ho tak rozrušil, že je teď náladový.“

„Nebydlíte daleko od domu pana Camerona, že?“ řekl jsem.

„Jen asi tři čtyři bloky.“

„Navštěvuje Pancho ještě jiná místa?“

„Myslíme, že asi ano,“ řekla.

„My?“

„Pan Cameron a já. Prostě si nějak nemohu uvědomit, že… že… že se mu to stalo.“

„Řekla jste, že myslíte, že lítá ještě i někam jinam?“

„Ano, ale nevím to jistě. Víte, Pancho je velmi inteligentní a tajnůstkářský pták. Viď, Pancho? Ale stávalo se, že Pancho byl pryč a ani pan Cameron, ani já jsme nevěděli, kde je. Je mi líto, Pancho, ale jsi moc těžký ptáček. Dona tu nemůže stát a pořád tě držet na prstě. Nechceš jít k panu Lamovi?“ pohnula rukou směrem ke mně a vrána opět ucouvla. Dona trhla rukou a postrčila ji mírně směrem ke kleci.

„Lháři,“ zaječela na ni vrána a pak vykřikla: „Jdi pryč, jdi pryč!“ Odskákala přes hromadu dříví zpět do své klece.

„Chudák Pancho, je opravdu celý pryč,“ řekla. „Snažím se ho rozveselit a probudit jeho zájem, ale je nabručený a popudlivý. Nevrátíme se do domu, pane Lame?“

„Pan Cameron se dost nacestoval, že? Zůstával Pancho tady, když byl pan Cameron pryč?“

„Přirozeně. Doly, na nichž byl pan Cameron zainteresován, jsou v Kolumbii a bylo by obtížné tahat s sebou vránu. Pan Cameron chtěl mít o všem přehled, takže tam jezdil často. Neměla jsem dojem, že by o ty cesty příliš stál. Měl Pancha opravdu moc rád a tady byl šťasten. Ale kdykoliv byl na těch cestách, měla jsem samozřejmě Pancha u sebe místo něho.“

„Váš otec zemřel,“ řekl jsem, když jsme se vrátili do domku. „Matku máte naživu?“

„Ano.“

„Tady, ve městě?“

„Ano.“

Určitá rezervovanost v jejím hlase nasvědčovala, že na otázky o své matce odpovídá s rozhodným úmyslem neříct o ní sama od sebe nic.

„Odpusťte mi, zdám-li se impertinentní, ale – provdala se znovu?“

„Ne.“

„Jste někde zaměstnána?“ ptal jsem se dál. „Vím, že to všechno je zcela osobní, ale…“

Usmála se a odpověděla: „To je v pořádku. Musíte z lidí páčit historky, abyste se uživil. Jsem nezávislá.“

„Píšete?“ zajímal jsem se.

„Reklamní umělecká práce. Kreslím a maluju. Občas ty kresby prodám. Někdy mám příležitost pracovat podle určitých specifikací… chápete, třeba cestovní kancelář chce děvče opírající se o zábradlí lodi s vlasy rozevlátými… ukážu vám to.“

Otevřela dveře komůrky, vytáhla desky z tuhého kartonu a z jiné obálky vytáhla obraz. Mladá dívka stála u lodního zábradlí, vítr jí cuchal vlasy a šlehal krátkou bílou sukénkou nad přitažlivýma nohama. Bílý svetřík zdůrazňoval místa, která svetřík zdůrazňovat má.

O umění toho moc nevím, ale ten obraz byl jaksi… čistý. Myslím, že to byl způsob, jak bylo použito bílé barvy, a pak znázornění dujícího větru. Obraz byl plný života. V očích dívky, pohlížející k obzoru přes oceán, se zračilo očekávání. Oči byly zvednuté trošku nad obzor, takže se zdálo, že se dívka dívá za vodní plochu a do budoucnosti… do budoucnosti, po níž dychtí. Záhyby větrem rozvířené sukénky nad hezky formovanýma nohama působily dojmem, že je vítr dívce příjemný. Bylo vidět kousíček růžového stehna nad punčochou tam, kde vítr nadzvedal sukni – ne moc, jen tak akorát.

„Líbí se vám?“ otázala se a nespouštěla oči z mé tváře.

„Jsem přímo nadšen,“ řekl jsem jí. „Opravdu to člověku něco říká. Přímo ten obraz cítíte.“

Povzdychla si. „Dělala jsem ho na objednávku cestovní kanceláře, která chtěla plakát ukazující kouzlo prázdninových cest. Když jsem to namalovala, velký šéf změnil názor na druh obrázku, jaký potřeboval. Rozhodl se, že to raději má být obrázek měsíčním svitem zalité dívky sedící u zábradlí a s mužem ve večerním obleku naklánějícím se nad ní.“

„Je to kouzelný obraz,“ řekl jsem. „Jestli se mu nelíbil, je blbec.“

„No, rozmyslel si to. Na obrázek jen zběžně pohlédl. To je právě ta smůla. Umělecký poradce, který mi práci zadal, si představoval přesně něco takového a byl toho názoru, že můj obraz je naprosto perfektní. Pak přišel velký šéf, mrkl na to a prohlásil, že chce měsíční svit – něco, co by navozovalo romantiku cestování. No – tak už to bývá.“

„Co s tím teď budete dělat?“ zeptal jsem se.

„Ach,“ řekla, „nechám to chvíli uležet. Třeba by se dal nějak použít pro obrázkový kalendář. Někdy se podobné věci kupují.“

„Na mou duši,“ řekl jsem, „je to jeden z nejhezčích obrazů, jaké jsem kdy spatřil. Je v tom vidět odraz sluncem ozářeného oceánu v dívčiných modrých očích, a také naděje a láska k životu a touha po dobrodružství a… a hrome, je tam vidět všechno, co je mladé a čisté a důležité pro život.“

„Opravdu to takhle vidíte?“ zeptala se.

Přikývl jsem.

„Udělal jste mi radost,“ řekla. „Právě to jsem tam chtěla mít. Nevěděla jsem, jestli se mi to podařilo. Chápete, jak to chodí. Snažíte se něco namalovat, něco určitého, a protože jste se o to snažil tak úporně, vidíte to na obraze při každém pohledu. Ale nemůžete vědět, jestli ostatní lidé vidí totéž, nebo jestli to je jen autosugesce.“

„No, dostala jste to tam, nemusíte pochybovat. Jaké obrazy tu ještě máte?“

„Ach, ty by vás opravdu nezajímaly. Tenhle je nejlepší. Marná sláva, některé jsou úplně špatné. Ráda bych si myslela, že některé jsou dobré, ale kvalita kolísá.“

„Mohla byste mi je ukázat?“

„Ráda, chcete-li je doopravdy vidět. Ráda bych znala váš úsudek. Víte, umělec se snaží něco vytvořit. Těžko říct, co vlastně. Snad je to snaha o tlumočení života. Vezměte si tenhle obrázek s dívkou na cestách – například. Myslím, že snad každý chce cestovat, aspoň někdy. Je to možnost, jak se dostat z krunýře svého já. Ale když už cestujete, tak se neomezujete jen na pozorování krajiny. Díváte se nějak mimo sebe, až někam… A proto jsem tomu děvčeti pozvedla oči, dala jí hlavu vzhůru, s pohledem nad obzor.“

Přikývl jsem.

„Vycítil jste z obrazu i tohle?“

„Určitě. Hodně cestujete?“

„Vůbec ne. Musím pracovat. Popravdě řečeno, občas si vezmu volno na malování. Potom, když na dveře začne klepat bída, jdu a seženu si práci, docela obyčejnou práci.“

„Například?“

„Cokoliv mohu sehnat, aby to dalo slušnou obživu. Škudlím, až se cítím jako Harpagon. Jenže každý dolar, který se mi podaří ušetřit nad minimální nutné výdaje na živobytí, znamená, že o to déle se pak mohu věnovat svému umění.“

„Neotravuje vás to, když musíte přestat s malováním a najít si místo?“

„To víte, že ano. Ale prostě si nedám čas na to myslet. Je to nutné a dávno už jsem přišla na to, že nemá cenu nadávat na věci, které musí být.“

„Řekl bych, že byste měla být schopna se svým uměním uživit.“

„Jednou to také přijde… Zatím to pořád ještě není ono. Vím to. Ono je kromě toho dost těžké se prosadit jako umělec. Když už člověk jednou získá jméno, pak své věci může prodávat a dostane i slušnou cenu. Ale když teprve začíná, lidé si myslí, že mohou vaše věci dostat za hrst buráků. Jsou proto vybíraví a kritičtí. Když máte jméno, podrobují se vašemu úsudku a rozplývají se nadšením nad věcmi, které by je ani nenapadlo koupit od někoho neznámého.“

„To musí být mrzuté.“

„Nevím. Samozřejmě bývají dny, kdy by to člověk měl raději jinak. Ale je to fakt, a kdo chce v životě něčeho dosáhnout, ten se musí naučit respektovat fakta. Tolik lidí se celý život snaží oklamat sama sebe. Já se trénuju v tom, abych o faktech nediskutovala.“

„Ukážete mi své ostatní obrazy?“

„Ach, promiňte! Neuvědomila jsem si, že vás zdržuju.“

„Vůbec ne. Dělá mi to dobře. Nezapomínejte, že mám určitou práci, a vy mi ji pomáháte vykonat. Umíte španělsky?“

„Ano, jistě, jako rodilý mluvčí. Mám hodně přátel, kteří se mnou mluvili španělsky, když jsem byla malá, a moje matka zná také řadu lidí, kteří mluví španělsky. Učila jsem se španělštinu zároveň s angličtinou.“

„Všimla jste si smaragdového přívěsku nakresleného v novinách?“

„Ano. Přečetla jsem si v novinách o smrti pana Camerona všechno. Myslíte, že vystřelil na vraha?“

„Těžko říct. Viděla jste ten přívěsek už někdy dřív?“

„Ne.“

„Ale pan Cameron ho musel mít několik měsíců. Myslíte, že ho chtěl někomu darovat?“

„Pravděpodobně. Nevím.“

„Zajímal se o šperky?“

„Nemyslím. Byl to ovšem zvláštní člověk. Svým způsobem byl nevyzpytatelný. Měl mnoho zájmů. Byl-li s někým, zajímal se o věci, které zajímaly tu osobu. Nikdy však nevnucoval své zájmy druhým.“

„Jaký je Sharples?“

„Ten je jiný. Neznám ho tak dobře. Matka ho zná mnohem lépe než já.“

„Nemáte ho ráda?“

„To jsem neřekla.“

„Máte?“

„Musíte se na to ptát?“

„Jen mě to zajímalo.“

„Je to chytrý člověk. Nemyslím, že by měl takový zájem o své přátele, jako má pan Cameron… měl. Pan Sharples se zajímá spíš o své vlastní záležitosti a řekla bych, že jsou dost rozsáhlé.“

„Něco jako vlk v beránčí kůži?“

Zasmála se. „A nejsou všichni muži takoví?“

„To já nevím.“

„Myslím, že jsou.“

„Byl Cameron takový?“

„Proboha, ne!“

„Tak vidíte. Někteří muži nejsou.“

„Pan Cameron byl jiný. Byl mírný, jemný a ohleduplný. Nebyl dotěrný ani hrubý. Někdy člověku poklepal na rameno, ale když už to udělal, bylo to milé. Bylo to přátelské, povzbudivé třepnutí, žádné oplácávání.“

„Měl pan Cameron rád Shirley Bruceovou tak jako Sharples?“

„Nevím.“

„Ani netušíte?“

„Nevím toho o Shirley moc.“

„Sharplese znáte?“

„Ne zrovna dobře. Nemyslím, že bych s ním někdy mluvila o Shirley. Ona je něco jako schovanka. Předpokládám, že je mu právě proto blízká. Podívejte, dostáváme se dost daleko od předmětu naší rozmluvy, co se mě týče… a asi k věci, pokud jde o vás. Předpokládám, že jste natrénován na to, vést lidi v rozhovoru tak, aby mluvili o věcech, které chcete vědět. A já se naučila držet jazyk za zuby. Povídejme si raději o vránách a obrazech a… poslyšte, nechtěl byste nějaké bonbony? Nepotrpím si na sladkosti, ale někdo mi poslal celou…“

Pohnula se klika u dveří. Bez zaklepání vstoupila jakási žena. Byla středních let, ne už štíhlá, ale ani obtloustlá. Měla tmavé živé oči nad poněkud vysedlými lícními kostmi. Její pleť měla jen slabounký nádech olivového zabarvení. Nesla se s hrdým, až pohrdlivým výrazem, nehodícím se ke krátkému zvednutému nosu.

„Nazdar, mami,“ řekla Dona.

Matka pohlédla na mě.

„Dovol, abych ti představila pana Lama, maminko.“

Řekl jsem jí, že mě těší, že ji poznávám, načež se uklonila a řekla: „Dobrý den, pane Lame.“ Promluvila měkkým hudebním hlasem, který mohl být krásný, jehož monotónnost však ukazovala, že myslí na něco jiného.

Tmavé oči zamířily na desky a zpozorovaly obraz dřív, než je Dona stačila zavřít.

„Zase nějaký nesmysl?“ zeptala se.

Dona se zasmála a řekla: „Pořád se činím, mami.“

Paní Graftonová si div neodplivla a vyštěkla znechuceně: „Z toho nekoukají žádné peníze! Pracuješ a pracuješ a co z toho máš? Nic!“

Dona zaplašila hrozící hádku, zřejmě na toto téma už tradiční, úsměvem. „Však já jednou prorazím. Posaď se, mami.“

Paní Graftonová se posadila, podívala se na mě podezřívavě a pak se její pohled vrátil k Doně. Její temné oči, jež kdysi mohly být plné romantiky, teď vypadaly téměř dravě. Měla podivuhodnou schopnost obsáhnout jedním dechem všechno. „Odkud máš tu bonboniéru?“

„Přišla poštou. Ještě jsem ji ani neotevřela. Dostala jsem ji hned po snídani.“

„Měla by ses raději vdát a nechat toho malování,“ řekla její matka. Otevřela krabici, podívala se na bonbony a pak se obrátila ke mně.

Tentokrát byly její oči spíš pozorné, a ne tak nepřátelské. „Neměl byste chuť na kousek sladkosti, pane Lame?“

„Ne tak časně po ránu, děkuji.“

Paní Graftonová si pečlivě vybírala čokoládový bonbon, kousla do něho, už už chtěla něco říct, ale rozmyslela si to, dojedla zbytek bonbonu, sáhla po druhém kousku a řekla znechuceně: „Ti policajti!“

„Co se stalo?“ ptala se Dona, zatímco strkala desky opět do komůrky a zavírala pečlivě dveře.

„Jsou to blázni,“ pronesla paní Graftonová a snědla třetí bonbon. „Dostala jsi můj lístek, Dono?“

„Ano.“

„Věděla jsi, že přijdu?“

„Ano.“

Paní Graftonová na mě významně pohlédla.

Řekl jsem: „No, musím už jít. Já… rád bych vás ještě někdy navštívil, smím-li… něco jako pokračování…“

„U kterých jste novin?“ zeptala se Dona.

Potřásl jsem hlavou. „Nejsem u žádných novin. Je to něco jiného. Jsem… zajímám se…“

„O co se zajímáte?“ otázala se paní Graftonová.

„O vrány,“ řekl jsem s úsměvem.

„A já myslela, že jste reportér,“ řekla Dona.

„Ne.“

„Reportér!“ zvolala matka. „Dono, copak nemáš rozum, mluvit s reportéry? S těmi tupohlavci! Jsi příliš důvěřivá. Chodíš si a povídáš si s lidmi, s kdekým. Mám dojem, že se nikdy nepoučíš, že to nejde.“

„Ale mami, přece říká, že není reportér.“

„Dobře, tak co je to zač?“

„Já…“ Dona se zarazila, zmateně se na mě usmála a náhle řekla: „Nevadilo by vám odpovědět jí sám, pane Lame?“

Obrátil jsem se k paní Graftonové: „Víte, zajímám se o…“

Tváře paní Graftonové potemněly. „Dono, co je to za bonbony?“

„Proč mami, co je?“

„Ten poslední kousek… chutnal…“

Její obličej se zkroutil v náhlém záchvatu bolesti. Pak jí oči náhle ztemněly vztekem a vášní. „Tys mě otrávila!“

„Mami? Co je ti?!“

Vychrlila ze sebe cosi španělsky. Ať už řekla cokoliv, dcera zděšeně couvla pod úderem té věty. Potom řekla matka anglicky: „Tak teď chceš zabít mě.“

Její ruka sebou prudce švihla, a když jsem spatřil záblesk oceli, vrhl jsem se po její paži. Napřáhla ruku s nožem a chystala se ho vrhnout. Chňapl jsem po ruce, ale zachytil jsem rukáv. Když už házela nožem, trhl jsem látkou. Rukáv se roztrhl a nůž upadl na podlahu. Znovu začala chrlit španělštinu úžasnou rychlostí, pokusila se odběhnout do koupelny, klopýtla, zhroutila se přes židli a začala zvracet.

Ani jsem neslyšel vejít seržanta Sama Budu. Vím jen, že jsme se spolu s dívkou snažili ji dopravit do ložnice, když jsem si všiml, že nám ještě kdosi pomáhá. Vzhlédl jsem, a byl to Sam Buda.

„Co se děje?“ zeptal se mě.

„Myslí si, že byla otrávena.“

Buda pohlédl na bonboniéru na stole.

„Ty bonbony?“

„Jo,“ řekl jsem.

„Máte hořčici?“ zeptal se Dony.

„Ano.“

„Udělejte hořčicovou vodu.“ Řekl. „Ohřejte ji. Nalejte ji do ní. Spoustu. Kde máte telefon?“

„Nemám telefon. Občas mi paní domácí dovoluje použít svůj. V předním domě.“

Buda zmizel. Zůstali jsme, já a Dona, sami s nemocnou ženou. Děvče namíchalo horkou hořčicovou vodu. Matka sténala a křečovitě zvracela a úpěla. Zdálo se, že se s ní dřeme hodiny, naléváme do ní teplou hořčicovou vodu a pak ji pevně držíme, když se jí tělo otřásalo a tuhlo v záchvatech nevolnosti, jež pak následovaly.

Po nějaké době zvracení přestalo. Vyšel jsem do obývacího pokoje a nechal Donu u její matky. Začal jsem se rozhlížet po noži.

Byl tam, rovnou na očích, zapíchnutý do podlahy… ale nebyl to nůž, který se Juanita Graftonová pokoušela hodit. Tamto byla zlověstná dýka s onyxovou rukojetí. Nůž, který vězel v podlaze, byl obyčejný kuchyňský nůž s dřevěnou rukojetí a nějakou skvrnou na čepeli.

Ani jsem se ho nedotkl.

Pak mě zavolala Dona. Její matka dostala hysterický záchvat, prala se s ní, ječela. Zašel jsem do ložnice, abych Doně pomohl ji zvládnout.

Nejasně jsem si uvědomil zvuk sirén, zvonec záchranky, bíle oblečené muže a Budu vydávajícího stručné rychlé příkazy. Doktor v bílém plášti mě odstrčil stranou a pak už jsem stál venku na dvoře a zavrtávaly se do mě oči dvou policistů a seržanta Budy.

„Kde se tu berete?“ ptal se mě.

„Zajímal jsem se o tu vránu,“ řekl jsem.

„Proč?“

„Jen tak, čistě ze zájmu.“

„Kdo je ta ženská?“

„Její matka.“

„Viděl jste ji jíst bonbony?“

„Ano.“

„Kolik kousků?“

„Asi tři nebo čtyři.“

„Za jak dlouho se jí udělalo špatně poté, co je snědla?“

„Téměř ihned.“

„To vypadá na kyanid,“ oznámil Buda. „Zůstaňte tady, Lame. Rád bych si s vámi později promluvil. Pojďte, hoši, poptáme se po těch bonbonech.“

Policisté vstoupili do domku. Pak odtamtud vyšli dva sanitáři s paní Graftonovou na nosítkách. Naložili ji do sanitky a pak už bylo jen slyšet sirénu a zvonky ambulance.

Z předního domu vyhlížela jakási žena. Zdálo se, že v její zvědavosti je cosi kradmého. Kdykoliv jsem se na ni podíval, rychle se odvrátila, poodešla od okna a začala něco dělat. Ale za chvíli jsem spatřil její obličej v jiném okně.

Obešel jsem přístavek a zamířil ke kůlně.

Nikdo mě nezadržel.

Pancho ve své kleci nebyl.

Přelezl jsem hromadu zaprášených polen, div si neukopl palec o starý kufr, a dal se do prohlížení klece.

Vzadu byl malý, přepážkou oddělený kout, v němž byly volně nahromaděny hůlčičky a větvičky do přibližně kruhového útvaru, zřejmě hnízdo Panchovy výroby. Podařilo se mi tam strčit ruku a začal jsem hnízdo prohmatávat prsty. Ucítil jsem cosi tvrdého a hladkého. Použil jsem ukazováčku a prostředníku jako nůžek a podařilo se mi tu věc vytáhnout.

I v pološeru dřevníku to zářilo a lesklo se tmavou zelení, poutající zrak hypnotickým kouzlem.

Strčil jsem to do kapsy a sáhl znovu do klece. Nenašel jsem již v hnízdě nic a už už jsem se vzdával, když jsem v druhém rohu nahmátl malou hromádku jakýchsi oblázků. Vydoloval jsem je z klece také. Byly to čtyři velké smaragdy, stejně krásné a tmavé jako ten první.

Ujistil jsem se, že v kleci nejsou žádné další kameny, a opustil jsem dřevník.

Stál jsem pak na dvorku dalších asi pět či deset minut, než vyšel z domku seržant Buda. Přistoupil ke mně a řekl: „Co víte o těch bonbonech, Lame?“

„Jedla je.“

„Vím. Vím. Odkud je to děvče mělo?“

„K čertu, jsem tady taky cizí.“

„Ta zatracená bonboniéra tam přece nevyrostla!“

„Asi ne.“

„Nabídl vám někdo kousek?“

„Ano.“

„Kdo?“

„Matka.“

„Ale krabice tam byla, když jste přišel?“

„Nevšiml jsem si. Všímal jsem si jiných věcí. Myslela, že jsem reportér. A to děvče asi sotva může nabízet sladkosti každému reportérovi, který ji vyruší.“

„Ale nabízela je své matce. Vzpomínáte si?“

„Ne, nevzpomínám. Myslím, že matka prostě přišla a nabídla si sama.“

„Tak podívejte, Lame, víte, že matka tu bonboniéru s sebou nepřinesla. Dcera ji tam už měla. Vyzvala svou matku, aby si posloužila.“

„Myslím, že si matka prostě posloužila sama,“ řekl jsem. „Nemyslím, že by matka bonbony přinesla, ale nemohu to odpřísáhnout. Nevěnoval jsem příliš pozornosti tomu, co dělala matka. Právě jsem dostával nějaké informace, když matka přišla. Všechno pokazila. Nechtěla mě tam mít, tak jsem byl na odchodu.“

„Jaké informace jste dostával?“

„Ale, jen tak jsem se rozhlížel.“

„Pro koho pracujete?“

„Právě teď pro sebe.“

„Co tím míníte?“

„Přesně to, co říkám!“

„Harry Sharples tvrdí, že najal vaši agenturu, abyste se rozhlíželi pro něj. Zdá se být nervózní.“

„Udělal nám v tom smyslu nabídku.“

„No tak, pracujete pro něj?“

„Ne.“

„Berta si myslí, že ano.“

„Berta ať si pro něj pracuje. Já ne.“

„Tak po čem jdete?“

„Jen se snažím udělat si povšechný obrázek.“

„Aha…“ řekl Buda a pak pokračoval: „Co si myslíte o tom děvčeti?“

„Prvotřídní.“

„Sakra, nejsem slepý. Trošku přihublá, možná, ale přesto má zatraceně krásnou postavu. Ale na to jsem se neptal. Chci vědět, co si o ní myslíte.“

„Je v pořádku.“

Chvilku si mě zkoumavě prohlížel a pak řekl: „Jo, opravdu si to asi myslíte. Vždycky jste býval vnímavý hoch, pokud šlo o ženy. Tak dobrá, pokračujeme. Mimochodem, ani muk o té otravě.“

„Musím podat zprávu své partnerce.“

„Myslím – ani muk novinám. Řekněte Bertě, ať to drží hezky pod pokličkou.“

„Ale proč? Je na tom něco tajného?“

„Mohlo by být. Kde se vzal ten nůž na podlaze?“

„Někdo ho upustil.“

„Kdo?“

„Matka.“

„Dcera to neříkala.“

„Myslím, že ho upustila matka.“

„Proč ho upustila?“

„Udělalo se jí špatně.“

„Především: Co s ním dělala?“

„Nevím. Neptal jsem se jí. Všechno bylo nějaké zmatené.“

Buda mě stále upřeně pozoroval. „Ještě zmatenější, než jste teď vy?“

„Nejsem zrovna zmatený, mám-li být přesný, ale prostě jsem nemohl vidět všechno. Právě jsem byl na odchodu, když se to stalo. Mohla ho použít třeba k otevření bonboniéry.“

„Jak se to stalo?“

„Té ženě se udělalo špatně, doopravdy špatně.“

„Myslím, že své dceři řekla, aby ty bonbony vyhodila, že mají divnou chuť nebo že myslí, že jsou otrávené nebo něco takového.“

„A nevíte, kde se tam vzal ten nůž?“

„Vzpomínám si, že jsem nůž zahlédl,“ řekl jsem, „ale té ženě bylo zle a snažili jsme se ji udržet a… no, víte, bylo jí opravdu hrozně zle a…“

„Dcera říká, že nůž ležel na stole. Viděl jste ho tam?“

„Mohl tam snad být.“

„Dcera říká, že s ním seškrabávala barvy z krajů obrazu a odložila ho na stůl.“

„Je to její byt. Měla by to vědět.“

„Mohl být ten nůž na stole?“

„Podívejte, seržante, měl jsem svoje zájmy. Na stole bylo poházeno všelicos. Nůž mohl být na stole pod nějakým časopisem nebo rovnou na očích. Bonboniéra tam také mohla být. Nebo ji matka mohla přinést s sebou. Kruci, mohla přinést třeba i tu kudlu.“

„Ne,“ řekl Buda. „Děvče tvrdí, že nůž byl na stole. Její nůž.“

„No, tady to máte,“ řekl jsem.

Buda se rozlítil. „Co k sakru mám?!“

„Nevíte?“

Tahle otázka se mu nelíbila. Dostal se z rozpaků tím, že řekl: „Během nejbližších pár hodin se o těch bonbonech dozvím trochu víc. Pak si s vámi třeba promluvím znova.“

„Kdykoliv,“ odvětil jsem a odešel jsem kolem předního domu, nasedl do firemního vozu a odjel.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Když jsem vešel do předpokoje, Elsie Brandová mi pokynula. „Je v hrozné náladě, Donalde.“

„To jí udělá dobře,“ pronesl jsem. „Zvýší se jí teplota a jedy se vypaří z organismu. Ať se podusí ve vlastní šťávě.“

„Ta už se nedusí, ale přímo vře.“

„Byla na vás sprostá?“

„Jen se na mě mračí. Mám z ní strach, Donalde. Měla tu několik děvčat ze zprostředkovatelen a bylo to peklo. Nestály opravdu za nic. Když posledně potřebovala někoho najmout, byl nedostatek volných míst a schopní lidé s kvalifikací vzali cokoliv, jen aby dostali nějaké zaměstnání. Teď je situace obrácená a děvčata, která se přišla ukázat, brala slušné platy bez kvalifikace. Viděla jsem jejich práci. Byla mizerná.“

„No,“ řekl jsem, „tak abych se šel podívat, co ji hryže.“

„Donalde, jestli k ní půjdete hned teď, tak se s ní skoro určitě budete muset prát. Je nepříčetná.“

„Docela se mi to hodí,“ usmál jsem se. „Ostatně, je na čase udělat tu pár změn.“

„Donalde, prosím vás, nechte toho. Děláte to kvůli mně?“

„Ne tak docela. Berta vás nechala dělat práci za dva už dost dlouho. Většina těch krámů, které se rozesílají v originále, je stejně humbuk.“

„Je to součást jejího systému,“ hájila ji Elsie. „Má představu, že když lidé otevřou dveře a uvidí, jak si tu čtu časopis, vypadá to, jako kdyby agentura neměla dost práce, a budí to špatný dojem. Chce, když někdo otevře dveře, abych psala jako deset čertů.“

„Je nejvyšší čas, aby se tu změnilo hezkých pár věcí,“ řekl jsem a šel do Bertiny kanceláře.

Berta seděla za stolem, bradu na prsou a těžce oddychovala, mlčky a otráveně. Když jsem otevřel, vzhlédla, uviděla mě a její tváře okamžitě zrudly. Pohodila hlavou, nadechla se, chystala se něco říct, ale rozmyslela si to.

Přistoupil jsem ke stolu a posadil se do křesla pro zákazníky.

Berta vydržela nabručeně mlčet asi deset či patnáct vteřin. Pak náhle její křeslo pronikavě zaskřípělo, prudce se otočila, naklonila se kupředu a zaječela: „Kdo si k čertu myslíš, že jsi?!“ Zapálil jsem si cigaretu.

„Už toho mám dost! Jsem vždycky ochotná si nechat od tebe hodně líbit, ale tentokrát ses zbláznil totálně. Co si sakra o sobě myslíš?“ Vyfoukl jsem obláček dýmu a řekl: „Děvčata, jako je Elsie Brandová, by měla dostávat asi tak dvojnásobek toho, co jí teď platíme. Takové kvalitní síly se sakra těžko shánějí. Přitom asi devadesát procent její práce nemá krapet smyslu. Prostě ji zavaluješ prací, zbytečnou prací, jen aby mohla ustavičně mlátit do stroje a dělat dojem na každého náhodného zákazníka.“

„No a?“ křičela Berta. „Dávám jí plat. Nepracovala by tady, kdyby… Bere přece plat, v pracovních hodinách patří tedy její čas nám. Osm hodin denně. Každou zatracenou minutu. Šedesát minut krát osm – čtyři sta osmdesát minut, a chci z nich každou mizernou vteřinu. Platíme za její čas. Je náš.“ Potřásl jsem hlavou. „Takovým způsobem se dnes už lidé nenajímají. Ostatně, o Elsii už nemluvme. Od nynějška bude mou sekretářkou. Tam si posaď novou holku a začni ji zpracovávat, nandávej jí práci jen proto, aby mlátila do klávesnice, když se objeví klient, a počkej si, co z toho vyleze.“

„Ale, a copak z toho vyleze?“ vřískla Berta. „Nedokážu sehnat ani jednu, která by vůbec dovedla do klávesnice praštit. Jen hledají písmenka a klovají a oťukávají stroj, jako by měly strach, že klávesnice je ocelová past, která by chňapla po jejich hezoučkém malíčku, kdyby… Do háje, vykašlat se na to! Povedu svou vlastní kancelář tak, jak chci já.“

„Jestli chceš zrušit naše společenství, není potřeba kvůli tomu ječet,“ řekl jsem.

Bertin obličej znovu zrudl, pak zbledl. Sepjala ruce a zhluboka oddechovala. Zatímco se usilovně snažila vypadat a mluvit vlídně, prohlásila: „Donalde, člověče, víš přece, že tě má Berta velice, velice ráda. Ale ty prostě nemáš smysl pro obchod. Když jde o to být ostrý a lstivý chlapík a vyřešit případ, jsi chytrý jako čert, ale co se týká řízení kancelářských prací, o tom nemáš ponětí, a co do vydávání peněz jsi naprosto ztřeštěný. Rozhazuješ peníze, jako by neměly vůbec žádnou cenu. A s ženami, Donalde, prostě úplně ztrácíš zdravý rozum. Usmějí se na tebe, a už se jen rozplýváš. Musíš být tvrdší, a ne takový grand. Už teď platíme Elsii Brandové dvakrát tolik, než jsem jí kdy platívala.“

„Zdvojnásobíme její plat znovu,“ oznámil jsem. Berta sevřela rty a zamračila se na mě.

Vtom zazvonil telefon. Berta se s určitou dávkou úsilí poněkud uklidnila, zvedla sluchátko a řekla: „Ano, haló… ano… ano… No, jsme ovšem oba dosti zaměstnáni a pan Lam je… Ne, ne, tolik zase ne. Dokončuje jistý úkol, který… no, víte, velký případ. Už dává dohromady závěry, a jakmile s tím skončí, bude mít trochu času… Ano, hned teď… No, pokusím se ho sehnat. Mohu vám pak zavolat?… Jaké číslo, prosím? Dobře, ano, děkuji vám.“ Berta si poznamenala číslo na kousek papíru a řekla: „Za několik minut vám zavolám,“ a zavěsila.

Obrátila se ke mně se zářivým úsměvem. „Ty ďáble,“ řekla, „ráda bych věděla, jak to děláš. V tobě musí být něco, co na ženy působí. Vždycky u nich máš úspěch. Ženské jsou do tebe celé pryč.“

„Kdo to je tentokrát?“

„Shirley Bruceová, Donalde. Chce, abys k ní zašel do jejího bytu, hned teď. Má pro tebe velmi důležitou práci. Říkala, že slyšela, že jsme sice drazí, ale že máme výsledky, a lituje, jestliže tě nedokázala správně ocenit, když se s tebou setkala poprvé. Překonává se v roztomilostech.“ Vzal jsem si cigaretu a zamířil ke dveřím.

„Jdeš tam, Donalde?“

Přikývl jsem.

Berta byla samý úsměv. „Takhle tě vidím ráda, Donalde – plného chuti do nové práce. Jdi do toho a pusť z hlavy kancelář a věci kolem ní. Všechno to pro tebe zařídím. Soukromou kancelář pro tebe a Elsie Brandová bude tvou osobní sekretářkou. Nedělej si starosti s maličkostmi, drahoušku.“ Elsie Brandová slyšela v předpokoji závěr Bertina proslovu. Dívala se na mě u vytržení vykulenýma očima velkýma jako golfové míčky, když jsem nonšalantně prošel předpokojem a zavřel za sebou dveře, zatímco Berta ve dveřích kanceláře zářila a tetelila se blahem.

Z veřejné hovorny v restauraci na rohu jsem zavolal Shirley Bruceové.

„Tady Donald Lam z firmy Coolová a Lam,“ ohlásil jsem se. „Chtěla jste se mnou mluvit?“

„Ach ano, chtěla. Mohl byste být tak hodný a navštívit mě?“

„Kdy?“

„Jak nejdříve budete moct.“

„Nemůžete zajít k nám do agentury?“

„Bohužel nemohu. Slíbila jsem nějakým lidem, že budu celý den doma, a nemohu se s nimi spojit, abych schůzku zrušila. Je to dost důležité. Samozřejmě jsem ochotna vám zaplatit ztracený čas. Vlastně, chtěla bych… jak se tomu říká?… vás najmout. Ne, myslím, že vhodnější výraz by bylo angažovat nebo zajistit si…“ Nervózně se zasmála.

Držel jsem sluchátko a mlčel.

„Jste tam ještě?“

„Ano.“

„No tedy, ráda bych si zajistila vaši pomoc pro něco… něco dost důležitého. Nerada bych vám to vysvětlovala po telefonu, ale myslela jsem si, že takhle, když nejde o… no, chápete, pracoval byste pro mě a mohl byste začít hned.“

„Nemohu se k vám dostat dřív než někdy odpoledne.“

„Hmmm!“ Z jejího hlasu zaznělo zklamání.

„Vydrží to do té doby?“ zeptal jsem se.

„No ano, aspoň myslím… když to jinak nejde.“

„Kdy máte tu schůzku, před polednem, nebo odpoledne?“

„Někdy během dne. Řekla jsem, že budu doma celý den.“

„Dobře,“ řekl jsem, „přijdu někdy dnes odpoledne. Zatelefonuji vám dostatečně včas, takže vás nevyruším, bude-li váš přítel u vás.“

„Moje přítelkyně,“ opravila mě Shirley Bruceová dobromyslně.

„Aha. No, dobrá. Ozvu se.“

Zavěsil jsem a zavolal do správkárny Acme. Děvče, které bylo na druhém konci drátu, mělo nejistý hlas a nebylo zrovna hovorné.

„Dejte mi Roberta Hockleye,“ řekl jsem.

„Nemohu. Není tady.“

„Kde je?“

„Kdo volá?“

„Tisk.“

„Nerozuměla jsem jméno.“

„Žádné jméno,“ řekl jsem. „Tisk, noviny. Tisk ho chce, potřebujeme interview. Sežeňte ho. Kde je?“

„Šel na pasové oddělení.“

„Pasové oddělení?“

„Ano.“

„Kvůli čemu?“

„Vyzvednout si pas. Telefonovali mu, že ho má připravený. Já… mohl byste mu zavolat tam.“

„Kam má namířeno?“ zeptal jsem se.

„To vám nemohu říct,“ odpověděla chladně. „Můžete zavolat panu Hockleyovi na pasové oddělení, přejete-li si.“ Zaslechl jsem cvaknutí na druhém konci, a tak jsem rovněž zavěsil.

Vyšel jsem na ulici, nasedl do firemního vozu a zajel do nemocnice, kam byla převezena paní Graftonová. Nedalo mi příliš práce získat všechny potřebné údaje. Utrpěla otravu síranem měďnatým čili modrou skalicí. Internista nechtěl mluvit o jejím případu, ale byl ochoten hovořit o otravě síranem měďnatým jako takové.

„Síranu měďnatého,“ řekl lékař tónem člověka, který si právě dané téma zopakoval, „se v případech vražd používá jako jedu zřídkakdy, ačkoliv je to přece jen jed účinný. Avšak poněvadž působí okamžitou nevolnost, je těžko určit přesně, jak velká je smrtelná dávka, protože značná část je přitom vyvržena z žaludku.“ Přikývl jsem, abych ukázal, že jeho lekce na mě udělala dojem. „Je jisté,“ pokračoval internista, „že v dávce pěti gránů (1 grán=1/16 gramu) působí modrá skalice jako okamžitě účinkující prostředek pro dávení. Je nejlepším známým protijedem při otravě fosforem, protože nejenomže působí zvracení, čímž zbavuje žaludek fosforu, ale svou chemickou reakcí se zbytkem fosforu se stává fakticky protijedem.“

„Šlo tedy o otravu fosforem?“ zeptal jsem se.

„Ne, ne, špatně jste mi porozuměl. Tohle byl docela jasný případ otravy síranem měďnatým. Obsahoval ho každičký kousek v té bonboniéře.“

„Tedy, je-li gránů přiměřená dávka pro vyvolání nevolnosti, nemůže to být smrtelná dávka.“

„No,“ řekl, „autority se tak docela neshodují. Webster ve své knize o soudní medicíně a toxikologii cituje Von Hasselta, který uvádí jako smrtelnou dávku osm gránů. Gonzáles, Vance a Helpern tvrdí, že smrtelná dávka bývá velmi proměnlivá. Farmaceutické návody Spojených států udávají dávku pěti gránů jako rychlé a účinné dávidlo, opakovatelné po patnácti minutách v případě potřeby, ale ne více než jednou.“

„Velmi zajímavé,“ řekl jsem. „Co je s pacientkou?“ Ušklíbl se. „Zřejmě se zbavila jedu téměř hned po požití. Když ji sem přivezli, trpěla jen hysterií a ničím jiným.“

„Kde je teď?“

„Propuštěna. Osobně nemyslím, že spolkla víc jedu, než kolik by se předepsalo pro dávení. Počkat, počkat, neřeknu už o pacientce nic. Dohodli jsme se přece, že budeme hovořit jen o síranu měďnatém.“

„K čemu se používá?“ zeptal jsem se. „K něčemu speciálnímu?“

„Hm, používá se při tisku vzorů na kaliko a při výrobě barviv. Má nemalý význam při čištění vody. Užívá se také v mědirytectví.“

„Není těžké se k němu dostat?“

„Nijak zvlášť, ne.“

„Proč by někoho mělo napadnout použít modrou skalici k otrávení cukrovinek?“ zajímal jsem se.

Pohlédl na mě a potřásl hlavou. „To bych také rád věděl.“ Dál jsem se už nevyptával a zajel jsem na policejní ředitelství.

Kapitán Frank Sellers seděl za svým stolem. Uvítal by mě s radostí, kdyby si myslel, že má návštěva neznamená, že budu něco chtít, takže nejlíp udělá, když si dá hezky pozor. Velmi dobře jsme se znali, když byl ještě seržantem v odboru pro vyšetřování vražd, a myslím, že nějakou dobu byl trochu zamilovaný do Berty Coolové. Byla právě tak dost tvrdá, aby se mu líbila.

„Nazdar, Donalde,“ řekl. „Copak mi neseš?“

„Nic zvláštního.“

„Jak se daří Bertě?“

„Jako obyčejně.“

Strčil si do úst doutník, ale nezapálil ho. „Nechceš doutník?“ zeptal se.

„Ne, děkuju.“

„Co pro tebe mohu udělat?“

„Ale, jen jsem k tobě zaskočil. Nevídáme se často.“

„Už nejsem ve Vraždách.“

„Dával ses občas u nás vidět.“

„Služebně.“

„Nekoušeme.“

„No, já nevím!“ řekl otráveně. „Berta byla fajn, dokud jsi k ní nepřišel. Živila se běžnou prací a byla s ní řeč. Tys ji navezl do vysokých financí.“

„Nadělala peníze,“ řekl jsem.

„To ano, peníze nadělala, ale ti nahoře na direkci se na vaši firmu dávají dost skrz prsty. Koukají opovržlivě, jakmile se o tobě někdo zmíní.“

„Je to tak zlé?“ zeptal jsem se.

Sklíčeně přikývl a dodal: „Musím myslet na svou kariéru. Člověk se s vámi dvěma spřátelí, zaplete se do něčeho, pak třeba uděláš nějaký svůj podfuk, necháš se nachytat a budu v troubě.“ Zamyšleně žvýkal konec doutníku.

„Dejme tomu, že se nenechám chytit.“

„Ale necháš.“

„Dejme tomu, že nic nezákonného nedělám.“

Pokrčil rameny.

„Zatím jsem to nikdy neudělal, však to víš.“

„Nečapli tě, chtěls říct.“

„Neudělal jsem nic protizákonného.“

„O to nejde, člověče. Jsi jako člun, který si to hasí plnou parou minovým polem. Znáš volný průjezd tak zatraceně dobře, že víš, kam můžeš a kam nemůžeš. Vyznáš se v zákonech.

I když se třeba držíš v jejich mezích, jsi tak těsně u hraniční čáry, že to někdy chce mikroskop, aby se dokázalo, žes nevybočil. Ale jednou zavadíš o minu a vybouchneš. Nechci vylítnout do vzduchu s tebou.“

„No,“ řekl jsem, „hezkou dobu jsem teď byl pryč.“

„Jistě, byls pryč,“ řekl hořce, „ale co se stalo? Naočkovals Bertě přeludy velikášství. Myslí si, že je zralá pro všechny velké případy. Mám Bertu docela rád. Není ani trochu sentimentální. Je přímá jako lineál. Člověk ví, na čem s ní je. Věř si nebo nevěř, kdyby se chtěla usadit, byla by z ní pro někoho prima manželka. Opravdu. Kolik jí je let, Donalde?“

„Nevím,“ řekl jsem. „Znám ji asi čtyři nebo pět let a vypadá pořád stejně. Řekl bych tak mezi pětatřiceti a čtyřiceti.“ Přimhouřil jsem významně jedno oko.

„No, jen se neškleb, to není žádné stáří,“ řekl bojovně. „Mně samotnému je čtyřicet a cítím se mladý jako kdykoliv předtím.“

„A taky vypadáš.“

„Nežvaň! K čertu se všemi těmi nesmysly. Co vlastně chceš?“ Řekl jsem: „Včera byl zavražděn muž jménem Cameron.“

„Jo, vím o tom všechno.“

„Na případu pracuje seržant Buda.“

„Hm, jo.“

„Cameron byl jedním ze dvou správců pozůstalosti.“

„Kdo je druhý?“

„Harry Sharples.“

„Pracujete pro něj?“

„Pracovali jsme.“

„Zakázka skončena?“

„Aspoň pokud se týče mě. On sám chce, abychom pro něj udělali ještě něco jiného.“

„Co?“

„Osobního strážce.“

„Proč?“

„Copak vím?“

„To mi nenakecáš, že nevíš.“

Díval jsem se na něj jako neviňátko a Sellers rozžvýkával špičku svého doutníku na vlhké cáry. „Zatraceně, Donalde, s tebou je těžká řeč. Jsi moc nevyzpytatelný. Mohl bys dostat člověka do maléru, kdyby s tebou táhl.“

„Přítele ne. Nikdy jsem nepřivedl do maléru přítele.“ Poškrábal se v hustých kadeřavých vlasech a řekl rezignovaně: „Co teda vlastně chceš?“

„Zdá se,“ řekl jsem, „že Sharples má starosti.“

„Kvůli čemu?“

„Říkám ti, že nevím.“

„No a co čekáš ode mě? Mám se stát jasnovidcem nebo co?“

„Sharples a Cameron,“ řekl jsem, „byli správci pozůstalosti po Coře Hendricksové; určila je v závěti. Jde o hezky hodně peněz. Jsou tu dále dva dědici, dívka jménem Shirley Bruceová a mladý muž jménem Robert Hockley.“

„A dál?“

„A,“ řekl jsem, „správci jsou celí pryč do Shirley a snesli by jí modré z nebe, ale myslí si, že musí Roberta klepnout přes prsty. Shirley by mohla dostat peněz, kolik by se jí jen zachtělo. Robert nemůže, aspoň dokud neskončí správa.“ Sellers vytáhl doutník z úst a odplivl si do velkého mosazného plivátka. Prohodil: „Byl bys překvapen, jak chladným mě celá ta přednáška nechává.“ Pokračoval jsem: „Správa skončí, až dědici dosáhnou určitého stáří. Pak jim správci mohou buď dát peníze, nebo jim zakoupit rentu.“

„Hm, hm.“

„Vsadil bych se, že dědici by měli raději penízky. Myslím, že já na jejich místě bych je chtěl.“

„Tebe se nikdo neptá.“

„Existuje ještě jiná možnost,“ řekl jsem, „která by správu ukončila.“

„Copak?“

„Smrt obou správců.“

Chvíli se na mě mračil, pak sebou náhle trhl a zpozorněl: „Jak to myslíš?“

„V případě,“ pokračoval jsem, „že oba správci zemřou, celá ta hromada prachů se automaticky rozdělí mezi oba dědice stejným dílem.“

„Kolik to dělá?“

„Pár set tisíc.“

Doutník sebou zmítal, jak ho Sellers nervózně žvýkal.

„Takže jsi přišel za mnou?“ řekl.

„Takže jsem přišel za tebou.“

Zakousl se do vlhkého doutníku, odškubl trochu těch mokrých cárů, odplivl si do plivátka a zahleděl se na roztřepený konec. „Co chceš?“

„Na vraždě je zajímavý určitý detail,“ řekl jsem. „Cameron měl ochočenou vránu, která se jmenuje Pancho. Cameron byl zavražděn, když držel v ruce sluchátko telefonu. Na stole před ním ležel revolver ráže dvaadvacet. Z jedné komory bylo vystřeleno. Rád bych věděl, na co střílel.“ Sellers pokrčil rameny.

„Byl jsem tam se Sharplesem,“ pokračoval jsem, „když našel mrtvolu. Trochu jsem se tam rozhlédl. Neviděl jsem nic, po čem by tou dvaadvacítkou mohl střelit. Vyrozuměl jsem, že policie nenašla žádnou díru po kulce.“

„Takže si možná myslíš, že někdo chodí po světě s kulkou ráže dvaadvacet?“

„Pokud je mi známo, tohle je názor policie.“

Sellers si pohladil vlasy. „Něco ti řeknu, Donalde – nech si pro sebe, od koho to máš, nebo si to u mě rozliješ.“

„Co?“

„Stopa po té kulce se našla.“

„Cameron na někoho střelil a nezasáhl?“

Sellers potřásl hlavou. „Střelil na střechu. Vypadá to, jako by střílel narychlo, ale nebyl to asi dobrý střelec.“

„Co tím chceš říct?“

„Byl tam otvor pro vránu… otvor pod tou lomenicí.“ Přikývl jsem.

„No,“ pokračoval Sellers. „Když chlapci našli ten revolver, z něhož bylo jednou vystřeleno, a pokoj byl zavřený, přirozeně museli předpokládat, že někde ta kulka skončit musela. A jestliže nemohli najít kulku, mohli si myslet, že Cameron třeba na někoho vystřelil, možná v sebeobraně.“ Přikývl jsem.

„Ať už z toho revolveru střílel kdokoliv,“ řekl Sellers, „zřejmě mířil na ten otvor a spoléhal se, že kulka vyletí pánubohu do oken, ale zbabral to. Zjistilo se, že kulka zasáhla hranu toho otvoru.“ Udělal jsem si na čele vrásky, aby Sellers viděl, že přemýšlím. Sellers čekal, jestli něco řeknu, a když jsem mlčel, pokračoval: „Je jasné, co se stalo. Cameron měl revolver. Byla to jen dvaadvacítka, ale přece jen to byl revolver, i když malý. Zavraždil ho někdo nožem. Jestliže Cameron vystřelil z revolveru, logicky by z toho vyplývalo, že mířil na tu osobu, která měla nůž. To by ale znamenalo zápas.“

„Jak to?“

„Jestliže vystřelil z revolveru, musel vystřelit dřív, než ho zasáhl nůž. Podle výsledků pitvy Cameron už ani nehnul prstem, když mu ten nůž zajel do srdce. Ale jestli to byl on, kdo zahájil představení tou bouchačkou, pak ten člověk s nožem mohl jednat v sebeobraně.“

„Takže si myslíš, že vystřelil vrah?“

„Přesně tak,“ potvrdil Sellers. „Vrahem musel být někdo, koho Cameron dobře znal, někdo, komu Cameron důvěřoval. Cameron seděl na židli a telefonoval. Vrah stál těsně u něho.

Třeba se mu nelíbilo, co Cameron do telefonu říká. Možná taky, že vrah prostě jen čekal na vhodnou příležitost. Ale zřejmě odněkud vytáhl nůž – z kapsy, rukávu, pochvy, co já vím odkud – počkal na příhodnou chvilku a pak ho do Camerona zabodl. A po čertech přesně. Cameron vypadl z židle na podlahu a chlapík, který spáchal právě vraždu, chladnokrevně otevřel zásuvku, kde věděl, že má Cameron uloženou svou dvaadvacítku, postavil se přesně nad ležícího Camerona, zamířil na díru, zmáčkl spoušť a pak odložil revolver na stůl. Byl přesvědčen, že poslal kulku otvorem ven, ale minul jej asi o dva centimetry.“

„Nad, pod nebo po straně?“

„Nad.“

„Myslíš tedy, že střílel vrah?“

„Myslíme, že střílel muž, který spáchal vraždu.“

„Nebo žena?“

Pohlédl na mě a potom řekl pomalu a trochu pochybovačně: „Nebo žena, která spáchala vraždu.“

„Proč si myslíš, že z revolveru střílel vrah?“

„Udělali jsme parafínový test na Cameronových rukou. Ani stopy po částečkách střelného prachu.“

„Otisky prstů?“

„Žádné.“

„Ani na revolveru?“

„Pár rozmazaných otisků.“

„Chceš říct, že byl revolver otřen?“

„Ne… tedy nebyl otřen úplně. Vrah asi omotal kolem revolveru kapesník, než zmáčkl spoušť. – Donalde, co sakra vlastně chceš?“

„Chci letět do Jižní Ameriky.“

„To bych chtěl taky.“

„Ale já tam chci hned teď.“

„Co s tím mám společného?“

„Seženeš mi pas,“ řekl jsem.

„Ty jsi blázen!“

„Ale ne, nejsem,“ opáčil jsem. „Teď hezky zvedneš tohle sluchátko a zavoláš na pasové oddělení na ministerstvu a řekneš jim, kdo jsi, řekneš jim, že pracuji na případu vraždy a že máš ke mně naprostou důvěru – že bys byl rád, kdyby mi vydali pas bez průtahů, hned.“

„Ty ses zbláznil.“

Potřásl jsem hlavou.

„I kdybych chtěl, nemohl bych to udělat. Nebylo by to nic platné.“

„Kdybys zavolal na správnou linku, platné by to bylo.“

„Co tomu říká Berta?“

„Neví o tom.“

„Kdo tě posílá do Jižní Ameriky?“

„Dělám to na svou pěst.“

„Co se tam sakra děje?“

„Nevím.“

„Proč tam tedy chceš?“

„Letí tam Robert Hockley,“ řekl jsem. „Je jedním z dědiců pozůstalosti Cory Hendricksové. Většina majetku, náležícího do její správy, je v Kolumbii.“

„Chceš říct, že ho tam budeš stopovat?“

„Chci se prostě podívat do Kolumbie.“

„A co bude se mnou? Budu za tebe tahat kaštany z ohně, a co pak?“

„Dostaneš kaštan.“

„Ten je moc horký do ruky,“ stěžoval si Sellers.

„Můžeš ho nechat vychladnout, jak dlouho budeš chtít.“

„Jak mohu vědět, že budeš tahat kaštany z ohně?“

Zašklebil jsem se a řekl: „Nějak si nás pleteš. Kaštany máš přece tahat ty pro mě. Jasné?“

„Jdi do háje, Donalde,“ naříkal Sellers, „budu tě krýt a pak se něco stane a budu v tom lítat…“

„V ničem nebudeš lítat. Nic se nestane. Nemáš zájem o zprávu, co bude Hockley dělat v Kolumbii?“

„Nechápu, proč bych měl mít.“

„Máš nějaký důvod, proč bys o ni neměl stát?“

„Kdybys na něco přišel, řekl bys mi to? A nenechal si něco pro sebe, ty rošťáku?“ Potřásl jsem hlavou.

„Ale jestli přijdu na to, kdo zavraždil Roberta Camerona, povím ti to a můžeš ho skřípnout.“

„Na základě tvých hypotéz, ne?“

„Neblázni. Dám ti důkazy. Budeš si je moct ověřit.“ Sellers zaváhal.

„Ostatně,“ řekl jsem, „opravdu nemáš co ztratit. Víš stejně dobře jako já, že policejní ředitelství nebude platit výlohy svého člověka, který by se proháněl po Jižní Americe jen proto, že tam jede Robert Hockley. Je to pro tebe šance, mít někoho na místě, aniž by to policii stálo zlámanou grešli. Vždycky by ses z toho vyvlékl, kdyby bylo třeba. Ale nebude to třeba.“ Sellers odhodil rozžvýkaný doutník do plivátka.

„Převezl jsem tě někdy?“ ptal jsem se ho.

„Moc nechybělo.“

„Ale nikdy jsi neprohrál, když sis na mě vsadil. Ve finiši jsem tě nikdy stranou nenechal.“ Kapitán Sellers si povzdychl a sáhl po sluchátku. „Komu že mám zavolat?“

„Na pasové oddělení na ministerstvu,“ připomněl jsem mu. „A raději koukej, ať to zní dobře a přesvědčivě.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Bylo už pozdní odpoledne, když jsem dorazil do bytu Shirley Bruceové.

Přivítala mě ve dveřích; podala mi hebkou ruku a tvářila se přátelsky a mile.

„Byl jste překvapen, že jsem pro vás poslala?“ řekla.

„Mé povolání je překvapeními přeplněno.“

„Máte v sobě cosi, co vzbuzuje důvěru.“

„Díky.“

Ponechala svou ruku v mé a jemně mě postrčila do haly. Měla na sobě blůzku z umělého hedvábí a lehké kalhoty, jež zdůrazňovaly její štíhlý pas a měkkou zaoblenou křivku jejích boků. Hluboký dekolt blůzy poskytoval letmý pohled na hladkou olivovou pleť a svůdné obrysy.

Podržela svou ruku v mé, přistoupila ještě těsněji ke mně a řekla potichu: „Je tu má přítelkyně. Počkejte chvilku, než něco řeknete. Zbavím se jí.“ Pak řekla nahlas: „Mohu vás pozvat dál, prosím?“ Vstoupil jsem do pokoje.

Na pohovce ležela nějaká žena, obložená a podložená polštáři, přikrytá pestrobarevnou orientální pokrývkou, s hlavou částečně ode mě odvrácenou, takže jsem viděl jen tmavé vlasy a křivku tváře.

„Posaďte se,“ vyzvala mě Shirley Bruceová a pak dodala: „Má přítelkyně není ve své kůži. Měla velmi nepříjemný zážitek. Juanito, drahoušku, ráda bych ti představila pana Lama, přítele, o kterém jsem ti říkala.“ Postava na pohovce se pohnula, pak se posadila a prudce odhodila pokrývku. Na zlomek vteřiny jsem mohl zahlédnout nohy, nijak nepřitažlivé. Z jejích očí na mě šlehaly vražedné plameny a Juanita Graftonová ze sebe chrlila slova plná zášti a jedu.

„Byl tam, když mě otrávila. Možná v tom měl prsty. Je to její přítel. Nevěř tomu člověku. Říkám ti…“

„Drž hubu!“ vyštěkla na ni Shirley Bruceová.

Juanita Graftonová ihned zmlkla.

Shirley Bruceová se ke mně obrátila s tázavým pohledem.

„Už jsem se s paní Graftonovou setkal,“ ozval jsem se. „Byl jsem navštívit její dceru. Když jsem tam zrovna byl, snědla paní Graftonová nějaké otrávené bonbony.“ Shirley Bruceová na mě stále ještě upírala své velké temné oči.

„Co jste dělal u Dony?“ tázala se pomalu a zřetelně, jako by tu otázku diktovala písařce.

„Vyšetřoval jsem vraždu Roberta Camerona.“

„Proč?“

„Hlavně abych si uchránil svou vlastní kůži. Policie ví, že jsem byl se Sharplesem, když se našla mrtvola. A oni nemají rádi, když soukromí detektivové objevují mrtvoly.“

„A proč jste byl zrovna u Dony Graftonové? Podezříváte ji?“ Pokrčil jsem rameny. „Nemohu prozrazovat prameny svých informací.“

„Šel jste se jí vyptávat… vyslýchat ji?“

„Mohla byste se na to dívat i takhle.“

„Věděla proč?“

„Věděla, že sháním informace.“

„Věděla, jak se jmenujete?“

„Myslela si, že jsem reportér nějakých novin.“

„Ale jak jste jí vysvětlil svou návštěvu?“

„Protože vzala k sobě vránu Roberta Camerona a stará se o ni. To mi dalo dobrou záminku – ta vrána, víte?“

„Ach.“

Bylo to jediné kratičké slovo, ale plné významu. A opět se usmívala. Její oči na mě znovu pohlížely s mazlivou výzvou.

Juanita Graftonová ze sebe začala sypat španělštinu.

Shirley Bruceová se na ni podívala a řekla: „Proboha, mlč. Dělá se mi z tebe zle. Když uvidíš něco sladkého, je z tebe hned docela obyčejné čuně. Přecpala ses cukrovím a udělalo se ti špatně. Myslím, že ani nebylo otrávené.“ Paní Graftonová řekla: „Byla jsem nemocná. Upadla jsem. Převezli mě do nemocnice. Strčili mi do žaludku hadici. Bylo mi strašně zle.“

„Dobře, ale teď už jsi v pořádku. Přestaň si hrát na nemocnou. Už mě to unavuje. Co tak udělat nám trochu čaje?“ Paní Graftonová poslušně vstala, hezky složila pokrývku a mlčky odešla z pokoje.

Shirley zašeptala: „Je z Jižní Ameriky. Mají přímo ďábelský temperament. Lidé odtamtud, víte. Byla manželkou důlního inženýra, který zahynul při neštěstí v dole, na němž jsem zainteresována. Nepřímo. Je součástí pozůstalosti.“

„Jak dlouho je tady ve Státech?“

„Ach, přijede a zase odjede. Nějakou dobu vždycky žije tady a pak se zase na čas vrací do Kolumbie. Když je tady, ráda si hraje na velkou dámu. Ale pokud vím, když je zpátky v Kolumbii, musí pracovat jako služka. Pracuje tak dlouho, než si našetří dost, aby mohla zase přijet do Států a… Ale nehovořme o ní. Jsou i jiná témata.“

„Například?“

Pohnula se směrem k pohovce. „Chtěla bych s vámi mluvit důvěrně.“ Následoval jsem ji k pohovce a posadil se. Byla ještě teplá od těla Juanity Graftonové. Shirley Bruceová seděla těsně vedle mě, takže jsem cítil teplo její pravé nohy, pronikající nohavicemi jejích lehkých kalhot. Sáhla po mé ruce a při řeči si začala pohrávat s mými prsty.

„Říká se, že jste velmi schopný.“

„To je věc názoru.“

„Vyzařuje z vás důvěryhodnost.“

„To mě opravdu těší.“

„Opravdu?“ zeptala se šelmovsky.

Naše pohledy se setkaly – její oči byly temné, romantické. Její plné rudé rty byly lehce rozevřeny, tvář měla blizoučko u mé, bradu lehce pokleslou.

„Jistěže ano.“

Zasmála se hlubokým hrdelním smíchem, který zněl svůdně. Sklopila víčka, až se dlouhé řasy otřely o hebké olivově zbarvené tváře a pak si s plachým povzdechem začala znovu hrát s mými prsty.

„Mám velice ráda strýčka Harryho,“ řekla.

„Všiml jsem si toho.“

Na okamžik se zarazila a pak se zasmála. „Protože jsem ho líbala?“

„To bývá průvodní znak.“

„Ale já ho přece líbám vždycky. Je jako můj strýček.“

„Pak tedy máte krvesmilnou povahu.“

Zasmála se opět. „Když líbám, tak líbám. Nejsem zvyklá dělat věci polovičatě.“

„Nic?“

„Vůbec nic. Nejsem polovičatá.“

„Ne, takovým dojmem nepůsobíte.“

Náhle zněl její hlas hněvivě: „Co tím chcete říct?“

„Co jste tím chtěla říct vy?“

„Prostě že nejsem… nejsem… Když něco dělám, snažím se to dělat dobře.“

„Tak jsem to myslel i já.“

„Mohl jste mít na mysli něco jiného.“

„Občas bývá těžké odhadnout, co má druhý člověk zrovna na mysli.“ Její prsty byly zas už čilé – měkké, hřejivé prsty, dlouhé a jemné, s masitými konečky, mazlivé prsty, pod jejichž jemným hlazením se moje ruka rozechvívala.

„Jsem impulzivní,“ řekla.

„Počítám, že máte vznětlivou povahu a velmi rychle, spíš ukvapeně, si děláte příznivé i nepříznivé úsudky.“

„Přesně tak. Buď se spřátelím rychle, nebo vůbec ne. Podívám se na někoho a v tom okamžiku ho mám ráda, nebo nemám. A pak jsou také lidé, které mám velmi ráda.“

„Na první pohled?“

„Na první pohled.“

„Jak je to se mnou? Zalíbil jsem se vám?“

Sevřela mi ruku tak silně, až se její dlouhé nehty zabořily do mé kůže.

Asi minutu jsme seděli mlčky. Pak se náhle zeptala: „Donalde, jak jste mohl vědět, že jsem dala Robertu Hockleyovi peníze?“

„Nevěděl jsem to.“

„Ale ptal jste se na to.“

„Chtěl jsem se něco dozvědět.“

Sáhla do kapsičky své blůzky, vytáhla obdélník papíru, rozložila ho a podala mi ho. Byl to podepsaný šek vystavený na účet Roberta Hockleye. Zněl na 2000 dolarů. Byl potvrzen bankou a od banky opatřen razítkem „Proplaceno“.

Nastavila ruku a já jsem jí šek vrátil.

„Donalde, proč nic neříkáte?“

„Co bych měl říkat?“

„Nechcete vědět, jak k tomu došlo, že jsem mu dala ty peníze?“

„Je ten důvod nějak důležitý?“

„Byl na tom špatně a byl zatrpklý… ach, velmi zatrpklý. Bylo mi ho líto. Napřed jsem mu nevyhověla. Víte, chtěl, abych požádala o tisíc dolarů měsíčně víc pro sebe, protože věděl, že správci by to pro mě udělali a že by jemu pak vypláceli stejnou částku.“

„Odmítla jste to?“

„Ano. Nechtěla jsem strýčka Harryho rozrušit. Pak mi začalo být chudáka Roberta líto, tak jsem mu napsala ten šek a donesla mu ho.“

„Jako půjčku?“

„Jako dar.“

Z kuchyně se ozvala Juanita Graftonová: „Kde je ta čínská konvice na čaj?“ Shirley odpověděla netrpělivě: „Nevím. Dej mi s tím pokoj. Jestli ji nemůžeš najít, vezmi něco jiného.“ Obrátila se opět ke mně a její hlas byl opět měkký a svůdný. „Budu si muset pospíšit, protože Juanita je zvědavá klepna. Donalde, chci, abyste mi pomohl.“

„Co mám udělat a proč?“

„Mám Harryho ráda. A bojím se o něj.“

„Proč?“

„Nevím. Snad je to nějaká předtucha. Cítím to v kostech. Hrozí mu nebezpečí.“

„A co tedy chcete?“

„Chci, abyste byl s ním, abyste ho chránil. Uděláte to, viďte že ano?“

„Na chránění lidí se nijak nehodím – se svou drobnou postavou.“

„Ale určitě ano. Jste bystrý. Uvidíte nebezpečí, kde… chci říct, že každého prohlédnete skrz naskrz. Dovedete rychle ohodnotit povahu. Na výšce tolik nezáleží.“

„Co to má společné s ochranou?“

„Víte, proč hrozí Harrymu nebezpečí?“

„Proč?“

„Musím jmenovat?“ řekla.

„Proč ne?“

„Jde o tu správu pozůstalosti,“ pokračovala pomalu. „Jsou lidé, kteří by měli prospěch z toho, kdyby Harry… kdyby nestál v cestě.“

„Domníváte se, že Cameron byl zabit, protože…“

„Ne, ne, to ne.“

„A co tedy?“

„Ale teď je mrtev.“

„Zdá se, že tohle je celkem nepopiratelné.“

„A teď si představte, že by se něco mohlo stát strýci Harrymu!“

„Chcete říct, že byste přišla k hromadě peněz?“

„Já?“ zeptala se a srdečně se zasmála.

„Ale dostala byste se k ní, ne?“

Tmavé oči se dívaly do mých. „Ano, samozřejmě bych se i já dostala ke spoustě peněz. Musím vám to dávat po lopatě?“

„Myslíte Roberta Hockleye?“

„Nemyslím nic, kromě toho, že chci, abyste chránil strýčka Harryho.“

„To není můj obor.“

„Zaplatím vám dobře. Mám své vlastní peníze.“

„A jak bych mu vysvětlil, že jste si mě najala, abych…“

„Nic byste nevysvětloval. Prostě byste byl s ním a on by vás platil. Pak bych vám já zaplatila také. Strýček Harry si myslí, že jste bystrý a chytrý. Rád by vás měl u sebe. Pořád, ve dne v noci.“

„Dejme tomu, že bych přišel na cosi, co by si strýček Harry nepřál, abych věděl. Co potom?“ Zasmála se a zvolala: „Musíte říkat všechno, co víte, Donalde?“

„Přijdu-li na něco, co někdo nechce, abych věděl, pak by se mi vůbec nelíbilo být s ním pořád, ve dne v noci. Někdy to může být moc špatné.“ Její prsty hladily hřbet mé ruky. Teď se náhle zastavily. Viděl jsem, že si to promýšlí. Pak se ozvala hlasem opět opatrným a bezbarvým, jako by něco diktovala: „Řekněte to ještě jednou, Donalde, prosím.“ Vtom však už přicházela z kuchyně Juanita Graftonová a tlačila před sebou servírovací stolek s čajem.

Shirley na ni pohlédla. Chvilku vypadala podrážděně, jako by chtěla vybuchnout. Ale vzápětí už byla zase dokonalou hostitelkou a nalévala nám oběma čaj.

Juanita Graftonová, na níž nebylo vidět ani stopy slabosti nebo nemoci, oddaně pečovala o Shirleyino pohodlí a zdálo se, že je teď ochotna mě přijmout jako přítele. Občas zvedla své dlouhé řasy a její oči se na mě usmály. Nedalo se popřít, že byla krásná. A co víc, vyzařovalo z ní cosi, co působilo dojmem, že sex je součástí přímo její existence. Bylo těžké věřit na platonické přátelství mezi ní a Shirley Bruceovou, stejně jako by nikoho nenapadlo řídit závodní vůz rychlostí padesát kilometrů za hodinu. Prostě nebyla z takového těsta.

Juanita Graftonová čekala na vhodný okamžik a pak mi řekla: „Musíte mít dojem, že jsem dost nezvyklá matka.“

„Proč?“

„Když jsem si myslela, že mě vlastní dcera otrávila.“

„Po tom mi přece nic nebylo.“

„Ne, ne,“ prohlásila vážně. „Říkáte to proto, že jste zdvořilý. Ráda bych, abyste znal i můj pohled na věc. Ráda bych, abyste pochopil mé city.“

„Prosím tě, nech toho, Juanito,“ pokárala ji Shirley. „Donalda nezajímá, co cítíš k Doně, co si o ní myslíš.“

„Ale viděl mě, jak jsem se rozčílila a obvinila ji, že se mě pokusila otrávit. To bylo bláznovství. Bylo mi špatně. Byla jsem nervózní. Byla jsem hysterická. Chtěla jsem zajít k Doně a promluvit si s ní a snad zlepšit naše vztahy. Pak se stalo tamto a myslela jsem si… no, spíš jsem nemyslela. Jsme vznětliví – my lidé z jihu.“ Jen jsem přikývl.

Shirley řekla: „To není důležité, Juanito, opravdu ne.“ Juanita Graftonová nespouštěla pohled z mé tváře. Byly to tmavé oči jako jiskry, pronikavé oči žadonící o porozumění. „Pro nás španělsky mluvící lidi z jihu,“ řekla, „znamená rodina hodně. Nehoníme se za bohatstvím tak jako jiní. Přikládáme velkou cenu svým domovům, přátelům, rodinám. Máme z nich více než vy tady na severu. Vím to, protože jsem žila v obou končinách.“

„Bylo to mé první setkání s vaší dcerou,“ navázal jsem. „Byla to, abych tak řekl, obchodní návštěva.“

„Takže nejste její přítel?“

„Nikdy předtím jsem ji neviděl.“

„Říkala vám snad něco o mně?“

„Nic.“

„Nedokážu jí porozumět. Mezi námi je velká propast. Je spíš seveřanka. Je ctižádostivá. A ta ctižádost nevede vůbec k ničemu. Řekněte mi, seňore Lame, co je dobrého na tom dosáhnout úspěchu jako talentovaná umělkyně, když cestou k úspěchu je třeba zničit lásku? Jen pro to stojí za to žít – pro lásku přátel, lásku rodiny, pro pouta, jež spojují srdce. V naší zemi cítíme, že jsme bohatí, máme-li hodně přátel. Být bohatý v pesetách bez bohatství v přátelích je velké neštěstí. Rozumíte, jak to myslím?“

„Nikdy jsem nebyl ve vaší zemi,“ řekl jsem. „Jen jsem o ní slyšel.“

„Je to tak. Je to vyznání mého lidu. A teď se má dcera Dona obrátila proti mně. Jsem cosi, co je třeba poodstrčit stranou. Já, její matka. Svěřuje se mi? Ne. Svěřuje se svým štětcům, svým obrazům. Podívejte se na její obrazy a uvidíte v nich její ctižádost. Ctižádost po čem? Ctižádost po úspěchu. A co je úspěch? Prázdnota. Není to nic. Jaký úspěch může stát za ztrátu přátelství? Může snad úspěch nahradit lásku?“

„Míníte tím, že nemá přátele?“ otázal jsem se.

„Žádné přátele. Ty odhazuje stranou. Má jenom svou ctižádostivost. Studuje. Pracuje. Říká, že její povinností je rozvíjet svůj talent. Ale co je talent, když zakrní srdce a city? Být úspěšný bez přátel je jako být na poušti, kde člověku patří všechna země, kam až dohlédne, ale kde není žádný jiný člověk, žádná živá bytost. K čemu je potom majetek? Kdo si přeje vlastnit poušť?“

„Hochům v Palm Springs se docela hezky vyplatila,“ opáčil jsem.

Zatvářila se uraženě. „Vy žertujete.“

„Samozřejmě žertuje, Juanito,“ řekla Shirley. „To už je styl nás seveřanů. Děláme si legraci, abychom zakryli své city. Donald tě chápe. Chtěl byste ještě trochu čaje, Donalde? Trochu smetany a cukru… Ach!“ Džbánek se smetanou jí vyklouzl z prstů, odrazil se od hrany stolu a rozbil se na podlaze. „Rychle, Juanito. Hadr. Utři to tady.“ Juanita Graftonová vyskočila a odběhla do kuchyně.

„A přines jiný džbánek se smetanou,“ zavolala Shirley.

Obrátila se ke mně. „Tolik mě to mrzí, Donalde.“

„Řekl bych, že ne. Udělala jste to úmyslně.“

Její oči jako by se spiklenecky usmívaly. „Před vámi nedokážu nic utajit, že ne, Donalde?“ Mlčel jsem.

„Víte,“ pokračovala, „potřebovala bych zařídit ještě něco jiného. Myslím, že byste to mohl udělat.“ Ztišila hlas a spěšně pokračovala: „Robert Cameron měl možná nějaké sejfy a nemusely být na jeho jméno. Myslíte, že byste mohl poslat své lidi do různých bank a…“ Přišla Juanita Graftonová s lopatkou a utěrkou. Posbírala střepy a utřela smetanu.

„A ještě smetanu pro pana Lama,“ řekla Shirley. Počkala, dokud se Juanita nevrátí do kuchyně, a pak pokračovala: „Myslím, že Robert Cameron měl takových sejfů dost.“

„Které obsahovaly fondy pozůstalosti?“

„Nevím. Ráda… ráda bych to zjistila. Chápete přece, že je to v mém zájmu.“

„Nemusíte si najímat detektivní agenturu, aby vám opatřila tuhle informaci. Když někdo zemře, stát Kalifornie vybírá dědickou daň. Bankovní sejfy by se mohly použít i proto, aby se stát ošidil o část této daně. Stát nemá něco takového rád. Proto je stát hezky přísný. Vyhlásil plno zákonů a předpisů o tom, co se stane, když lidé schovají věci do sejfů a pak tyto pozemské statky zašantročí.“

„Vysmíváte se mi? Děláte si ze mě legraci?“

„Ne. Jenom vám naznačuji, že si nemusíte dělat hlavu s těmi Cameronovými bankovními sejfy.“ Naklonila se ke mně: „Budete ochraňovat strýčka Harryho?“

„Nevím. Sotva.“

„Proč?“

„Protože mám na práci jiné věci.“

„Jaké?“

„Svoji práci.“

„Ale já jsem přece ochotna vám zaplatit. A on vás bude platit také.“

„Vím, ale třeba nebudu mít čas.“

„Jinými slovy – nechcete to dělat?“

Juanita zavolala z kuchyně, že je tam už jenom trošku smetany.

„No tak ji dej do džbánku a přines,“ odpověděla Shirley netrpělivě.

„Pracuje u vás?“

„Proboha, ne! Je má přítelkyně. Občas bývá otravná.“ Řekl jsem: „Aha,“ a Shirley rychle dodala: „No, víte, je to takhle. Vím, že když je v Jižní Americe, pracuje tam jako služka nebo hospodyně, a tak toho asi trochu zneužívám. Je to už trochu starší žena a… mám dojem, že ráda lidem poslouží. Je trochu osamělá a touží po lidech, s kterými si může povídat a s nimiž si rozumí.

Se svou dcerou nevychází dobře. Myslím, že je to hlavně Juanitina chyba, ale ani Dona není bez viny. Dona je tak zabraná do své kariéry, že nemá čas ani na svou vlastní matku – a musel byste znát Jihoameričany, abyste pochopil, co to znamená. Pro Juanitu jsou rodina a přátelé nade vše, na prvním místě. A až v druhé řadě jsou peníze. Ale trochu mě občas nudí, ona i její starosti. A na druhé straně ji mám tak ráda, že bych pro ni udělala cokoliv, opravdu cokoliv.“ Juanita se vrátila do pokoje s novým džbánkem smetany a posadila se. Dvě tři minuty jsme mluvili celkem o ničem a pak jsem řekl, že už musím jít. Shirley mě ještě trochu zdržovala, hrála o čas. Doufala zřejmě, že Juanita odejde z pokoje dřív, než zmizím, a nechá nás tam o samotě. Chvíli jsem měl dojem, že Juanitě rovnou řekne, aby vypadla. Ale neudělala to – asi proto, že cítila, že bych odešel s Juanitou.

Shirley mě doprovodila ke dveřím. Ohlédla se, aby se ujistila, že Juanita Graftonová ještě sedí, pak rychle vyšla do chodby a rozhlédla se na obě strany.

Věděl jsem, co přijde, a klidně jsem stál.

Přistoupila těsně ke mně, klesla do mého náručí jako kus železa přitažený magnetem. Pocítil jsem horký tlak jejích zvlhlých rtů na svých. Levou rukou objala mou šíji. Zabořila prsty do vlasů nad zátylkem a tahala je, až mě to zabolelo.

„Miláčku!“ řekla, když mě pustila, abychom se mohli nadechnout. Potom se beze slova otočila a zmizela ve svém apartmá.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Před domem, kde bydlela Shirley Bruceová, bylo zaparkováno už dost aut. Už byla pomalu doba, kdy se lidé vracejí domů z práce, a dalo se čekat, že bude na ulicích plno – patří to k normálnímu životu velkoměsta.

Couvl jsem s firemním vozem, až se zastavil o nárazník vozu za mnou, a pak jsem vjel na silnici.

Těsně přede mnou jelo auto. Řídil je muž asi pětatřicetiletý a nezdálo se, že by nějak zvlášť spěchal. Jeho spolucestující vypadal stejně neurčitě. Nemluvili spolu a dívali se přímo před sebe. Zatroubil jsem a předjel jsem je. V zrcátku jsem si všiml, že z parkoviště za mnou vyrazil další vůz. Zdálo se, že jeho řidič spěchá trochu víc. Použil houkačku, dostal se vedle mě, pokusil se mě předjet, ale zřejmě neodhadl situaci a zařadil se těsně za má zadní kola.

I v tomto voze měl řidič vedle sebe mlčenlivého společníka.

Zpomalil jsem a trochu si zapřemýšlel.

Nepovažoval jsem je za policisty. Jestliže byli soukromí, tak někdo utrácel kvůli mně fůru peněz.

Signalizoval jsem, že zahnu doleva.

Vypadalo to, že vůz těsně za mnou pojede také doleva, a všiml jsem si, že pomalejší auto vzadu zareagovalo a prudkým pohybem se zařadilo do vnitřního pruhu.

V posledním okamžiku jsem přehodil ukazatel na pravý směr a ostře jsem řízl zatáčku doprava. Pár řidičů zuřivě troubilo a proklínalo mě, ale podařilo se mi proklouznout a zmizet v postranní uličce.

První z obou vozů to už nestihl. Druhému se však podařilo projet mezerou v řadě aut a dostat se opět za mě. Zajel jsem k chodníku, dupl na brzdy, otevřel dvířka a řekl: „Fajn, hoši, copak se děje?“ Ani neotočili hlavy. Zřejmě jsem pro ně vůbec neexistoval. Sice předtím zpomalili a chystali se zastavit, ale když jsem vystoupil ze svého vozu, řidič pokračoval pomalu v jízdě a dělal, že je zcela zaměstnán hledáním domovního čísla na levé straně ulice.

Vrátil jsem se, nastoupil do firemního vozu, dovolil si porušit dopravní předpisy obrácením uprostřed bloku a ztratil své stíny dokonale z dohledu. Když jsem se ubezpečil, že mě nikdo nesleduje, zajel jsem ke kanceláři Petera Jarratta.

Jarratt nestál o rozmluvu, nechtěl mě už přijmout. Řekl mi, že se právě chystal kancelář zavřít a jít domů. Bylo už pozdě a měl smluvenou schůzku a večeři. Prý už mi řekl všechno, co o celé věci věděl, když mi dával ten tip. Nemohl bych tu rozmluvu nechat na zítřek?

Odpověděl jsem, že nemohl.

Netrpělivě pohlédl na hodinky a pobídl mě, abych tedy spustil.

Posadil jsem se za stůl proti němu a dal si na čas, abych si ho prohlédl důkladněji než tehdy u Nuttalla.

Byl vysoký, pružný, něco málo přes padesát, lebku měl ze dvou třetin lysou. Nedostatek vlasů na temeni byl zčásti kompenzován obočím. Bylo husté, rozcuchané a chundelaté. Jeho zřejmě oblíbeným trikem při obchodním jednání bylo sklonit lehce hlavu, zvednout oči a upřeně se dívat zpod toho huňatého obočí. Zřejmě to mělo lidi zahánět do defenzivy.

Vyzkoušel si ten trik na mně, když jsem si sedal proti němu. Nechal jsem ho předvádět ten pronikavý kukuč dost dlouho, aby mu bylo jasné, že na mě nezabírá. Potom jsem řekl: „Jak jste přišel na nápad pustit na mě Phyllis Fabensovou?“ Hypnotické oči náhle zamžikaly a mimoděk se odvrátily. Pak je s přemáháním opět zamířil do mých. „Příležitostně dělám i obchodní transakce se starožitnými šperky. Je to pro mě vedlejší obor. Náhodou jsem si vzpomněl na slečnu Fabensovou a na přívěsek, který jsem od ní dostal.“

„Děláte hodně podobných věcí?“ zeptal jsem se.

„Myslíte obchody se starožitnými šperky?“

„Ano.“

„Dost. Teď už ne tolik jako před časem. Není už po nich taková poptávka.“

„Co s tím zbožím děláte? Myslím totiž – ve velkém.“

Pohladil si pleš a řekl: „Kdybych vám to řekl, pak byste byl stejně chytrý jako já. Takové věci se neprozrazují.“

„Máte pravdu,“ řekl jsem. „Necháme to být. Seržantu Budovi jste o tom svém vedlejším oboru neříkal?“

„Neptal se mě… výslovně.“

„Sám od sebe jste neprozradil nic?“

„Vy sám jste také nebyl obzvlášť výřečný.“

„Byl Cameron jedním z vašich odběratelů starožitných šperků?“

„Určitě ne.“

„Předpokládejme tedy, že Phyllis Fabensová mluví pravdu. Předpokládejme, že vám prodala přívěsek s granáty. Co jste s ním udělal?“

„Prodal jsem ho, podobně jako jiné starožitnosti, svým obchodním partnerům.“

„Ne snad panu Cameronovi?“

„Určitě ne.“

„A přece se pak náhle objeví u Camerona a zčistajasna jsou v něm smaragdy.“ Jarrattova ruka se opět octla na jeho temeni. „Samozřejmě,“ řekl, „to nemusel být tentýž přívěsek. Nevzpomněl jsem si, že v něm byly granáty.“

„Chápu. Matně jste si vzpomínal na jakýsi přívěsek a pomyslel jste si, že by nebylo špatné nechat to vyšetřit. Bylo to tak?“ Jeho oči se rozjasnily. „To je ono. Právě tak.“

„Prostě jste si nebyl jist, zda v něm byly smaragdy nebo granáty, když jste ho kupoval?“ Mlčel. Ani nepípl.

„Člověk vašeho postavení,“ řekl jsem, „který obchoduje se starožitnými šperky jako s vedlejším artiklem, dokáže zapomenout, že koupil opravdu cenný kousek za pouhých deset dolarů. Je to tak?“

„V onom přívěsku nebyly smaragdy, když jsem ho kupoval.“

„A nevíte, byl-li to stejný přívěsek?“

„Určitě ne. Pouze si vzpomínám, že jsem od té Phyllis Fabensové koupil mezi jinými šperky přívěsek podobného tvaru. A nepamatoval jsem si ani její jméno, dokud jsem se nepodíval do diáře. Chtěl jsem vám udělat laskavost, pane Lame – nikoliv vystavit se celé sérii urážek.“

„V téhle hře se věci nevyvinou pokaždé tak, jak by se člověku hodilo.“

„Ano, souhlasím.“

„Phyllis Fabensová mi připadala až příliš jako vnadidlo.“

„Je mi líto. Myslel jsem, že vám pomáhám.“

„Byla klidná, soustředěná, ochotná a celá žhavá rychle vysypat tu svou historku. Skutečně, tolik dychtila spolupracovat, že jsem došel k závěru, že by to všechno mohl být podvod.“

„Mohu vás ujistit, pane Lame, že o nic takového rozhodně nešlo.“

„Pak tedy snad máte nějakou teorii, která by mohla vysvětlit skutečnost, že byl od Phyllis Fabensové odkoupen přívěsek, že jste ho prodal a nehodláte prozradit jak a komu, že se ten přívěsek potom dostal do rukou Roberta Camerona, že Robert Cameron z něho odstranil granáty a syntetický rubín, jež přívěsek obsahoval, a nahradil je výjimečně krásnými smaragdy, že Cameron potom přinesl přívěsek k vám, abyste ho dal ocenit, že jste ho donesl na ocenění k Nuttallovi, dostal ho zpět, vrátil ho Cameronovi, načež Cameron se okamžitě dal do práce a znovu vyloupal smaragdy – snad s úmyslem zasadit opět granáty a umělý rubín, když už byl šperk oceněn.“

„Vyjádříte-li věci takto, nedávají vůbec smysl.“

„Dokážete je vyjádřit tak, aby smysl daly?“ otázal jsem se.

„Ne,“ připustil, tahaje se za ušní boltec.

„Zdá se, že v téhle záležitosti hrajete dost významnou úlohu,“ řekl jsem. „Napřed získáte přívěsek, pak ho prodáte, potom ho kdosi koupí a zasadí do něho smaragdy, načež ho přinese k vám, abyste dal šperk odhadnout u Nuttalla. Na člověka, který obchody takového druhu provozuje ve velkoměstě, jako je Los Angeles, jen tak bokem, jako vedlejší obor, je to slušný výkon – jste jako Řím.“

„Co tím chcete říct – jako Řím?“

„Všechny cesty vedou k vám,“ řekl jsem.

Pořád ještě si mnul boltec ucha. „Hm, je možné jenom jedno vysvětlení.“

„Jaké?“

„Že přívěsek, který jsem koupil od Phyllis Fabensové, nebyl týž přívěsek, který mi pak Cameron přinesl, a přece… no, mohl bych odpřisáhnout, že byly stejné.“

„Tehdy jste si té podoby nevšiml?“

„Ne. Protože jsem tomu přívěsku nepřikládal tak velký význam… totiž… no, však víte.“

„Nejsem si jist, že vím.“

„No, samozřejmě, ta koupě od Phyllis Fabensové byla zcela náhodná. A teprve když jsem začal přemýšlet o významu přívěsku, teprve pak jsem si připomenul ten obchod s ní.“

„Tenhle přívěsek,“ řekl jsem, „je typický příklad starožitného klenotnictví. Není docela dobře možné, že bylo svého času vyrobeno velké množství stejných, napohled totožných přívěsků?“

„Předpokládám… ano.“

„A že do některého přívěsku byly zasazeny smaragdy a do jiného granáty?“

„Myslím, že tohle bude asi vysvětlení, a přece jen… Vážně, Lame, pořád mám dojem, že ten přívěsek nalezený u Camerona byl právě ten, který jsem koupil od Phyllis Fabensové.“

„Pak je ovšem nesmírně důležité vědět, jak a kde se k němu Cameron dostal.“

„To se však celá věc komplikuje,“ prohlásil Jarratt.

„Jak to?“

„Protože vám nemohu prozradit své odbytiště pro starožitné šperky. Především by to znamenalo zradit zájmy zákazníka. Zadruhé by to pro mě pravděpodobně znamenalo ztrátu výnosného trhu. Ale mohu říct toto: Není vyloučeno, že pan Cameron si mohl trochu hrát na detektiva, než byl zavražděn. Pan Cameron se mohl pokoušet zjistit, jak došlo k tomu, že přívěsek byl posázen smaragdy, a odkud ty smaragdy byly.“

„Jinými slovy osoba, která od vás kupuje starožitné šperky, se zabývá nějakými šmelinami? Má prsty v pašování smaragdů?“

„To jsem neřekl.“

„Tak tedy Cameron, který měl přátelské styky s kolumbijskou vládou, jež fakticky kontroluje trh smaragdů, se mohl pokoušet o pátrání jako osobní laskavost příteli?“

„Myslím, že takovou možnost bych vám mohl naznačit, aniž bych porušil profesionální etiku,“ odvětil Jarratt.

„Díky,“ řekl jsem mu. „Tohle si nechám projít hlavou. Mrzí mě, jak jsem reagoval na váš tip o Phyllis Fabensové. Začínám si myslet, že jste chytřejší, než za jakého jsem vás považoval.“

„Děkuju vám, jsem,“ ukončil Jarratt rozhovor a popřál mi dobrou noc.

Vyšel jsem na ulici, a než jsem vlezl do auta, pro jistotu jsem se rozhlédl.

Ani ne sto metrů ode mě byla zaparkována dvě auta.

V každém seděli dva muži. Byla to táž auta, s nimiž jsem si nedávno zahrál na schovávanou.

Nastoupil jsem do svého vozu a odjel.

Ani jedno z aut se nijak nesnažilo mě sledovat. Měl jsem nepříjemný pocit chladu v zádech a svíravý pocit kolem žaludku. Jestliže mě tihle hoši sledovali k Jarrattově kanceláři, pak musejí ovládat telepatii či co. Nevypadali nijak nadměrně inteligentně. Překrásně jsem jim vytřel zrak a setřásl je. A přece byli tady, zaparkovaní nedaleko Jarrattovy kanceláře, a čekali, až od něho odejdu.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Už bylo dost pozdě večer, když jsem vstoupil do naší kancelářské budovy. Teprve když jsem zapsal své jméno do seznamu pozdních návštěv u vrátného, objevil se na jeho tváři zvláštní výraz.

Řekl významně: „Někdo na vás čeká.“

Obrátil jsem se a pohlédl na muže, který se vynořil za přístěnkem vedle vchodu. Jako by měl všude na sobě razítka „tajný“. Nahnul se přes mé rameno, podíval se na jméno, jež jsem právě napsal, a řekl: „Ach, ach!“

„Co vás trápí?“ zeptal jsem se.

„Potřebujeme vás.“

„Zatýkáte mě?“

„Proč si myslíte, že by mělo jít o zatýkání?“

„Vypadáte jako ruka zákona, jako byste to měl na sobě napsáno.“ To ho otrávilo. Patrně si myslel, že vypadá jako správní rada s 50000 dolarů ročního příjmu na dovolené. „Vševěd, co?“ utrousil sarkasticky.

„Bodejť,“ opáčil jsem. „Mám diplom z mateřské školy u svatého Vincence, ročník 1921. Pokud si pamatuji, byl to diplom na rozloučenou nebo něco takového, ale na čtyřletého kluka je to stejně dost.“

„To je ale blbost!“ řekl znechuceně. „Nežvaňte a pojďte – seržant chce s vámi mluvit.“

„Který seržant?“

„Buda.“

„Ví přece, kde je moje kancelář, tak proč tedy nepřišel sám a proč posílá vás?“

„Nechcete jít se mnou?“

„Nijak zvlášť.“

„Můžeme to udělat oficiálně.“

„Zatykačem?“

„No, asi předvoláním.“

„Oč jde?“

„Seržant vám to řekne.“

„Podívejte,“ namítl jsem, „nechtěl bych dělat potíže, ale už jsem se seržantem Budou mluvil. Řekl jsem mu všechno, co vím.“

„Ne, o tomhle určitě ne.“

Soudě podle těžkopádné, mrzoutské umíněnosti jeho tváře se tenhle muž nedal odvést z vytčené cesty.

„Myslíte,“ řekl jsem, „že Buda bude nepříjemný, jestli nepřijdu?“

„Poslal mě za vámi buď abyste přišel, nebo odmítl přijít – víc nevím.“

„Pak pojďme,“ podvolil jsem se.

„Můžete jet se mnou.“

„Ne. Mám svůj vůz, pojedu za vámi.“

„Proč byste nemohl jet se mnou?“ zeptal se podezřívavě.

„Třeba by se vám pak nechtělo jet zpátky, zrovna když budu chtít já.“ Chvilku o tom přemýšlel a pak souhlasil: „Dobře. Můj vůz je naproti přes ulici.“

„Můj je tady na parkovišti.“

Vyšli jsme z domu. Tajný vyjel se svým autem tak, aby zablokoval výjezd z parkoviště, v němž byl náš firemní vůz. Když jsem k němu dojel, kývl na mě a rozjel se, nespouštěje oči ze zpětného zrcátka.

Zamířili jsme západně po Sedmé třídě, u Figueroy jsme zahnuli do Wilshire a vjeli na Wilshirský bulvár směrem k Hollywoodu.

Tajný neřekl, jak daleko pojedeme. Jel pravidelnou, nevelkou rychlostí. Vypadalo to, jako by si třeba jel na výlet k pobřeží a měl fůru času. Každou chvíli úmyslně zmeškal zelenou, abych mohl zmenšit vzdálenost a být těsně v závěsu. Chtěl mít jistotu, že reflektory za ním jsou právě ty, které tam chce mít. Byl to pořádně podezřívavý polda. Nehodlal ani trochu riskovat.

Pak náhle zablikal doleva a jeli jsme zase jižním směrem ulicí s velkými obytnými vilami, téměř paláci, jaké se stavěly v pozdních dvacátých letech pro lidi, kteří si mohli dovolit utratit ročně 20 000 dolarů za udržování domu, aniž na to padlo všechno, co jim zbylo po zaplacení daně z příjmů. Z té čtvrti vyzařovala atmosféra konzervativního blahobytu – domky s bílou štukovou omítkou, červené střechy, palmy, trávníky, balkony, příjezdové cesty vedoucí ke garážím pro tři vozy, s byty šoférů nad boxy pro vozy.

Tajný zakormidloval k chodníku.

Podíval jsem se dopředu a bylo mi jasné, kam jede. Před jedním z paláců byl zaparkován policejní vůz.

Zajel jsem také k chodníku, vypnul motor a zhasl světla. Můj vodič zajel ke vchodu domu, zastavil, řekl něco muži, který měl službu před vilou, a čekal.

Muž vešel do domu, vyšel opět ven, řekl něco mému vodiči a vrátil se na své místo před domem. Tajný se vyhrabal z auta, vrátil se ke mně a řekl: „Dobrý, jdeme dovnitř.“ Prošli jsme kolem hlídky po chodníčku ke dveřím, které se otevřely. Z nich se vynořil seržant Buda a šel nás přivítat. „Víte, čí je to barák, Lame?“

„Teď už vím.“

„Jak to víte?“

„Podle adresy. Tuhle nám udal Harry Sharples.“

„Už jste tu někdy byl?“

„Ne.“

„Co víte o Sharplesovi?“

„Celkem málo.“

„Něco o jeho obchodních záležitostech?“

„Nic, co by stálo za řeč. Jestli si vzpomínáte, na tohle jste se mě už ptal dřív.“

„To vím,“ řekl. „Od té doby se však hodně změnilo.“

„Co se mu stalo?“ zeptal jsem se.

Neodpověděl, ale pouze se na mě díval pronikavým pohledem, v němž se zračilo obvinění.

Po několikaminutovém mlčení se otázal: „Jak víte, že se mu něco stalo?“ Řekl jsem podrážděně: „Máme všech těch pitomostí zapotřebí? Přijde tajný a sebere mě. Jedeme na tuhle adresu. Před domem je policejní auto. Venku je hlídka. Vyjdete ze dveří a začnete se mě vyptávat na Sharplese. Kdybych si nemyslel, že se mu něco stalo, byl bych největší blbec v detektivní branži. A to už něco znamená.“

„Sharples chtěl, abyste mu dělal osobního strážce, ne?“

„Ano.“

„Čeho se bál?“

„Nevím. Neřekl mi to.“

„Co si myslíte vy? Čeho se mohl bát?“

„Nemám ponětí.“

„Když vás někdo chce najmout jako osobního strážce, nechcete obvykle vědět, čeho se bojí?“

„Když takovou práci vezmu, pak ano.“

„Vy jste ji nevzal?“

„Copak to na to vypadá?“

„Proč jste to nechtěl vzít?“

„Opravdu chcete, abych na to odpověděl?“

„Samozřejmě.“

„Snad se Sharples ani nebál,“ prohlásil jsem.

„Co tím chcete říct?“

„Je možné,“ vysvětloval jsem, „že Sharples začal tím, že mi dal úkol, který mě na beton musel dovést k Robertu Cameronovi. Přišel do naší kanceláře a čekal tam, aby si jak Berta Coolová, tak písařka zapamatovaly, že tam byl. Jakmile jsem mu dal tip na Camerona, Sharples se rozhodl, že půjdeme Camerona navštívit. Odešli jsme spolu a našli Camerona oddělaného.“ Budovy oči teď jiskřily. „Tohle jste mi dřív neprozradil.“

„Jak sám říkáte,“ odrazil jsem ho, „situace se změnila.“

„Takže si myslíte, že Sharples zabil Camerona, pak se přihnal do vaší kanceláře a…“

„Nebuďte bláhový,“ zarazil jsem ho. „Ptal jste se mě, proč jsem nechtěl pracovat pro Sharplese. Snažím se vám to vysvětlit.“

„Nuže?“

„Dejme tomu,“ pokračoval jsem, „že když jsem s ním přišel do Cameronova domu, uviděl jsem něco, kvůli čemu jsem začal Sharplese podezřívat.“

„Co to bylo?“ vyštěkl na mě.

„Už je to tady zase,“ řekl jsem unaveně. „Dávám dohromady něco, čemu by právník řekl hypotetický případ. Nemusel jsem nic vidět, ale Sharples si mohl myslet, že ano. Mohl si myslet, že vím cosi, co jsem neměl vědět. Tak mě tedy najme, abych pro něj pracoval jako osobní strážce. Oznámí policii, že si myslí, že mu hrozí nebezpečí. Jsem s ním čtyřiadvacet hodin denně. Musím jít všude, kam chce jít. Dejme tomu, že chce jít někam na hezké opuštěné místečko někde v lesích, a dejme tomu, že se už nevrátím.“

„Máte na mysli vraždu?“

„Nic tak nemotorného. Nějací chlapi nás přepadnou, přemohou a spoutají a odnesou nás někam pryč. Sharplesovi se podaří uprchnout. Zavede policii na to místo a najdou tam moji mrtvolu – statečný detektiv, který položil život při plnění povinnosti.“

„To zní jako bláhový výmysl,“ zavrčel Buda.

„Mně to zní jako noční můra.“

„A proto jste od něho nevzal práci?“

„Neříkám, že ano. Dal jsem vám hypotetický případ. Říkám – dejme tomu, že to mohl třeba být můj důvod.“

„Dobře – byl?“

Pohlédl jsem mu do očí. „Nevím, seržante.“

„Houby nevíte.“

„Jsem naprosto upřímný. Nevím. Sharples chtěl, abych pro něho pracoval, a já měl prostě největší, nejjasnější vnuknutí svého života, že pro tohohle člověka pracovat nechci. Nevím, proč mě to napadlo.“

„Jo, chápu. Něco jako neodolatelný instinkt, jo?“ řekl Buda posměšně.

„Říkejte si tomu, jak chcete.“

„Někdo vás varoval?“

„Ne. Povídám vám, že to byla jen předtucha.“

Buda byl zhnusen. „To je mi nádhera. Nemůžeme předvolat předtuchu, aby se dostavila před porotu ke křížovému výslechu. Nemůžeme oddělit vaše podvědomí, zabalit je do celofánu a předložit je při líčení jako doličný předmět…“

„Co se vlastně děje?“ zeptal jsem se.

Chvilku váhal a potom řekl: „Pojďme dovnitř.“

Vystoupali jsme po několika betonových schodech, prošli velkou krytou verandou, otevřeli dveře a vešli do haly. Naleštěné podlahy z tvrdého dřeva a orientální koberečky byly ozářeny světlem žárovek, upevněných v křišťálových lustrech.

Seržant Buda mě vedl dveřmi po levé straně do pokoje, který byl kombinací knihovny a pracovny.

Pokoj byl v troskách.

Byla tam převrácená a rozlámaná křesla. Stůl ležel na boku. Inkoust z převrženého kalamáře se rozlil po parketové podlaze. Koberce byly zohýbané, zřejmě odkopány zápasícími lidmi. Sektorová knihovna byla převržena a ležela na zemi. Zasklená dvířka jednotlivých dílů byla otevřena. Vysypané knihy zřejmě zápasící osoby při svém boji na život a na smrt rozkopaly po celém pokoji. Sekce knihovny se oddělily od sebe a ležely všelijak našikmeny, takže vypadaly jako nákladní železniční vagony po ošklivé srážce. Dveře nedobytné pokladny byly dokořán a papíry z trezoru byly rozesety po podlaze, jako by je někdo ve spěchu vyházel z úkrytu.

„No?“ zeptal se mě seržant Buda, když mě viděl, jak si to nadělení prohlížím. „Co si o tom myslíte?“

„To mám jako spolupracovat?“ zeptal jsem se.

Buda se mrzutě zamračil.

„Jestliže ano,“ řekl jsem, „pak bych podotkl, že je podstatné, že trezor byl otevřen až po zápase, když už byl Sharples přemožen. Jistě si povšimnete, drahý Watsone, že zatímco koberce jsou skopány a nábytek pokácen, papíry a dokumenty vytažené z pokladny zřejmě ve spěchu zůstaly v podstatě nedotčené.“

„Pokračujte.“

„Povšimněte si rovněž přetržené gumové pásky a hromádky obálek, jejichž adresy jsou psány zřejmě ženskou rukou a znějí na…“ shýbl jsem se. „Odesilatelka, jak je uvedeno v levém horním rohu obálky, je jistá Shirley Bruceová, bydlící, jak se zdá…“ Vyškubl mi obálku z ruky a řekl: „Na nic nesmíte sahat.“

„Obálky,“ pokračoval jsem, „jsou očividně prázdné. Je nepochybné, že nikdo neshromažďuje v nedobytné pokladně prázdné obálky. Proto se zdá být dostatečně zřejmé, že po vyndání obálek z trezoru z nich byly dopisy odstraněny.“ Buda mě přerušil: „Chci od vás fakta, ne teorie.“

„Fakta jakého druhu?“

„Kdo asi Sharplese unesl?“

Zvedl jsem obočí. „Myslíte, že byl unesen?“

„Ne,“ řekl Buda velmi sarkasticky. „Řekl si, že trochu poklidí pokoj, a hoch má holt trochu těžkou ruku a moc energie.“

„Soudím tedy, že se Sharples pohřešuje?“

„Jo. Sharples se pohřešuje.“

„A jak jste se k tomu vůbec dostali?“

„Jedna ze sloužících volala Sharplese k večeři. Když nepřišel, podívala se do pokoje a uviděla tohle. Správně usoudila, že bude nejlépe, uvědomí-li o tom policii.“

„A vy jste si pak pro mě poslal, abyste mě tady vyslechl?“

„Správně. Znáte tu Shirley Bruceovou?“

Předvedl jsem malé představení – z kapsy jsem vytáhl kapesník a rozprostřel ho na stole.

„Co to má k čertu společného s mou otázkou?“ zahromoval Buda.

Pyšně jsem ukázal na karmínovou šmouhu. „Vidíte tohle?“

„Ano.“

„Tohle,“ řekl jsem, „je rtěnka Shirley Bruceové.“ Buda na mě pohlédl a v jeho tváři zápolil výraz překvapení se zlostí. „Jak to?“

„Je impulzivní. Buď má lidi ráda, nebo je ráda nemá. Je to typ ženy, která miluje své přátele a nenávidí své nepřátele. Když jsme se setkali, zalíbil jsem se jí. Moc se jí líbím. Objímá a líbá lidi, které má ráda.“

„No ne!“ vykřikl Buda. „Jaká nádhera!“

„Ta rtěnka?“

„Ne, ty kecy.“

„Tohle,“ řekl jsem, „mi bylo naservírováno. Mohl bych to dát do uvozovek.“

„Od koho?“

„Od Shirley.“

„Tak si myslím,“ řekl, „že se na tu Shirley půjdu podívat.“

„Myslím, že byste měl.“

„Co měl znamenat ten projev náklonnosti?“

„Nejsem si zcela jist. Chtěla, abych pro ni něco udělal.“

„Co?“

„Zeptejte se jí.“

„Udělal jste to?“

„Ne.“

Buda ukázal na stopu rtěnky. „Ani po tomhle?“

„Ani po tomhle.“

„Tak podívejte, Lame,“ spustil Buda, „vezměte trochu rozum do hrsti. Sharples je zřejmě dobře situovaný člověk. Bydlí v nákladném domě, pravděpodobné má slušné peníze a nepochybně má přátele. Měl nějaké obchodní spojení s Cameronem. Cameron byl zavražděn. Sharples požádal policii o ochranu a…“

„Policii?“

„Ano.“

„Chtěl si najmout mě jako osobního strážce.“

„Vím… Policie to nebrala dost vážně. Bylo mu řečeno, že není možné mu přidělit někoho, aby s ním byl ve dne v noci, že je to práce pro soukromého detektiva.“

„Takže šel napřed na policii?“

„Ano. Co je na tom divného?“

„Nic. Myslel jsem, že měl třeba nějaký důvod, proč mě chtěl mít pořád u sebe, a že ty řeči o strachu a podobně byly jen součástí boudy, kterou na mě šil.“

„No,“ řekl Buda zamyšleně, „mohl ovšem vědět, že mu policie osobního hlídače nepřidělí, to je fakt.“

„Říkal snad, z čeho má obavy?“

„Bylo to pěkně neurčité.“

„Ano,“ řekl jsem, „to se dalo čekat. Jestli měl opravdu z něčeho strach, pravý důvod by vám asi neřekl.“

„Zdálo se, že si myslí, že ten – nebo ti –, kdo zavraždil Camerona, by mohl jít také po něm.“

„Řekl proč?“

„Ne.“

„Neudal vůbec žádný důvod?“

„Žádný.“

„Nebýváte vy hoši od policie obvykle zvědavější na podrobnosti?“

„Obyčejně ano. Nezapomeňte však, že jsme mu dali košem. Odmítli jsme ho. Nic jsme mu neposkytli.“

„Ale teď byste byli rádi, kdybyste to nenechali plavat.“

„Přesně tak,“ řekl Buda, „a právě proto jsme poslali pro vás. Napadlo nás, že byste o tom mohl něco vědět.“

„Jenže já nevím nic víc.“

Do dveří strčil hlavu policista a oznámil: „Je tady ta druhá.“

„Přiveďte ji.“

Za okamžik jsem uslyšel zvuk těžkých kroků a pak už polda dovedl Bertu Coolovou ke dveřím a strčil ji dovnitř.

„Pojďte dál, paní Coolová,“ vyzval ji Buda.

Berta na něj vztekle pohlédla a pak se obrátila ke mně. „Co to má zatraceně znamenat?“ otázala se.

„Chtěli jsme nějaké informace, paní Coolová,“ vysvětloval Buda. „A potřebovali jsme je hned.“ Berta se rozhlédla po troskách pokoje. „Co se tu dělo?“ zeptala se.

„Vypadá to,“ informoval ji seržant Buda, „že někdo pana Sharplese přepadl. Zdá se, že Sharples zmizel. Naposledy byl spatřen v tomto pokoji. Služka, která mu přinesla čaj okolo čtvrté odpoledne, říká, že zde pracoval – něco psal – a že dvířka pokladny byla otevřená.“

„A co to má do háje znamenat?“ zajímala se Berta.

„To bych právě rád zjistil.“

Berta ukázala hlavou na mě. „Zeptejte se tadyhle pana Vševěda. To je přece ten koumák, který ví všechno. Kdepak já – pro mě jsou jen obecné věci. To Donald vidí všechno, slyší všechno – a neřekne nic. Takový je Donald Lam, můj společník – setsakra k pohledání společník.“

„No, tak si poslechneme váš názor na ty obecné věci,“ ušklíbl se Buda.

Berta, teď už opatrná a vážící každé slovo, řekla: „Sharples přišel do naší kanceláře. Chtěl, abychom pro něj udělali nějakou práci. Zavolala jsem Donalda a ten to převzal.“

„Jaká byla při té transakci vaše úloha?“

„Žirovala jsem šek,“ odpověděla Berta, „a poslala ho do banky rychlým poslem.“

„Kdo to byl?“

„Elsie Brandová, moje písařka.“

„Moje sekretářka,“ dodal jsem.

Berta po mně jen zuřivě loupla okem.

„A co potom?“

„Potom se Sharplesovi zřejmě Donald zalíbil. Řekl, že hledá někoho, kdo by s ním byl ve dne v noci. Nabídl tu práci nám.“

„Proč Lam ten kšeft odmítl?“

„Mě se neptejte,“ odsekla Berta. „Asi má ten člověk šilhavé oči, plochou nohu, růžový zubní kartáček, moc žvaní nebo má nějakou jinou strašlivou, ohavnou chybu, která romantickým chytrákům ničí náladu.“

„Takové sarkasmy jsem od vás slyšet nechtěl,“ přerušil ji Buda.

„Ptal jste se mě na něco, co nevím,“ shrnula Berta. „Důvod, proč Donald nevzal od Sharplese dobře placenou práci, je mi zrovna tak záhadný jako vám.“

„A o tomhle nevíte taky nic?“ zeptal se Buda a mávl rukou ke zmatku v pokoji.

Berta mu pohlédla pevně do očí a řekla hlasem tak nefalšovaně zlostným, že zněl naprosto přesvědčivě: „Ani to nejmenší, krucifix.“ Buda unaveně vzdychl. „Tak to bude asi všechno,“ uzavřel. Zůstal stát ve dveřích knihovny, dokud jsme nepřešli vstupní halu. Potom se vrátil do pokoje a práskl za sebou dveřmi.

Berta mi řekla: „Tohle se nemuselo stát, kdybys…“

„Počkej chvíli,“ zarazil jsem ji. „Je to bouda.“

„Co to zase povídáš?“ dotírala.

Vyvedl jsem ji ze dveří a počkal s odpovědí, dokud jsme neseděli v našem firemním voze. „Je to bouda, protože tam žádná rvačka nebyla.“

„Proč myslíš?“

„Zkusila jsi už někdy převrhnout osmidílnou sektorovou knihovnu?“ zeptal jsem se.

Nedůvěřivě na mě pohlédla. „O čem to zase mluvíš?“

„O knihovnách.“

„Nejsem hluchá.“

„Tak nebuď ani němá.“

„Nebuď tak pitomě nafoukaný Někdy bych ti nejraději jednu vrazila. Pověz mi tedy něco o té své knihovně – co je s ní?“

„Zkus někdy nějakou převrhnout,“ řekl jsem.

„Ale no tak, jdi k čertu!“ utrhla se na mě Berta.

„Myslím to doopravdy.“

„Jo, chápu. Zkrátka mám jít koupit osmidílnou knihovnu a převrhnout ji, abys nemusel odpovídat na moje otázky. Někdy bych byla schopna tě zabít holýma rukama.“ Dal jsem se tedy do vysvětlování: „Když zvrhneš tak vysokou knihovnu, horní část se bude ve chvíli, kdy narazí na podlahu, pohybovat už hezky rychle. Skleněné výplně budou na cimprcampr. Všechny. Ale tahle knihovna je nějaká legrační. Ani kousíček rozbitého skla.“ Berta o tom chviličku přemýšlela a pak řekla se zatajeným dechem: „A kruci!“ Pokračoval jsem: „Kromě toho byla převržena lahvička s inkoustem. Bylo by se to zřejmě stalo při rvačce, kdyby tam k nějaké došlo. Ale v kaluži inkoustu nebyly žádné stopy. Jestliže se po celém pokoji rvali nějací lidé, rozbíjeli židle a tak dále, motali by se kolem dokola a sem a tam a šlapali do louže inkoustu, klouzali a padali a zanechávali by inkoustové šmouhy široko daleko.“

„Dejme tomu, že rvačka přestala, když se lahvička převrhla – nebo těsně předtím,“ namítla Berta.

„Kdo by ji potom převrhl?“

„Nevím.“

„Já taky ne.“

„Nerozumím tomu.“

„Je to bouda, Berto. Všimni si, jak někdo dával pozor, aby nenadělal žádný hluk. Rozbitá křesla – ale tak, že měla napřed vylomené příčle a pak někdo vytahal jednu po druhé. Knihy byly vyndány z knihovny a rozloženy po podlaze tak, aby se zdálo, že vypadly. Části skříně zvedal někdo postupně z jejich míst a rozložil je po pokoji. Ale prohlédneš-li si naleštěnou podlahu, zjistíš, že není ani malinko škrábnutá v místech, kam skříňky musely uhodit.“ Berta řekla podrážděně: „Hrom do tebe. Nenávidím tě. Ale máš mozek. Snad to koneckonců hraješ správně, Donalde. Zítra dám prorazit ty spojovací dveře do sousední kanceláře a seženu nějaký nábytek a zařídím ti hezoučkou soukromou kancelář. Můžeš mít Elsii jako svou osobní sekretářku a…“

„Zítra tu nebudu,“ oznámil jsem.

„Proč ne? Kam se chystáš, Donalde?“ zeptala se Berta a její hlas byl plný něhy a přátelství.

„Beru si dva týdny dovolené.“

„Cože?“

„Svou dovolenou. Podívám se do Jižní Ameriky. Vždycky jsem toužil podívat se do té země.“ Berta se v sedadle auta napřímila a strnula.

„Cože?! Chlape zatracený!“ vyjekla. „Ty špinavý mrňavý podfukářský obojetný zákeřníku! Co si o sobě myslíš – flákat se teď někde na dovolené? Kdybych nepotřebovala ten tvůj mozek, tak… tak bych sama spáchala vraždu. Ať se propadnu, jestli bych tě teď hned nezamordovala!“

„Chceš do svého bytu, nebo do kanceláře?“ otázal jsem se.

„Do kanceláře!“ odsekla. „Krucinál, někdo ve firmě musí pracovat.“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Velké letadlo bzučelo ve výšce 3500 metrů. Na východě se začal objevovat slabý nádech barvy. Cestující odpočívali v sedadlech s polosklopenými opěradly a všichni spali, až na jednoho muže vepředu, který měl rozsvícenou lampičku a četl si španělské noviny.

Až dosud byl vzduch venku klidný. Teď se letadlo občas začalo lehounce zachvívat.

Východ se rozsvětlil, zalil se žlutou a oranžovou. Dole byla šedá rozvlněná záplava džungle. Z kuchyňky na zádi se linula ostrá vůně čerstvě uvařené kávy.

Cestující se začali hýbat.

Letuška přinesla kávu a zákusky. Muž po mé pravici se přátelsky usmál a prohodil: „Po ránu chutná, že?“ Byl to vysoký šlachovitý opálený muž bez trochy zbytečného tuku. Odhadoval jsem ho asi tak na padesát nebo malinko víc; jeho oči byly mírné, ale pronikavé. Vypadal na člověka, který se umí v životě dobře otáčet. Večer jsem ho slyšel mluvit španělsky jako rodilého mluvčího.

„Jistě, je to báječné,“ souhlasil jsem.

„Jsou to dobří psychologové,“ pokračoval. „Nejhůř se člověk cítí právě před svítáním. Pak vyjde sluníčko, člověk se začne protahovat, a už je tu letuška s kávou. Být celou noc v letadle, to není jako cestovat celou noc autobusem. Na té výšce a rychlosti je něco povzbudivého, ale zároveň tíživého. Podívejte se dolů – na džungli. Začíná ustupovat horám. Teď vypadá všechno dole šedivé, ale nebude trvat dlouho a slunce ji ozáří a džungle bude svěží jako kapka rosy na růžovém plátku.“

„Jste docela poetický,“ řekl jsem mu.

Jeho oči zvážněly. „Myslím, že život v Kolumbii člověka naučí oceňovat všechno krásné, co život poskytuje.“

„Jste z Kolumbie?“

„Z Medellínu, ano.“

„A už jste tam dlouho?“

Ušklíbl se vesele. „Pětatřicet let.“

„Jak to tam vypadá?“

„Krásně. Krásné město – a celé okolí je také nádherné. Andy jsou vždy zelené a svěží. Tamější hory nejsou drsné a skalnaté a divoké, jsou… na mou duši, jsou jako drahokamy. A mezi nimi úžasná úrodná údolí. A kouzelné podnebí. Ano, podnebí – těžko si představíte, jaké to tam je.“

„Nuže, jaké je tam klima?“ vyzvídal jsem.

„Dokonalé. Jste tam okolo půldruhého kilometru nad mořem, nad tím těžkým horkem džungle a dost blízko rovníku, takže s ročními dobami se teplota nemění. Orchideje tam kvetou po tisících. Topit není třeba, obejdete se bez kamen. Je tam nadbytek nádherné čisté pramenité vody. Safra, vykládám tu jako agent cestovní kanceláře. Už mi Medellín chyběl. Byl jsem odtamtud pryč dva měsíce – služebně ve Státech.“

„Musel jste za tu dobu poznat v Medellínu spoustu lidí,“ řekl jsem.

„Tak trochu tam znám všechny… všechny významnější.“

„Vystřídá se tam hodně Američanů?“ zeptal jsem se.

„Severoameričanů,“ opravil mě. „Všichni jsou tam přece Američané. Ano, střídají se dost. Mám pořádný dopal na lidi, které tam posílají. Většinou samí náfukové. Ti lidé z jihu jsou tak družní. Obchodní manažeři ze Spojených států by tam měli jezdit především proto, aby podporovali mezinárodní obchod a dobrou vůli. Vyjdou si snad ven mezi domorodce? Naučí se jejich řeč? Dají si trochu práce, aby poznali společenské zvyky té země? Ani nápad! Uzavřou se do svých malých společností a part a po dvou či čtyřech letech odjedou, aniž se cokoliv dozvěděli o tamních lidech nebo o zemi. Dělá se mi z toho zle.“

„Nedávno jsem se na jakémsi večírku setkal s jistým panem Cameronem,“ prohodil jsem. „Mám dojem, že tam má nějaké podíly na dolech či co.“

„Bob Cameron.“

„Myslím, že se jmenoval Robert, ano.“

„Sakra, už jsem Boba dlouho neviděl. Obyčejně se s ním dost často setkávám. Jezdí tam dolů dohlížet na své zájmy. Je poručníkem dvou dědiců – pozůstalosti po Coře Hendricksové.“

„Ano, to je on. Vzpomínám si, že něco takového říkal. Mluví o Kolumbii opravdu nadšeně.“

„Příjemný chlapík,“ řekl můj nový přítel.

„Spravuje pozůstalost ještě s jedním,“ řekl jsem a mračil se v předstíraném přemýšlení. „Nemohu si vzpomenout na jeho jméno… Sharper nebo tak nějak.“

„Sharples,“ opravil mě můj soused. „Ten tam nejezdí tak často – asi dvakrát třikrát za rok.“

„Co tam mají? Doly?“

„Hlavně doly. Nevím o nich mnoho. Jak se jmenujete?“

„Lam,“ představil jsem se.

„Já jsem Prenter. George Prenter. Kam až máte namířeno?“

„Ještě přesně nevím,“ řekl jsem. „Chci se rozhlédnout po nějakých možnostech, jak investovat peníze. Jen se porozhlédnout po zemi. Zaskočit si semhle i tamhle.“

„Jaký máte obor?“

„Zatím žádný, jedu naslepo. Mám trochu peněz a sáhnu po čemkoliv, co bude vypadat zajímavě a slibně.“

„Kde chcete začít?“

„Nerozhodl jsem se ještě, ale podle toho, co jste říkal o Medellínu, tak bych se mohl porozhlédnout tam.“

„Udělejte to. Nebudete litovat. Setkáte se tam s řadou skvělých lidí. Nemůžete ovšem očekávat, že se dostanete do opravdu starých aristokratických rodin hned napoprvé. Tyhle staré rody jsou trochu uzavřené. A nemůžete jim to ani zazlívat. Musí být takoví. Ale budou na vás dávat pozor a posuzovat vás, i tehdy, kdy byste to nejméně očekával. A uděláte-li na ně dobrý dojem, dostanete jedno dvě pozvání. A potom, dokážete-li se s těmi lidmi dobře shodnout, ani se nenadějete a budete mít fůru přátel.“

„Co je třeba k tomu, abych udělal dobrý dojem?“ zeptal jsem se.

„No, těžko říct. Nesmíte prostě vypadat tak obchodnicky jako většina z nás. Buďte trochu nenucenější. Pro tyhle lidi je přátelství důležité. Obchodní záležitosti jsou pro ně nutné zlo. Denní obchody jsou pouhou epizodou ve srovnání s dlouhými večery, kdy se sejde společnost.“

„Pořádají večírky?“ zeptal jsem se.

„Ne takové, jaké pěstujeme u nás. Sedí pohromadě, popíjejí skotskou se sodou a povídají. Nikdo se nikdy doopravdy neopije. To se prostě nedělá – opít se na veřejnosti. Jdete tak daleko, abyste se cítil tak akorát fajn. Ale když už náladička dosáhne určitého stupně, prostě už nejdete dál. Těžko se to popisuje. Je to příliš… je to něco nehmatatelného, co musíte vidět a zažít sám. Ti lidé mají ze života víc než my. Mají také o mnoho víc ze svých přátelství. Prožívají kouzelně šťastný život. Jsou kulturnější, ohleduplnější, zdvořilejší. Nějak se zdá, že mají jasnější perspektivu. Nevím, proč bych vám to měl povídat, ale vidím na vás, že máte zájem, a byl bych rád, abyste vykročil pravou nohou. Rád bych vás viděl usazeného tam v Medellínu. Ale jestli tam dokážete vydělat peníze, nebo ne, to záleží hodně na tom, jak za nimi půjdete. Pro člověka s kapitálem je v téhle zemi opravdu dost místa, jenže zároveň se tato země nechce nechat vykořisťovat.“

„Řekl bych, že ten Cameron to sfoukl dobře, ne?“

„Nevím. Cameron má dobrou pozici, myslím. Zajímavý chlapík, ale dost nemluvný, když jde o byznys.“

„Setkal jsem se s paní Graftonovou,“ řekl jsem. „Neznáte ji náhodou?“ Potřásl nejistě hlavou.

„Nějaká Juanita Graftonová. Je to vdova po jakémsi důlním inženýrovi.“

„Aha, už vím,“ vzpomněl si. „Osobně ji neznám, ale slyšel jsem o ní někoho mluvit. Kdysi měla dost peněz, nebo si myslela, že na ně má nárok či co, ale přišla o ně. Když je v Kolumbii, žije si jako dáma. Když jí peníze dojdou, odjede do Států a to si najde – aspoň se to říká – v nějaké domácnosti místo jako služka a pracuje, dokud nemá opět slušnou hromádku peněz. Říká se, že neutratí zbytečně ani šesták. Dře se jako pes. Pak se upraví, koupí si nějaké šaty a vrátí se do Medellínu, kde pak zase ani nehne prstem.“

„Někdo vám to o ní říkal?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Nepřehodil jste to náhodou? Není to právě Medellín, kde si najde práci?“

„Kdepak. Když je v Kolumbii, je to skutečná dáma. Vyzná se, a tak proveze peníze ze Spojených států. A tady si za dolary žije docela hezky. Až donedávna. Právě teď je tu tak trochu inflace a kurz není tak příznivý jako dřív – když se vezme v úvahu kupní síla peněz.“ Trochu jsem se zamyslel. Bylo nad čím. Mezitím vyšlo slunce a zalilo svou září letadlo, blyštící se v hřejivých paprscích jako drahokam, zatímco pod námi byla země pořád ještě šedivá, před úsvitem. Potom sluneční paprsky pozlatily vrcholky hor před námi a pomalu slézaly níž a níž po vysočině, až konečně pronikly do džungle, která po té deprimující šedi náhle zazářila svěží zelení.

Zamyšleně jsem řekl: „Kolumbie. Nepocházejí odtamtud smaragdy?“

„Jistě.“

„Dostanou se tam lacino?“

Zavrtěl hlavou.

„Myslel jsem, že se snad dají sehnat surové smaragdy a někde jinde se pak dají vybrousit, ne? Měl jsem dojem, že clo na surové kameny není tak vysoké.“ Jen se shovívavě usmál a zavrtěl hlavou.

„Je tam slušná řádka smaragdových dolů, ne?“

Podíval se na mě pátravě.

Čekal jsem na odpověď.

„Nejsem si jist… v tom se nevyznám,“ řekl. „Ale je tam dost zlatých dolů. Kdybyste totiž chtěl investovat do zlatých dolů, mohl byste najít něco opravdu dobrého. Mají tam velmi slušné doly, v nichž se dá těžit hydraulicky. Hojnost vody, víte, s možností dosáhnout patřičného tlaku.“

„Dá se investovat do smaragdů?“

„Ne.“

„Jaká je tam zábava?“ zajímal jsem se. „Čili jaký je váš společenský život?“

„Těžko to popsat tak, abyste plně porozuměl. Lidé se těší jeden z druhého, stačí jim být pohromadě. Ve Státech, když se sejdou přátelé, musí vytáhnout karty a začít hrát bridž nebo se vydají do kina či něco takového. Kdežto v celé Jižní Americe jsou lidé zvyklí spokojit se prostě společností, mají radost a požitek z toho, že jsou pohromadě. Musel byste to vidět a zažít, abyste to vůbec mohl pochopit.“

„Líčíte Kolumbii opravdu velmi přitažlivě,“ řekl jsem. „Neznal jste nějakého Roberta Hockleye?“

„Hockleye?“ zeptal se a zřejmě vzpomínal. „Co je zač?“

„Nevím. Myslím, že má v Kolumbii nějaký majetek nebo nějaké příjmy odtamtud.“

„Jaký majetek?“

„Nevím. Zmiňoval se o něm dost mlhavě.“

Prenter zavrtěl hlavou.

Chvíli jsme byli potichu a pak upoutala mou pozornost krajina. Minuli jsme krásné jezero s klidnou hladinou, nezčeřenou ani nejmírnějším vánkem. Potom jsme absolvovali několik kilometrů neklidného ovzduší a najednou jsme šli do zatáčky a přistáli v Guatemale.

Když jsme z Guatemaly opět odstartovali, zdál se být Prenter trochu zdrženlivý. Na mé občasné otázky o krajině pod námi odpovídal téměř jednoslabičně a zřejmě o něčem důkladně přemýšlel. A několikrát, když měl hlavu opřenou o křeslo a oči zavřené, jako by spal, vyzařovalo z něho jakési napětí, takže jsem cítil, že jeho mysl vůbec neodpočívá.

Přeletěli jsme vysoké hory, minuli jakousi činnou sopku. Letadlo bylo vysoko. Dole bylo vidět na jedné straně Atlantik a na druhé Pacifik.

„Blížíme se asi k Panamě, myslím,“ odvážil jsem se.

„Budeme tam brzy.“

Chviličku bylo ticho a pak se ke mně Prenter náhle obrátil. „Podívejte,“ spustil. „Nebudete si myslet, že se pletu do cizích věcí, když vám dám malou radu?“

„Naopak, budu rád.“

„Nemluvte o smaragdech. Ani slovo.“

Vykouzlil jsem na tváři polekaný výraz překvapení.

„Proč? Co je na smaragdech špatného?“

„Říkejte lidem takové věci, jaké jste říkal mně,“ řekl Prenter nakvašeně, „a sakra brzo poznáte, co je na nich špatného.“

„Co tím myslíte?“

„Obchod se smaragdy je státní monopol,“ objasnil. „Chápete?“

„Obávám se, že ne.“

„Obchod se smaragdy ve světovém měřítku je pořádně velká věc.“

„Ano, to si dovedu představit.“

„Kolumbijská vláda ho plně kontroluje.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že kolumbijská vláda reguluje počet smaragdů puštěných na trh. Regulují ceny smaragdů. Je pochopitelné, že kdyby se na trh dostalo najednou příliš mnoho smaragdů, mělo by to katastrofální účinek na jejich ceny. Kdyby velkoobchodníci s drahokamy přesně znali okamžitou situaci, pokud jde o smaragdy, mohlo by to mít rovněž nedobrý vliv.“

„To nechápu.“

„No, promyslete si to jednou, až nebudete mít nic jiného na práci. Myslete si, že jste vláda. Myslete si, že pouze vy máte informace o situaci, která by mohla způsobit kolísání cen zboží, jež na světovém trhu kontrolujete. Začínáte chápat?“

„Řekl bych, že mi snad začíná svítat.“

„Dobře,“ pokračoval, „promýšlejte si to, dokud se ze svítání nestane mrkavé světélko a pak se to světélko nezmění v oslnivý blesk porozumění. A abyste měl k tomu dost klidu, nebudu vás nějakou dobu obtěžovat konverzací. Přistaneme teď v Panamě. Budou se vás tam vyptávat a zůstaneme tam přes noc. Jestliže někdo bude mít dojem, že se obzvlášť zajímáte o smaragdy, obchodně, nikdy se do Kolumbie nedostanete.“

„Chcete říct, že odmítnou uznat můj pas, vydaný Spojenými státy?“

„Hmm, bude to rafinovanější,“ řekl. „Jste v zemi, kde se diplomacie rovná vybroušenému umění. Nikoho ani nenapadne být tak neomalený. Prostě se dozvíte, že chybějí nějaké formality, které kvůli politováníhodnému přehlédnutí nebyly splněny. A než se nadějete, bude řehtat úřední šiml a nehnete se z místa. Jen vás upozorňuji. Promyslete si to.“

„To udělám,“ slíbil jsem.

„Taky vám to radím. A ještě něco. Máte sklon přehrávat tu dychtivost obchodníka na výletu – nevadí-li vám, že kritizuji vaši techniku. Nevím, co doopravdy chcete, ale je to něco velmi určitého. Příjemný den.“ S těmi slovy ostentativně zavřel oči, zabořil hlavu do polštářovaného opěradla a stáhl se z konverzace tak účinně, jako kdyby vystoupil z letadla.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Bylo dobře, že mi dal ten tip o Panamě. Pomohlo mi to mírnit se a mít oči otevřené. Ani by mě nenapadlo, že si Kolumbijci všímají, co se děje v Panamě. Politika dobrých sousedských vztahů je výborná věc a funguje tak hladce jako stroj běžící v olejové lázni.

Odpověděl jsem na všechny dotazy správně, a když jsem se nazítří ráno objevil na letišti, s úlevou jsem shledal, že mi nikdo neklepe na rameno, aby mi vysvětlil, že s mou letenkou není něco v pořádku. Usadil jsem se v letadle do Medellínu, a tentokrát si George Prenter vybral sedadlo do uličky v přední části letadla vedle jakési šedovlasé, mateřsky vyhlížející ženy. Vzal jsem si jeho upozornění ze včerejška k srdci a nezapřádal jsem s nikým žádné řeči. Prenter na mě při nastupování ani nepromluvil, ani nepohlédl.

Letěli jsme nad dusnou tropickou džunglí. Široké líné řeky tekly tak pomalu a hladce, že nebylo možno poznat směr jejich toku. Z výšky, v jaké jsme letěli, vypadaly jako obrovští spící hadi.

Pak se vpředu začaly objevovat hory. Džungle pod námi se vzdalovala a náhle nám přispěchaly vstříc Andy. Letadlo se otřásalo ve vzdušných proudech a vírech a pak se přehouplo přes horský hřeben. Objevilo se úrodné údolí s cestami a haciendami, s obdélníky obdělávaných polí a klikatými stezkami vinoucími se až k vrcholkům hor. Byla to pestrá scenerie, přímo pastva pro oko.

Hezkou chvíli jsem pozoroval krajinu pod sebou a povšiml si rozsáhlých patií, soukromých bazénů – svědectví klidného, spořádaného blahobytu zámořských statkářů.

Vtom však už letadlo klesalo průsmykem v horách. Úrodné, zelení porostlé hory se tyčily tak blízko, že jsem mohl zahlédnout na úrovni našeho křídla malou doškovou chatrč a pasoucí se krávy, jež zvedaly zvědavě hlavy a dívaly se na nás s líným zájmem. Pak na nás vpředu vykoukl Medellín a průsmyk se otevřel do širokého sluncem zalitého údolí. Za několik minut jsme už rolovali po betonové přistávací dráze.

Prenter opustil letadlo, aniž na mě promluvil.

Na letišti jsem si koupil španělský slovník, vzal si taxík do centra města, zajistil pokoj v hotelu, vyinkasoval několik cestovních šeků a zašel se ohlásit na konzulát Spojených států.

Měl jsem tam dopis. Byl od kapitána Sellerse a stálo v něm toto:

Milý Donalde,

Bertě se pořádně zvýšil krevní tlak. Nevím, do čeho jsi mě navezl, ale začínám si myslet, že snad můžeš být na správné stopě.

Robert Hockley dostal pas, koupil si letenku až do Medellínu, načež se promptně vypařil. Cestoval na svou letenku až do Panamy, kde všichni cestující vystoupili. Když bylo letadlo připraveno ke startu, Hockley chyběl. Kapitán zdržel letadlo téměř hodinu. Byl kolem toho hezký rozruch, ale Hockley nikde.

Mezitím se leccos vyklubalo i tady.

Jed použitý v bonbonech pochází zřejmě z Hockleyova kšeftu. Adresa na bonboniéře byla napsána na Hockleyově psacím stroji. Hoši z laboratoře prolezli Cameronův byt s vysavači prachu a mikroskopy. Našli několik krystalů síranu měďnatého. Slušné množství našli také u Hockleye. Když si to všechno dáš dohromady, vypadá to, že Hockley bude mít co dělat se soudem.

Viděls toho člověka a mluvil jsi s ním. Můžeš ho identifikovat. Navazuji kontakt s místní policií v Medellínu. Byl bych rád, kdybys tam zaskočil, seznámil se s nimi a dal se jim k dispozici.

Mohu ti s radostí oznámit, že skutečnost, že už jsi na jihu v práci a že jsem šéfa informoval o tom – doufám, že ti to nevadí-, žes tam letěl na můj popud, tady hezky pozvedla mé akcie. Jsi kanón.

Pošli telegram, jestli na něco přijdeš.

Frank

Přečetl jsem si dopis, zašel na policii a po troše pobíhání jsem našel člověka, kterého jsem potřeboval, což byl náhodou právě muž, který potřeboval mě.

Seňor Rodolfo Maranilla byl malé postavy, ale nijak slabé konstrukce, byl pružný a svižný. Koutky rtů se mu lehce zvedaly, což dodávalo ústům zdání úsměvu. Ale jeho oči byly oči hráče pokeru, pozorující protihráče, který zvyšuje sázku.

Naslouchal mé povídačce pozorně až do konce a pak řekl přívětivě a výbornou angličtinou: „Zajímáte se tedy o možnosti uložení peněz, seňore Lame?“

Přikývl jsem.

„V dolech?“

„Myslím, že by to mohl být nejlepší způsob investice.“

„A rád byste se v okolí porozhlédl po různých objektech, když už jste tady?“

„Přesně tak.“

„Myslím, že by se to dalo zařídit. Měl jste snad na mysli něco určitého?“

„Ne, jsem tu cizí a poprvé.“

„Ale ten Robert Hockley… znal jste ho?“

„Setkal jsem se s ním, ano.“

„A ten Hockley má nějaké podíly na dolech v této oblasti?“

„Domnívám se, že ano. Pokud vím, je jedním z dědiců pozůstalosti jakési Cory Hendricksové, která měla nějaké doly. Pozůstalost je zatím ve svěřenecké správě a jejími vykonavateli jsou jakýsi Sharples a jistý Robert Cameron, který byl zavražděn, jak víte.“

„Ach, ano. Seňor Cameron tady býval opravdu často. Je to štěstí, že člověk, který může identifikovat toho Roberta Hockleye, je tady. Myslím tím vás, seňore Lame. Můžeme-li vám na oplátku čímkoliv pomoct, jsme vám k službám. Jsem dobře obeznámen s vlastnictvím Sharplese a Camerona. Chtěl byste se na ně podívat?“

Seňor Maranilla si mě pozorně prohlížel a jeho tvář byla plná jemné laskavosti, až na ty pronikavé oči, které nutily mou mysl, aby se obnažovala.

„Nevidím, k čemu by bylo prohlížet si ty objekty,“ řekl jsem, „jedině, že by byly na prodej. Nevíte, zda jsou na prodej?“

„Na prodej je pravděpodobně cokoliv, pokud je k dispozici dost peněz.“

Vážně jsem přikývl.

„Tedy říkáte, že ty doly vidět nemusíte?“

„Ne,“ řekl jsem. „Mohlo by být ale prospěšné si je prohlédnout. Aspoň bych získal nějaké ponětí o cenách.“

„Můj vůz bude připraven v devět hodin zítra dopoledne. Doprovodím vás a budeme mít šoféra. Dole u řeky bude horko, tak si oblečte lehký oděv. Budeme pryč dva dny.“

Chtěl jsem se ho zeptat na několik věcí, ale už vstal a přívětivě mě vypoklonkoval. A nebyl jsem takový tupec, abych cestou do hotelu nepozoroval, že mám za patami dva nenápadné stíny.

Té noci jsem spal málo. Podnebí, které se zdálo vonné a dokonalé, když jsem vystupoval z letadla, mi teď připadalo tíživé a zlověstné.

Chrámové zvony mě vzbudily hodinu před svítáním. Zvony některého z četných kostelů a zvuk šouravých kroků obyvatel Medellínu jdoucích do práce mi co chvíli připomínaly, že jsem v cizí zemi. Tihle lidé zřejmě chodili pěšky vesele, vytrvale, pružnou chůzí.

Vstal jsem z lůžka, posadil se k oknu a čekal na východ slunce.

Ranní vzduch byl svěží – jako v horách. Proti zářivě barevné obloze na východě bylo vidět hory, či spíše jejich siluety; viděl jsem, jak se ze šera vynořují domy, pozoroval jsem nepřetržitý proud dělníků, kráčejících rytmickou, pravidelnou chůzí, zaslechl jsem občas úryvky rozhovorů ve španělštině, sem tam i veselý smích. Žádné reptání, žádné bručení. Tihle lidé byli přímí, nezáludní, důstojní. Břímě života nesli vesele a s humorem.

O půl osmé jsem posnídal: hustou pikantní šťávu z jakéhosi tropického ovoce, banány s ananasovou příchutí, trošičku nakyslé a velmi jemné, plod papáje, jehož černá semena mu dodávala výrazně peprnou chuť a který byl pokapaný šťávou z limety. Potom vajíčka naměkko, broskvový zákusek se šlehačkou a kolumbijskou kávu, v níž nebylo ani stopy po té lehce štiplavé hořkosti, jež často kazí chuť silné kávy. Byla černá v šálku, jantarová na lžičce a jako nektar na jazyku.

Když jsem dosnídal, bylo mi úplně jedno, stopuje-li mě třeba celá kolumbijská armáda, nebo nikdo.

Automobil seňora Maranilly předjel před hotel přesně úderem deváté na věžních hodinách.

Byl to velký nablýskaný vůz se snědým řidičem – těžkopádným mužem, kterému zřejmě ani nestálo za to otočit hlavu a podívat se, co jsem zač, když mi otvíral dveře vozu. Divil jsem se, jak se takový člověk vůbec mohl naučit řídit auto.

Seňor Maranilla mi podal ruku.

„Buenos días, seňor,“ pozdravil jsem ho.

„Dobré jitro, pane Lame,“ odpověděl melodickým hlasem.

Pohodlně jsem se usadil do vypolštářovaného vozu. Čilý chlapík z hotelu, který dělal nosiče a podomka, přinesl můj kufřík; vůz i má společnost na něj udělaly dojem. Šofér dal kufr dozadu, posadil se za volant a vyrazili jsme.

Cesta byla dobrá, vůz běžel hladce a jakoby dychtivě a já si uvolněně vychutnával krásy krajiny.

Rodolfo Maranilla vycítil mou náladu. Seděl klidně ve svém rohu, mlčel, pokuřoval cigaretu a občas se usmál a občas zamrkal, když mu modrý kouř stoupl do očí; přesto bylo vidět, že mu cigareta opravdu chutná. Krajiny si ani nevšiml. Úsměvy asi platily něčemu, co blažilo jeho mysl, ale co nedával nijak najevo.

Jeli jsme úzkým, ale malebným údolím, jímž proudila mezi pruhy zelených polí říčka. Pásy polí se postupně zužovaly, jak se k sobě blížily i stráně údolí, až nakonec vymizely a zůstaly jen horské stěny. Hory byly stále ještě měkké a zelené, tu a tam poseté skvrnami pasoucího se dobytka. Vysoko nad námi se hřebeny hor zařezávaly do neustále se proměňujících bílých oblaků, jež se převalovaly a svíjely ve větrných vírech.

Seňor Maranilla dokouřil šestou cigaretu. Pohlédl na mě tázavě.

„Je tu nádherně,“ řekl jsem.

Pouze přikývl.

Podíval jsem se na kulatou hlavu řidiče, sedícího vzpřímeně a nehybně. „Jede hezky rychle. Zná cestu?“

„Dokonale.“

„Je to ale dostatečně zkušený řidič, aby zvládl takový vůz na horských cestách a v takové rychlosti?“

„Ovšem, nemějte obavy.“

„Nevypadá příliš inteligentně,“ poznamenal jsem.

„Je to dobrý řidič.“

„Zdejší rodák?“

„Myslím, že ano, jistě. Není snadné, seňore Lame, posuzovat povahu a charakter lidí cizího etnika… Nebo myslíte, že ano?“

„Nevím,“ odpověděl jsem. „Tenhle muž se mi zdá být trochu tupý. Obávám se, zda by třeba nereagoval trochu pomalu, kdyby proti nám ze zatáčky vyrazil jiný vůz.“

Maranilla zavrtěl hlavou. „Za to se mohu zaručit. Je rychlý jako kočka. Z cesty nemějte obavy, seňore Lame.“

Tím toto téma skončilo. Chvílemi jsme hovořili o krajině. Pak se ze zatáčky proti nám vyřítil šílenou rychlostí vůz, až jsem se opravdu vyděsil a chytil se opěradla.

Náš řidič dělal čest všemu, co řekl Maranilla. Vypadal lhostejně, až skoro hloupě, ale jeho velké pěsti otočily volantem zdánlivě v téže setině vteřiny, v níž se to druhé auto vynořilo v zatáčce. Minuli jsme se v napjatém okamžiku prudkým zákrutem, při němž se mi zdálo, že kola na pravé straně zůstala bez opory silnice ve vzduchu nad propastí, zatímco levá strana vozu se jen o zlomek centimetru div neodřela o nárazníky stroje.

Mé srdce, které se v té chvíli zastavilo, prudce zabušilo a pak tlouklo tak divoce, až jsem si musel odkašlat.

Seňor Maranilla nespustil oči ze stužky dýmu své cigarety, na kterou se zasněně usmíval, a neobtěžoval se ani pohlédnout na šíleně řízený vůz, který nás se svištěním minul a řítil se pryč.

„Myslím, že máte pravdu,“ řekl jsem, jakmile jsem byl mocen slova.

Maranilla tázavě zdvihl obočí.

Pokývl jsem hlavou směrem k šoférovi.

„Ale ovšem,“ řekl Maranilla a to bylo vše – pouhá cestovní příhoda, která nestojí za pozornost.

Cesta teď prudce klesala. Pastviny ustupovaly lesům a džungli. Horko začínalo být tíživé; ne že by snad rtuť teploměru stoupala přehnaně vysoko, ale horko pronikalo všude, do každého koutku, a uzavíralo nás do sebe, jako by bylo hmatatelné. Svlékl jsem si sako. Košili jsem měl propocenou a pot se odpařoval jen pomalu, příliš pomalu, takže mi bylo pořád strašně vedro.

V odpoledních hodinách jsme se z džungle vynořili u široké líné řeky. V téhle roční době byl zřejmě nízký vodní stav, protože široké štěrkové lavice vybíhaly hluboko do toku. Projeli jsme ospalým městečkem a odbočili na úzkou prašnou cestu vedoucí k dřevěným vratům, nad nimiž byla tabule se slovy důl Dvojitý čtyřlístek. Nad tabulí visela velká dřevěná podkova a uvnitř ní byly z plechu vystřižené a zeleně natřené dva jetelové čtyřlístky. Budovy byly dobře udržovány, ale bylo znát, že jsou většinou už dost staré.

Přišel nás uvítat vysoký hubený muž v propoceném bílém obleku. Byl to Felipe Murindo, správce dolu. Zřejmě neuměl anglicky.

To byla komplikace, kterou jsem nepředvídal.

Seňor Maranilla na něj promluvil španělsky a Murindo velmi pozorně naslouchal. Obrátil se ke mně s úklonou a potřásl mi rukou.

Maranilla překládal hladce a bez potíží, ale vycítil jsem, že v překladu jsem seznamován jen s hlavními body.

„Vysvětloval jsem Murindovi, že jste přítelem správců pozůstalosti a že jste přijel do Kolumbie prohlédnout si důl.“

„To,“ namítl jsem, „sotva odpovídá skutečnosti.“

„Ale dost se jí to blíží,“ usmál se. „Ostatně s těmi lidmi tady není třeba se pouštět do podrobností. Člověk jim řekne, co chce, aby udělali, a přidá jen nejstručnější vysvětlení. Cokoliv více je zbytečné.“

Mně to však neznělo, jako by Maranillovo vysvětlování bylo zrovna stručné. Potom se ponořil s Murindem do bohaté konverzace, v níž každý toho druhého zavalil záplavou slov, přičemž přerušovali své řečnické výkony občas pokrčením ramen a tím obzvlášť dlouhým „no-o-o-o-o“ se stoupající modulací, tak typickým pro Jihoameričany, když se zapletou do něčeho, co ještě sice není hádka, ale drobný spor rozhodně ano.

Obešli jsme důlní objekty; prohlédli jsme si velký náhon, který přiváděl vodu shora, podívali se na obrovskou trysku, jež vrhala na špinavou zeminu drtivý proud vody, splachující ji přes lišty rýžovacího splavu, které zachycovaly těžší zlato.

Felipe Murindo vysvětloval a Maranilla mi jeho poznámky překládal. Nedověděl jsem se nic jiného, než co jsem vlastně znal už ze školy.

Neuviděl jsem nic, co by mě vzrušilo.

Bylo horko a všechno se na mě lepilo. Měl jsem pocit, jako by po mé zmučené kůži lezly miliony exemplářů hmyzu. Šofér s bezvýraznou tváří, zaskakující očividně jako osobní strážce, šlapal umíněně za námi s velkým šestiraňákem houpajícím se u boku. Začínal jsem mít z přítomnosti toho šoféra nejistý, nepříjemný pocit.

Vrátili jsme se k důlní kanceláři právě ve chvíli, když se po neštěrkované cestě s chřestěním a skřípotem blížilo auto na rozpadnutí. Při pohledu na ten vůz jsem pocítil předtuchu nějakého blížícího se maléru.

Auto dořachtalo a zastavilo se.

Vystoupil z něho těžko popsatelný domorodec a nenuceně ho obcházel. Uvnitř auta bylo vidět pohyb – někdo se namáhal dostat se ven. Pak jsem kratičce zahlédl zarudlou zpocenou tvář Berty Coolové.

Řidič mluvil španělsky.

Slyšel jsem, jak Berta zaječela: „Přestaňte mi dýchat česnek do tváře a otevřete dveře!“

Muž na dveře ani nesáhl a pořád se s Bertou hádal španělsky.

Berta vzala do ruky španělsko-anglickou konverzační příručku, jakou lze koupit téměř v každém novinovém stánku na jih od hranic, a listovala v ní, zatímco onen chlapík, stále rozčilenější, gestikuloval rukama i rameny, mnul si dlaně a španělštinu ze sebe jen sypal.

Konečně Berta našla, co hledala. Četla z knihy: „Ab-ra la pu-er-to es-toy a-pre-su-ra-do.“

Muž však mluvil dál.

Seňor Maranilla pohlédl na Bertu a pak na mě. „Nějaká vaše známá?“ zeptal se.

Přisvědčil jsem a pospíšil si k vozu.

Berta ke mně vzhlédla a řekla: „Proboha, otevři ty zatracené dveře. Dusím se tady a ten mizerný… nemůžu to ani vyslovit… mě tu zamkl.“

Sklo měla stažené až dolů. Vystrčila hlavu ven a už už jsem měl dojem, že se pokusí vylézt okénkem ve dveřích.

Řekl jsem: „Ale, ale, ale! Jestlipak to není moje přítelkyně Berta Coolová? No, tohle je ale překvapení, potkat se s tebou tady na jihu.“

„Máš zatraceně pravdu,“ odtušila Berta vztekle. Pokračoval jsem rychle: „Přijel jsem se tady po něčem poohlédnout. Mám chuť uložit peníze do nějakého dolu a můj přítel seňor Maranilla od státní policie byl tak laskav, že mě sem doprovodil, abych si prohlédl důl Dvojitý čtyřlístek, který patří myslím nějakým pánům Sharplesovi a Cameronovi.“

Berta řekla zlostně: „K čertu s tím žvaněním. Otevři ty dveře!“

Maranilla se hluboce uklonil. „Prosím seňoru za prominutí,“ řekl. „Mohl bych snad být trochu užitečný? Nepotřebovala byste tlumočníka?“

„Tlumočníka, sakra!“ bouřila Berta. „Ten čubčí syn nezná ani svou mateřštinu. Četla jsem mu z téhle knihy tak jasně, že by to nikdo líp nedokázal. Říkala jsem, aby otevřel dveře – že spěchám.“

Seňor Maranilla se ani neusmál. „Ten pán říká, že od vás sice dostal jistou částku, ale že mu ještě dlužíte pět pesos.“

„Je lhář,“ hádala se Berta. „Najala jsem ho na tuhle cestu a věděl, kam jede. Zaplatila jsem a tím to hasne.“

„Ale on trvá na tom, že vás měl dovést pouze do městečka asi dvanáct kilometrů odtud.“

„No,“ řekla Berta, „povídali mi, že důl je u toho města.“

„Ale o dvanáct kilometrů dál,“ řekl seňor Maranilla s úsměvem.

Řidič ohavného auta přikyvoval hlavou.

Berta řekla: „Za dvanáct kilometrů je to moc.“

„Chce vám vyhovět,“ prohlásil seňor Maranilla vážně. „Říká, že nechcete-li mu zaplatit za dovezení až sem, tak vás odveze zpět těch dvanáct kilometrů do městečka, jak bylo objednáno. Říká, že jste milostivá dáma a že se vám musí vyhovět přesně.“

„To by tak hrálo,“ zlobila se Berta. „A nejsem žádná milostivá dáma. Rozeberu to jeho mizerné auto na kousky. Vystoupím tady a nikde jinde.“

Řidič se pustil do dalšího vyčítání, španělsky ovšem. Seňor Maranilla se zdál být zcela nestranný a posuzoval situaci bez humoru.

Kdybych věřil, že je vůbec naděje, že ten šofér odveze Bertu zpět do města a jeho auto zůstane pohromadě, než se tam dostane, nemohl bych si přát nic lepšího. Ale věděl jsem, jakého vzteku a násilí je schopná, a pochyboval jsem, zda by to auto vydrželo její zuřivost. Řekl jsem proto: „V pořádku. Je to moje známá.“ Vytáhl jsem peněženku a dal řidiči jeho pět pesos ze svého.

Hýřil poděkováním. Vsunul do zámku dvířek klíč a zeširoka je otevřel.

Seňor Maranilla řekl: „Znám toho řidiče mnoho let. Opatřil zadní dveře auta zámky, takže cestující nemohou vystoupit, dokud není spokojen s taxou. Doufá, že vaše přítelkyně neměla nepohodlí.“

Na to jsem neodpověděl. Bertina tvář říkala svoje.

Felipe Murindo řekl cosi Maranillovi a ten to Bertě přeložil. Důl Dvojitý čtyřlístek, oznamoval, je tak významné návštěvě k dispozici.

Bertin řidič vynesl z vozu zavazadla. Berta zřejmě vyběhla z letadla, naložila se do sešlého auta, které se jí namanulo jako první, a vyrazila naslepo do džungle.

Z mého hlediska byla situace teď tak komplikovaná, že to bylo tak říkajíc o ústa.

Všichni jsme odešli do kanceláře správy dolu. Murindo nabral z hrnce vodu, jejíž hladina nám připadala jako chladivá oáza. Ve vlhkém ovzduší džungle se té vody odpařovalo dost, aby se udržela chladná.

Berta vypila dvě velké naběračky, ztěžka si oddechla a řekla: „Už je mi o trošku líp, ale o zatraceně malou trošičku,“ a sesunula se na židli.

„Bože můj, to je peklo!“ odfrkla si.

„Obávám se,“ řekl Rodolfo Maranilla, „že zcela nechápu důvod vaší návštěvy, seňoro.“

Berta se na něj pronikavě zahleděla: Její malé oči plné podezření vypadaly proti horké červeni její potící se kůže studeně jako diamanty. „To je jasné, že nechápete,“ odsekla, „pokud snad nejste čtenář myšlenek.“

Maranilla náhle řekl: „Počkejte zde.“ Kývl na svého šoféra a oba vyšli ven. Za malou chviličku jsme uslyšeli vrčet motor jejich vozu.

„Mluví ten chlap anglicky?“ zeptala se Berta a ukázala hlavou na Murinda.

„Zřejmě ne,“ odpověděl jsem, „ale člověk se v nich nevyzná. Moc bych mu nevěřil. Bude lépe nemluvit přímo, ale raději v oklikách a náznacích.“

„Tak se hrome už pusť do těch svých kliček,“ vydechla Berta nazlobeně.

„Když jsem hovořil o účelu změny prostředí, postavil jsem se do pozice člověka hledajícího zisky v užité metalurgii.“

Berta řekla: „No, co se mě týče, nehoním se po téhle zemi, abych rozhazovala své dobré penízky. Když se já vydám na cestu, tak jedu na něčí útraty.“

„S přiměřenou zálohou?“

„Má moji důvěru,“ prohlásila.

„Aniž bychom jmenovali – je to snad člověk, který chtěl už dříve, abychom pro něj cosi udělali?“

Berta se na mě zamračila a zabručela: „Nevím, proč bych ti ksakru měla odhalovat nitro. Vypařil jsi se jako duch. Pánbůh ví, na čem teď zrovna pracuješ. Předpokládám, že je v tom asi nějaká coura. Vždycky jsi býval ochotný nějaké naletět.“

Neodpověděl jsem.

„Proč máš takový vítr z těch dvou paviánů?“ ptala se Berta.

„Jeden z nich je chytrý jako čert. Možná oba,“ odvětil jsem.

„Blbost,“ naznala. „Krucinál, mluvíš na ty nekňuby a oni na tebe jen čumí. Jsou to pouhé dva dny letu od Spojených států, tak by si jeden myslel, že se můžou naučit trochu anglicky.“

„Jsi pouhé dva dny letu od této země a sotva den od Mexika, v našem Los Angeles. Kolik jsi se už naučila španělštiny?“

Berta zvedla nějaké staré noviny a začala se jimi ovívat. „Jdi do háje,“ pronesla otráveně.

Chvíli bylo ticho, rušené jen bzučením much. Felipe Murindo se posadil a stočil si cigaretu, zapálil si ji a zeširoka se na nás usmál.

Berta Coolová sáhla po konverzační příručce, cosi zamumlala, obrátila několik stránek, sjela prstem po sloupci a řekla: „Re-fres-ko?“ (Refresco – občerstvení).

Správce dolu zavrtěl hlavou. Odpovídal španělsky. Mluvil pomalu a pomáhal si gestikulací.

Berta na mě pohlédla. „Rozumíš téhle proklaté řeči aspoň trochu, Donalde?“

„Sem tam slovo, pochytím jen to hlavní, někdy. Vychlazené pivo se tady nedostane. Jestli ho chceš, musíš do města – a pak je teplé.“

„Teplé pivo,“ zašklebila se Berta. „Fuj!“

„Dej si pozor,“ řekl jsem, „abys mě neshodila co do mého původního vysvětlení místní policii.“ Pro jistotu jsem ještě mluvil šroubovaně, i když už bylo téměř jisté, že Murindo anglicky nerozumí.

Berta ohrnula nos a zanadávala: „Ta hromská voda sklouzne hrdlem a je pryč. Mám po napití úplně stejnou žízeň jako před ním. Ježíši, to je vedro!“

„Za pár dní si na to zvykneš,“ utěšil jsem ji. „Jsi nastavená na jiné podnebí. Tvoje krev je příliš hustá.“

„To mi hrozně pomůže – ty tvoje řečičky.“

„Čekala jsi snad, že s tím něco udělám? Nezvyšuj si tolik krevní tlak a nebude ti tak horko.“

„Hrom aby do tebe bacil!“ zvolala Berta zlostně. „Dej se zamknout do auta nějakým silničním lupičem, drncej se po nejhorších silnicích světa, nechej si za to vytáhnout z kapsy nekřesťanské peníze a pak mi povídej něco o krevním tlaku! Sakra, co myslíš, že dělají ti dva chlapi a kam odjeli?“

Významně jsem pohlédl na správce dolu. „Copak vím?“

„Tvrdil jsi, že ten člověk je od státní policie?“ zeptala se Berta.

Přisvědčil jsem.

„A ten druhý je jeho šofér?“

„Šofér, tělesný strážce – zřejmě – asistent.“

Berta mínila: „Nemá dost rozumu, aby si dal dohromady dvě a dvě – ten šofér, myslím.“

„Jenže ten druhý má rozumu za dva,“ poznamenal jsem.

„Nebuď si tím tak jist,“ opáčila. „Zatím jsem tu neviděla nikoho, kdo by sahal po kotníky některému s našich ostřílených poldů. Například Sellersovi.“

„Aha, chápu,“ řekl jsem.

Bertina tvář zrudla vztekem. „Co to sakra naznačuješ?“

„Nic.“

Provrtávala mě očima.

„Dej si pozor, abys něco nezpackala,“ varoval jsem ji. „Řekl jsem ti, proč jsem tady já, údajně. Cítím v kostech, že se tě budou taky vyptávat, co tu děláš.“

„Ať se vyptávají a ať jdou k čertu,“ řekla Berta. „Přece mám právo cestovat, kdy se mi zachce.“

„Ale proč zrovna sem, když je na světě tolik jiných míst?“

„Protože mi to bylo doporučeno.“

„Chceš říct, že jsi dostala instrukce, abys sem jela?“

„Pane na nebesích! Nemyslíš si snad, že bych přijela do takovéhle mizerné díry pro zábavu, nebo ano?“

„A osoba, která ti dala ten pokyn, byl klient?“

„Přirozeně.“

Pohlédl jsem na Felipa Murinda. Kouřil cigaretu. Zdánlivě byl v myšlenkách milion kilometrů odtud, ale nemohl jsem si být jist. Jak věci vypadaly, nehodlal jsem zbytečně riskovat.

Berta sledovala můj pohled. Ohodnotila si Murinda a z jejího výrazu bylo zcela zřejmé, že ho pokládá za vyloženého outsidera.

„Kdy jsi se s ním sešla?“

„Vůbec ne.“

„Jak jsi dostala instrukce?“

„Dopisem.“

Převracel jsem si to v mysli, když jsem zaslechl auta. Jela sem dvě. Šel jsem ke dveřím kanceláře a vyhlédl ven.

Maranilla byl vpředu, jeho šofér řídil vůz pořád se stejným stupidním výrazem. Za velkým naleštěným Maranillovým autem byla sešlá stará rachotina, která vypadala ještě starší než kraksna, v níž se vytřásla Berta.

Ve druhém automobilu seděl řidič v pomačkané khaki uniformě. Za ním seděl jiný uniformovaný chlapík a v ruce měl pušku s nasazeným bajonetem. Ve voze byli ještě další dva muži. Nebyl jsem si jist jejich totožností, dokud jsem je neuviděl zblízka. Byli to Harry Sharples a Robert Hockley Vypadali nejenom hrozně unaveně, ale jako by vsadili poslední cent na koně, který prohrál.

Maranillův šofér vystoupil a podržel mu dveře. Maranilla kráčel ke kanceláři tak klidně a nenuceně, jako by mu úplně vypadli z mysli zajatci, vystrkávaní právě z rachotiny.

„Ať se propadnu!“ zalapala Berta po dechu. „Odkud se tu sakra vzal?“

Maranilla udělal nepatrný posunek, jen maličko škubl zápěstím, ale strážce porozuměl a nechal vězně stát pět šest metrů od baráku.

Maranilla vystoupil po schůdcích na vratkou verandu. S vážnou starosvětskou úklonou nabídl Bertě Coolové cigaretu a otázal se: „Smím se posadit?“

Berta jen mrzutě přikývla.

Přišel i šofér a všichni jsme vkráčeli dovnitř.

Maranilla mi řekl: „Tak vy se zajímáte o podíly v dolech?“

Potvrdil jsem, že ano.

Šofér se najednou rozhovořil plynnou, rychlou angličtinou. „Podle našich informací,“ řekl, „jste soukromý detektiv a jste jako takový společníkem této Berty Coolové, která přiletěla ranním letadlem a okamžitě najala vůz, aby ji dovezl sem.“

Nic jsem neříkal a ani Berta nebyla schopna slova. V její tváři se zračil výraz nevěřícího překvapení.

„Navíc, ještě,“ pokračoval řidič, „vy, pane Lame, cestou v letadle – předtím, než jste opustil Státy – jste projevoval zájem o smaragdy. My,“ dodal suše, „se zajímáme o váš zájem.“

Berta ne mě pohlédla a z jejího výrazu bylo zřejmé, že se této konverzace nehodlá aktivně účastnit.

Řekl jsem si, že by trochu zdvořilosti nebylo na škodu.

Uklonil jsem se a otázal se: „S kým mám tu čest?“

„Ramón Jurado,“ odvětil muž.

„A váš titul?“

„Nemám žádný.“

Maranilla vysvětloval: „Nepatří k policii. Je nad ní.“

Jurado na mě pohlížel očima bez života, v nichž nebylo vidět ani nejmenší záblesk inteligence, a hovořil dál: „Zastupuju vládu. Zajímají mě věci, jež se týkají smaragdů.“

„Myslím, že začínám chápat.“

„Paní Coolová,“ obrátil se Jurado k Bertě, „co vás sem přivedlo?“

„To se vás netýká.“

Usmál se. „To bude vaše štěstí. Mohu vám blahopřát?“

„Co je moje štěstí?“ zeptala se Berta.

„Jestliže to, co tu děláte, se mě netýká,“ vysvětlil Jurado.

Berta sevřela rty.

Jurado řekl: „Snad by bylo dobře promluvit si s ostatními.“

Maranilla zvolal cosi španělsky a vzápětí jsme zvenčí slyšeli zvuk kroků. Dveře se rozlétly a hlídači přivedli do malé kanceláře Hockleye a Sharplese.

„Posaďte se, pánové,“ vyzval je Maranilla.

Byl opět šéfem. Jurado se stáhl zpět do své úlohy šoféra.

„Který z vás odpovídá za to, že paní Coolová je zde?“ otázal se Maranilla a ukazoval přitom rukou na Bertu.

Sharples pohlédl na Hockleye, pak na mě a pak na Bertu Coolovou.

„Nikdy jsem ji neviděl.“

Hockley pouze pokrčil rameny.

Maranilla se nepřívětivě zamračil. „Ale, ale, pánové. To by situaci jen komplikovalo. Směl bych naznačit, že oba jste v postavení, kdy pro vás nemůže být výhodné odmítat spolupráci?“

„Nevím,“ řekl Hockley, „co máte proti tomu druhému, ale proti mně nemůžete mít nic.“

Sharples se na mě podíval a olízl si rty; jeho oči prosily.

Maranilla řekl: „Byl jste spolu s tímhle Sharplesem. Jste spoluviník.“

„Žvásty! Toho miluju asi jako pes kočku,“ ohradil se Hockley. „Tadyhle Lam vám může říct, jak to je. Chtěl jsem ze starého pána vydolovat nějaké prachy.“

„Ach, ano,“ řekl Maranilla s úsměvem. „Pan Lam nám bezpochyby může povědět, jak to je. Vy se zaručíte za pana Sharplese a pan Lam se zaručí za vás a Sharples se potom, aby to bylo kompletní, může zaručit za pana Lama.“

„Ach, nesmysl,“ vzdychl Hockley. „Proč nemluvíte rozumně?“

Sharples začal hovořit španělsky. Maranilla ho ostře přerušil. „Mluvte anglicky, buďte tak laskav.“

„Nevím, co se děje,“ začal Sharples, „ale mohu vám říct jedno – jestli jste našli v mých zavazadlech nějaký kontraband, byl mi tam podvržen.“

Maranilla pohlédl na Jurada a v jeho klidných nehybných očích asi něco vyčetl. Obrátil se ke mně: „Už nějaký čas nám bylo jasné, že na tomto dole je něco zvláštního. Věděli jsme i jiné věci. Smaragdový trh není v pořádku. Na trhu se objevují kameny, které pocházejí z Kolumbie, které však neprošly kolumbijskou úřední a celní kontrolou.“

Z výrazu mé tváře zřejmě vyčetl, co jsem se chystal zeptat, protože dodal: „V Kolumbii je zločinem pro kohokoliv – kromě určitých koncesovaných osob – mít ve svém držení nebroušené smaragdy. Koncesi k broušení smaragdů vydává vláda. Nemohu vám říct všechno, co by vás zajímalo, ale mohu říct toto. Výbrus smaragdů, prováděný pod vládním dohledem, má své určité zvláštnosti, které nám umožní zjistit neautorizované kameny, které se objeví na trhu.“

Kratičce se odmlčel a pak pokračoval: „No, seňor Sharples navštěvoval tento důl dost často. Až donedávna jsme soudili, že je mimo podezření. Ale včera večer byl zatčen a jeho zavazadla prohlédnuta. Mám vám ukázat, co jsme našli?“

Sharples si olízl rty. „Říkám vám, že o tom nic nevím.“

Maranilla vzal svou velkou aktovku z krokodýlí kůže, otevřel ji a vytáhl semišový váček. Rozvázal šňůrku a slyšel jsem, jak se Berta sykavě nadechla, když se ve své lakotné zvědavosti naklonila dopředu.

Zdálo se, že semišový pytlík se proměnil v tůňku tmavé zeleně, chladivou a vábivou, přitahující pohledy hypnotickou silou své hloubky.

„Nejsou moje,“ prohlásil Sharples. „Nikdy jsem je neviděl. Nic o nich nevím.“

„Samozřejmě,“ pokračoval Maranilla téměř omluvně, „v takových věcech nejsme zcela bez zkušeností. Tento zlatý důl byl po nějakou dobu pod ostrým dohledem a moji tajní agenti našli na této straně kopce šachtu a štolu. Ze šachty vytěžená hornina byla dovedně ukrývána. Naši geologové budou překvapeni, co v té štole je. Je to snad jedno z nejbohatších smaragdových ložisek, jaké jsme až dosud objevili.“

„Nic o tom nevím,“ opakoval Sharples. A potom se otázal: „Je ta šachta se štolou na tomto pozemku?“

„Na tomto pozemku a těží se tam pravděpodobně už tři až čtyři roky,“ řekl Maranilla.

Sharples se otočil směrem ke správci dolu, jenž se na nás díval s unuděnou lhostejností.

„Žádnou španělštinu,“ varoval Maranilla.

Sharples zvadl.

„Nuže,“ pokračoval Maranilla, „naši agenti dostali příkaz k vyšetřování. Ve Státech našli vránu, která se, jak se zdá, zajímá o smaragdy, mrtvého muže, přívěsek, z něhož byly vyňaty smaragdy, a soukromého detektiva, který se snaží dozvědět se co nejvíc o smaragdech. Je to velice zmatené.“

Maranilla se po nás rozhlédl a pak pokračoval:

„Je tam pak ještě jakýsi seňor Jarratt, kterého moji agenti nespouštějí z očí. Jeho činnost je nesmírně zajímavá. Zdá se, že i seňor Lam se o tohohle Jarratta zajímá. Znáte snad náhodou seňora Jarratta, seňore Sharplesi?“

„Ne,“ vyhrkl Sharples.

„Škoda,“ řekl Maranilla. „Je to velmi chytrý člověk.“ Obrátil se ke stráži. „Odveďte ty dva,“ řekl anglicky, načež vyštěkl rozkaz ve španělštině.

„Poslyšte,“ zvolal Hockley, „v tomhle nejedu. Přijel jsem do Kolumbie, protože jsem myslel, že celý ten krám se správou pozůstalosti zavání. Dostal jsem se přes hranice načerno, protože…“

„Váš případ si objasníme později,“ přerušil ho Maranilla. Pokynul strážným a ti vypochodovali s vězni z kanceláře ven.

Maranilla se obrátil ke mně. „Budu vás muset požádat o prominutí, seňore Lame, a také vás, seňoro Coolová, ale tenhle důlní správce neovládá angličtinu. Teď je nutné, abychom se dověděli určité věci. Proto vás budu muset vyloučit z rozhovoru, poněvadž budu mluvit španělsky.“

Berta seděla jako hromádka neštěstí a ani necekla.

„Jen do toho,“ pobídl jsem ho. „Pokud se mě týče, myslím, že teď už znám odpověď.“

Maranillovy oči se zableskly v úsměvu. Pak se obrátil k Murindovi a položil mu španělsky krátkou důraznou otázku.

Murindo pokrčil rameny, odmítavě máchl rukou, v níž držel cigaretu, a zavrtěl hlavou.

Maranillův tón byl teď ostřejší a z jeho úst se řinulo rychlé staccato obvinění.

Murindovy oči vypadaly jako oči zvířete zahnaného do kouta, ale odpovídal pořád jen záporným vrtěním hlavy.

Maranilla se rozhovořil. Mluvil bez přestávky dvě minuty. Pod ustavičným náporem té záplavy slov ztratil Murindo klid. Cigareta mu vypadla z prstů, aniž si toho všiml. Sklopil zrak, a když Maranilla skončil a přišla řada na něj, opět je zvedl a vyhrkl několik slov. Pak, když už prolomil ledy, hovořil snad pět minut. Jeho hlas, zpočátku zastřený, se postupně stával výraznějším. Murindo se rozehříval a brzy začal gestikulovat. Maranilla mu položil asi tucet otázek a muž na každou z nich okamžitě odpověděl.

Nakonec se Maranilla obrátil opět ke mně. „Škoda,“ řekl, „že nerozumíte španělsky. Situace se zjednodušila. Murindo se přiznal. Asi před třemi roky se průzkumná šachta dostala do skalního útvaru, který poskytoval naději, že by mohl obsahovat zlaté žíly. Byly tam však smaragdy. O jejich nálezu věděl pouze sám Murindo. Ten mrtvý, seňor Cameron, se objevil na scéně krátce potom a zařídilo se to tak, že se šachta naoko opustila. Ve skutečnosti tam však pracoval Murindo a ještě jeden důvěryhodný dělník. Smaragdy odevzdávali většinou Cameronovi, jednou či dvakrát také Sharplesovi.“

Maranilla se odmlčel a pak pokračoval: „Takže tedy, seňore Lame z firmy Coolová a Lam, jestliže si tenhle člověk Sharples zajistil vaše služby, jste ve svrchovaně delikátním postavení. Je to nemilé. Buď jak buď je nutné, abyste osvětlil své spojení s touto záležitostí. Bylo by dobře, kdybyste mluvil bez zábran, upřímně a podrobně.“

„Sharples,“ řekla Berta, „se pořád pokoušel sehnat osobního strážce…“

„Bylo by snad nejlépe, kdybych to řekl já,“ přerušil jsem ji, „když jsem měl osobní kontakt.“

Berta se nechtěla dát. „Nuže, pokud jde o nás, nevěděli jsme…“

Opět jsem jí skočil do řeči. „Myslím, že raději řekneme policii úplně všechno, Berto,“ prohlásil jsem pevně.

Pohlédla na mě, jako by měla sto chutí mě zapíchnout, ale už mlčela.

„Je to dosti dlouhý příběh,“ řekl jsem Maranillovi. „Zkrátím to trochu. Ale otázka je – kde mám začít?“

„Na začátku,“ pobídl mě Maranilla rozhodně. „Docela na začátku.“

„Sharples k nám přišel,“ rozhovořil jsem se, „a požádal nás o zjištění, proč byl určitý smaragdový přívěsek nechán na prodej v jednom exkluzivním klenotnictví. Řekl mi, že přívěsek byl majetkem Shirley Bruceové, že ho dostala od Cory Hendricksové. Vyšetřil jsem to a zjistil, že přívěsek dal do prodeje Robert Cameron. Nabyl jsem přesvědčení, že na celé té věci je něco podezřelého. Informoval jsem Sharplese. Ten navrhl, abychom Camerona navštívili. Když jsme tam přišli, Cameron byl mrtev. Přesněji řečeno, byl zavražděn. Očividně byl zavražděn těsně po skončení telefonického hovoru, nebo snad ještě dokud telefonoval.“

Viděl jsem, že oba – Maranilla i Jurado – mě pozorně sledují. Juradovy oči neprozrazovaly ani záblesk výrazu, ale všiml jsem si, že trochu naklonil hlavu kupředu. Maranillovy mírně lesknoucí se oči byly naléhavé jako reflektory auta blížícího se v mlze. „Pokračujte,“ nabádal mě.

„Byl jsem se Sharplesem,“ pokračoval jsem, „když se našla mrtvola. Vstoupili jsme do Cameronovy rezidence spolu. Potom jsme jeli navštívit Shirley Bruceovou. Shirley nám řekla, že svěřila přívěsek Cameronovi už před časem. Pak jsem si prohlédl dokumenty svěřenecké správy. Je v ní zahrnuto asi dvě stě tisíc dolarů – možná víc. Při úmrtí obou vykonavatelů přechází celý majetek na dědice rovným dílem. Dokud jsou naživu, mohou dát cokoliv nebo i celou pozůstalost kterémukoliv z obmýšlených. Jinými slovy, nemusí dělit rovným dílem.“

„A vy si myslíte, že Cameronova smrt je snad jen první etapa, po níž má následovat smrt seňora Sharplese?“ otázal se Maranilla.

„Nevím,“ řekl jsem. „Vím jen tolik, že Sharples se tvářil, jako by mu hrozilo velké nebezpečí, a že si chtěl najmout tělesného strážce. A pak udělal něco velmi záhadného a podezřelého – jako svého tělesného strážce si vybral mě.“

„Co je na tom divného?“ zeptal se Maranilla.

„Ze mě by byl mizerný ochránce,“ pronesl jsem.

„Je přece více než zřejmé, že máte mozek v pořádku, seňore Lame.“

„Osobní hlídač potřebuje víc než mozek.“

„Nabídl vám Sharples slušný plat?“ zajímal se Maranilla.

„To bych řekla,“ vyhrkla Berta. „Nabízel třikrát tolik, než za kolik by ta práce stála.“

Maranilla ji umlčel zdvořilým, ale pevným gestem. „Moje mysl je teď naladěna na myšlenkové pochody seňora Lama,“ řekl, „smím-li to tak říct. Nechci být nezdvořilý, seňoro, ale vás se budu ptát později.“

„Shirley Bruceová,“ pokračoval jsem, „byla zcela zřejmě malé dítě, když Cora Hendricksová zemřela – pouhý kojenec. Zápisy dosvědčují, že všechen majetek, každý haléř, dostávali správci. Pozůstalost, převedená do jejich správy, obsahovala všechny peníze, všechny nemovitosti, každičkou věc jakékoliv ceny. A jestliže tedy přívěsek patřil Coře Hendricksové a Shirley Bruceová ho dostala, musíme si položit dvě otázky. Jak ho dostala a kdy ho dostala?“

Maranilla teď přímo zářil. „Dál, dál,“ naléhal netrpělivě.

Pokračoval jsem: „Sharplesovi zřejmě záleželo na tom, aby mě měl s sebou, když šel do Cameronova domu. Mohl nebo nemusel vědět, co najde, až vstoupí do té malé podkrovní kanceláře. Ale velice mu záleželo na tom, aby mě měl s sebou, když šel navštívit Shirley Bruceovou. A určitě věděl, co ta řekne.“

„Pokračujte,“ pobízel mě Maranilla.

„Na Cameronově smrti,“ řekl jsem, „bylo několik zvláštních podrobností. Na stole byl revolver ráže dvaadvacet. Byla z něho vystřelena jedna rána. Policie soudí, že vrah chtěl, aby to vypadalo tak, že Cameron vystřelil, než byl proboden. To by mohlo být podkladem obhajoby, že šlo o sebeobranu. Nebo to mohlo svést policii ze stopy tím, že by to vypadalo, jako by vrah byl poraněn. Po podrobném vyšetření dospěla policie k názoru, že vrah se pokusil vystřelit kulku malým otvorem pod okapem, aby se kulka nenašla. Ale kulka vyštípla z okraje toho otvoru kousek dřeva – což policii stačilo pro zjištění, kudy kulka prolétla.“

Maranilla pohlédl na Jurada a téměř neznatelně přikývl. Jurado ani nemrkl.

Pokračoval jsem: „Když policie provedla parafinový test na Cameronových rukou, nebyly nalezeny žádné stopy střelného prachu. Zřejmě tedy on z revolveru nevystřelil. Proto je policie přesvědčena, že střílel vrah. A zkouška také ukázala, že z revolveru bylo vystřeleno krátce před Cameronovou smrtí.“

„Výborně!“ zvolal Maranilla tiše. „Jak pěkné je mít k dispozici laboratoř – techniky, chemiky, lékaře specializované na pitvy. Ale pokračujte, seňore Lame – honem pokračujte.“

„V přívěsku,“ řekl jsem, „nebyly žádné smaragdy, když byla nalezena Cameronova mrtvola. Přívěsek ležel u něho na stole. Kameny byly z lůžek odstraněny. Dva z nich našla policie na stole a šest ve vraním hnízdě. To je dohromady osm. Pět smaragdů se našlo zachycených v odpadu umyvadla.“

Maranilla napřáhl ruce před sebe a přiložil je špičkami prstů k sobě. „To je nádhera,“ vydechl zamyšleně.

„Práce, kterou ode mě Sharples požadoval,“ hovořil jsem dál, „byla příliš naivní. Už téměř od samého počátku jsem si myslel, že celá věc byla s rozmyslem nastražena. Jestliže ten přívěsek patřil Shirley Bruceové a Sharples se dověděl, že je na prodej, šel by rovnou k Shirley Bruceové. Kdyby Shirley Bruceová byla v tísni a chtěla peníze, šla by za Harrym Sharplesem. Kdyby chtěla prodat smaragdový přívěsek prostě proto, že se jí přestal líbit, nešla by s ním za Cameronem. Šla by za Sharplesem. Všechno to bylo nelogické.“

„Byly důvody,“ řekl Maranilla měkce, „které nás přiměly přešetřit jistého Petera Jarrata. Naši vyšetřovatelé se začali přitom zajímat i o Shirley Bruceovou. Podali nám zprávu, že jste je objevil a unikl jim. Potom se vrátili, aby se pověsili opět na paty Jarrattovi, a přitom opět narazili na vás. Můžete to vysvětlit?“

„Samozřejmě,“ ujistil jsem ho. „Peter Jarratt mi zavolal. Řekl mi, že ten přívěsek patřil jakési Phyllis Fabensové. Zašel jsem k ní. Phyllis Fabensová měla podobný přívěsek, ale byly na něm granáty a rubín. Napřed jsem si myslel, že je to podvrh. Ale když jsem pak navštívil Jarratta, změnil jsem na věc názor. Napadalo mě, že Jarratt skupuje různé starožitné šperky, v nichž jsou granáty a levné kameny. Dodával je Cameronovi. Ten z nich vyjímal ony podřadné drahokamy a nahrazoval je smaragdy. Pak byly tyto starožitné šperky nabízeny ke koupi na různých místech, pravděpodobně v celostátním měřítku. Byl to velice zajímavý způsob, jak prodávat smaragdy, aniž vznikl zmatek na trhu – pro někoho, kdo smaragdy má.“

„Ach,“ řekl Maranilla a mnul si ruce.

Jurado řekl bezbarvým hlasem: „Bylo by to všechno mnohem přesvědčivější, kdyby prohlášení seňora Lama bylo učiněno před naším odhalením.“

„Jistě, jistě,“ souhlasil Maranilla rychle. „Ale myslím, že seňor Lam má snad ještě další vysvětlení, která by nám rád sdělil.“

Opět jsem začal hovořit: „Projevím dobrou vůli tím, že vám řeknu něco, co neví nikdo jiný.“

„To by nám velmi pomohlo,“ připustil Maranilla zdvořile.

„Ta ochočená vrána,“ řekl jsem, „která žila u Camerona, měla ještě jinou klec, v jiném domě. Dostal jsem se k té druhé kleci. Našel jsem v ní pět smaragdů.“

Maranilla se zamračil a pohlédl na Jurada. Juradova tvář byla bezvýrazná jako kus dřeva – těžkomyslný obličej s tupými ospalými rysy.

Maranilla se mě zeptal: „Máte pro to snad vysvětlení, seňore Lame?“

„Mám jenom teorii,“ odpověděl jsem, „ne vysvětlení.“

„I ta nás bude velice zajímat.“

Berta se zlostně vmísila: „Co z toho k čertu máš, všechno lidem vyžvanit, Donalde?“

Maranilla jemně poznamenal: „Možná si tím vymluví cestu z nepříjemností, seňoro. A vy sama – nepřišla jste sem na žádost seňora Sharplese? Teď jste v Kolumbii, seňoro. A máme tu zákony týkající se těžby a držení smaragdů.“

Berta pochopila. Tváře jí zrudly, ale sevřela rty a už ani neotevřela ústa.

„Je podivné,“ ujal jsem se opět slova, „že když byly napřed smaragdy zasazeny do toho přívěsku a přívěsek byl nabídnut ke koupi, byly smaragdy hned zase odstraněny.“

„O tom jsem také hodně přemýšlel,“ připustil Maranilla.

„Dejme tomu,“ pokračoval jsem, „že někdo měl zásobu smaragdů a z té zásoby pět smaragdů zmizelo. Mohl snad vědět, kdo je vzal, ale nevěděl, co se s nimi stalo. Nicméně byl přesvědčen, že se ty smaragdy opět objeví a stopa povede k němu. Byl proto nucen vyřešit problém, jak vysvětlit, že má zásobu smaragdů, jež získal legálně a z nichž se mu pět ztratilo. Co je přirozenějšího za takových okolností než vyjmout třináct smaragdů z jejich lůžek a dát jich pět na místo, kde by za normálních okolností nemohly být objeveny? Samozřejmě ten člověk sotva mohl předvídat, že bude zavražděn a že policie rozebere odpad pod umyvadlem, což je ovšem běžný postup.“

„Je to velmi, velmi zajímavá teorie,“ řekl Maranilla. Po chvilce dodal: „Víte snad ještě něco, aby z ní bylo více než teorie?“

Přikývl jsem. „Parafínové testy na Cameronových rukou nezjistily žádné částečky střelného prachu v kůži. Policie si proto myslí, jak jsem už řekl, že ze zbraně musel vystřelit vrah. Ale jednu významnou skutečnost policie přehlédla – pár lehkých kožených rukavic, které ležely na stole vedle revolveru.“

Maranilla se zamračil. „Střílel by snad někdo z revolveru s navlečenými rukavicemi?“

„Jedině,“ řekl jsem, „že by měl rukavice navlečeny v okamžiku, kdy nastala situace vyžadující okamžitý zásah, a nebyl čas rukavice stáhnout. Pak by ovšem rukavice mohly ovlivnit přesnost střelby. Je třeba jen přemýšlet a uvážit okolnosti, za nichž by ten člověk měl oblečeny rukavice, když nastal případ naléhavé nutnosti střílet, a povahu té naléhavosti. Možnosti jsou mimořádně zajímavé.“

Poprvé od chvíle, co jsem ho spatřil, projevil Jurado vzrušení. Náhle tleskl rukama. „Amigo!“ zvolal. „Máme to!“

Maranilla řekl něco španělsky. Jurado přikývl. Oba se zvedli a zamířili ke dveřím.

„Omluvte nás,“ zavolal na nás Maranilla.

Odešli a nechali nás tam sedět v dusném horku se zachmuřeným, vyděšeným správcem dolu.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Zvuk kroků se vzdaloval od verandy. Berta na mě pohlédla, chystala se něco říct, ale pak si to rozmyslela.

Seděli jsme v horku a tichu rušeném jenom bzučením poletujících much.

Felipe Murindo se náhle rozhovořil španělsky; mluvil pomalu a vyslovoval zřetelně. Když myslel, že nechápeme, co říká, opakoval slova i několikrát. V jeho očích se zračila prosba a touha, abychom mu porozuměli.

„Kde máš svůj španělský slovník?“ zeptal jsem se Berty.

„Sakra, to není slovník, ale konverzační příručka. Nebude ti k ničemu. Ti tupci nerozumějí ani…“

Vzal jsem si od ní tu příručku. Vzadu byl samozřejmě španělsko-anglický a anglicko-španělský slovníček. Otevřel jsem knihu a přeběhl jsem prstem sloupec slov na španělské straně, usmívaje se na Murinda.

Uchopil jsem jeho ukazováček a pokládal ho na různá slova. Napřed na španělský výraz, potom na anglický.

Ani to nezabralo.

Zkusil jsem to jinak; nalistoval jsem stránku se slovem interpreter = interprete. Překvapilo mě, že anglický i španělský výraz pro tlumočníka je téměř stejný. Uchopil jsem znovu jeho ukazováček, položil ho napřed na španělský výraz, pak na anglický, potom zase zpět na španělský.

Jen se na knížku mračil, potřásal hlavou a řekl něco španělsky.

Nemohl Jsem už dělat nic jiného, než po slabikách přečíst anglickou transkripci, uvedenou ve slovníku: „In-ter-pre-te.“

To zabralo. Div nedostal záchvat, jak divoce gestikuloval a bránil se; nebylo těžké porozumět, že jeho výlev je prošpikován výrazy záporu, zdůrazňovanými máváním rukou a zuřivým vrtěním hlavou: „No, no. Madre de Díos, no!“

„Co to tam k čertu vy dva brebentíte?“ zajímala se Berta.

„Nebrebentíme,“ řekl jsem. „Chtěl jsem, aby pochopil tlumočníka, a sama vidíš, co z toho vzešlo.“

„Oč ses pokoušel s tím slovníkem?“

„Ten chlap zřejmě neumí číst ani psát. Myslel jsem, že by nám mohl ukazovat slova.“

„Nezbývá, než abychom s ním mluvili,“ usoudila Berta. „A jak to sakra uděláme?“

Listoval jsem konverzační částí, až jsem konečně našel větu, která se mi hodila. Zněla: Prosím, buďte tak laskav a mluvte velmi pomalu.

Přečetl jsem transkripci španělského překladu, pomalu a zřetelně.

Murindo přikývl.

Začal mluvit; mezitím jsem už měl v ruce tužku a papír a zapisoval všechno, co říkal, foneticky ovšem.

Když skončil, měl jsem popsány dva listy samorostlým fonetickým přepisem výslovnosti podle mé představy. Ale byl jsem si jist, že budu moct tato zatím nesrozumitelná slova pomalu a zřetelně přečíst někomu, kdo umí španělsky, a ten mi vysvětlí podstatu toho, co se mi Murindo pokoušel sdělit. Dokonce jsem doufal, že kdybych se dostal k dobrému španělsko-anglickému slovníku, že bych to snad dokázal vyzkoumat i sám.

Složil jsem papír a dal si ho do kapsy.

Murindo přiložil prst na ústa na znamení, že máme o všem pomlčet.

Přikývl jsem, že rozumím.

Nastavil pravou ruku. „Pesos,“ řekl „Dinero.“

Zalistoval jsem v Bertině knížce a hledal nějakou větu pod hlavičkou platit nebo placení. Konečně jsem našel něco vhodného. Přečetl jsem mu to. Ačkoliv jsem tu španělštinu vyslovoval pomalu a zřetelně, neporozuměl mi hned. Musel jsem to ještě dvakrát opakovat. Potom přikývl a vypadal spokojeně.

„Co mu říkáš?“ ptala se Berta podezřívavě.

„Říkám, že v případě, dodrží-li své slovo vůči nám, bude mu zaplaceno tak, jak odpovídá ceně jeho služeb – vhodnější větu jsem tam nenašel. Stylisticky to není zrovna nejkrásnější, ale porozuměli jsme si.“

„Proboha!“ zděsila se Berta. „Styl si strč za klobouk, ale copak se tu chceš producírovat a rozhazovat těm opičákům peníze na potkání? Krucinál, co nám vlastně dal? Má to pro nás vůbec cenu?“

„Nevím,“ řekl jsem.

„Raději to koukej zjistit,“ vztekala se. „Dej to sem, ať se na to podívám.“

Podal jsem jí papír. „Tak do toho,“ řekl jsem. „Až si to přečteš, řekni mi, jakou to má cenu, a uděláme nabídku.“

Její oči na mě metaly blesky, ale popadla papír a četla a legračně přitom špulila rty, jak tvořila slova, která jí nedávala smysl. Maranilla se vrátil do pokoje tak tiše a klidně, že jsme ho ani já ani Berta nezaslechli. Až když Murindo vyhrkl nějakou španělskou větu tak naléhavým tónem, že nebylo možno se mýlit ve významu, teprve pak jsme vzhlédli.

Ve dveřích stáli Maranilla a Jurado.

Berta nedbale složila papír, chystala se ho dát do kabelky, ale rozhodla se jinak a zastrčila ho pod blůzu.

„Myslím, že jsme hezky pokročili,“ řekl Maranilla. „Rukavice na stole a pět smaragdů navíc – ha! Teď už tedy máme pohromadě případ a možné vysvětlení.“

„Co je s Hockleyem?“ zeptal jsem se.

„Pokud se nám podařilo zjistit, vypadá to asi takto,“ řekl Maranilla opatrně. „Hockley dospěl k přesvědčení, že výnos dolu je větší, než kolik udává správa pozůstalosti. Byl přesvědčen, že Shirley Bruceová má odněkud slušný příjem, a myslel si, že tento příjem pochází z dolu. Říká nám s nefalšovanou upřímností, že chtěl správce přistihnout in flagranti při nějaké křiklavé nepočestnosti. Pak by se mohl obrátit na soud a dát správce zbavit funkce, což by správu automaticky ukončilo.“

Na okamžik se odmlčel a pak pokračoval: „V Panamě má přítele letce. Odmítá prozradit jeho jméno, což nám působí určité starosti. Buď jak buď, dostal se do Kolumbie tajně, ilegálně. Provinil se proti řadě našich zákonných předpisů… ale přesto, jeho výpověď…“

„Může být pravdivá?“ dokončil jsem napůl otázku.

„Přesně tak,“ potvrdil Maranilla.

Juradovy neinteligentní oči, na pohled tupé, mě zamyšleně studovaly. „Je mimořádně zajímavé,“ řekl, „sledovat teorii seňora Lama k jejím logickým závěrům.“

Maranilla zvedl tázavě obočí.

„Protože,“ pokračoval Jurado, „naprosto boří motiv, který by jinak byl pro vraždu seňora Camerona nasnadě.“

„Když člověk začne sledovat nitku logiky,“ řekl jsem, „musí ji sledovat stále, bez ohledu na to, kam vede.“

„Naprosto souhlasím,“ přisvědčil Jurado suše. „Chtěl byste se teď vrátit s námi do Medellínu? Tady může případ dokončit místní policie.“

„A Hockley?“ zeptal se.

„Později bude propuštěn z vazby. Neobviňujeme ho z ničeho.“

„A co Sharplese?“

Maranilla se usmál. „Seňor Sharples odloží svou cestu do Medellínu přinejmenším o několik dní.“

„A co bude se mnou?“ otázala se Berta.

Maranilla se dvorně uklonil. „Milá paní Coolová, můžete odjet, kdykoliv se vám zlíbí. Jste volná. A jestli jste snad shledala svůj dopravní prostředek trochu nepohodlným nebo snad příliš nákladným, budeme jen potěšeni, můžeme-li vám pro zpáteční cestu dát k dispozici svůj vůz.“

Berta se zatvářila sveřepě. „Zaplatila jsem mu za cestu tam i zpět,“ řekla, „a čert ho vem, taky se mnou pojede – tam i zpět.“

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Večer nebyl ani příliš teplý, ani příliš chladný Vonící vzduch měkce hladil kůži, uklidňoval všechny smysly. Bylo mi, jako bych odpočíval ve vaně plné vlažné vody.

Měsíc plující nad Andami osvětloval tajuplné uličky Medellínu, jehož domy byly staré v době, kdy naše země, Kalifornie, byla ještě mladá.

Seděli jsme v Union klubu a usrkávali z nápojů.

Ramón Jurado už nepokládal za vhodné se přede mnou přetvařovat. Měl teď na sobě bílý oblek, ale rysy jeho obličeje měly stále onen výraz tuposti bez citu, který – na první pohled – vypadal jako výraz hlouposti.

Union klub je velkolepá budova s prostornými pokoji a s velkým dvorem, patiem. Doma ve Státech jsem kluby podvědomě spojoval se snobstvím, ale tady jsem cítil, že klub je prostě jen druhým společenským domovem jeho členů; docela zřejmě z něho vyzařuje, že se tu opravdu žije – příjemně, pohodlně.

Seděli jsme venku u plaveckého bazénu. Blížila se půlnoc a Berta Coolová se pořád ještě neobjevovala. Zanechal jsem jí v hotelu vzkaz, aby mě vyhledala, jakmile přijede.

„Ještě sklenku?“ otázal se Maranilla.

„Ale už jenom jednu,“ řekl jsem.

Maranilla kývl na jednoho z číšníků. Když už ten mládenec přicházel pro naše objednávky, přistoupil ke stolu sekretář klubu. Když si ho Maranilla všiml, řekl anglicky: „Promiňte, prosím,“ a potom Maranilla něco pověděl španělsky. Policista se nám okamžitě omluvil a odešel se sekretářem.

Byl ještě pryč, když nám číšník přinesl objednané nápoje.

„Líbí se vám tady?“ otázal se Jurado.

„Velmi,“ přisvědčil jsem. „Rád bych tu žil. Je na vás všech vidět, že si užíváte života s potěšením.“

„A dá se snad dělat s životem něco lepšího?“

„Líbí se mi, jak se tu vyřizují věci,“ mluvil jsem dál. „Líbí se mi, jak pijete. Dnes večer v jídelně jsem nespatřil nikoho pít přespříliš ani pít příliš rychle.“

„Děláme všechno s klidem, nenuceně,“ vyprávěl Jurado.

„Ale děláte to dobře.“

„Snažíme se. A teď, protože náš čas je tak omezen, musím vám položit několik otázek, i když tak nerad zatahuji úřední záležitosti do klidné večerní pohody.“

„Klidně se ptejte,“ povzbudil jsem ho.

„Vaše teorie,“ řekl Jurado, „je, že když Cameron přišel domů z ulice, měl rukavice. Domníváte se, že spatřil něco, co ho přimělo sáhnout po zbrani?“

„Možná to ani nebylo tak náhlé,“ řekl jsem. „Zkoušel možná napřed leccos jiného. Revolver byl až poslední naděje.“ Jurado přikývl. „Ano, to by bylo logické. Mám za to, že jste se tím trochu zabýval… teoreticky?“

„Trochu, pokud se dalo. Vhodného materiálu není právě mnoho.“

„To je opravdu zajímavé,“ poznamenal Jurado.

Vytáhl jsem z kapsy notes. „Knižnice milovníků přírody,“ řekl jsem. „V druhém dílu knihy nazvaném Američtí ptáci se tvrdí, že krotké vrány očividně vždycky projevují zlodějské sklony, rovnající se vlastnosti, jíž by se u lidských bytostí říkalo kleptomanie. Zdá se, že mají přímo obzvláštní vášeň krást či schovávat jakékoliv předměty jasných barev jako špulky červených či modrých nití nebo všechny lesklé kovové předměty – nůžky, náprstky a podobně.“ Jurado přikývl a dodal: „Velmi zajímavé.“

„Kniha ptáků Národní zeměpisné společnosti, díl druhý,“ pokračoval jsem, „udává, že krotké vrány s oblibou sbírají a ukrývají pestré tretky mnoha druhů, obzvláštně barevná sklíčka. Své poklady ukládají do tajných úkrytů a někdy je dokonce i zahrabávají na dvorech a zahradách, kde pak předměty často zůstávají zapomenuty.“ Přistoupil ke mně pikolík a říkal něco španělsky. Seňor Jurado to přeložil. Někdo mě chtěl k telefonu.

Byla to Berta. Byla vzteklá, až se zajíkala. „Vlezla jsem do pasti jako pitomá,“ nadávala. „Ať se propadnu, já…“

„Jen klid,“ řekl jsem. „Co se stalo?“

„Ti špinavci od místní policie měli tu drzost, že mě zatkli. Řekla jsem, že Maranilla prohlásil, že jsme volní. Ti blbci buď nerozuměli, nebo nechtěli rozumět.“

„No, to nic, Berto,“ utěšoval jsem ji. „Teď už je to v pořádku. Hezky se vykoupej a odpočiň si. Hned tam budu a přinesu ti něco k pití a…“

„Mlč!“ utrhla se na mě Berta. „Prohledali mě.“

„Myslíš policisté?“

„Ne, měli tam na tuhle práci nějakou tlustou uslintanou policajtskou matrónu,“ supěla Berta, „ale hrom do nich, vzali mi ten papír!“

„Snad ne ten…“

„Ano!“ zaječela Berta do telefonu.

Chvilku jsem o tom přemýšlel.

„No tak!“ vřískla Berta, když to trvalo trochu déle, „řekni něco!“

„Přemýšlím.“

„Ale proboha, nedávej si tak na čas, sakra! Začni něco dělat!“

„A co?“

„Jak to, krucinál, mám já vědět?“ burácela Berta. „K čemu mám tebe, ty mudrci?“

„Počkej v hotelu,“ řekl jsem, „dokud tam nepřijedu. Ten papír ti nevrátili?“

„Ovšemže ne. Nebuď naivka.“

„Neměli tam tlumočníka – někoho, kdy by uměl anglicky?“

„Jeden z nich uměl dost anglicky na to, aby mi řekl, co chce, ale nekapíroval, kdykoliv jsem mu chtěla něco říct já.“

„Možná,“ řekl jsem suše, „že nerozuměl tvým nadávkám.“ Berta neviděla v mé poznámce nic legračního. Řekla docela vážně: „No co, sakra? Když se učí anglicky, tak se předpokládá, že umí i zaklít a tak, no ne? Nešla jsem na něj s ničím extra pokročilým. Jen jsem řekla tomu čub…“

„Dobře, dobře, nech toho,“ přerušil jsem ji. „Myslím, že je mi to už jasné. Myslím, že vím, co je třeba udělat. Počkej v hotelu.“ Zavěsil jsem a vrátil jsem se ke stolu. Maranilla tam už byl také. Přisunul si židli blíž k Juradovi a oba spolu polohlasem živě hovořili.

Vzhlédli a usmáli se, když jsem se k nim připojil.

„Pánové,“ řekl jsem, „chtěl bych vás o něco požádat. Je to možná neobvyklé, ale myslím, že je to důležité.“

„Co si přejete?“ zeptal se Maranilla.

„Byl bych velmi rád,“ prohlásil jsem, „kdybyste se spojili se svými lidmi ve městě u dolu. Rád bych, aby Felipe Murindo, správce dolu, byl… no…, aby byl hlídán.“

„Hlídán?“ podivil se Jurado.

„Ano. Rád bych si byl jist, že je v bezpečí.“

Muži na sebe pohlédli.

„Myslíte si,“ otázal se mě Jurado klidně, „že by mu snad mohlo hrozit nebezpečí?“

„Napadlo mě,“ odpověděl jsem, „že jsem snad mohl něco přehlédnout. Není vyloučeno, že Murindo má klíč k možnému motivu vraždy.“ Opět na sebe pohlédli. A pak mi Jurado řekl tu novinu: „Obávám se, že jste se se svou žádostí poněkud opozdil, seňore Lame.“

„Co tím chcete říct?“

„Telefon, k němuž byl Rodolfo Maranilla právě před chvílí odvolán, měl totiž s Felipem Murindem něco společného.“ Byl bych si v té chvíli nejraději pořádně nakopal, že jsem se do toho tak hrnul. Měl jsem dát napřed příležitost Maranillovi, aby mluvil, a já měl být hezky zticha. Ostatně i když nikdo nemohl očekávat, že bych věděl, o čem Maranilla telefonoval a že se to týkalo zrovna Murinda, mohl jsem počítat i s touto možností. Ale teď už bylo pozdě.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Asi kolem páté hodiny dnes odpoledne,“ řekl Maranilla, „došlo náhodou k výbuchu velké zásoby dynamitu ve skladu trhavin umístěném velmi příhodně u správcova bytu.“

„A Murindo?“

Maranilla pokrčil rameny. „Je mrtev. Důkladně mrtev. Roztrhán na malé kousíčky.“

KAPITOLA DVACÁTÁ

Nějakou chvíli jsme seděli mlčky a hleděli si jen svých nápojů. Když jsem konečně dopil sklenku, posunul jsem ji doprostřed stolu, vstal a řekl: „Pánové, byl to velmi příjemný večer a byl jsem velice potěšen…“

„Posaďte se,“ přerušil mě Jurado nepříliš zdvořile.

Maranilla se vlídně usmál. „Ale, ale, můj milý seňore Lame, musíte uznat, že není lichotivé, když člověk zjistí, že ho někdo tak velice podceňuje.“

„Nerozumím vám,“ řekl jsem.

„Nuže,“ objasňoval Maranilla, „to neštěstí na dole bylo dosti příhodné… pro některé lidi.“

„No a?“ tázal jsem se.

„A se zřetelem na vaše dosavadní poznámky a úvahy bychom sotva mohli být tak hloupí, abychom vás nechali odejít, než nám podáte úplné vysvětlení.“

„Nechte mě to promyslet,“ žádal jsem. „Chtěl bych si to projít se svou partnerkou.“

„A než vás opět uvidíme,“ řekl Jurado, „mohlo by se vám něco stát. Kdepak.“ Teď mi bylo jasné, že mě odejít nenechají. Posadil jsem se tedy a odvyprávěl jim všechno.

„Měl jste nám to říct dřív,“ pokáral mě Maranilla.

„Ale on se tak šíleně vyděsil při pouhé zmínce o tlumočníkovi a… no, vy pánové jste byli jediní dva tlumočníci při ruce. Proto jsem si myslel, že… hm…“ Zasmál jsem se a řekl: „Mé postavení je trochu trapné.“

„Jistě,“ řekl Maranilla suše. A zavyčítal: „Vždyť jsme se k vám chovali, dalo by se říct, s kolegiální zdvořilostí. Nebylo tedy zrovna správné pomáhat při zatajování důkazů.“

„Proboha,“ ohradil jsem se, „to nebyly důkazy ani svědectví. Nic z toho, co zajímá vás.“

„Jak to víte?“

„Předpokládal jsem to.“

Maranilla pokývl hlavou a poposedl na židli. „No, udělám, co budu moct, ale tohle nebývá vždycky jednoduché. Vaše partnerka měla požadovat vrácení toho papíru nebo aspoň dbát, aby jí byl zabaven náležitým způsobem za přítomnosti činitelů a aby dostala potvrzenku.“

„Viděl jste mou partnerku,“ konstatoval jsem. „Jistě si tedy umíte představit, že neseděla klidně a nedala sebou jen tak beze slova strkat. Zcela nepochybně vznesla všechny možné i nemožné požadavky a protesty, ale tamní strážci zákona nerozuměli anglicky. Aspoň ne, když něco chtěla. Uměli mluvit anglicky jen natolik, aby jí mohli říct, co chtějí oni.“

„Cestuje-li někdo v zemích, v nichž se mluví španělsky,“ poznamenal Maranilla, „je dobře umět španělsky nebo aspoň mít s sebou tlumočníka.“

„To vidím také,“ přisvědčil jsem, „ale až teď. Ale přece jen si myslím, že kdyby tam s námi byl tlumočník, Murindo by mi určitě nic neřekl.“

„A nemáte ponětí, co to bylo?“

„Ne.“

„Nedokážete si vzpomenout aspoň na některé slovo?“

„Vzpomínám si na madre.“

„To je španělský výraz pro matku,“ uvažoval Maranilla. „Vzpomenete si ještě na nějaké?“ Přemýšlel jsem soustředěně. Pak jsem řekl: „Počkejte, ještě tam bylo, myslím, slovo krí-ja.“

„Krí-já?“

„Ano, tak. Přízvuk byl, mám dojem, na první slabice. Vzpomínám si, že jsem to tak zapsal.“

„Cría,“ řekl Jurado, „znamená plemeno nebo chov zvířat.“

„Samozřejmě,“ řekl jsem, „psal jsem foneticky. Nemohu si být jist, že jsem to slovo pochytil správně, ale pamatuji si, že jsem psal krí-ja.“ Jurado s Maranillou na sebe tázavě pohlédli. Náhle se Maranillova tvář rozjasnila. „Počkejte,“ řekl, „nebylo pohromadě s tím vaším krí-ja ještě jiné slovo? Nebyla to jen část výrazu? Nebyl ten výraz ama de cría?“

„Ano, správně,“ přisvědčil jsem. „Vybavilo se mi to teď, když jste to řekl. Ano, bylo to ama de cría.“ Jurado se teď mračil, zamyšleně svraštil čelo.

Pohlédl jsem na něj, pak na Maranillu.

„Ama de cría,“ informoval mě Maranilla ochotně, „je výraz, který znamená chůvu.“

„Hezky daleko od pašování smaragdů,“ poznamenal Jurado, spíš jen pro sebe.

„Snad by bylo dobře, pánové,“ ozval jsem se, „kdybyste se při vyšetřování té nehody podívali blíž na Felipa Murinda a obzvláště vyšetřili podrobně i jeho styky, rodinné vztahy a podobně.“

„Proč?“ zajímal se Maranilla.

„Zdá se podivné,“ pokračoval jsem, „že do funkce správce dolu byl dosazen právě člověk, který neumí číst ani psát. Tenhle Murindo nedokázal přečíst slůvka vytištěná ve španělsko-anglickém slovníku. Správce dolu se musel na pašování aktivně podílet. Byl to jistě on, kdo dobýval drahokamy a předával je Cameronovi. Z toho plyne, že on také zřejmě objevil ložisko.“

„Proč to říkáte?“ otázal se Maranilla.

Usmál jsem se. „Protože člověk, který to ložisko objevil, by sotva sám od sebe odešel, a jak vidno, vyhozen také nebyl. Proto mi připadá podivné, že dva vykonavatelé pozůstalosti, kteří ho přijali na odpovědné místo správce dolu – navíc dva pověřenci, kteří nutně museli být občas po měsíce nepřítomni a chtěli přirozeně vědět, co se v dolech děje – by najali negramotného chlapa.“

„V tom, co říkáte, seňore, je logika,“ připustil Maranilla. „Situace je teď ještě podivnější…“ Ramón Jurado náhle luskl prsty – bezděčná známka radosti člověka, kterého náhle napadlo něco zcela určitého.

Maranilla na Jurada jen kratičce pohlédl.

Zaváhal sotva na zlomek vteřiny, avšak najednou změnil předmět hovoru, aniž přestal mluvit. Pokračoval téměř nezměněným tónem. „Jistě velmi oceňujeme vaši spolupráci. Můžete odejít, kdykoliv je vám libo, seňore Lame. A máte-li schůzku se svou partnerkou, není důvod, proč bychom vás měli zdržovat.“ Oba se zvedli a vážně, zdvořile si se mnou potřásli pravicemi.

Opustil jsem je a šel do hotelu.

Jak jsem tak kráčel teplou nocí, nemohl jsem se zbavit myšlenky, že bych dal hodně za to dovědět se, proč Ramón Jurado luskl prsty.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Berta Coolová už byla z vany venku. Měla na sobě lehký župan a na nohou trepky. Dvojitá whisky se sodou na dosah ruky nemálo přispívala k lepšící se náladě.

„Co bys sakra řekl, že se stalo s tím papírem?“ zeptala se mě.

„Co bys řekla,“ odpověděl jsem, „že se stalo s Felipem Murindem?“

„Zatkli ho?“ zněla otázka.

„Tuna dynamitu,“ odpověděl jsem, „vybuchla v kůlně vedle jeho domku. Byla to ovšem pouhá nehoda, ale Felipe Murindo je roztroušen po širém okolí ve velmi drobných kouscích. Nedostaneme-li zpět ten papír, nikdy se nedozvíme, co se nám pokoušel říct.“ Berta prohlásila: „Obrátím se na našeho konzula. Není možné připustit, aby se americkému občanovi dělo to, co se děje mně a…“

„Ať tě ani nenapadne obracet se na konzula,“ varoval jsem ji. „Nebudeme se obracet vůbec na nikoho.“

„Proč ne?“

„Protože,“ řekl jsem, „tihle lidé nejsou takoví prosťáčci, za jaké bys je mohla pokládat. Zdejší úřední místa přímo překypují uhlazenou zdvořilostí, zvlášť když začneš mít něco společného se smaragdy. Nezpozorovala jsi to?“

„Ach, tohle jsem ani nevěděla,“ odsekla Berta sarkasticky. „Já jsem tu jen na návštěvě. Ovšem vy starousedlíci se už vyznáte ve všech těch kličkách a tricích.“

„Ušetři si to,“ řekl jsem.

Bertiny tváře zrudly. „Hele, nebudeš mi povídat, co mám dělat a co ne!“

„Když se to tak vezme,“ řekl jsem, „jsi vlastně v dosti prekérní situaci. Zřejmě jsi sem přijela ve službách Harryho Sharplese.“

„A kdyby?“

„Dejme tomu,“ řekl jsem, „že se úřadům zlíbí považovat tě za jeho společníka, za spoluviníka.“ Zatvářila se nevrle a prohlásila: „Nerada bych, aby jim to prošlo tak hladce – ta drzost pro nic za nic mě zatknout. Je k zlosti být v zemi, kde lidé nedovedou pochopit, co říkám, když se je snažím ve vší počestnosti pořádně setřít. Nandala jsem mu to, jak nejlíp umím, a jen to po něm sklouzlo. Tupec!“

„Jde o to,“ připomněl jsem jí, „že Cameron byl zavražděn. Nemáme pro tu vraždu žádný určitý motiv. Víme, že Harry Sharples, Robert Cameron a Shirley Bruceová byli zapleteni do tajné těžby smaragdů v Kolumbii, do jejich pašování do Spojených států a do jejich nezákonného uvádění na trh. Pro všechny zúčastněné z toho jistě plynuly pěkné zisky. Když máš možnost se smaragdy takhle čachrovat, pořádně si namastíš kapsy.“

„Co budou naše úřady dělat… s tím pašováním?“ zeptala se Berta už krotčeji.

„Pravděpodobně budou dělat dost,“ řekl jsem. „Samozřejmě bude pro ně asi dost těžké Sharplesovi něco dokázat. Kolumbijská vláda nachytala Sharplese s nevybroušenými smaragdy v zavazadle. Tyto smaragdy byly vytěženy zde. Sharples se je zatím nepokusil do Spojených států propašovat.“

„Ale co s tím vším pašováním předtím?“

„Většinu cest do Jižní Ameriky podnikal Cameron. On měl na starosti práci v terénu.“

„A co Shirley Bruceová?“

„Bude sakramentsky těžké jí něco dokázat. Nakonec v tom nemusela být, teoreticky. Tu povídačku o dávném dědictví a o darovaném přívěsku mohl vymyslet Sharples a požádat ji, aby to řekla. Nemusela ani vědět proč.“

„Ale co ty prachy, které dostávala?“

„Na tohle se nepochybně úřady podívají zblízka a důkladně. Nejpravděpodobnější je, že se o to začne zajímat berňák.“

„A kde jsme v tom všem teď my?“

„Jsme právě tam, kde jsem celou dobu chtěl být, totiž v uctivé vzdálenosti od Harryho Sharplese.“

„Jak jsi mohl vědět, že je gauner?“

„To jsem sice nevěděl, ale byl jsem si jist, že Sharples věděl o tom přívěsku všechno dřív, než k nám přišel.“

„Ať se propadnu, jestli nejsi chytrý jako čert,“ připustila Berta zdráhavě.

„Cameron je mrtev,“ řekl jsem. „Na jeho smrti mohlo vydělat několik lidí. Došlo k pokusu otrávit Donu Graftonovou – jed však spolkla Juanita. Stopy v tomto travičském případu ukazují až příliš zřetelně na Roberta Hockleye. A teď byl zavražděn Felipe Murindo a právě teď jsou v Kolumbii zřejmě pouze dvě osoby, o nichž se lze domnívat, že by mohly mít něco společného s Cameronovou smrtí – Robert Hockley a Harry Sharples. Jestliže ty dvě vraždy opravdu spolu souvisí, pak by se nám prostor pořádně zúžil. Ale je tu právě to velké jestliže.“

„Harry Sharples i Robert Hockley,“ namítla Berta, „byli oba ve vazbě. Neměli možnost nikoho zabít.“

„Ty si myslíš, že ten výbuch byla jen náhoda?“

„Ne,“ řekla Berta. „Bylo by to příliš okatě náhodné.“

„Byl jsem si jist, než jsem se vydal na cestu, že se v Dvojitém čtyřlístku dobývají smaragdy. Chtěl jsem tu shromáždit důkazy, které by mi umožnily přitisknout Sharplese ke zdi. Naneštěstí pro nás byly na stopě kolumbijské úřady. Ale mám v hlavě ještě něco jiného – začíná se mi cosi tak trochu vyjasňovat.“ Bertiny oči zazářily.

„Tak se mi líbíš, Donalde! Mohly by z toho pro agenturu koukat nějaké penízky?“

„Agentura,“ řekl jsem, „by z toho mohla vytřískat docela hezkou sumičku.“

„Drž se toho,“ plála Berta nadšením. „Má to něco společného s Cameronovou vraždou?“

„Ovšem. Ta musí být naším východiskem pro všechno, na čem teď pracujeme.“

„Nerada vypadám nechápavě,“ řekla Berta po chvilce, „ale není mi jasný všechen ten humbuk s rukavicemi a s výstřelem z Cameronovy dvaadvacítky a s tím, že střelba z revolveru byla až poslední možností. O čem jsi to do háje mluvil?“

„Robert Cameron vystřelil z revolveru ráže dvaadvacet a minul cíl.“

„Jak víš, že minul?“

„Musel minout.“

„Chceš říct, že střílel do té díry, netrefil ji a kulka škrábla o hranu dřeva?“

„Nestřílel na díru, Berto,“ opravil jsem ji. „Copak jsi to nepochopila, když jsem mluvil s Maranillou a Juradem?“ Berta okamžitě vzplála hněvem. „Jak jsem to ksakru měla pochopit? To okolkování pro mě není. O čem jste tedy spolu mluvili?“

„Robert Cameron měl na rukou rukavice,“ vysvětloval jsem, „v okamžiku, kdy střílel.“

„Na vraha?“

„Nikoliv na vraha, Berto, na vránu.“

„Na vránu?“ vykřikla Berta. „Proboha, přeskočilo ti? Vrána byla přece jeho miláček. Proč by střílel na vránu?“

„Protože,“ řekl jsem, „vrány nedovedou počítat.“

Berta na mě v návalu vzteku vrhla vražedný pohled.

Vtom zazvonil telefon. Berta zvedla sluchátko. „Haló,“ zvolala a pak vykřikla: „Mluvte anglicky! Kdo sakra… Ach,“ řekla podivně ztichlým hlasem. Minutku mlčky poslouchala, pak řekla: „Děkuji, vyřídím mu to,“ a zavěsila.

Všechen její vztek byl tentam.

„Kdo to byl?“ otázal jsem se.

„Rodolfo Maranilla. Chtěl nám jen oznámit, že Robertu Hockleyovi a Harrymu Sharplesovi se podařilo uprchnout z vězení krátce po mém odjezdu, dnes odpoledne. Okolnosti kolem jejich útěku naznačují, že se to asi neobešlo bez podplácení. Ta ženská tam trvá na tom, že papír, který mi odebrala, byl vložen do obálky a ta že byla na stole policejního kapitána.

Sharples a Hockley byli v té době za mřížemi. Zmizeli krátce potom a papír také.“

„To tedy vysvětluje hodně věcí,“ prohlásil jsem.

„A Maranilla chtěl,“ pokračovala Berta, „abych ti řekla, že s tvým dovolením dává ihned postavit stráže ke dveřím obou našich pokojů. Naznačuje, že by mohlo být pro nás dobré být teď mimořádně opatrní.“

„To je od něho hezké.“

„Zatraceně,“ vzplanula Berta, „to jsi celý ty. Vždycky hraješ oba konce proti středu, musíš mít pokaždé několik želízek v ohni, když nás zapleteš do nějakého maléru.“

„Před několika minutami jsi mluvila jinak, Berto,“ řekl jsem.

„Jo,“ odsekla, „před několika minutami jsem mluvila o penězích. Teď mám na mysli dynamit.“

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Rodolfo Maranilla mě navštívil příštího dne záhy po snídani. Byl přívětivý, ale pevný a neústupný. Bylo velmi nemilé, že Hockley a Sharples uprchli. Podrobnosti ještě nejsou známy, ale výpověď muže přímo odpovědného za jejich střežení nebyla logická. Zřejmě se provinil přinejmenším nedbalostí, pravděpodobně však asi ještě něčím horším.

Maranilla přijímal tuto situaci filozoficky. Mnozí venkovští strážci zákona jsou špatně placeni, zvláště v odlehlejších obvodech. Proto přijímají i úplatky, zejména jde-li o úplatek značný.

„Byli v tom spolu?“ zajímal jsem se. „Oba – Hockley i Sharples?“

„Nevíme,“ řekl Maranilla. „Uprchli oba, ale to je přirozené. Když se otevřela cesta k útěku pro jednoho, druhý by musel být blázen, aby zůstal ve vězení.“

„No, utekli a nepomůže brečet,“ řekl jsem.

„Zajisté,“ souhlasil. „Ovšem v této situaci je třeba myslet na vaši bezpečnost. Je to pro nás nemalá zodpovědnost.“

Přikývl jsem a čekal, co asi přijde teď.

„Odpovědnost,“ pokračoval, „kterou bychom neradi prodlužovali.“

Mlčel jsem.

„Vaše práce zde je u konce,“ podotkl Maranilla, „a mám dojem, že vaše partnerka, rozkošná seňora Coolová, bude docela ráda, až bude opět ve své kanceláři. Ostatně povaha jejího poslání v Kolumbii by ji mohla přivést do nepříjemné situace, ne-li mrzutostí, nehledě na to, že vzhledem k této nové situaci i její práce zde plně skončila.“

„Kdy máme odletět?“ zajímal jsem se.

„Moji dva přátelé, kteří náhodou měli odcestovat letadlem dnes odpoledne, projevili pochopení, když jsme jim vysvětlili situaci. Vzdali se svých místenek a mohu vám je nabídnout.“

„Zbývá ještě několik záležitostí, jež bych tu rád vyšetřil,“ namítl jsem.

„Bylo by svrchovaně nepříjemné, kdyby se mělo něco stát významnému návštěvníku ze Spojených států.“

„Velmi nerad bych odcestoval dřív, než vyzvím něco víc o pozadí a minulosti Felipa Murinda.“

Maranilla to přešel mávnutím ruky. „Prosím vás, seňore Lame, tohle pusťte z hlavy. Naše oddělení je vám plně k dispozici. O Murindovi jsme už toho zjistili dost.“

„Co o něm víte?“

„Své místo prakticky doslova zdědil. Vyrostl v dole.“

„Ano?“

„Jeho matka ho tam přivedla, když mu bylo devět let, a Murindo začal v dole pracovat. Ostatní dělníci časem postupně odcházeli, ale jeho matka zůstala, a tak zůstal i Murindo. Vyrostl z hocha v muže a také dostával mzdu muže. Co tedy bylo přirozenější, než že se stal správcem, když se ostatní dělníci vytráceli a přicházeli noví? Ti noví neznali technologii těžby tak dobře jako tenhle mládenec, který v tom vyrůstal. Tak tedy zůstal, soustavně šetřil a ukládal peníze do banky, právě tak, jak by se zachoval i vzdělanější člověk. Zůstalo po něm hodně peněz.

Je mi líto, seňore Lame, jestli jste snad tušil v souvislosti s Murindem nějaké tajemství. V našem povolání se musíme učit postupovat obezřetně a nikdy nedělat ukvapené závěry. Ne?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

Zasmál se a vstal. „Tak tedy dnes odpoledne – ve dvě hodiny.“

„Nevím, jak to asi přijme Berta Coolová,“ nadhodil jsem.

„To je něco,“ řekl s úlevou v hlase, „co se nechci pokusit odhadnout. Vysvětlil jsem situaci vám. Ponechávám na vás, abyste to vysvětlil i jí. V úřadě na mě čekají důležité záležitosti, je tam i Ramón Jurado, který chce tento případ uzavřít co nejrychleji, a tak teď nemám ani trochu volného času. Odpoledne se s vámi rozloučíme u letadla, amigo. Určitě se dostavte!“

Maranilla mi potřásl rukou a odešel z mého pokoje; nezbývalo mi než přejít přes chodbu a povědět tu novinku Bertě.

„Náš odlet byl usnadněn a uspíšen promptním zásahem vyšších míst.“

„Krucinál,“ vzplanula Berta, „začínáš být už tak uhlazený jako ti zdejší opičáci. Kdybych tě tu nechala ještě několik týdnů, musela bych si najmout tlumočníka, abych vůbec věděla, co vlastně žvaníš. Tak fajn, vypadněme z téhle zatracené země.“

Řekl jsem zdvořile: „Přišel jsem do Kolumbie z vlastního popudu a za své. Jsem strašně nerad, že z toho byl tak krátký výlet. Tebe ovšem najal Sharples. Předpokládám, že jsi od něho dostala dost peněz, aby stačily na výdaje.“

Jakmile jsem tu jedovatou myšlenku vyslovil, viděl jsem okamžitě z jejího výrazu, že tentokrát naletěla a že se v duchu fackuje.

„Pan Sharples mi řekl, abych na cestovních výdajích nešetřila,“ odpověděla důstojně.

„Ovšemže. Jaké ti dal pokyny?“

„Napsal mi,“ řekla Berta, „že odjíždí za trochu delikátnějším posláním, a nedá-li během čtyřiadvaceti hodin jiný pokyn, abych si laskavě vyzvedla letenku vystavenou na mé jméno, ihned odletěla do Kolumbie a jela na důl Dvojitý čtyřlístek. Tam že mi dá další instrukce. Kdyby tam snad nebyl, měla jsem se okamžitě odebrat ke konzulovi Spojených států a požádat o zahájení podrobného vyšetřování a pátrání.“

„A jak to, že nezařehtal úřední šiml?“ zajímal jsem se. „Jak jsi zvládla všechny ty formality a dostala se do Kolumbie tak narychlo?“

„Ty byly totiž vyřízeny předem,“ řekla Berta důstojně.

„A co myslíš, že Sharples doopravdy chtěl?“ zeptal jsem se.

„Docela určitě chtěl jedno,“ odpověděla Berta, „totiž mít tu někoho, kdo by šel za konzulem v případě, že by zmizel. Pokud by nezmizel, chtěl asi, abych se vydala po stopě Hockleye a zjistila, co tu provádí.“

„Přiložil Sharples šek?“ zeptal jsem se nevinně.

„Mám jeho slib, že zaplatí,“ řekla Berta zlostně.

Zasmál jsem se.

Bertiny oči na mě vrhaly blesky. „Na člověka, který je mým společníkem tak dlouho jako ty, neznáš mou povahu zrovna dobře. Na mou duši, zkasíruju tu ropuchu, i kdybych ho musela protáhnout ždímačkou a vycedit z něho každičkou kapku krve.“

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Při zastávce v Mexiku jsem dostal od Ramóna Jurada telegram, který obsahoval jméno: Seňora Leridová. Po něm následovalo číslo a ulice v Los Angeles.

„Co to má být?“ zajímala se Berta.

„Zřejmě adresa seňory Leridové v Los Angeles.“

„Sakra,“ rozčílila se, „nech si ty vtípky. Nejsem tak hloupá, abych to neuměla přečíst. Koho chceš oblafnout?“

„Nikoho.“

„No proto, jen si nech zajít chuť. Co to znamená?“

„Asi to je snaha Ramóna Jurady být diplomatický.“

„V čem?“

„V něčem, co je konečně trochu mimo jeho pravomoc.“ Berta prohlásila: „Jsou chvíle, ty čertovský skrčku, kdy bych byla schopna ti vyrvat srdce z hrudi.“

„To nepochybně dělá celý ten podvědomý vliv,“ řekl jsem.

„Jaký vliv? Co to zase plácáš?“

„Vliv dávných lidských obětí, které se zde konaly. Myslím, že bychom měli prozkoumat některou ze zdejších restaurací a na chvíli zapomenout na práci.“

„Tak se mi zdá,“ odsekla zlostně, „že si o sobě myslíš, že jsi diplomatický.“

„Uhodla jsi.“

„Ty a Ramón Jurado s tou vaší diplomacií!“ odfrkla Berta otráveně.

Ale šla za mnou do Snaborovy restaurace.

Ráno jsme vzlétli do svěžího řídkého vzduchu vysoko položené planiny a zamířili ke Spojeným státům.

Celou cestu jsem pozoroval, že Berta přemýšlí. Ale teprve když jsme přeletěli Mazatlán a pluli vzduchem vysoko nad západním pobřežím a modrými vodami Kalifornského zálivu a jiskřícím odrazem slunečních paprsků, se Berta ke mně naklonila a řekla smířlivým hlasem: „Donalde, kdo zabil Camerona?“

„Nevím.“

„Jak to, že nevíš?“

„Protože si zatím ještě nejsem jist, proč byl zabit.“

„Myslíš, že budeš vědět, kdo ho zavraždil, až zjistíš, proč to udělal?“

„Pomůže mi to.“

Bertiny tváře zrudly. „Fajn, jen hezky dál,“ procedila mezi zuby, „hlídej si dobře své karty, nikoho do nich nenechej nahlédnout, když chceš, ale jen si nemysli, že se pak někdo bude o něco zajímat.“

Odvrátila se a soustředěně pozorovala krajinu.

Upravil jsem si sklápěcí opěradlo křesla a tupé bzučení motorů spolu s měkkými polštáři z pěnové gumy mě brzy uspalo; vzbudil jsem se až nad Mexicali na hranicích.

Když jsme se blížili k Los Angeles, Berta v duchu něco počítala. „Donalde,“ řekla, „kolik asi z tohohle zatraceného případu pro nás kouká?“

„Nevím.“

„No, hleď to radši zjistit,“ utrhla se. „Až dosud jsme nic nedokázali. Odečteme-li cestovní výlohy a všechno ostatní – proboha, to je malér.“

„Nemůžu si pomoct,“ řekl jsem.

„Neříkej, že si nemůžeš pomoct. Vykašlal jsi se na hromadu peněz v hotovosti, které nám Sharples nabízel prostě jen proto, že jsi ho považoval za gaunera.“

„Víš, kde bychom byli teď, kdybychom se spojili se Sharplesem?“

„Kde?“

„Kdybys měla štěstí, mohla bys teď být v Medellínu. Kdybys neměla štěstí, seděla bys v těch příjemných tropech pěkně ve vězení.“

„Vězení, chachacha!“ zasmála se Berta. „Sharples tam nezůstal moc dlouho.“

„Sharples umí španělsky a zná lidi. Taky ho to stálo hezké peníze na podmazání, aby se odtamtud dostal. Takže kdybys připočetla k cestovním výlohám ještě úplatek, nevycházelo by to zrovna nejlíp.“

„Dostala bych se ven,“ trvala Berta na svém.

„Zkusila jsi už někdy nabízet úplatek prostřednictvím tlumočníka?“

„Jdi do háje.“

Do města jsme jeli vozem letecké společnosti. „Půjdeš do kanceláře?“ zeptala se Berta, když jsme zastavili před naším domem.

„Ne.“

„Tak teda ne.“

„Díky, tak teda ne.“

Berta vletěla do dveří a nechala mě být. Vzal jsem si firemní auto a zajel k domku, kde měla studio Dona Graftonová.

Zazvonil jsem a Dona otevřela. „Buďte vítán,“ řekla a oči jí zazářily, když mi podávala ruku.

„Nepůjdete dál?“

Vešel jsem a posadil se. Řekla: „Chtěla bych vám poděkovat. Snažila jsem se vás najít, ale vaše sekretářka říkala, že nejste ve městě.“

„Chtěla jste něco určitého?“

„Jen vám poděkovat, že jste byl tak… tak hrozně hodný a ohleduplný a… a tak jste mi se vším pomohl. Bylo to opravdu milé.“

„Ani jsem si neuvědomoval, že něco dělám,“ odporoval jsem jí.

„Blázínku. Nebuďte tak skromný. Kde jste byl?“

„V Kolumbii.“

„V Jižní Americe?“

„Ano.“

Rozzářila se. „Musí to být nádherné, cestovat – podívat se někam, když máte chuť. Ale tuhle cestu jste vzal nějak zkrátka.“

„Ano. Myslím, že jsem něco objevil.“

„Co?“

„Znáte nějakého Felipa Murinda?“

Zasmála se. „Ale samozřejmě. Totiž neznám ho osobně, ale slyšela jsem o něm mluvit pana Camerona. Je to správce dolu tam na jihu.“

„Co o něm Cameron říkal?“

„Ale, jenom to, že to je slušný, solidní, spolehlivý člověk. Mám dojem, že neumí číst a psát. Ale je čestný, a to je hlavní.“

„Je mrtev,“ řekl jsem.

„Cože? Opravdu? Jak se to stalo?“

„Náhodou vybuchl nějaký dynamit.“

„Ach.“

„To náhodou můžete dát do uvozovek,“ dodal jsem.

„Chcete říct, že to byla…“

„Vražda.“

„Ale kdo… proč by…? Proč?“

„Kdybych tohle věděl,“ odvětil jsem, „pak bych možná taky věděl, proč zabili Roberta Camerona.“

„Domníváte se, že jejich případy souvisí?“

„Myslím si to.“

„Ale nechápu, jak dvě vraždy – vzdálené tolik tisíc kilometrů…“ Nervózně se zasmála a pokračovala: „Začínám to trochu plést. Chtěla jsem říct, že oběti byly od sebe hrozně daleko, že prostě nechápu, jak by ty dvě vraždy mohly… no, jak by mohly spolu souviset.“

„Proč takhle koktáte, Dono?“ zeptal jsem se.

„Nekoktám,“ bránila se rozhořčeně.

„Jste nervózní a mluvíte dost rychle.“

„No a co? Řekla bych, že mám právo mluvit, jak chci. Konečně o vraždách se nehovoří bezmyšlenkovitě a klidně, jako když se člověk domlouvá, co bude k snídani.“

Řekl jsem vážně: „Kdy vás poprvé napadlo, že Roberta Camerona zavraždila vaše matka?“

Její nalíčení vyniklo, jak jí tvář zbledla. „Nechápu, o čem mluvíte.“

„Ale ano.“

„Pane Lame,“ vydechla, „tolik jste se mi líbil a myslela jsem si… no, že jste hodný, opravdu hodný. A teď…“

„Nechte stranou, co jste si myslela o mně,“ řekl jsem. „Kdy jste si uvědomila, že vaše matka zabila Roberta Camerona?“

„Nezabila ho.“

„Pískáte si, abyste si dodala odvahy v tmavém lese. Kdy jste poprvé dospěla k závěru, že ho zabila?“

„Nebudu o tom mluvit.“

„Něco jste musela vědět,“ řekl jsem, „něco, s čím jste se nikomu nesvěřila. Ale nepřestávalo vám to dělat starosti. Co kdybyste mi to prozradila?“

„Mrzí mě to,“ odvětila chladně, „ale mám dojem, že nakonec asi přáteli nebudeme.“

„Ovšem,“ řekl jsem, „mohl bych také zatelefonovat Samu Budovi a nechat ho, ať si vyzvídá on. Jenže víte, já se vám snažím pomoct.“

„Tím, že hodíte mé matce na krk vraždu?“

„Odhalováním fakt. Vyjdou najevo tak jako tak.“

Seděla mlčky, beze slova. Řekl jsem: „No, Dono, je mi to líto. Doufal jsem, že se mi svěříte, a doufal jsem, že se mi podaří vám pomoct. Ale takhle budu muset, i když moc nerad, přenechat všechno vyptávání policii.“

„Jak jste si představoval, že byste mi mohl pomoct?“

„Nevím. Nejsem si zcela jist, že vůbec někdo celou věc vysvětlí. Musíme napřed znát fakta, než to můžeme rozlousknout. Ale vím, že když vaše matka vytáhla nůž, aby jím po vás hodila, podařilo se vám vyměnit ten nůž za jiný, když jste si myslela, že se nedívám. Tak co kdybyste mi teď řekla pravdu?“

„Matka s ním měla toho dne ráno schůzku,“ vyhrkla.

„Přikázal vám někdo, abyste o tom nemluvila?“

„Moje matka.“

„Co říkala?“

„Řekla, že musela tu schůzku zrušit, že u něho nebyla.“

„Věřila jste jí?“

„Ne. Věděla jsem, že to není pravda.“

„Věděla jste, že ho navštívila?“

„Ano, myslím, že tam byla.“

„Myslím, že vám řeknu některé skutečnosti, jak si je představuji. Snad budete potom se mnou mluvit upřímněji.“

„Prosím, poslouchám.“

„Harry Sharples a Robert Cameron se stali správci pozůstalosti po Coře Hendricksové. V pozůstalosti byly nějaké doly, v nichž se nějakou dobu pracovalo víceméně nazdařbůh. Pak oba správci obstarali modernější zařízení a doly začaly vynášet. Nashromáždili do pozůstalosti další majetek. Byli dva dědici. Správci se snažili být spravedliví, nestranní a počestní. Ale jeden z uživatelů vyrostl v elektrizující mladou ženu, která oba muže zcela hypnotizovala. Tito muži se dostávali do věku, kdy se jim snadno zamotá hlava.“

Dona jen seděla a beze slova se na mě dívala.

Pokračoval jsem: „Správcem celého toho důlního vlastnictví se stal Felipe Murindo. Dostával jistě slušný plat. Spořil – po jeho smrti se zjistilo, že v Medellínu zanechal tučné bankovní konto. Hezky tučné na chlapce, který celý život nebyl ani den ve škole.“

„K čemu směřujete?“ zeptala se.

„Asi před třemi roky,“ pokračoval jsem, „objevil Cameron proti proudu řeky skalní útvar, který se mu zdál slibný.

Zahrál si napřed trochu na prospektora – jímž v mládí také byl – a pak si potichu zajistil jménem pozůstalosti na ten pozemek vlastnické právo. Byla vyhloubena šachta a z ní štola. Pak bylo nové důlní dílo napohled opuštěno. Veškeré práce se zastavily.“

„No a?“ zajímala se.

„Bylo to jen naoko,“ mluvil jsem dál. „Ve skutečnosti Felipe Murindo s prací pokračoval. Byl to smaragdový důl, ne zlatý. Těžili tam velká množství smaragdů. Robert Cameron létal pravidelně do Jižní Ameriky, stal se široko daleko známou figurkou – vážený, důvěryhodný byznysmen. Nemohl se ovšem vyhnout celním prohlídkám, ale byly to jen běžné prohlídky, jaké se provádějí u turistů, kteří nemají u úřadu žádný škraloup. Možná že víte, že když vracející se turista prochází celnicí, mají už celníci o něm dost úplnou zprávu. Je-li na něm nebo na jeho činnosti něco podezřelého, celníci všechno vědí.“

„Ano, myslím, že ano. Totiž, vždycky jsem předpokládala, že to takhle asi je.“

„Cameron,“ řekl jsem, „propašoval do Států velké množství nebroušených smaragdů. Zde je brousil a leštil někdo, o kom ještě nic nevím.“

„Co se dělo s těmi smaragdy dál?“ zeptala se.

„Sharples a Cameron se specializovali na shánění starožitných šperků. Ten člověk, který smaragdy brousil a leštil, pravděpodobně také odstraňoval z těch starých šperků diamanty a jiné drahokamy a nahrazoval je smaragdy. Možná že měli pro své propašované smaragdy ještě i jiný odbyt. Nevím. Ale dokázali takhle rozprodat hezké množství smaragdů, aniž vzbudili pozornost. A to není jen tak nějaká maličkost, protože klenotnické kruhy jsou obzvláště citlivé na šuškandy a pověsti a trh smaragdů kontroluje kolumbijská vláda železnou rukou.

Pro Sharplese a Camerona to byla ovšem choulostivá situace. Příjem z těchto smaragdů nemohli uvádět ve svém daňovém přiznání a nemohli ho ani vtělit do pozůstalosti bez nebezpečí, že se takto prozradí. Zřejmě tu věc prohovořili se Shirley Bruceovou a usnesli se na dělení na tři části, pěkně potají.

Pak se jednoho dne Cameron dopustil neopatrnosti. Zapomněl na svou krotkou vránu. Měl v práci nějaké smaragdy a z nějakého důvodu musel odejít. Nechal smaragdy ležet na stole. Když se vrátil, některé chyběly. Chvíli to nechápal. Potom vzhlédl a spatřil Pancha, svou vránu, jak sedí na lustru se smaragdem v zobáku.

Je velice pravděpodobné, že při troše opatrnosti a šikovnosti mohl Cameron vránu přilákat a smaragd jí vzít. Ale Pancho věděl, že tropí neplechu. Věděl také, že asi bude potrestán. Proto vzlétl a zamířil ke své díře ve štítu, pořád se smaragdem v zobáku. To nemohl Cameron dopustit. Popadl revolver a rychle vystřelil, právě ve chvíli, když vrána prchala malým otvorem pod okapem. Téměř ji zasáhl, ale přece jen minul.

To byl malér. Věděl, že vrána ukradla smaragd. Byl si téměř jist, že s ním poletí k vám. Narychlo provedená inventura ukázala, že mu chybí pět smaragdů. Bylo mu jasné, že bude muset vysvětlovat. Nedalo se odhadnout, kde Pancho ty smaragdy trousil. Chvilku nevěděl, co dělat.

Potom dostal dobrý nápad. Vzal starožitný šperk, který nabízel na prodej, vyndal smaragdy z kostry přívěsku a tu odložil na kraj stolu. Na něm nechal také dva z vyjmutých smaragdů a šest vložil do skrýše v Panchově kleci. Zbývajících pět hodil do umyvadla a spláchl je. Pak se chystal odejít, pravděpodobně za vámi. Kdybyste snad smaragdy objevila nebo kdyby vránu zahlédl někdo jiný, mohl Cameron říct: „Ach bože! Právě jsem pracoval se smaragdy, vytahoval jsem je ze starožitného šperku, aby ho mohl klenotník přepracovat. Nechal jsem je ležet na stole a vrána je asi sebrala.“ Potom by vás zavedl k sobě a tam byste se přesvědčila, že mluví pravdu – starý šperk se třinácti lůžky, dva kameny na stole, šest v hnízdě a pět kamenů chybí.“

Hleděla na mě doširoka otevřenýma, ohromenýma očima. „Pokračujte,“ zašeptala. „Co se stalo pak?“

„Ale než Cameron odešel sem, zjistit, co je s vránou, někomu zatelefonoval. A zatímco telefonoval, otevřely se dveře a někdo vešel. Ten někdo byla osoba, jíž Cameron plně důvěřoval – kterou dost dobře znal. Pokynul té osobě na židli a telefonoval dál.“

„A potom?“ zeptala se.

„A potom,“ řekl jsem, „když se pomalu chystal ukončit hovor a odložit sluchátko, ta osoba tiše, nenápadně přistoupila k jeho židli a zabodla mu nůž do zad.“

„A smaragdy? Co se s nimi stalo?“

„Osm smaragdů bylo u Camerona – v kleci a na stole. Dalších pět smaragdů jsem našel v kleci tady ve vašem dřevníku. A policie našla pět v odpadu umývadla.“

„Ale to je příliš mnoho smaragdů,“ namítla. „Neříkal jste, že v přívěsku jich bylo jen třináct?“

„Máte pravdu,“ potvrdil jsem. „Ale vrána nevěděla, že měla smaragdy spočítat, aby součet hrál. Ona totiž neumí počítat, víte?“

„Ale co ta vražda? Proč byl zabit? Kdo ho zabil?“

„Abychom mohli na tohle odpovědět, musíme napřed najít odpověď na otázku, proč byl jako správce dolu vybrán právě Felipe Murindo. Je třeba vypátrat, jaká je spojitost mezi smrtí Murindovou a smrtí Roberta Camerona. A musíme také vypátrat, proč se Sharples postavil proti Cameronovi.“

„Něco bych vám o tom mohla říct. Snad by to mohlo pomoct.“

„Co je to?“

„Shirley Bruceová nebyla s Robertem Cameronem zdaleka tak důvěrná jako s Harrym Sharplesem.“

„Jak to víte?“

„Z ničeho určitého,“ řekla. „Nehmatatelné věci… Myslím, že všechno, co říkáte, je snad pravda, ale vím, že existovala jakási přehrada mezi Cameronem a Shirley – Robert Cameron měl pocit, že Sharples a Shirley jsou… no, že si jsou blízcí.“

„Intimně?“

„To jsem neřekla.“

„Já ano.“

„Nevím. Robert Cameron také nevěděl. Ale ten pocit… visel ve vzduchu.“

„Pokračujte. Chci slyšet víc.“

„Cameron a Sharples byli přátelé, ne blízcí přátelé, ale dobře spolu vycházeli. Pan Cameron byl tak trochu samotář. Sharples byl pravý opak. Potom se něco stalo. Nevím co. Pan Cameron poslal pro mou matku, aby k němu přišla.“

„Kdy?“

„Ráno toho dne, kdy zemřel.“

„Vaše matka ho navštívila?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Kolem půl desáté.“

„Co se tam stalo?“

„Nevím. Tehdy se to nemohlo stát, Donalde, že ne?“

„Nemohlo, jestliže u něho byla v devět třicet.“

„Řekla mi, že tam byla v tu dobu.“

„Kdy vám to řekla?“

„Hned to odpoledne. Byla hysterická, povolily jí nervy. Poznala jsem, že se stalo něco strašného. Pořád telefonovala k panu Sharplesovi, ale nemohla ho zastihnout. A volala Shirley Bruceové a chtěla k ní mermomocí jít, ale Shirley ji přijít nedovolila, až druhý den.“

„A potom?“

„Pak zastihla po telefonu Sharplese a ten jí řekl cosi, co ji dost uklidnilo. Byla pořád nervózní, ale už viděla věci zřejmě v lepším světle.“

„Kdy to bylo?“

„Někdy odpoledne. Shirley je… chová se jako královna. Myslím, že jí matka někdy leze na nervy, a přesto se zdá, že ji Shirley má opravdu ráda. Matka by chtěla, abych byla víc jako Shirley. Má ráda ten její způsob života – všechen čas pro sebe, pohodlí, společenské postavení. Já bych se z něčeho takového asi zbláznila.“

Promyslel jsem si to a řekl jsem: „Teď se snad začínáte dost blížit tomu, co potřebuju.“

„Co je to?“

„Teď hned, v tuhle chvíli,“ objasnil jsem, „potřebuju, abyste šla se mnou někoho navštívit.“

„Koho?“

„Seňoru Leridovou. Znáte ji?“

„Leridovou?“ opakovala po mně zamyšleně. „Ne, nemyslím, že bych znala nějakou seňoru Leridovou. Bydlí tady, ve městě?“

„Ano, bydlí tady.“

„A o čem s ní budeme mluvit, až ji navštívíme?“

„Ještě nevím.“

„Chcete se jí na něco vyptávat?“

„Ano.“

„A proč chcete, aby šla s vámi?“

„Potřebuji svědka,“ řekl jsem, „a potřebuji tlumočníka.“

„A k tomu jste si vybral mě?“

„Ano.“

„Proč?“

„Protože si myslím, že možná budete zainteresovaná na tom, co se dozvíme.“

„V souvislosti se zavražděním Roberta Camerona?“

„Ano.“

„Tak dobře, půjdu s vámi,“ řekla prostě. „Ale neudělám nic, co by… jestli moje matka…“

„Je vám známo, že vaše matka má stále u sebe nůž?“

„Ano.“

„A dovede vrhat?“

„Ano. Vždycky říkávala, že žádná žena nemá nikdy být bez prostředků k sebeobraně. Říkala mi to už jako malému dítěti a snažila se mé učit.“

„Učit vás co?“

„Jak dobře házet nožem.“

„A naučila jste se to?“

„Ano.“

„Nosíte s sebou nůž?“

„Ne.“

„Vůbec nikdy?“

„Ne.“

„Kde je vrána?“ změnil jsem náhle téma.

„Ve své kleci v dřevníku, myslím.“

„Postrádá Camerona?“

„Ach, velmi. Víte, co udělala policie? Na otvor, kudy byl Pancho zvyklý přicházet a odcházet, přitloukli mřížku, takže se teď nemůže dostat dovnitř. Přiletěl tam a pořád a pořád se pokoušel rozbít tu mřížku zobákem. Bylo mi ho hrozně líto, když jsem to viděla. Přilétl ke mně, když jsem ho zavolala, a odnesla jsem ho sem. Chudák Pancho, má zlomené srdce.“

„Máte ho ráda?“

„Velice, ano.“

„A Pancho vás?“

„Ano. Když teď už nemá pana Camerona, přilnul ke mně až dojemně.“

„Malovala jste v těch posledních dnech?“ zeptal jsem se.

„Proč se ptáte?“

„Jen tak. Zajímá mě to.“

„Pracuji pořád.“

„Prodala jste něco?“

„Sem tam něco málo.“

„V poslední době?“

„Ne.“

„Dává vám matka nějaké peníze?“

„Proč se ptáte?“

„Protože mě to zajímá. Potřebuji to vědět. Může to být důležitější, než si myslíte.“

„Ne, vždycky jsem se dokázala nějak uživit. Matka mou práci neschvaluje, však víte. Občas bývala spižírna hezky vyprázdněná, ale vždycky jsem se z toho nějak dostala a udržela se nad vodou.“

„Malováním?“

„Ale kdepak!“ zvolala. „Vždyť jsem vám to už tehdy říkala. Nějakou dobu se věnuju kumštu a pak si musím najít zaměstnání. Věřte mi, když pracuji, šetřím, jak mohu, neutratím zbytečně ani cent. Jsem učiněný skrblík. A pak se vrátím k svému umění.“

„Nějak mi připomínáte tu dívku na obraze,“ řekl jsem, „tu u zábradlí, jak jí sukně vlaje ve větru.“

„A jak se dívá přes oceán?“ dodala a v očích se jí zračila touha.

„A dívá se přes oceán. Dívá se ven z plátna, dívá se daleko do budoucnosti. Myslím, že jste do toho obrazu dala hodně ze sebe.“

„Dala jsem hodně ze sebe do všech svých obrazů, řekla bych. Možná že právě proto nejdou na odbyt.“

„Nesmysl!“ odporoval jsem. „Nejdou na odbyt, protože lidé nemají dost rozumu, aby dokázali rozeznat upřímost a nefalšovanost. Vydavatelé v téhle branži chtějí stereotypní věci – děvčata s bujnými tvary, ale bez půvabu, polonahé ženy s postojem profesionálních modelek, ale bez citu, bez výrazu – a pořád lpí pro obálky časopisů a kalendáře na tomhle typu ilustrací, který neříká ani to nejmenší. Kdežto ve vašich obrazech je život, vaše obrazy přímo mluví. Odborník by snad mohl najít místa, kde není v pořádku technika, ale obrazy samy jsou plné života, plné zvěstování. Jednoho krásného dne je začnete prodávat. A až ta chvíle přijde, stanou se obrazy Dony Graftonové módou.“

Popadla mou ruku a s citem ji stiskla. „Jste hotová medicína,“ řekla. „Bože, někdy se snažím neztrácet odvahu, ale… ale… nechme toho. Donalde, prosím vás, nemluvte teď… o matce.“

„Pojeďme se podívat za seňorou Leridovou,“ navrhl jsem.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Adresa od Jurada nás zavedla do končin s domy na spadnutí, které už snad ani nestály za opravu. Majitelé z nich ždímali poslední dolar nájemného, než je dají zbourat. V tomto obvodu se tísnily obchody a malé továrničky – hlučné, zapáchající průmyslové objekty, které by všude jinde byly vrcholně nevítané. Holá nezastavěná půda měla jako stavební parcela větší potenciální cenu, než kolik se dalo získat z činže. Na domech se po léta neprovedla ani nejmenší oprava, a taky se žádná údržba až do zbourání provádět nebude.

Dům, který jsme hledali, byl špinavý barák s opadanou omítkou, s rozviklanou verandou a trochu rozsedlými schůdky. U dveří nebyl zvonek. Zaklepal jsem tedy.

Nic se nedělo. Zabouchal jsem na dveře, čekali jsme chvíli v tichu a neutěšené okolí v nás budilo malomyslnost. Hluk velkoměsta sem z dálky sotva pronikal; zde vládlo tíživé ticho, promísené ještě zvláštně dotěrným a nepříjemným pachem páleného odpadu z nedaleké spalovny.

Když už jsem se vzdával naděje, teprve jsem si uvědomil, jak silně jsem se na tuhle seňoru Leridovou spoléhal. Byl jsem sklíčený a bez odvahy, ale nedalo se nic dělat – obrátil jsem se a chtěl jít k našemu autu.

„Zkuste to ještě jednou,“ prosila Dona. „Třeba… třeba je stará a špatně slyší. Mám takové tušení. Zkuste to znovu… hlasitěji.“

Zatloukl jsem na dveře ze všech sil a tentokrát ještě přidal i kopanec do spodní části.

Ozvěna ran dozněla a my stáli před prahem a čekali. Dona zarývala prsty do mé paže. Pozorně naslouchala a téměř nedýchala.

Náhle řekla: „Něco slyším. Někdo… někdo přichází.“

Teď jsem to už také slyšel – odměřené šourání pomalých nohou v bačkorách, sklíčeně se šinoucích po chodbě bez koberce.

Dveře se pootevřely.

Ozval se chraptivý hlas: „Kdo je to?“

Hned mi bylo jasné, jak dál. Nebyl to hlas člověka, s nímž by se argumentovalo nebo od něhož by se něco vyprošovalo. Byl to hlas člověka, který poslouchá jen rozkazy, podřizuje se moci. Majitelka toho hlasu byla zvyklá nechat se postrkovat.

Opřel jsem se ramenem o dveře a oznámil: „Půjdeme dál. Chceme s vámi mluvit.“

Vzala to jako samozřejmost.

Uchopil jsem Donu Graftonovou za paži a provedl ji dveřmi. Ucítili jsme pach laciné vyčichlé kořalky.

V kuchyni v pozadí domu visela na zelené šňůře se stopami mušinců slabá žárovka. Zamířil jsem tam chladnou chodbou, s Doninou rukou ve své. Za námi se ozývalo monotónní šourání bačkor, jak nás nájemnice pokorně, bez protestu následovala.

Zřejmě byla v domku zařízena pouze jedna místnost – kuchyně, ložnice i obývací pokoj v jednom. Výlevka už dávno přišla o email a byla úplně zrezivělá. Židle byly v různých stadiích rozpadu. Železné lůžko bývalo kdysi bílé, teď bylo špinavě šedé. Na polštáři byl špinavý povlak, postel byla bez prostěradla a byla na ní pohozena ošuntělá silná bavlněná deka.

Žena za námi se přišourala do kruhu bez světla.

Byla to stará žena a čas se s ní nemazlil. Pod matnýma očima visely velké vodnaté váčky. Její bílé vlasy byly prořídlé a rozcuchané. Měla zřejmě hodně indiánské krve smísené s trochou španělské. Její vrásčitá tvář byla tmavá a těžkopádná.

Ukázal jsem na židli. „Posaďte se,“ vyzval jsem ji, jako bych tu byl doma.

Usedla na židli, kterou jsem jí určil, a pohlížela na mě s mírnou neuspěchanou zvědavostí.

Za ní pod výlevkou jsem spatřil džber po okraj naplněný odpadky a smetím. Z hromady vyčuhovalo hrdlo prázdné láhve od kořalky a na stole byla jiná láhev, poloprázdná.

„Znáte Felipa Murinda?“ začal jsem.

Přikývla.

„Jak dlouho ho znáte?“

„Je to můj syn.“

„Posílá vám peníze?“

Poprvé jí teď oči zpozorněly. „Proč?“ zeptala se. „Kdo jste?“

„Kdo jiný vám dává peníze?“ řekl jsem.

Mlčela.

„Přišel jsem, abych vám opatřil peníze,“ řekl jsem jí. „Je to hanba, že vy – právě vy – máte žít v tomhle.“ Ukázal jsem na ubohý pokoj.

„To je v pořádku,“ řekla odevzdaně. „Stačí mi to.“

„Nestačí to. Měla byste mít víc šatů. Měla byste mít lepší jídlo. Měla byste mít služku, na těžší práce.“

Její oči zůstávaly zcela mdlé a bezvýrazné.

„To je k ničemu,“ řekla. „Mám všechno, co potřebuji.“

„Jak dlouho jste nebyla v Kolumbii?“ zeptal jsem se.

„Nevím. Už dlouho.“

„Je hanba,“ pokračoval jsem, „že se nemůžete vrátit a navštívit přátele. Měla byste dostat několikery nové šaty, letenku a jednou dvakrát za rok se podívat do Kolumbie na staré známé.“

Její oči se teď rozjasnily „Kdo jste? Jak by se to dalo udělat?“

„Sveřte se do mých rukou,“ řekl jsem. „Chcete se podívat do Kolumbie, že?“

„Mluvíte španělsky?“ zeptala se.

„Tohle děvče umí,“ odpověděl jsem.

Žena spustila na Donu španělsky, rychlým staccato, jež se stále zrychlovalo. Slova bušila do mých ušních bubínků jako rychlopalba, jako když běží kluk podél latkového plotu s klackem v ruce.

Když skončila, řekla mi Dona Graftonová: „Velmi ráda by se vrátila domů mezi své lidi, podívat se na své rodiště, navštívit známé. Tady žádné přátele nemá.“

„To se dá zařídit. Jsem obchodní zástupce, který tyhle věci obstarává. Jestli se svěří do mých rukou, dostane potřebné peníze.“

Stará žena poslouchala pozorně a rozuměla, ale ostražitě pohlédla na Donu, aby jí moje slova přeložila, než odpoví. Potom se španělsky zeptala: „Co vlastně chcete?“

Dona přetlumočila její otázku a já jsem řekl: „Byla jste dlouhá léta na dolu Dvojitý čtyřlístek.“

Přisvědčila.

„Dělala jste tam kuchařku a chůvu. Vychovávala jste malé děvčátko, které tam přivezla Cora Hendricksová?“

Chystala se přisvědčit, ale v půli pohybu se zarazila. Dívala se teď ostražitě a podezřívavě. Obrátila se na Donu Graftonovou a požádala: „Přeložte to.“ Dona jí to tedy zopakovala španělsky.

Seňora Leridová byla teď podezření samo. Až sem byla ochotna dojít, ale dál ani krok. Musel jsem tedy pokračovat sám. Řekl jsem: „Dítě odvezené později do Spojených států nebylo to dítě, které Cora Hendricksová přivezla do Kolumbie. Po její smrti došlo k záměně. Žena správce dolu děti vyměnila. Do Spojených států tak byla poslána její vlastní dcera, aby zdědila spoustu peněz. Dítě, jež Cora Hendricksová přivezla ze Států, se stalo dcerou Juanity Graftonové. Vy to víte. Tahle informace může mít velkou cenu.“

Žena neřekla ani slovo. Upřeně mě pozorovala a její oči dostaly náhle lakotný výraz. Pak se trochu váhavě obrátila zase k Doně Graftonové a čekala na překlad.

Dona se na mě dívala s výrazem obrovského překvapení, jako by nemohla uvěřit tomu, co slyšela.

Řekl jsem jí: „Čert vem city. Nevšímejte si teď osobních důsledků. A dejte se proboha do překládání!“

Dívka promluvila na seňoru Leridovou španělsky. Stará žena jí odpověděla jednoslabičně. Dona Graftonová se rozhovořila španělsky s živou gestikulací a velmi rychle. A znovu stará žena odpověděla krátkou větou. Ještě jednou na ni Dona spustila a tentokrát se rozhovořila i seňora Leridová. Zrychlovala tempo své řeči a slova se z ní sypala stále rychleji. Její tvář oživla a mluvila s důrazem a procítěně.

Když skončila, Dona se obrátila ke mně. Její oči měly zmatený a udivený výraz. Chvějící se rty prozrazovaly velké vzrušení, ale její hlas byl dost pevný, když mi říkala: „Je to pravda. Ta žena nevěděla, že tou záměnou dcera mé… ach… Juanity Graftonové dostala velké jmění. Myslela, že to má být pouhý pokus o zamaskování skandální aféry. Vydá se do vašich rukou.“

„Teď pozor,“ řekl jsem, „tohle je důležité! Vyzvěďte, jestli ji tady navštívil Robert Cameron.“

Seňora Leridová nečekala na překlad. „Seňor, který byl zabit?“ zeptala se.

„Ano, ten.“

„Byl hodný. Dal mi peníze.“

„Kdy?“

„Den před svou smrtí. Jeden den mi dal peníze. Příští den zemřel.“

„Mluvila jste s ním?“

„Jen málo.“

„Ale přece ano?“

„Ano, trochu.“

„Řekla jste někomu, že s vámi mluvil?“

„Nikomu.“

„Vůbec nikomu?“

„Přísahám, že ne.“

Obrátil jsem se k Doně: „Řekněte jí, že bude muset všechno říct beze zbytku a upřímně lidem, kteří zapíší, co řekne, že zapíší slova přesně ve španělštině, že své prohlášení podepíše a pak že dostane peníze a bude se moct vrátit do Kolumbie mezi své přátele. Musí se mi s důvěrou svěřit. Budu jejím manažerem.“

Opět nebylo třeba překládat. Seňora Leridová řekla s filozofickou rezignací rasy dávno zvyklé brát věci takové, jaké jsou: „Dala jsem souhlas. Napijeme se?“

„Teď ne,“ odmítl jsem. „Teď ještě nebudeme pít.“

„Zatelefonujte na policejní ředitelství,“ řekl jsem Doně, „sežeňte kapitána Franka Sellerse a poproste ho, aby obstaral stenografku, která ovládá španělštinu, pak taky notáře, a ať sem s nimi ihned přijede.“

„Mohli bychom ji vzít k němu,“ navrhla Dona.

„Chci, aby ji viděl tady. Chci, aby tu výpověď slyšel zde, v tomto pokoji. Bude to působivější a kromě toho ji nehodlám pustit z dohledu.“

„Nemohli bychom k němu zajít a vysvětlit…“

„Otočil jsem se zády k jednomu svědkovi,“ řekl jsem, „a vybuchla tuna dynamitu. Je mi líto, ale musíte vzít můj vůz a zajet k nejbližšímu telefonu. Zůstanu s tou ženou tady. Dokud nedostaneme místopřísežné a notářsky ověřené prohlášení, nesmí se jí nic stát, a nic se jí nestane, dokud s ní budu tady. Doufám,“ dodal jsem, možná trochu sarkasticky, „že si uvědomujete, co to znamená…“

„Donalde,“ zašeptala se slzami v očích, „pořád se snažím nemyslet na to, co to bude znamenat.“ S těmi slovy odešla a zanechala mě se stařenou samotného ve špinavém neuklizeném pokoji bez koberce, s pachem jalovcové pálenky.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Seňora Leridová podepsala prohlášení třesoucí se rukou. Kapitán Sellers osušil podpis, složil papíry, vložil je do vnitřní kapsy saka a významně na mě mrkl.

Vyšel jsem za ním chodbou na rozviklanou verandu.

„Nuže?“ zeptal se Sellers.

„Můžeš ji vzít do ochranné vazby jako korunního svědka?“ požádal jsem ho.

„Svědka čeho?“

„Okolností, které vedly k vraždě Roberta Camerona.“

„Neukousl sis příliš velké sousto, Donalde? Neudávíš se jím?“

„Jak to?“

„Je korunním svědkem pro jedinou věc, a to pro záměnu děťátek v tom malém důlním městečku v Kolumbii, a budeš mít zatraceně co dělat, abys to dokázal, chlapče. Něco jiného je pro ženu dát na kus papíru prohlášení, a něco jiného postavit se k zábradlíčku jako svědek, podrobit se křížovému výslechu a svou výpověď podat tak, aby soudce poslal bohatého obchodníka za mříže pro podvod, úředně vyměnit dědice a pustit pár stovek tisíc dolarů do oběhu. Ježíši, kdyby to bylo takhle snadné, každá dědička v zemi by měla co dělat s vydíráním. Po celé zemi by se rojili chytráci prohlašující, že vyměnili…“

„Nepochopils to, Franku?“

„Asi ne,“ řekl suše.

„Zapomeň na chvilku na tu výměnu dětí. Soustřeď se na Cameronovu smrt.“

„No a?“

„Cameron a Sharples byli správci pozůstalosti,“ vysvětloval jsem. „Na pohled bylo pro ně úplně jedno, jestli Shirley Bruceová je Dona Graftonová nebo jestli Dona Graftonová je ve skutečnosti Shirley Bruceová. Ale když kápli na tu smaragdovou žílu, bylo to pro ně něco jiného. Byly v tom peníze, a bez práce, a Cameron, Sharples i Shirley Bruceová začali sbírat smetanu.“

„No dobře, dobře,“ řekl Sellers. „Připusťme, že sbírali smetanu. Co to má společného s tím, že Camerona někdo oddělal?“

„Vůbec nic.“

Podíval se na mě překvapeně.

Pokračoval jsem: „Hádal bych, že se Sharples dověděl to tajemství před léty od Murinda. A Sharples také držel Murinda na dolu jako správce. Předpokládejme, že se Cameron vezl v čachrování se smaragdy, ale to bylo vše. O výměně dětí nevěděl vůbec nic. Sharples si to nechával pro sebe, pro soukromou potřebu.“

„To je ovšem jen dohad,“ namítl Sellers.

„Svým způsobem ano. A svým způsobem ne. Měl jsi vidět Shirley Bruceovou a jejího ‚strýčka Harryho‘ pohromadě a v akci. Pak by se ti to už nezdálo jako pouhý dohad.“

„A jéje!“ řekl Sellers. „Takhle tedy?“

„Tak tak.“

„Pokračuj.“

„V den své smrti byl Cameron připraven k akci. Cosi se dověděl. Teď byl připraven to rozjet. Den předtím byl za seňorou Leridovou a poslal pro Juanitu Graftonovou. Řekl jí cosi, co způsobilo, že někdo po něm hodil nožem.“

„Hodil nožem?“

„Jistě. Juanita nejenže dovedla nožem házet perfektně, ale byla i přesvědčena, že to má být součástí výchovy a repertoáru všech slušných mladých dam.“

Sellers se zamračil.

„Mezitím,“ pokračoval jsem, „se Shirley Bruceová rozhodla, že si s Robertem Hockleyem zahraje na ježíška. Šla k němu a dala mu dárek – dva tisíce babek.“

„Proč?“

„Protože se dověděli, že požádal o pas do Jižní Ameriky. Nemohli ho tam potřebovat. Kdyby odcestoval, musel by jet Sharples za ním. Najali si na to sledování Bertu – ale hlavně nechtěli, aby tam vůbec jezdil. Ty dva tácy ho měly udržet doma, při sázení na koníčky. Skutečnost, že ho neudržely, ukazovala, že musel mít pořádně silné tušení, že jsou v Kolumbii věci, na které by se měl podívat. Ale Shirleyin zájezd k němu s dvěma tisícovkami měl i jiný výsledek – sebrala tam hezoučké modré krystalky z láhve s nálepkou jed a našla příležitost naklepat na jeho psacím stroji adresu. Takže ta cesta nebyla docela marná.“

„Pokračuj,“ pobídl mě Sellers. „Poslouchám. Nic jiného nedělám, jen poslouchám.“

„Dvou osob se přímo a vrchovatou měrou týkalo, co by se stalo, kdyby se Cameron dověděl Murindovo tajemství a rozhodl se mluvit. Jednou z nich byla Juanita Graftonová a druhou byla Shirley Bruceová.“

„Tak především, jak jsi na to přišel?“ zeptal se Sellers. Viděl jsem, že chce získat čas, nechat si všechno projít hlavou.

„Fůra maličkostí,“ odvětil jsem. „Setkal jsem se s Juanitou Graftonovou. Rozzuřila se na ženu, která byla považována za její dceru. Ale později, když jsem navštívil Shirley Bruceovou a setkal jsem se tam s ní znovu, posluhovala Shirley právě tak otrocky oddaně, jako matka rozmazlenému dítěti.

Tam jsem se od Shirley dověděl, že ve Státech si Juanita žije jako dáma a dře se jako pes, když přijede do Jižní Ameriky. V Jižní Americe jsem se dověděl, že tam žije jako dáma a dře se jako pes ve Spojených státech. Murindo, negramotný správce dolu, měl hromadu prachů v kolumbijských bankách. Murindo něco věděl a chtěl tu informaci prodat. Týkalo se to matky a chůvy. Dej si tohle všechno dohromady a pak si povšimni rodinné podoby mezi Juanitou Graftonovou a Shirley Bruceovou a toho, že není nejmenší podoba mezi Juanitou Graftonovou a mladou ženou, která má být její dcerou. Pro pána krále! Člověk nemusí být detektiv, aby ho něco napadlo!“

Sellers vyňal z kapsy doutník, ukousl špičku, vyplivl ji a škrtl zápalkou. „Kristapána, to je brynda!“ vzdychl. „Mohl bych si to rozházet s fůrou lidí, kdybych se honil za takovýmihle bludičkami.“

Pokračoval jsem: „Osoba, která zabila Camerona, uměla zručně zacházet s nožem. Ta osoba s ním byla v pokoji. Vmysli se do Cameronovy situace. Vyšťáráš informaci, podle níž Shirley Bruceová je podvodnice. Budeš si tím docela jist. Ale nejsi zvyklý dělat něco za něčími zády. Dostaneš do ruky důkaz. Pro koho pošleš? Až bude ta osoba u tebe a řekneš jí, co víš, komu pak zatelefonuješ a řekneš ‚hned sem přijďte, prosím, něco s vámi musím…‘?“

„Myslíš toho druhého dědice?“ přerušil mě Sellers.

„Přesně tak,“ potvrdil jsem. „Zavolal bys Robertu Hockleyovi a řekl mu, že jsi právě přišel na něco mimořádně důležitého, že v Kolumbii jsou důkazy, že… V té chvíli by dýka umlčela tvé rty navždy.“

„Proč tedy Hockley nepřišel k nám a o tom telefonu nám neřekl?“

„Hockley se místo toho rozhodl jet do Kolumbie a trochu se tam porozhlédnout a pátrat. Proč by se měl hrnout do vyšetřování vraždy?“

„Ale myslel jsem, že Cameron se v Jižní Americe dověděl o té výměně všechno.“

„Dověděl. Ale potřeboval důkaz. Vrátil se sem a pátral. Trvalo mu chvíli, než našel seňoru Leridovou. Když si s ní promluvil, poslal pro Juanitu Graftonovou, aby ho navštívila. Zašla k němu – a pak dostala hysterický záchvat. Šíleně se snažila zastihnout jak Sharplese, tak Shirley Bruceovou. Mluvila se Sharplesem až odpoledne, a ten jí cosi řekl, načež se jí nervy uklidnily.“

„Chceš říct, že jí luplo v hlavě, protože ho zabila?“

„Naopak. Protože ho nezabila. Když se dozvěděla, že je mrtev, uklidnila se.“

„Jestliže je tohle pravda, tak by nezbývalo zrovna moc podezřelých.“

„Jen jediná osoba,“ přisvědčil jsem.

Sellers se škrábal na temeni hlavy, jako vždycky, když byl zmaten. „Sakra, Lame,“ zabručel nakonec, „jak chceš jít dál? Nemáš nic víc než teorii.“

„Kolumbus taky neměl nic víc,“ řekl jsem mu a vrátil se dovnitř.

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

Bertin hlas byl slaďoučký jako med. „Donalde, drahoušku,“ předla, „jen se na to podívej. Všechno je připraveno.“ Vítězoslavně otevřela dveře s tabulkou Donald Lam, soukromá kancelář.

Byly to dvě místnosti. V předpokoji, malém, ale dobře osvětleném, seděla Elsie Brandová a psala na stroji ostošest. Za ní byly otevřené dveře vedoucí do druhé kanceláře. Byla zařízena přepychově, jako pro milionáře – hluboká, měkce vypolštářovaná křesla, leštěný ořechový stůl, vysoké těžké koberce. „Jak se ti to líbí?“ zeptala se Berta pyšně.

Přistoupil jsem k Elsii a zeptal se jí: „Co to děláte?“

„Nové děvče není moc rychlé,“ vysvětlila Berta. „Bylo tu trochu restů, a tak jsem…“ Vytrhl jsem papíry z válce Elsiina stroje a podal je Bertě. „Jestli to děvče v předním pokoji na práci nestačí,“ prohlásil jsem, „najmi jinou, ať jí pomůže. Elsie Brandová pracuje pro mě.“ Berta se zhluboka nadechla. „Tak dobře, Donalde,“ souhlasila krotce.

Elsie ke mně vzhlédla s nejistým úsměvem. „Vím, chcete na mě být hodný, Donalde,“ řekla, „ale odjakživa jsem zvyklá pracovat. Sedávala jsem tu den co den osm hodin a psala na stroji. Kdybych neměla nic na práci, tak bych…“

„Budete to dělat stejně jako jiné sekretářky,“ přerušil jsem ji. „Sežeňte si obrázkový časopis, strčte ho do horního šuplíku, šuplík povytáhněte a seďte a čtěte si. Když přijde zákazník, zavřete zásuvku a tvařte se zaměstnaně. A jakmile se za ním zavřou dveře do mé kanceláře, šuplík ven a dáte se zase do čtení.“

„Donalde, dobře víte, že bych to nikdy nedokázala!“

„Dobře vím,“ odtušil jsem, „že nemůžete vydržet mlátit do té mašiny celé dny, aniž byste si zničila nervy. Viděl jsem už příliš mnoho děvčat, která se zhroutila nebo změnila ve stroje. Svůj díl téhle práce jste si už odbyla. Ode dneška se už honit nebudete.“ Pohlédla na Bertu, co tomu říká.

Berta se však jen vlídně usmívala. „Donalde,“ řekla, „ještě jsem neměla příležitost ti povědět, co je nového. Pojďme do tvé soukromé kanceláře, ať ti mohu sdělit ty dobré zprávy.“

„Tady je to dostatečně soukromé. Co tedy?“

„Od začátku až do konce jsi měl s tou Cameronovou vraždou pravdu. Ta Graftonovic holka je naprosto zmatená a vděčná. A Frank Sellers má dojem, že jsi sladký hodný chlapeček.“

„Co se stalo?“ zajímal jsem se.

„Shirley Bruceová se konečně přiznala.“

„Její matka je v tom s ní?“

„Její matka nevěděla o vraždě vůbec nic. Harry Sharples měl pořádné podezření, ale mlčel. Bodejť! A tenhle Murindo moc mluvil. Uřekl se před Cameronem, protože myslel, že ten to už ví, a Cameronem to otřáslo. Byl děsně šokovaný. Machinace se smaragdy, to ano, ale výměna dědiček – to bylo něco jiného. Cameron se vrátil a začal tady pátrat. Po pracném hledání našel Murindovu matku. Od ní se dozvěděl dost, aby si byl jist. Poslal pro Juanitu a snažil se ji přimět, aby přiznala, co se tehdy stalo. Byla vyděšená, ale lhala. Zapírala. Cameron však už věděl dost, aby mohl pokračovat. Poslal pro Shirley. Řekl jí, že dohrála. Pak byl tak nerozumný, že se k ní otočil zády, když telefonoval Hockleyovi.“

„A Hockley asi,“ řekl jsem, „se z toho stačil dovědět, že je ve vzduchu nějaká lumpárna, ale nevěděl jaká a jak velká, takže usoudil, že jde asi o zpronevěru z pozůstalosti, a rozhodl se, že se podívá do Jižní Ameriky a zahraje si trochu na detektiva.“

„Přesně tak to bylo.“

„A Sharples?“

„Sharples zřejmě něco o výměně dětí tušil, možná dost, ale sám v ní namočený nebyl. Do Kolumbie se hnal proto, že tam jel Hockley. Chtěl zabránit tomu, aby se Hockley dostal dohromady s lidmi, kteří by si dovedli sečíst dvě a dvě. Proto tam chtěl mít i mě – abych mu s Hockleyem pomohla. Také chtěl vyzvednout novou zásobu smaragdů, které ho tam čekaly, a začít zametat stopy.“

„Proč mě Sharples poslal vyšetřovat ten starožitný šperk?“ zeptal jsem se.

„Protože lidé z kolumbijské tajné služby začali čichat čertovinu a začali hlídat a sledovat Jarratta. A tak se Jarratt, Sharples a Cameron rozhodli pokusit se všechny přesvědčit, že přívěsek svěřený Nuttallovi byl opravdu staré dědictví z Jižní Ameriky. Kolumbijští tajní už přišli na to, že ten kousek je u Nuttalla.

Sharples se rozhodl, že si vypomůže tebou. Naplánoval to tak, abys padl na stopu, která tě přivede k Jarrattovi, pak ke Cameronovi a od něho k Shirley Bruceové. V této fázi hry, když už bys byl naprosto přesvědčen o nefalšované starožitnosti přívěsku i smaragdů, se to vše mělo přes nás donést k Nuttallovi. A Nuttall by pak tu pohádku v dobré víře naservíroval kolumbijským tajným, kteří se pokoušeli vypátrat, proč se smaragdový trh dostává trochu z rovnováhy. Vypátrali ten přívěsek a vyptávali se Nuttalla. Proto se Nuttall snažil tahat rozumy ze Sharplese.

Když byl Cameron zavražděn, Sharples propadl panice. Myslel, že to udělali kolumbijští agenti. Koneckonců, v sázce byl státní monopol a Sharples nemohl vědět, jak daleko byla druhá strana odhodlána jít a co udělá. Jeho obavy ze zavraždění byly pošetilé, když si je rozeberem, ale Sharples neměl kdy na přemýšlení. Prostě zpanikařil.

Jarratt si řekl, že věci už dospěly příliš daleko, takže pro něho bude lepší vypadnout a očistit se. Ten přívěsek skutečně koupil od Phyllis Fabensové, ale musel projít své knihy, aby našel její jméno a adresu. Po té vraždě bylo také vhodnější, aby přívěsek pocházel od té Fabensové, než aby vedl k Shirley.“

„A Shirley měla potom říct, že to vlastně ani nebyl její přívěsek?“

„Pravděpodobně. Ale o tom, co podniká Jarratt, ani nemusela vědět. Jarratt chtěl jen zabezpečit sám sebe.“

„A Sharples nevěděl, že Shirley byla u Camerona?“

„Nemyslím, že Sharples vůbec Shirley z vraždy podezříval.

V jejích rukou byl měkký a poddajný jako tmel – bez kousku soudnosti.“

„Jak to bylo s tím jedem?“ zeptal jsem se.

„Shirley zašla za Hockleyem do jeho krámu. Přinesla mu dva tácy a chtěla na oplátku přátelství a důvěru. Moc s ním nepochodila, ale zahlédla nádobku s modrými krystalky a nálepku Jed a dostala nápad. Podařilo se jí dát do psacího stroje kus papíru a napsat adresu Dony Graftonové. Pak odšroubovala víčko a nasypala jed do kabelky. To všechno, když ji Hockley nechal chviličku o samotě. Potom otrávila cukroví. Původně zřejmě neměla žádné určité plány, ale jed jí připadal jako dobrý nápad. Když Cameron poslal pro Juanitu, Shirley – na vlastní pěst – poslala Doně bonboniéru. Dona udělala poslední vůli, v níž všechen svůj majetek odkazovala Juanitě. Shirley tedy chtěla dostat Donu z cesty a pro případ, že by policie něco vypátrala, vedly všechny stopy k Robertu Hockleyovi. Ironií osudu bylo, že bonbony snědla Juanita. Byl to pitomý jed, ale Shirley byla příliš hloupá, aby ji to napadlo. Zlákala ji nálepka na láhvi.“

„Ten dynamit v Jižní Americe odpálil Sharples?“

„Ne. Udělal to ten druhý chlapík z dolu, Murindův pomocník, který obstarával největší část skutečné práce při dobývání smaragdů. Murindo zřejmě jen zprostředkovával spojení se smaragdovým trhem. A tak když přišla policie, rozhodl se Murinda odstranit, aby ho nevyzradil.

Není to nádherné, Donalde? Ukrojil jsi nám hezky namazaný krajíc z ohromného bochníku. Dona Graftonová nám zaplatí procenta. Sharples bude muset vyúčtovat všechno, co na smaragdech vydělal. Ostatně – pocházely z dolu, a jsou tedy součástí pozůstalosti. Kolumbie ovšem smaragdy zabaví, ale Sharples s Cameronem jich hezkou hromádku prodali. Můj advokát mi řekl, že správa pozůstalosti dostane bezpochyby svolení nám vyplatit velmi slušnou náhradu za naši práci. Donalde, ty chytrý ďáble, nevím, co bych si bez tebe počala!“

„No,“ poznamenal jsem, „dokud je Sellers tak vděčně naladěn, řekni mu, aby si to hezky ze všech stran pořádně a vzduchotěsně pojistil, protože mám nepříjemné tušení, že bude setsakramentská fuška přišpendlit Shirley Bruceové víc než neúkladné zabití.“

„Jak to, vždyť ji má bezpečně a nabeton pro vraždu z nízkých a hanebných pohnutek?!“

„Teď si to myslí,“ řekl jsem. „Ale až se Shirley posadí na lavici obžalovaných a usměje se na porotu a přehodí si nohu přes nohu a bude jim vykládat, jak Cameron, který vždycky býval jako její otec, se náhle proměnil ve zvíře posedlé sexem a sápal se na ni ve své pracovně…“

„Ale Donalde, s tím nemůže nic pořídit. Cameron přece právě telefonoval.“

„Vsadíš si jedna ku jedné na vraždu proti zabití?“ zeptal jsem se.

Berta mi pohlédla do očí a pak zamžikala. „Ne,“ řekla, „jedna ku jedné, to ne.“ Nové děvče z recepce bázlivě zaklepalo.

Elsie Brandová vyskočila, odběhla ke dveřím a otevřela. Nová písařka jí podala velký plochý balíček. „Přinesl to posel pro pana Lama,“ oznámila.

„Vypadá to jako tabule okenního skla,“ řekla Berta. „Co to sakra je, Elsie?“ Elsie se na mě nerozhodně podívala. Přikývl jsem. Stáhla obal.

Bylo to zarámované plátno s obrazem štíhlé, hezky stavěné dívky, stojící u lodního zábradlí a dívající se do dálky přes vodu, s bílou sukní rozevlátou větrem tak, že odhalovala kus pohledné nohy. Hlava dívky byla mírně zakloněna a její oči hleděly přes oceán, pozvednuty trošku nad obzor; upírala zrak do budoucnosti, plna roztoužených snů mládí.

Vespod byl lístek. Elsie mi ho podala. Bylo na něm napsáno pevným zřetelným ženským rukopisem: Donalde, tohle se Vám líbilo. Vaše partnerka mi řekla, že otvíráte novou soukromou kancelář. Budu ráda, když si to v ní pověsíte na zeď. Přijměte s tím plátnem mé upřímné přátelství a vděčnost. Vždycky Vaše – Dona.

… S NÁMI ZAČÍNÁ ABECEDA

A. A. FAIR

VRÁNY NEDOVEDOU POČÍTAT

Z anglického originálu Crows Can’t Count, vydaného nakladatelstvím William Morrow and Company, Inc.

v roce 1946, přeložil Jan Kálal Redakce Dagmar Stinglová

Korektura Milena Perglerová Technická redakce Pavel Dvořák Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007

Obálka Milan Sládek

Fotografie na obálce archiv nakladatelství

Vydalo NAKLADATELSTVÍ XYZ, s. r. o., v Praze roku 2011

Tisk Těšínské papírny, s. r. o.

Bezručova 212/17, 737 01 Český Těšín

NAKLADATELSTVÍ XYZ, s. r. o.

Plavínová 2787/21, 130 00 Praha 3

tel.: 222 733 607

e-mail: info@xyz-knihy.cz, www.xyz-knihy.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai