Lam a Cool - Blázni umírají v pátek

Erle Stanley Gardner

(2012)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Plánovaná vražda majitele realitní kanceláře osnovaná jeho manželkou, se nepodaří, násilnou smrtí zemře naopak ona i jeho milenka. Detektiv odhaluje příčiny i pozadí nešťastných událostí, musí čelit utajování různých faktů i nešikovnosti a neochotě policejního komisaře. Za zločinem stojí touha po pěnězích a navíc žárlivost.

Blázni umírají v pátek

ERLE STANLEY GARDNER

Kapitola 1

TIP NA JED

Kývl jsem na recepčního, prošel ke dvéřím své privátní kanceláře, otevřel je, pověsil klobouk na věšák v šatníku a řekl Elsii Brandové: „Co je nového?“

Zvedla hlavu od psacího stroje. „Donalde, to máte nový oblek?“

„Hmm.“

„Vypadáte –“

„Jak?“ zeptal jsem se.

„Skvěle,“ odpověděla.

„Děkuju,“ opáčil jsem. „Tak co se děje?“

„Berta s vámi chce mluvit.“

„Máme klienta?“

Přikývla.

„Dobře,“ řekl jsem. „Už jdu.“

Vyšel jsem z recepce, v rychlosti jsem zaklepal na dveře označené B. Coolová – soukromá kancelář a vstoupil.

U stolu proti Bertě seděla jakási dívka a zrovna otevírala peněženku. Bertina malá nenasytná očka dychtivě zářila. Odvrátila je od peněženky, aby se podívala, kdo to ruší, a potom dívce řekla: „To je Donald Lam, můj partner.“ Pak se otočila ke mně: „Slečna Beatrice Ballwinová. Naše klientka.“

Poklonil jsem se, usmál jsem se a pronesl zdvořilou frázi o tom, že je mi potěšením. Slečna Ballwinová vypadala náhle jaksi klidněji a spokojeněji. Řekla: „Těší mě, pane Lame,“ a potom dodala: „Hodně jsem o vás slyšela.“

Pod Bertou zapraskala židle, jak netrpělivě pohnula svými osmdesáti kilogramy živé váhy. Stočila pohled zpátky k peněžence, kterou držela dívka na klíně.

„Doufám, že vám mohu nějak pomoci,“ poznamenal jsem.

Berta namítla netrpělivě: „Já vám potom všechno řeknu, Donalde. Všechno jsem si zapsala. Teď se tím nebudeme zdržovat. Mám to v poznámkách.“

Jak přejela rukou po poznámkách na stole, zableskly se na ní brilianty.

Podíval jsem se Bertě přes rameno a zahlédl jsem na žlutém listě kancelářského papíru dobrou desítku jmen a snad desetkrát napsanou cifru $ 500.

Berta si s oblibou čmárala na papír číslice.

Dívka kroužila rukou nad pootevřenou peněženkou, ale šekovou knížku stále nevyndávala.

Pod Bertou opět zavrzala židle, jakoby v tichém protestu. „Dobrá, slečno Ballwinová, to bude asi všechno,“ řekla Berta a potom dodala: „Napíšu vám stvrzenku. Tak to bude – dvě stě padesát dolarů teď a dvě stě padesát zítra.“

Dívka zalovila rukou v peněžence a vytáhla několik vzorné složených bankovek.

Berta netrpělivé zavrzala židlí, jak se natahovala po penězích. Potom začala psát stvrzenku.

Zatímco psala, dívka se otočila ke mně a usmála se. Vytáhla z kabelky pouzdro s cigaretami a vyzývavě zvedla obočí.

Zakroutil jsem hlavou. „Teď nebudu, děkuju.“

Vytáhla cigaretu a oklepala ji o okraj pouzdra. Bylo stříbrné se zlatě vyrytým monogramem.

Stálo na něm C. H.

Všimla si, že se dívám na pouzdro, a posunula ruku, aby zakryla monogram.

Berta Coolová jí podávala stvrzenku. Dívka ji založila do kabelky, vyndala zapalovač a zapálila si cigaretu.

Ruka se jí zachvěla.

Upustila zapalovač zpátky do kabelky, složila stvrzenku a řekla: „Mockrát děkuju. Můžete na tom hned začít pracovat?“

„Okamžitě,“ řekla Berta, odemkla zásuvku na peníze a vsunula do ní bankovky.

„Musí to být rychle,“ řekla dívka, „protože se mi zdá – zdá se mi, že hrozí nějaké nebezpečí. Budete ji muset nějak vystrašit.“

„Nebojte se, slečno.“

Berta zazářila.

„A budete mě chránit?“

„Samozřejmě.“

„Jako svého klienta?“

„Jistě.“

„Takže budete stále postupovat v mém zájmu?“

„Samozřejmě.“

„I kdyby – no, třeba kdyby se vás někdo pokusil podplatit?“

„Nás nelze podplatit.“

„Jak dlouho,“ zeptal jsem se, „nás budete potřebovat?“

„Týden. To bude asi nejkritičtější doba.“

„Odkdy?“

„Hned teď“

„Účet jsem vám vystavila na týden,“ řekla Berta.

„Rozumím, paní Coolová.“

Dívka vstala, zhluboka potáhla z nové cigarety, potom ji uhasila a odhodila do popelníku.

„Děkuji,“ řekla Bertě. Potom se otočila ke mně. Chvilku se na mě dívala a pak vykročila. Otevřel jsem jí dveře.

Byla hezká – brunetka, upravená, hezky stavěná, výborně jí padla sukně. Pozoroval jsem ji, jak prošla recepcí.

„No tak,“ řekla Berta, „snad tady nebudete takhle civět celý dopoledne. Já –“

„Moment,“ odpověděl jsem.

Vklouzl jsem do své kanceláře, popadl židli, na které seděla Elsie Brandová, když stenografovala, a odtáhl ji od psacího stroje.

„Co to proboha děláte?“ zmohla se na protest.

„Poslouchejte,“ řekl jsem. „Taková kočka v šedý sukni a saku se zeleným límečkem od blůzy a hnědou kabelkou, tmavé boty a punčochy, asi čtyřiadvacet pětadvacet let, štíhlá. Teď stojí u výtahu. Neviděla vás. Kdyby si brala taxíka, zapište si číslo. Když ne, tak z ní nespusťte oči, ale nesmí o tom vědět.“

„Ale Donalde, to já nemůžu. Já to neumím, vždyť –“

Vystrčil jsem ji ze dveří.

„Začněte hned, neztrácejte čas.“

Prošla kanceláří a vyšla na chodbu. Vrátil jsem se k Bertě Coolové.

„Rány boží,“ řekla Berta a prohlédla si mě od hlavy až k patě.

„Co se stalo?“

„Zase nový oblek.“

„No a co?“

„No a co! To vy vyházíte všechny peníze za parádu?“

„Všechny snad ne.“

„To bych prosila. Nezapomeňte, že nás čekají daně.“

Otevřel jsem překvapeně oči. „Čerta starýho! Myslíte, že parlament už něco schválil?“

Berta zrudla, téměř znachověla. „Někdy bych vás nejradši zabila.“

Sedl jsem si na místo pro klienta a zapálil si cigaretu. Židle byla ještě teplá po slečně Ballwinové. „Tak o co teda jde?“

„Jmenuje se Beatrice Ballwinová.“

„To už jste mi řekla.“

„Má strýce Geralda Ballwina. Jde tam o nějakej majetek, nemovitosti. Jeho manželka Daphne se ho údajně chystá otrávit. On nic netuší. Takže se máme hned dát do práce a tu manželku nějak zastrašit.“

Vydechl jsem nosem kouř. „Ona s nima bydlí?“

„Ne, má svůj byt. Dělá nějakou vědeckou práci, ale povídala, že jí nemáme za žádných okolností volat do bytu, protože má strašně zvědavou a podezíravou spolubydlící.“

„Jak s ní teda budeme ve styku?“

„Nebudeme. Bude nám volat sama. Ale kdyby se opravdu něco dělo, kdyby hrozilo nebezpečí nebo bylo něco naléhavého, můžeme zavolat ke strýci Ballwinovi a chtít sekretářku paní Ballwinový. Máme jí prý říct, že má přijít na zkoušku šatů. Až ten vzkaz dostane, tak bude vědět.“

„Jak ovšem toho starýho Ballwina zachránit před smrtelnou křečí!“

„Jak to mám já proboha vědět? To je vaše práce, Donalde.“

„Dobře, dobře, snad na něco přijdu,“ řekl jsem, vrátil jsem se do své kanceláře a otevřel ranní noviny na zadní stránce.

Kapitola 2

LIKNAVÝ OBCHODNÍK

Elsie Brandová byla do pěti minut zpátky a oči jí jen zářily. „Měla jsem štěstí, Donalde.“

„Výborně!“

„Jak jsem vyšla z domu, zastavoval u chodníku taxík. Vystoupili z něj nějací lidé, ona ho zatím doběhla, takže jsem se stačila dostat až k němu a opsat si číslo.“

„Neslyšela jste, jakou řekla adresu?“

Elsie zakroutila hlavou. „To jsem taky měla?“

„Tak často se taková šance nenaskytne,“ odpověděl jsem. „Mohla jste poslouchat. Dobře, dejte mi to číslo.“

Podala mi útržek papíru. „Napsala jsem si ho, abych ho nezapomněla,“ řekla.

Podíval jsem se na číslo a řekl jsem: „Myslím, že máme štěstí, Elsie. Ten taxík stává tamhle naproti u hotelu. Půjdu se tam pak podívat, co se dá zjistit.“

Vzal jsem noviny, otočil na inzeráty a přejel očima sloupec s nemovitostmi. Našel jsem tam Ballwinovu společnost. Inzerovala snad tucet nákupů. V dalších inzerátech jsem potom ještě několikrát objevil adresu Ballwin Realty Company – West Terrace Drive 225. Řekl jsem Elsii, že se vrátím asi až po obědě, vyšel jsem ven a nastartoval na parkovišti agenturní vůz.

Zajel jsem na West Terrace Drive 225. Bylo to v kopcích na okraji čtvrti. Této nové pobočce zjevně kraloval Gerald Ballwin.

Byl to poněkud výstřední malý dům se zvláštní špičatou střechou, zakřivenými štíty a majestátním klenutým vchodem, typická budova kalifornské pobočky realitní společnosti. Snad se tak staví proto, že zakladatel pobočky chce, aby si jeho sídlo lidé nespletli s obytným domem. Kdo jednou viděl kalifornskou architekturu, ví, že aby si člověk nespletl firemní sídlo s obytným domem, musí být vskutku hodně bizarní.

Odhadoval bych ten styl na kolonii asijských misionářů. Chyběl tu už jen minaret.

Otevřel jsem dveře a vešel dovnitř. U stolu seděla jakási dívka a bušila do psacího stroje, patrně připravovala nějaké smlouvy. Podívala se na mě, potom se otočila zpátky ke stroji a začala znovu psát.

Došel jsem k pultu, který se táhl podél celé místnosti.

Dívka u stolu psala nerušeně dál.

Významně jsem zakašlal.

Dívka na chvíli přestala psát, jen aby stačila zavolat: „Slečno Worleyová!“ Nic.

Dívka vstala, došla k pultu a stiskla tlačítko. V okamžiku se otevřely dveře protější kanceláře označené Vstup zakázán a vyšla mladá dáma.

Celou cestu ode dveří až ke mně se usmívala. Dveře za sebou nechala otevřené, a když jsem se jí podíval přes rameno, zahlédl jsem asi pětatřicetiletého muže sedícího u stolu. Seděl bokem ke mně, takže jsem ho viděl z profilu. Když zjistil, že jsou dveře otevřené, nic proti tomu neudělal. Snad to patřilo k dohodě.

Měl hezké hnědé vlnité vlasy a rovný nos. Byl však příliš při těle a hezké rysy mu hyzdila dvojitá brada. Přebíral nějaké papíry, pročítal je a zase je odkládal. V soustředění ani nemrkl okem.

Dospěl jsem k závěru, že je to tak domluveno.

Slečna Worleyová, dohadoval jsem se, je jeho sekretářka a přijímá zákazníky. Dívka u psacího stroje působila, že je velmi zručná. Bylo vidět, že k prodeji parcel ve West Terrace Heights je kromě znalosti statistiky z oblasti realit třeba i jisté dávky sex-appealu.

„Dobrý den,“ řekla. „Já jsem sekretářka a asistentka pana Ballwina. Čím vám posloužím?“

„Potřeboval bych zjistit ceny parcel,“ řekl jsem. „Rád bych se po nich trochu porozhlédl, jestli můžu.“

Měla hezké zuby a ráda je ukazovala. „Všichni naši agenti jsou bohužel momentálně v terénu,“ odpověděla, „ale někdo se určitě musí každou chvíli vrátit.“

„Mohla byste mi,“ zeptal jsem se, „půjčit mapu s parcelami, které jsou zatím volné, s cenami –“

Přerušila mě a usmívala se tak sladce, že jsem ani nezpozoroval, že odvracím pozornost od muže ve vedlejší kanceláři k osobě slečny Worleyové.

„To bohužel nejde,“ řekla, „to nemůžu.“

„Proč?“

Usmívala se očima a počkala, až odvrátím pohled od muže v kanceláři k ní. Potom řekla: „Nezlobte se, ale my se v oblasti prodeje parcel pohybujeme dost dlouho a víme o tom přece jen trochu víc – ne, abych se vyjádřila přesně – představte si, že byste si šel koupit boty. Jak by se vám líbilo, kdyby vás majitel nechal jen tak bloudit mezi pulty a vybírat samotného?“

„Proč ne?“

„Protože úkolem prodavače není vám jen tak něco prodat, ale má vám pomoct vybrat si právě takové boty, jaké chcete. Vybírá z velkého sortimentu přesně vaši velikost a styl.

A když si chcete koupit parcelu, je to stejné. Rádi bychom věděli, jaký typ byste chtěl, jestli na ní chcete stavět obytný dům v hodnotě dvaceti tisíc dolarů nebo v hodnotě deseti tisíc dolarů nebo jestli ji chcete k podnikání, nebo jaký máte přesně úmysl.“

Muž, který seděl u stolu, dostal patrně jakési telepatické varování, vstal z otáčecí židle, přešel kancelář a zavřel dveře.

Řekl jsem: „Nehodlám hned stavět. Chtěl bych si do budoucna vyhlédnout dům v hodnotě tak dvanáct až patnáct tisíc dolarů. Myslel jsem, že bych si koupil parcelu hned a –zdálo se mi, že hodnotu rozhodně neztratí.“

Chápavě přikývla.

„Pokud hodnota parcely hodně vzroste, třeba ji jednou prodám,“ řekl jsem, „ale nekupuju ji na podnikání.“

Přešla podél pultu, odjistila skrytou zarážku, část pultu zvedla a prošla ke mně.

„To se mi zdá velmi rozumné,“ řekla, „velmi rozumné, pane, pane –“

„Lam.“

„Pane Lame, děkuji. Nechtěla jsem být zvědavá. Mnoho lidí odmítá sdělit realitním agentům své jméno, ale vy jste působil na první pohled úplně jinak, tak přátelsky. Chcete si prohlédnout parcelu společně s manželkou?“

„Žádnou nemám. Zatím mám jen naději – taky proto chci tu parcelu.“

„Ano, ovšem, to je skutečně velmi moudré, pane Lame. Udělal jste velice rozumné rozhodnutí. Takže – moment, seženu někoho, koho bych s vámi mohla poslat. Jeden náš agent má dovolenou, ostatní jsou v terénu se zákazníky. Chápejte, pan Ballwin má tolik práce… Jak to zařídit, moment.“

Vyšla ze dveří a já s ní.

Dívka u psacího stroje zvedla oči od práce a trochu zvědavě se na mě podívala. Zdálo se mi, že jsem v jejím pohledu vycítil záblesk sympatie. Potom sklopila oči a dala se opět do psaní.

Slečna Worleyová nadhodila konverzační téma zjevně ve snaze odpoutat mou pozornost – podobně, jako se kouzelník snaží odpoutat pozornost od triku. „Ani jsem se vám nepředstavila, pane Lame. Jmenuji se Ethel Worleyová. Jsem sekretářka pana Ballwina a snažím se mu ze všech sil pomáhat, má tolik práce. Dnes ráno jste nás zrovna zastihl v časové tísni. Ale každou chvíli už se musí vrátit některý z agentů – když momentíček vydržíte. Teď venku zastavilo auto, možná – ne, to není náš agent.“

„Třeba je to další zákazník,“ řekl jsem s nadějí.

„Ne,“ odpověděla úsečně a bylo vidět, že to auto bude znamenat další komplikaci.

Z auta vystoupil vysoký štíhlý muž s šedýma očima a sklíčeným pohledem. Vešel do domu, otevřel dveře, liknavě vstoupil a řekl: „Nazdar, krásko!“

„Dobrý den.“

„K čemu ta strojenost, zlato? Aha, ty máš zákazníka. Šéf je u sebe?“

„Je, ale nemá čas.“

„Na Carla Keetleyho si ho udělá vždycky.“

Slečna Worleyová se ke mně otočila. V hlase jí bylo znát zoufalství. „Byl byste tak laskav a počkal tu chviličku? Neodcházejte, prosím vás. Já musím na moment za panem Ballwinem.“

Mlčky jsem kývl na souhlas.

Potom řekla Keetleymu: „Chvilku počkejte. Řeknu panu Ballwinovi, že jste tady. Jestliže to jen trochu půjde, tak se s vámi setká, ale dnes opravdu nemá čas.“

„Jen se nehoň, krasotinko,“ řekl Keetley. „Já mu to řeknu sám.“

„Tomu bych právě ráda zabránila. Dovolíte?“ Vešla do kanceláře a pro jistotu za sebou přibouchla dveře.

Keetley se na mě podíval a usmál se. „Máme dnes hezky, co?“

Přikývl jsem.

„Teplo.“

„Ano, oteplilo se.“

„Ono to vlastně není na tuhle dobu nic nenormálního. Tady je vždycky hezky. Zvlášť v tomhle kraji.“

„Myslíte West Terrace Heights?“

„Jistě. Tady je nejlepší klima z celýho tohohle zatracenýho města. Co tu vlastně děláte, kupujete parcelu?“

Přikývl jsem.

„Výborně, příteli. Nic lepšího nemůžete udělat. Starej Gerald vám prodá tu nejlepší parcelu z celý tyhle zatracený pobočky, zabalí vám ji do celofánu a papíry vám přinese v nádherný obálce s kytičkama. Dělá to dojem seriózního jednání, co?“

Přikývl jsem.

„Je odtud krásný výhled,“ pokračoval. „Podívejte se na město – počkejte, jestli ještě umím citovat svýho drahýho švagra. Celé město se před vámi rozprostře v nádherném panoramatu, ve dne vypadá jako sbírka domečků pro panenku a v noci jako moře hvězd. Modrá obloha se tu snoubí s horizontem a oblaka jako beránky –“

Otevřely se dveře. Z vedlejší kanceláře vyšla Ethel Worleyová a řekla: „Má bohužel moc práce, nemůže se s vámi setkat, ale vyřídím mu jakýkoliv vzkaz.“

„Ale, ale, že by mě Gerald odmítl? Řekněte mu, že s ním potřebuju mluvit osobně, zlatíčko.“

„Můžete mluvit se mnou, všechno mu vyřídím.“

„Je to osobní záležitost.“

Zvedla bradu. „Kolik?“ zeptala se.

„Potřebuju dvě stě. Víš, já –“

Ozvalo se bouchnutí dveří.

Keetley se na mě usmál. „Dostihy mi včera přinesly smůlu. Gerald nemá rád, když sázím. Ani když vyhraju.“

„Nedá se jen vyhrávat,“ řekl jsem.

„To máte svatou pravdu,“ souhlasil Keetley.

„Říkal jste, že je váš švagr. Vy jste bratr jeho manželky?“

„Jeho bývalý manželky,“ odpověděl Keetley. „On je rozvedený?“

„Vdovec.“

„Promiňte,“ řekl jsem. „Nechtěl jsem se vás dotknout.“

Z Keetleyho pohledu se vytratila apatie. Díval se na mě s chladnou nestoudností. „Copak jste se ksakru někoho dotknul?“

Znovu se otevřely dveře. Vyšla Ethel Worleyová a podávala Keetleymu bankovku. Tvářila se přitom, jako když obdarovává žebráka.

Keetley vzal beze slova peníze, přehnul je a vsunul do kapsy.

Ethel Worleyová se na mě podívala s naléhavě prosebným pohledem. „Prosím vás, ještě chviličku vydržte, pane Lame. Jsem si jistá, že některý z agentů se musí každou chvíli objevit.“

„Houby,“ řekl na to Keetley, „nasedněte ke mně do auta. Já vám to ukážu. Jak se jmenujete? Lam?“

Ethel Worleyová řekla chladně: „To zase není tak nezbytné, pane Keetley. Každou chvíli tu bude někdo z agentů.“

„Jak to víš, krasavice?“ zeptal se Keetley. „Copak jsi jasnovidka? Používáš morseovku, nebo to na tebe přijde jako vnuknutí?“

Upřeně se na něho dívala.

Keetley řekl: „Nenech si zvýšit adrenalin. Myslím, že jsi trochu přibrala, kočko. Netlačí tě dnes ten pásek? Gerald má rád oblý tvary a ten svetřík na tobě vypadá senzačně, ale – tak pojďte, Lame, jdeme. Mám někde v autě mapu i s klíčem k určování cen a –“

„Ale vy nevíte, které parcely jsou prodané,“ řekla Ethel Worleyová. „Vždyť o tom nevíte vůbec nic. Nesledoval jste –“

„Tak se nerozčiluj,“ řekl Keetley. „Nesluší ti to. Copak mi starej Gerald nedal školení, když mě přijímal jako agenta? Copak to nebyl jeho nápad, abych tady nastoupil?“

„Ano, ovšem jeho nápad taky byl, abyste vypadl,“ rozzlobila se Ethel Worleyová.

„To jo. Protože jsem do toho nedal srdce. Chybělo mi to pravý pracovní nadšení. Jinak řečeno, říkal jsem klientům pravdu. Tak pojďte, Lame, chcete si to prohlídnout, nebo ne?“

Podíval jsem se na hodinky a řekl jsem: „Už nemám moc času.“

„Tak pojďte. Nastupte si, nebude to nic stát. Provezu vás po okolí a ukážu vám ty nejlepší parcely. Doufám, že nechcete něco levnýho, protože náš starej dobrák Gerald ty svý hochy moc nebrzdí. Ale ještě to jde, jo.“

Řekl jsem Ethel Worleyové: „Nezlobte se, ale já už nemůžu čekat,“ a šel jsem s Keetleym k autu.

Ethel Worleyová se otočila na podpatku a vešla zpět do bizarní budovy. Dveře za sebou přibouchla tak hlasitě, že to plastový rám snad ani nemohl vydržet.

Keetley obešel auto, otevřel dveře na druhé straně a nasoukal se za volant. „Tak mladej pane, jaký parcely to budou?“

„Něco, na čem bych mohl časem stavět. Tak za dva tisíce.“

„A barák za kolik?“

„To nevím.“

„Jak velkej?“

„Snad tak za patnáct tisíc.“

Keetley nastartoval auto. „Oukej, po něčem se podíváme.“ Auto se vyhouplo jednou uličkou. „Tamhle nalevo máme výběrový parcely za tři tisíce babek,“ řekl. „Líbí se vám?“

„Jsou moc pěkný.“

„Ale má to jeden háček,“ řekl Keetley znechuceně. „Jsou totiž na špatný straně silnice. Až se prodaj tyhle parcely okolo a lidi je zastavěj, zakryjou vám výhled. Místo panoramatu města ve dne a moře hvězd v noci se budete koukat sousedovi do ložnice. Pokud bude mít pěknou manželku, tak to ještě bude pěknej výhled. Ale jestli to bude stará škatule, ztratíte při každým pohledu z okna chuť do života. Takže to bych nedoporučoval.“

„A co teda ty na druhé straně?“

„Tři a půl tisíce. Jsou na svahu. Takže dům bude mít z ulice jedno patro a ze svahu čtyři. A jestli vás zajímá, co si já osobně o tom myslím, tak až tady bude stát pár domů a přijdou větší deště, tak se tenhle zatracenej kopec začne sesedat. Základy budete muset kopat kdovíjak hluboko, a až to tu bude zastavěný, tak se bude muset ten kopec zpevňovat. Když se podíváte, jak jsou ty parcely situovaný, tak budete muset mít vchod a přední pokoje na ulici. Takže slušnější výhled bude leda zezadu. Když teda budete chtít mít slušnej výhled z obýváku, budete ho muset umístit pod ložnici nebo obráceně. Na stranu na ulici budete muset dát kuchyň, abyste nemuseli lítat po schodech se špinavým nádobím a s jídlem do jídelny. To je nevýhoda těchhle parcel na kopci.“

„To nezní moc lákavě,“ řekl jsem.

„Ono to taky není. Když si navíc dáte ložnici dopředu, tak budou ti chlápci, co si postaví dům tamhle naproti na těch parcelách za tři tisíce, očumovat vaši ženu.“

„Co tam ještě máte jiného?“ zeptal jsem se.

„V tyhle cenový relaci už tam není ani ň.“

„No tak,“ řekl jsem, „on nakonec výhled není všechno.“

„To máte pravdu.“

„Tyhle parcely v tomhle kopcovitém kraji by k něčemu byly, kdyby se postavil dvoupatrový dům, vyšší než všechny ostatní na protější straně. Ale jak jste říkal, tady nejde postavit nic než patro do ulice a čtyři patra do svahu.“

„Přesně tak. Vy byste byl lepší obchodník než já. Budete chtít smlouvu?“

„Ukažte mi to.“

Jistě,“ pokračoval Keetley. „Musíte taky počítat s daněma.“

„A ty dělají kolik?“

„No, platíte je jako normální daně. To ani nepoznáte.“

„A kolik dělají?“

„Na to můžete opravdu zapomenout. To je jako normální daně.“

„Tak mi o nich řekněte víc.“

„Na to se budete muset zeptat přímo ve firmě. Naše pobočka si nad tím umyla ruce.“

„Obávám se, že to nechápu.“

„To je jedno. Teď se daněma nemusíte znepokojovat. Ano, samozřejmě, byly doby, kdy dělal Gerald všechno co ostatní.“

„Co máte na mysli?“

„Vybíral za nemovitosti poplatky. Dělali to všichni. Nebo skoro všichni.“

„Tomu nerozumím.“

„Vyznáte se v právu?“ zeptal se Keetley.

„Býval jsem právníkem.“

Překvapeně se na mě podíval. „Fakt?“

Přikývl jsem. „A co se stalo?“

„Vyhodili mě.“

„Za CO?“

„Za to, že jsem poradil jednomu člověku, jak spáchat vraždu a vyváznout z toho.“

„A vyšlo to?“

„Bylo by to vyšlo, kdyby soudy neměnily stanovisko. Bylo už rozhodnuto u kalifornského soudu. Ale oni můžou změnit rozhodnutí.“

„Jo, občas to dělají. To mi nesmíte zapomenout jednou vyprávět, jak spáchat dobrou vraždu.“

„Když mi to připomenete.“

„Připomenu. Ale to jsme odbočili od těch daní. Když se vyznáte v právu, tak můžu být stručný. Když se podíváte na zákony, tak u každýho najdete nejrůznější doplňky a dodatky. Některý z nich jsou nesmysly, který prošly v době, kdy byl zákon svatej a ceny nemovitostí letěly nahoru. Tak společnost koupí pozemky. Nechá vybudovat ulice a chodníky, kanalizaci, rozvod elektřiny a všechny tyhle věci. Potom se zaváže, že za to zaplatí, a obec to schválí. Oni potom na to dostanou retenční právo a platí z toho daně.“

„A co je na tom špatného?“

„Nic,“ řekl Keetley, „až na to, že se ty čímani dohodli, že do plateb zahrnou nejen cenu těchhle věcí, ale náklady na celou pobočku. Takže ten, kdo podepsal smlouvu, dostane svý peníze, svůj podíl na tržbě a zaplatí za to procenta majitelům pobočky. Tím dostanou za prvé to, co zaplatili za pozemek, a potom spoustu peněz navíc.“

„A to se teď u těchhle parcel nedělá?“

„Nevím,“ řekl Keetley. „Snad proboha ne – dejte pokoj.“

„Jsou to pěkné parcely.“

„Že jo?“

„Je tu krásný výhled.“

„Jo, hezký.“

„Musí tu být i dobrý vzduch, daleko od smogu.“

„To jo, čisto tady je.“

„A sluníčko.“

„Taky.“

„Je tu opravdu příjemně.“

„To jistě. A chcete teda tu parcelu?“

„Ne.“

„Já jsem si to myslel. Tak se vrátíme.“ Vrátili jsme se k bizarní budově pobočky. Keetley zastavil. „O co vám jde?“ zeptal se.

Usmál jsem se na něho.

„Dobrý, no. Starej Gerald začíná bejt v poslední době dost nafoukanej. Nějak moc nóbl. Nevsadil jste si náhodou dnes odpoledne na třetí dostih, že ne?“

„Ne.“

„Já možná zaboduju v druhým. Sázel jsem na jistotu. Chcete se jít ještě dovnitř podívat na krásnou Ethel Worleyovou?“

„Nevidím důvod, proč bych to dělal.“

„Dobře. Škoda že jsme si neplácli.“

Podali jsme si ruce. Vyšel jsem směrem k autu a koutkem oka jsem sledoval Keetleyho, jak vyndává z kapsy zápisník a tužku. Otočil jsem se a vrátil jsem se k němu.

„Tamhleta kraksna,“ řekl jsem, „má registraci na jméno B. Coolová. Když to najdete v obchodním rejstříku, bude tam uvedeno Cool a Lam. Jsme partneři.“

„V jakým oboru?“ zeptal se Keetley.

„Říkáme si soukromá detektivní kancelář.“

„A k čemu ten zájem o starýho Geralda?“

Usmál jsem se a odpověděl jsem: „Těžko říct, třeba je to Ethel Worleyová.“

„No, no!“ podotkl Keetley.

„Anebo,“ řekl jsem mu, „třeba vy.“

„Už proboha zmizte,“ řekl Keetley. „Musím si ještě něco promyslet. Vy jste určitě ten, kdo by mi řek pravdu, udělal to tak, aby to vypadalo, že je to lež, a potom s úsměvem odešel. Anebo budete kecat a tvářit se, že je to pravda. Všiml jste si toho svetříku, co měla slečna Worleyová na sobě?“

„Moc ne.“

Smutně zakroutil hlavou. „Tak tahle lež ani trochu nevypadá jako pravda. Jděte. Nemám čas.“

Nastoupil jsem do auta a chvíli jsem ho pozoroval zpětným zrcátkem. Vytáhl z kapsy zmačkanou bankovku, kterou mu přinesla slečna Worleyová, narovnal ji, potom vyndal ze zadní kapsy kalhot ruličku účtenek, omotal kolem ní bankovku a všechno svázal gumičkou.

Nastartoval jsem a odjel.

Dojel jsem k hotelu, kde stával taxík, který odvezl naši klientku. Vyhledal jsem řidiče a připomněl mu tuto cestu. Odvezl klientku na Atwell Avenue 2300. „Byl to velkej dům,“ řekl, „jako z koloniálních dob.“ Vzpomněl si na bílé oblé sloupy a klenutý vchod.

Vsunul jsem mu do dlaně minci a vrátil jsem se do kanceláře. Berta Coolová zrovna odcházela na oběd. Stála před zrcadlem a nasazovala si klobouk. Byla to žena středních let překypující energií jako parní stroj. Její osobnost by si podmanila cokoliv, co by si dala na hlavu, právě teď ale si upravovala ke straně apartní klobouček. Snad chtěla vypadat nesměle.

„Nazdar, Donalde,“ pozdravila. „Byl jste v terénu, že jo?“

„Hmm.“

„To se na vás Bertě líbí, Donalde. Máte v sobě tolik energie, a když dostanete případ, tak nenecháváte nic náhodě. Zjistil jste něco, zlato?“

Řekl jsem: „Všimla jste si iniciálek na tom pouzdře na cigarety?“

„A co s nima jako má bejt?“

„C. H.,“ řekl jsem.

„Dobře, ale co s tím?“

„Představila se nám jako Beatrice Ballwinová,“ pokračoval jsem. „Ale na pouzdře na cigarety má iniciály C. H. To se mi nelíbí.“

„A co se vám na tom nelíbí?“ zeptala se Berta zlověstně.

Celá ta scéna.“

„A proč?“

„Podívejte se,“ řekl jsem. „Někdo si nás přijde jen tak upozornit, že se manželka Geralda Ballwina chystá manžela otrávit tím, že mu do kafe nalije jed. My ho máme chránit. Jak ale chcete uchránit manžela před tím, aby mu manželka nedala v soukromí rodinného stolu u snídaně do kafe lžičku arzenu? A navíc, až mu začne být špatně, tak nemůžete vědět, jestli je to od arzenu nebo prostě jen od toho kafe.“

„Pokračujte,“ řekla Berta.

„Ale představte si,“ pokračoval jsem, „že někdo chce přidat Geraldu Ballwinovi do kafe drcený sklo. Pošle si někoho k nám, aby nám nakukal, že Ballwinová manželka chystá vraždu. A zatímco my kroužíme kolem jejich domu, Gerald dostane křeče a natáhne bačkory, jak se říká. My budeme obhajovat svoje počínání. Agentura se ho snažila střežit. Udělali jsme dvě věci: zaměřili jsme se na jeho manželku a ukázali jsme se jako packalové.“

„Tak co teda, lásko?“ zeptala se Berta laškovně.

„Nic,“ odpověděl jsem, „prostě se mi to nelíbí. Podle iniciálek na pouzdře na cigarety se nás ta slečna snaží oblafnout.“

Berta došla nakvašeně k psacímu stolu, vytáhla klíč od zásuvky s penězi, otevřela ji, vyndala tenký balíček desetidolarovek a řekla: „Ale z tohohle vyplývá, že je to klientka.“ Přibouchla zásuvku, zamkla ji a odešla na oběd.

Kapitola 3

ANČOVIČKY A MED KOLEM ÚST

Obtelefonoval jsem pár lidí, kteří pracují pro různé agentury, a zařídil sledování slečny Ballwinové. Jeden člověk ji hlídal ve dne a druhý od večera do půlnoci. Ne že bych ji podezíral, že půjde do první drogerie koupit „jed na krysy v suterénu“, ale člověk nikdy neví a já jsem si nechtěl nechat něco proklouznout mezi prsty.

Naobědval jsem se a potom jsem se zastavil v lahůdkářství.

Dobře jsem si je prohlédl. Ležel tam celý čerstvě otevřený karton se dvěma tucty tub ančovičkové pasty. Byla to nějaká neznámá značka, a tak jsem koupil celý karton.

Potom jsem odjel k domu, kde bydleli Ballwinovi, na Atwell Avenue 2319. Zaparkoval jsem před domem, vyšel po schodech a zazvonil.

Otevřel komorník.

Byl to asi šestadvacetiletý pohledný mladík. Ta livrej jako by se k němu ani nehodila. Vypadal v ní sebevědomě jako v nejlepších šatech.

„Vy jste komorník?“ zeptal jsem se, jen abych viděl jeho výraz.

„Komorník a řidič. Přejete si s někým mluvit?“ Usmál jsem se, jak jsem nejlépe uměl, a řekl jsem: „Jsem od firmy Zesty-Paste. Hledáme společensky vysoce postavené ženy, jakýsi vzorek společnosti, typickou dobře situovanou americkou paní domu. Děláme reklamu –“

„Paní Ballwinová zcela jistě nemá zájem,“ řekl a snažil se přibouchnout dveře.

„Vy mi nerozumíte,“ vysvětloval jsem. „Já nic neprodávám. Já bych jen rád, aby se paní Ballwinová nechala vyfotografovat a její fotografie bude použita ve velkých prestižních časopisech pod titulkem Americká paní domu podává jako předkrm výrobky od firmy Zesty-Paste. Jmenuji se Lam a jsem z reklamního oddělení.“

Komorník zaváhal a potom řekl nejisté. „Nevím, jestli –“

Přerušil jsem ho slovy: „Jestli upřete paní Ballwinové příležitost stát se vzorovou paní domu a objevit se na stránkách časopisů po celých Spojených státech, skončíte zase jako pikola v podřadný kantýně. Tak jí vyřiďte, co jsem vám řekl, a uvidíte, co ona na to.“

Zrudl, začal cosi povídat, potom se odmlčel, ukázal mi záda a řekl: „Počkejte.“ A zavřel mi dveře před nosem.

Vrátil se za pět minut. „Paní Ballwinová vás přijme,“ řekl s chladnou důstojností, způsobem, který o jeho postoji vypovídal daleko víc, než kdyby celou záležitost přímo odsoudil. Zjevně doufal, že mě bude moct poslat k vodě a přibouchnout mi dveře před nosem ještě jednou.

Zavedl mě přes halu do obývacího pokoje. Paní Ballwinová předvedla královské entrée. Nebyla na první pohled tak přísná. Bylo jí tak jednatřicet nebo dvaatřicet, vypadala však mladší, pokud jste ji nezkoumali příliš zevrubně.

„Tak vy jste pan Lam,“ řekla. „Neposadíte se? Já jsem paní Ballwinová. Snad byste mi tedy mohl říct, co máte přesně na mysli.“

Byla srdečná, ale držela si odstup. Byla podle situace střídavě zdvořilá a graciézní a chladná a povýšená, jak to bylo třeba.

Sedla si na židli s koleny těsně u sebe a sukní staženou přes ně, nasadila ten pravý zdvořilý úsměv, jen oči měla zvědavé a ostražité.

Otevřel jsem balíček ančoviček a vysvědoval: „Připravujeme celonárodní reklamní kampaň. Bude to trvat asi čtyři týdny, než s ní vyjdeme na veřejnost, ale potom zaplavíme celý národ.

Pomazánky firmy Zesty-Paste jsou nejlepší, jsou vyrobené z prvotřídních dovezených ančoviček. Jakmile je okusíte, zjistíte, že jsou lepší než všechny ostatní značky. Nechám vám tu tento karton jako vzorek. Byl bych rád, kdybyste je zkusila, a až poznáte, že jsou skutečně nejlepší, a stanete se jejich stálou konzumentkou, budete možná sama chtít pózovat pro naše fotografie.“

„Jaké máte s tou fotografií úmysly?“

Odpověděl jsem: „Bude publikována na prominentním místě ve všech významných časopisech. Pod ní bude titulek: Moderní hospodyně používá výrobky firmy Zesty-Paste.“

Potom jsem se odmlčel a čekal na reakci. Bylo vidět, že „mladá hospodyně“ zabrala.

Udělala si na židli větší pohodlí, dala si nohu přes nohu a na tváři se jí rozhostil srdečný úsměv.

Tato její pozice nebyla náhodná. Chtěla, abych viděl, že bude co fotografovat.

Bylo to hezké.

„Ano,“ pokračoval jsem tiše, „pro vás z toho nevyplývá žádný závazek. Prostě jen vyzkoušíte tuhle ančovičkovou pastu a uvidíte. Pokud vám zachutná a budete ji chtít používat, tím lépe. Některé koncerny využívají v reklamě fotografie slavných lidí, dělají to kvůli snobům,“ pokračoval jsem. „O to nám nejde. My hledáme výrazné osobnosti, ne známé osobnosti, ale výrazné oblíbené typy.“

„Jak jste přišli na mě?“

Usmál jsem se. „Na to se mě neptejte. To je věc vedení podniku. Na tu kampaň jsme se nějaký čas připravovali a dělali jsme dost podrobný průzkum. Z vedení jsem dostal instrukce sehnat fotogenický typ. Chtějí nějakou výraznou ženskou osobnost, aby čtenáře zaujala na první pohled. Nechceme žádnou modrou krev s průsvitným obličejem. Chceme život, šťávu, šmrnc.“

Sotva znatelně pohnula nohou. „A já je, myslíte, mám?“ zeptala se.

Sklopil jsem oči a pak jsem je prudce zvedl.

„Nemyslím, já to vím. A naše vedení taky.“

„Dobrá,“ řekla. „Ráda bych si o tom promluvila s manželem, ale nevidím důvod, proč by to nebylo možné – pokud mi, samozřejmě, bude ta pasta chutnat. Nemohla bych doporučovat něco, co –“

„To jistě ne,“ odpověděl jsem. „Proto vám tu nechávám ten karton tub. Vyzkoušejte je a uvidíte.“

Naklonila se a stiskla tlačítko. „Jestli vám to nevadí, zavolám svou sekretářku. Chtěla bych mít naprostou jistotu, že nejde o nějaké nedorozumění.“

„Tím si můžete být jista.“

Opřela se. Přivřela oči, až jí je svůdně přikryly dlouhé řasy.

„To je váš pohled na věc.“

„Jak to myslíte?“

„Mám dojem, že to je všechno váš nápad. Je to velmi inteligentní a rafinovaný způsob reklamy, který nepostrádá jistou dynamiku – zdá se mi, že to přesně odpovídá vaší povaze.“

„Udělal jsem pár návrhů vedení,“ řekl jsem skromně. „Nic víc.“

„Návrh zvolit výraznou osobnost, aby – jak jste se vyjádřil –zaujala čtenáře na první pohled –“

Rozesmál jsem se.

Otevřely se dveře a vstoupila dívka, která byla ráno v kanceláři Berty Coolové.

„Slečna Charlotta Hanfordová, moje sekretářka,“ představila nás paní Ballwinová, „a to je pan Lam.“

Dívka na moment ztuhla, ale potom se vzpamatovala, když jsem vstal a s úklonou řekl: „Velmi mě těší.“

„Těší mě, pane Lame,“ řekla chladně.

Paní Ballwinová celá zářila. „Pan Lam zastupuje firmu, která vyrábí výběrovou pastu z ančoviček. Jmenuje se Zesty-Paste. Nechává nám tu vzorek na ochutnání. Jestliže zjistíme, že to lze doporučit, bude mě fotografovat na reklamu. Asi na koktejlu nebo na party, že, pane Lame?“ řekla a otočila se ke mně.

„Bylo by hezké, kdybyste podávala předkrm hostům,“ řekl jsem, „svým nejbližším přátelům.“ Přikývla. „To by se dalo zařídit.“

Přejela pohledem sekretářku a potom se zamračila a zvedla oči, jako by se nás snažila vypudit ze svého zorného pole, dokud se bude soustředit.

„Kdy hodláte ty fotografie pořídit, pane Lame?“ zeptala se.

„To samozřejmě záleží na tom, jak vám bude chutnat ančovičková pasta – až ji ochutnáte a seznáte, že ji chcete doporučit.“

Kývla na sekretářku. Charlotta Hanfordová stiskla tlačítko. Ve dveřích se objevil komorník-řidič. „Zvonila jste, paní Ballwinová?“

Prohlédla si jej s pobaveným vlažným úsměvem. „Ano, Wilmonte. Vezměte si tuhle tubu ančoviček, namažte ji na ty kulaté crackery, co jsme měli včera, a připravte nápoje. Co si budete přát, pane Lame?“

„Já jsem staromódní.“

„Já si dám Martini, Wilmonte,“ řekla paní Ballwinová, „a Charlotta nepije.“

„Prosím, paní Ballwinová.“ Vzpřímeně odešel z místnosti.

„Wilmont je jeho příjmení?“ zeptal jsem se. „Mám dojem, že ho odněkud znám.“

„Wilmont Mariville. Dělá tu komorníka a řidiče. Jako komorník nemá žádné zkušenosti,“ řekla paní Ballwinová s úsměvem, „ale řidič je to velmi dobrý. Ve městě dnes houstne provoz, takže jízda autem je zkouškou nervů.“

Přikývl jsem.

„A potom,“ řekla paní Ballwinová, „se snažím těmhle mladíkům pomoct na nohy. Tolik jich má dnes potíže s tím, aby se uchytili. Wilmont je jako komorník čím dál lepší. Za dva za tři měsíce bude dokonalý. Ale myslím, že ho ta práce netěší. On je blázen do aut. Vynikající šofér.“ Opět jsem přikývl.

Paní Ballwinová náhle řekla: „Omluvíte mě na moment, pane Lame?“

Když odešla, vstal jsem.

Charlotta Hanfordová řekla hněvivě pološeptem: „Co je tohle za komedii?“

„A co je za komedii to s vaším jménem?“ zeptal jsem se na to.

Podívala se na mě.

Usmál jsem se a řekl jsem: „Nebojte se, Charlotto, jen jí nasazuju psychologická pouta.“

„Jsem slečna Hanfordová,“ odpověděla hněvivě.

„Dobře, dobře. Dělá Wilmont ještě něco jiného než řidiče a komorníka?“

Vystrčila bradu a snažila se nasadit povýšený nahněvaný výraz.

„Jestli chcete, abych toho nechal, tak mně to je jedno.“

„Nechci, samozřejmě, že nechci. Proč bych za to jinak platila? Ale uvědomujete si, do jak nebezpečné hry se pouštíte?“

„Ne.“

„Tedy –“

Snažila se najít slova, kterými by dokončila větu, když se vrátila paní Ballwinová a řekla: „Občerstvení bude za chviličku, pane Lame.“

„Pan manžel je v úřadě?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Vede tu pobočku realitní společnosti, předpokládám.“

„Zdá se, že znáte mé rodinné pozadí.“

Odpověděl jsem: „Pozadí je důležitou součástí každé fotografie. My se však zajímáme především o vás. I když bychom samozřejmě ukázali v pozadí fotografie i vašeho pana chotě.“

Rozesmála se a řekla: „Řekl jste to dost taktně, pane Lame.“

„V to doufám.“

„Chápu tedy celou věc tak, že z ní pro mě nevyplývá žádný závazek a že fotografie nebudou použity, pokud k tomu nedám výslovný souhlas. Je to tak?“

„V podstatě ano.“

„Jak to v podstatě? Něco nesouhlasí?“

Vysvětlil jsem: „Fotografie nebudou pořízeny, pokud nedáte výslovný souhlas. Jakmile dáte souhlas a fotografie budou pořízeny, stanou se majetkem společnosti.“

„Dobře, to je v pořádku.“

Wilmont přinesl občerstvení. Paní Ballwinová se zakousla do crackeru. Váhavě pohybovala ústy, vychutnávala ančovičkovou pastu a tvářila se přívětivě. Degustátor z povolání by si nepočínal profesionálněji. „Dobrá,“ řekla. Podíval jsem se na ni.

Vzala skleničku, pozvedla ji směrem ke mně a dívala se přes ni na mě. Měla šedé vyzývavé oči a pobavený vlažný pohled, stejný, jako upírala předtím na Wilmonta Marivillea. Přemýšlel jsem, jestli si tento pohled rezervuje pro muže, kteří ji zajímají.

Wilmont stál strnule, jako by se sem nehodil. Charlotta Hanfordová byla rozzlobená.

Vypili jsme s paní Ballwinovou koktejl a snědli čtyři crackery s ančovičkami nebo pět.

„Chutná vám naše pasta?“ zeptal jsem se.

„Velice,“ odpověděla. „Je vynikající. Ale než přijmu definitivně váš návrh, budu se chtít ještě poradit s manželem.“

„Jistě.“

„Ale nemusíte čekat nějaké těžkosti.“ Usmála se na mě.

Opětoval jsem úsměv a snažil se působit dojmem, že žena jejích kvalit ani nemůže mít s čímkoliv rodu mužského nějaké problémy.

„A pokud manžel nebude nic namítat,“ řekla, „kdy to chcete uskutečnit?“

„Třeba okamžitě.“

„Bude to trvat dlouho?“

„Ne, nebude.“

„Nebude trvat dlouho pořídit fotografie?“

„Ne. Budeme hotovi v nejbližších čtyřech až pěti dnech. Musím se spojit s východní pobočkou a sehnat fotografa.“

„A potom ty fotografie vyjdou za několik měsíců?“

„Za několik týdnů.“

„Aha,“ řekla váhavě a potom dodala se smíchem, který měl vyznít nevázaně: „No, on člověk neví, co se v těch pár dnech může stát. Co kdybych se odstěhovala z města nebo –“

„Nechceme víc než fotografie a vaše svolení,“ odpověděl jsem s úsměvem. „Prominete mi, když řeknu, že jste krásná a že jistě zapůsobíte na čtenáře. Jste přesně to, co naši lidé hledají.“

„Dobrá, souhlasím s vašimi návrhy. Promluvím si o tom s manželem. Jak se s vámi mohu spojit?“

„Jsem stále v terénu,“ odpověděl jsem. „Zavolám vám raději sám – třeba zítra ráno?“

„Dobře. Zavolejte zítra v deset třicet. Kdybych ještě nebyla vzhůru, Charlotta vám vše potřebné vyřídí.“

Z jejího tónu vyplývalo, že považuje naši rozmluvu za ukončenou. Vstal jsem a šel ke dveřím.

Komorník-řidič mi podal klobouk. Počkal jsem, až mi otevře dveře.

Cítil jsem, jak z něho vyzařuje nepřátelství jako teplo z rozpálených kamen.

„Na shledanou,“ řekl jsem.

„Na shledanou, pane.“

Čekal jsem, že práskne dveřmi. Zavřel však tak tiše, jako by to byl bývalý zloděj.

Kapitola 4

PSYCHOLOGICKÁ POUTA

Usedl jsem do agenturního vehiklu a projel Atwell Avenue. Za prvním rohem jsem zaparkoval, zůstal jsem sedět v autě a pozoroval ve zpětném zrcátku ulici za sebou.

Na Atwell Avenue vyjelo auto a projelo kolem mě do uličky, která odbočovala doprava. Potom zpomalilo, slyšel jsem skřípění pneumatik a netrpělivé troubení klaksonu.

Vyšel jsem ven a předstíral to největší překvapení, jaké jsem předstírat uměl.

Za volantem chevroletu seděla Charlotta Hanfordová. Chvěla se zlostí. Zaparkovala přede mnou, vystoupila z auta a její energickou chůzi doprovázelo hlasité klapání podpatků.

„Dobrý den,“ řekl jsem. „Co tu děláte –“

Vykřikla: „Je mi z vás špatně! Z těch vašich pitomých nápadů! Čeho chcete dosáhnout touhle bláznivou maškarádou?“

„Najala jste si naši agenturu, abychom chránili Geralda Ballwina před vraždou, ne?“ ujistil jsem se.

„Ano, samozřejmě. To jsem chtěla, ale nic víc. Ne tu maškarádu s písněmi a tanci o ančovičkový pastě a fotografiích. Co budete dělat, až –“

„Fotografie,“ odpověděl jsem.

„Ne, vy jste zkrátka chtěl do všeho strkat nos a zjistit, kdo jsem, to je to.“

„A co je na tom, že vím, kdo jste?“

„Nic. Jen to, že jsem chtěla zůstat stranou toho všeho.“

Vytáhl jsem z kapsy balíček cigaret a podal jí ho. „Nemáte chuť?“

„Ne. Na to jsem moc rozčilená.“

„Nebudeme stát tady na chodníku. Vypadá to, jako když mi děláte návrhy. Pojďte si sednout do auta, tam mi to dopovíte.“

Otevřel jsem dveře. Na chvilku zaváhala a potom si sedla vedle mě.

„Hezké nohy,“ poznamenal jsem. Přeměřila si mě pohledem.

„Pokud jde o vaši totožnost, Charlotto,“ pokračoval jsem, „to, že nejste Beatrice Ballwinová, jsem věděl od chvíle, kdy jsem si všiml monogramu na vašem pouzdře na cigarety.“

„Pro vás slečna Hanfordová,“ odsekla.

„A pokud jde o to, uchránit Geralda Ballwina před vraždou, myslím, že se mi podařil elegantní tah.“

„To jsem ráda, že si to myslíte aspoň vy.“

Řekl jsem: „Váš problém, Charlotto, je –“

„Slečno Hanfordová,“ odsekla opět.

„– že jste se před námi snažila něco skrýt. Myslela jste si, jak je to důmyslné, představit se jako Beatrice Ballwinová a říct, že byste chtěla to a ono, a myslet si, že o vaší totožnosti nebude nikdo pochybovat. Muselo vás přece napadnout, že je to trochu krátkozraké.“

„Napadnout!“ vykřikla. „Mě napadá spousta věcí – momentálně mě napadá, že vy jste trochu krátkozraký.“

„Dobrá,“ řekl jsem. „Podívejme se na to z téhle stránky. Předpokládejme, že se Daphne Ballwinová rozhodla přidat manželovi do snídaně trochu drceného skla. Vy jste přišla za námi a požádala nás, abychom jí v tom zabránili. Jak to máme ale udělat – stát u stolu s cedníkem nebo se schovávat v komoře a čekat, až Gerald nabere první lžíci, a potom vyletět ven v převleku a zařvat: Zadržte, Geralde. Myslím, že máte na lžíci sklo z okenní tabule?“

„Nedělejte hloupé vtipy.“

„Já se to jen snažím vylíčit dost názorně, abyste si to uměla představit.“

„Mě nezajímalo, jak to uděláte,“ řekla. „Kdybych ale byla věděla, co máte v úmyslu, tak bych vám nebyla dávala svý těžce vydělaný peníze.“

„Jaký máte plat?“

„Do toho vám nic není.“

„Jste si jistá, že jsou to vaše těžce vydělané peníze, že je nemohl původně vydělat někdo jiný?“

„Co tím myslíte?“

„Nic, jen se tak ptám.“

„Tak si to nejdřív rozmyslete, než něco řeknete.“

„O tom, že jsou těžce vydělané, nepochybuju,“ pokračoval jsem. „U Daphne Ballwinové to určitě nemáte lehké. Dovedu si představit, že umí být někdy dost náročná.“

„Ona je –“

„Pokračujte, prosím.“

„Nic.“

„Ale stejně jste na zálohu sehnala dost peněz. Kolik vám platí, Charlotto?“

„Za to bych vám mohla dát facku!“

„Nedělejte to. K ničemu by to nevedlo. Kolik vám platí?“

„Do toho vám nic není.“

Řekl jsem: „Dvě stě padesát babek je docela slušná sumička na zaměstnanou dívku, zvlášť když má být jen na to, aby uchránila šéfa před zažívacíma potížema po požití mletého skla.“

„Z čeho mě obviňujete?“

„Já vás neobviňuju, Charlotto, já jsem si jen dovolil stručný komentář.“

„Tak si svý komentáře nechte od cesty.“

„Až se budete chtít vrátit na zem a poslouchat,“ řekl jsem, „jsem připravený vám všechno vysvětlit.“

„Poslouchám.“

„Ale nejste na zemi.“

„K vám na zem se už vracet nehodlám.“

Potáhl jsem z cigarety.

„Tak, mluvte,“ řekla.

„Podívejte, Charlotto, musíme uvažovat racionálně. Chtěla jste po mně věc, která je v podstatě nemožná. Chtěla jste, abych Daphne Ballwinové zabránil otrávit jejího manžela jedem, který mu přidá do jídla. Ale ono to nejde, stát Geraldu Ballwinovi za židlí a ochutnávat každý kousek jídla, který strká do úst. Nemůžete ani sledovat jeho manželku v kuchyni, jestli mu náhodou nepodstrčí do grapefruitu kyanid. Musíme na to teda jít nějak jinak.“

„A proč jste na to teda jinak nešel?“

„Vždyť jsem šel.“

„Jako blázen, že ano?“

„Ano, Charlotto. Žena typu Daphne Ballwinové je marnivá a nepředstavitelně hrdá na svůj zevnějšek, na své postavení, na svůj atraktivní vzhled a –“

„To mi neříkáte nic novýho,“ přerušila mě útočně.

„Tak ji oslovte,“ řekl jsem, „a nabídněte jí šanci pózovat na fotografiích pro několik prestižních časopisů. Ani jsem jí nemusel říkat, jak velká ta fotografie bude a kolik jsme si koupili místa. To už ani není třeba – oči se jí rozzáří a hned se vidí na titulní stránce Saturday Evening Post s tubou ančovičkový pasty a toustem v ruce. A jestli vás zajímá, co s ní ve skutečnosti pohnulo, tak to byla poznámka o tom, že na reklamu potřebujeme mladou hospodyňku.“

„Proboha živýho,“ řekla s předstíraným překvapením hlasem plným sarkasmu. „Vy jste ale geniální, pane Lame.“

„Zalíbilo se jí to,“ řekl jsem. „A protože se jí to zalíbilo, objevily se v situaci nové skutečnosti. Měla jste ji pozorovat, jak jí to vrtá hlavou celou dobu, co jsem mluvil.“

„Jaké skutečnosti?“

„Za prvé jí dost šlo o to, aby se celá věc uskutečnila. Chtěla se prostě objevit na stránkách prestižních časopisů a být ocejchována jako mladá hospodyňka.“

„A proč ne? Na to snad nepotřebujete být obchodník, abyste toho docílil.“

Usmál jsem se na ni a řekl jsem: „To ne, Charlotto, ale šlo o ten nápad.“

„A co je na něm tak geniálního?“

„Žena, která chce figurovat na stránkách prestižních časopisů, nedopustí, aby se něco stalo s jejím manželem.“

„A proč?“

„Protože, má drahá, kdyby její manžel mezitím zemřel, bude nosit smutek a nebude moct pózovat pro reklamu jako mladá hospodyňka s ančovičkovou pastou.“

Na chvíli zmlkla a zamyslela se.

Pootočil jsem se a podíval jsem se do zpětného zrcátka. Zezadu se k nám blížilo auto. Všiml jsem si, že jede velmi rychle.

„Musel jsem to udělat, Charlotto,“ řekl jsem. „Musel jsem něco takového vymyslet.“

„Buďte zticha. Přemýšlím.“ Zmlkl jsem a nechal jsem ji přemýšlet. Otočila se ke mně právě ve chvíli, kdy nás auto předjíždělo. Slyšel jsem, jak vzdechla.

Na zadním sedadle velkého Packarda seděla Daphne Ballwinová. Řídil Wilmont Mariville.

„Bože,“ vyděsila se Charlotta, „myslíte, že nás viděli?“

„Dívala se přímo na nás,“ řekl jsem, „ale nezdálo se, že by nás poznala.“

„To ona by nedala najevo. Je mazaná. Proč mě proboha hned nenapadlo, že to musí takhle skončit! Byla jsem blázen, zastavit se s váma rovnou uprostřed Atwell Avenue pár bloků od domu.“

Vzápětí kolem nás projel ve starém Fordu člověk, kterého jsem najal, aby sledoval paní Ballwinovou. Pokud mě viděl, nedal to znát.

Seděl jsem a sledoval obě auta, dokud mi nezmizela z dohledu. Na Atwell Avenue nebyl žádný provoz, takže bylo těžké někoho nenápadně sledovat. Můj člověk se však snažil ze všech sil.

Charlotta Hanfordová se dívala za auty a potom ji to napadlo. „Vy jste ji dal sledovat?“

„Jistě. Máte něco proti tomu?“

„Proč jste to udělal? Čeho tím chcete dosáhnout?“

„Chci zjistit, kdo je její milenec.“

„Žádného nemá.“

„Nebuďte naivní,“ odpověděl jsem. „Žádná žena nevraždí manžela, pokud nemá milence.“

„Říkám vám, že žádného nemá.“

„A já vám říkám, že má.“

„Já ji znám líp než vy.“

„Proč tedy ten jed? Chce vyplatit pojistku?“

„To nevím.“

„Měla s Geraldem nějaké konflikty?“

„Ne snad přímo konflikty. Normální neshody. Jdou si na nervy a občas se pohádají, ale potom zase jdou oba do sebe. Ale v domě je pořád napětí. Je cítit, že je Gerald rád, když může vypadnout.“

„Kdo je jeho milenka?“

„Nikdo.“

„Tak si to malujete vy,“ řekl jsem. „Daphne chce manžela otrávit – je to domácnost plná napětí a hněvu. Je odhodlaná riskovat vraždu prvního stupně, aby se ho zbavila. Nemá k tomu žádný zvláštní důvod – až snad na to, že ho nemá ráda. O nic jiného se nestará.

A potom je tu Gerald, pohledný chlapík s vlnitými vlasy, licousy v hollywoodském stylu, a sekretářka v minisukni a přiléhavém svetříku a –“

„Proboha!“ vykřikla. „Vy si myslíte, že mezi nima něco je? Vy si myslíte, že Ethel Worleyová –“

Seděl jsem a mlčky jsem se na ni díval.

„No?“ zeptala se.

Odpověděl jsem: „Tedy, osobně si myslím, že jste to trochu přehnala.“

„Co přehnala?“

„Tu scénu s tím šokem z překvapení a potom náhlé poznání – ale nehrajete špatně, bylo to dobré představení.“

Podívala se mi pobouřeně do očí, potom jí najednou rozhořčení vyprchalo z obličeje a rozesmála se.

„No?“ řekl jsem.

„Jedna nula pro vás, Donalde,“ řekla. „Myslela jsem, že to před vámi zatajím. Ano, je to Ethel Worleyová. Ale já nevím, jestli o tom Daphne Ballwinová ví.“

„Tak to už je lepší,“ řekl jsem. „To herectví si nechte, až vás přijmou do Hollywoodu.“

„Tak teď bych si dala tu cigaretu,“ řekla.

Podal jsem jí cigaretu a podržel zápalku. Zhluboka vdechla, potom si udělala pohodlí a rychlým pohybem vyšvihla obě nohy na sedadlo.

„Pěkné nohy,“ zopakoval jsem.

„Nemohl byste je pustit z hlavy?“ zeptala se a ostentativně si stáhla sukni přes kolena.

„Řekněte mi něco o Ethel Worleyové,“ změnil jsem téma hovoru.

„Nechci rozšiřovat drby,“ odpověděla. „Nakonec o ní nic nevím, jsou to všechno jen moje dohady.“

„To je v pořádku. A jaké jsou ty dohady?“

„Myslím, že se Ethel Worleyová panu Ballwinovi líbí,“ odpověděla. „Prostě ho okouzlila, takže ji obletuje. Daphne dělá, jako když o tom nemá nejmenší tušení. Nikdy mu ji prostě nepředhodí.“

„To zní velmi rozumně,“ řekl jsem.

„Co?“

„Číhat v pozadí, čekat, dokud nedostane do ruky důkaz, a potom ho za to vyždímat do posledního pětníku. Bystré ženy to dělávají dost často. Ten nápad s jedem už tolik logiky nemá. Daphne Ballwinová mi připadá velmi inteligentní a bystrá.“

„Ano, řekla bych, že je. Je bystrá a bezohledná.“

„Jaký je tam majetek?“

„Nevím. Asi dost velký. Vím jen, že asi před dvěma nebo třemi lety se pan Ballwin zapletl do nějakého obchodu, který mohl dost vynést, ale byl hodně riskantní, takže nechal napsat skoro všechen majetek na Daphne Ballwinovou. Myslím, že to byl tenkrát nějaký dopis, ve kterém stálo, že se jeho majetek přepisuje na její jméno jen formálně, takže ho může kdykoliv zase získat zpátky. Ale –“

„A chce ho teď zpátky?“

„Myslím, že ano.“

„A ona sama něco má?“

„Asi by chtěla nějakou ochranu.“

„Stejně mi tam ten jed nějak nesedí.“

„Já jsem vám řekla všechno, co vím,“ odpověděla.

„Já si tím nejsem tak jistý. Co Wilmont?“

„Řidič?“

„A komorník.“

„To je jen loutka. Hezký chlapeček.“

„Je to váš přítel?“

„Jak vás to napadlo?“

„Je?“

„Není.“

„Musela jste mu dlouho odolávat, ne?“

„Ne.“

„Je to přítel Daphne Ballwinové?“

„Neblázněte.“

„Je?“

„Není.“

„Myslíte, že ona by chtěla?“

„Ano.“

„To už je lepší.“

„Ale to je jen moje domněnka založená na –“

„Na tom, co jste se dověděla od Wilmonta?“

„Svým způsobem.“

„Dobrá,“ řekl jsem. „Moje domněnka je, že dokud nebudou hotové reklamní snímky, bude hodná holčička. To je samozřejmě jen dohad, ale víc nemůžu udělat. Budu to zdržovat. Aspoň budeme mít možnost dovědět se něco víc.“

„Jak dlouho to můžete zdržovat?“

„Záleží na okolnostech, na ní. Týden určitě, možná dva, snad tři nebo čtyři.“

„Zmýlila jsem se ve vás. Jdete na to dobře.“

„Neblázněte. To je rutina. Nemůžu se nakvartýrovat do domu a hlídat ji. Takhle prostě nasadím jejímu vražednému úmyslu psychologická pouta. A teď bych se rád dověděl něco o jeho švagrovi Keetleym.“

„Keetley!“

„No, řekněte mi o něm něco.“

„To je bratr nebožky Anity Ballwinové. To byla první žena pana Ballwina. Umřela asi před třemi roky.“

„Předpokládám, že pan Ballwin podle bontonu počkal rok, než se znovu oženil?“

„Myslím, že to bylo asi šest měsíců.“

„A co Keetley?“

„Moc toho o něm nevím, jednu dobu byl hodně úspěšný, jak jsem vyrozuměla, ale potom začal sázet na dostihy – myslím, že taky pije. Chvíli vydělává peníze a potom jde zas ke dnu, pak si přijde k panu Ballwinovi půjčit. Sem do domu nechodí vůbec. Daphne ho nesnáší.“

„Ví něco na Geralda?“

„Nevím, někdy se mi zdá, že snad ano.“

„Gerald mu pořád dává peníze?“

„Myslím, že ano.“

„A Ethel Worleyová ho nemá ráda, že ne?“

„Asi ne. Nevím.“

„Moc toho nevíte.“

„Protože se moc ptáte.“

„Jaký má Keetley vztah k Daphne?“

„Nesnáší ji.“

„Proč?“

Začala něco říkat, ale potom si to rozmyslela. „Myslíte, že se Daphne objevila na scéně ještě před Anitinou smrtí?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„A jak Anita Ballwinová zemřela?“

„Normálně.“

„Co bylo příčinou smrti?“

„Nevím, nějaké komplikace.“

„Bylo to náhle?“

„Ano.“

„Vy jste v té době nebyla zaměstnaná u paní Ballwinové, že ne?“

„Ne. Jsem u ní teprve půl roku.“

„Byla Anita Ballwinová otrávena?“

„Jak se mě můžete takhle ptát? To je obviňování!“

„Jaké obviňování?“ podivil jsem se. „Jen jsem se normálně zeptal.“

„Zemřela přirozenou smrtí. Má – měla tu doktora. Vystavil úmrtní list.“

„Takže Keetley Daphne nesnáší.“

„Myslím, že jo. Myslím, že jeho sestra o Daphne před svou smrtí věděla – no, možná s ním o tom mluvila.“

Řekl jsem: „Kdybyste byla vyložila karty hned na začátku, mohlo nám to ušetřit komplikace.“

„Bála jsem se, abyste mě nějak nepodrazil – představte si, že by se někdo dověděl, že jsem u vás byla.“

„Existuje skutečná neteř Beatrice Ballwinová?“

„Ano.“

„Co je zač?“

„Dobrák. Umělkyně.“

„Věděla, že za mnou jdete?“

„Ano. Požádala jsem ji, abych mohla chvíli vystupovat pod jejím jménem. Ona je dobrák od kosti.“

„Co kdybych se s ní byl sešel?“

„To byste se nesešel. Nepřijala by vás. Bylo to všechno domluvený, kryla by mě.“

Chvilku jsem přemýšlel a potom jsem řekl: „Podívejte, Charlotto, nemůžeme to hrát věčně. Ta komedie s reklamou chvíli vydrží, ale až bude konec, tak už si nijak nepomůžeme.“

„Já vím. Chtěla bych jen – myslím, že příštích pár dní bude kritických.“

„Když jste byla u nás, mluvila jste o týdnu.“

Přikývla.

„Možná se mi to podaří natáhnout na deset dní, na dva týdny, ale to je maximum.“

Opět přikývla.

„Rozumíte tomu?“

„Ano.“

„A vy čekáte, že se něco stane do týdne?“

„Myslím, že do té doby se to vyřeší.“

„Dobrá,“ řekl jsem. „Nastupte si zpátky do auta a já budu pracovat.“

„Nezlobte se,“ řekla.

„Nemám důvod.“

„Kvůli tomu, jak jsem se chovala. Připadalo mi, že přiléváte olej do ohně. Netušila jsem, jak to máte promyšlený.“

„Už je to v pořádku?“

„Je to v pořádku, Donalde. Děkuju. Stiskla mi ruku, vystoupila z auta, usmála se na mě a pospíchala pryč. Nastoupila do svého auta a odjela.

Kapitola 5

ČARODĚJNICE NA HRANICI

Když jsem se vrátil do kanceláře, podepisovala Berta poštu.

„Nazdar, Donalde,“ řekla. „Byl jste na pracovních pochůzkách, viďte?“

Přikývl jsem.

Podala dopisy sekretářce a řekla: „Dejte je do obálek. Ale pozor, abyste ty obálky nevyměnila a pozor na poštovné, u každýho dopisu to bude jinak. Chtěla bych, aby to všechno šlo odpolední poštou. Rozumíte?“

„Ano, paní Coolová.“

Berta kývla, usmála se, a když sekretářka odešla, otočila se ke mně.

„Myslíte, že neví, co udělat s dopisama?“

„Jistěže ví,“ utrhla se Berta.

„Tak proč jí to říkáte pokaždý, když jí dáváte poštu?“

„Těmhle se to musí opakovat pořád dokola,“ řekla Berta. „Můj bože, co se to jen stalo s kancelářskýma silama! Oni chodí kolem práce jako v polospánku a myslí jen na svoje vlastní starosti. Akorát to sem tam naťuká něco na stroji, aby měli z čeho žít. A jak tomu řeknete křivý slovíčko, tak se urazí a prásknou do bot. A když vám pak z úřadu práce někoho pošlou, tak není o nic lepší než ten, co zrovna odešel, a ten zase jde na jiný místo, z kterýho odešel někdo před ním. Aby je čert vzal! Jsou bohorovný jako ministerskej předseda první den po volbách.“

„Starý dobrý zákon nabídky a poptávky,“ podotkl jsem.

„O čem to k čertu mluvíte, Donalde? Vždyť je to jen poptávka! Žádná nabídka není! Kde by se vzala! Tak na čem jste dělal, zlato?“

„Na tom případu Ballwin.“

„A co jste objevil?“

„Naše klientka není Beatrice Ballwinová. Jmenuje se Charlotta Hanfordová a je to sekretářka paní Ballwinové.“

„A proč nám lhala?“

„Důvodů mohla mít spoustu.“

„Tak mi řekněte aspoň jeden.“

„Nemá ráda svou chlebodárkyni.“

„A kdo proboha má?“ vyštěkla Berta. „Podívejte se na mou sekretářku. Platím jí dvakrát tolik, než za co stojí, a vsadím se, že by mi nejradši vyškrábala oči.“

Nic jsem na to neřekl.

„A co to má tedy společnýho s celým případem?“

„Toho, že bude otráven, se snad nejvíc bojí Gerald Ballwin sám. Mohl si najmout manželčinu sekretářku, aby mu tady zajistila ochranu.“

„To je možný,“ řekla Berta, „i když nechápu, proč by nepřišel sám.“

„Je to obchodník.“

„Co tím myslíte?“

„Že se mu rozhodně špatně nedaří. Přišel si na slušné jmění v obchodě s realitami.“

„No a?“

„Mohli bychom ho zkásnout trochu víc než –“

Berta okamžitě pochopila. „To mě podrž!“ vykřikla a v nenasytných očkách se jí zableskla lakota. „Dědek hladová. Myslíte, že –“

„To je jen jedno z možných vysvětlení.“

„Ale mám dojem, že se mi zrovna tohle vysvětlení bude líbit nejvíc,“ řekla Berta. „Jaký jsou teda ty ostatní?“

„Je možné, že chce pana Ballwina otrávit někdo jiný a podezření chce hodit na paní Ballwinovou. Tím, že nás najme, abychom pana Ballwina chránili před vražednými úmysly jeho ženy, zabije dvě mouchy jednou ranou. Kdyby se něco stalo, policie zjistí, že jsme byli najati, předvolá si nás, zjistí, že jsme měli chránit pana Ballwina před jeho ženou, a okamžitě proti ní pojme podezření.“

„To by znamenalo,“ odpověděla Berta, „že ty peníze, co zaplatili, by dotyčnému nepřinesly žádný užitek, pokud by Gerald Ballwin skutečně nebyl zavražděn.“

„Ano, to jsem tím chtěl říct.“

Berta se houpala na židli, která pod ní rozhořčeně skřípěla. Potom najednou vyhrkla: „Donalde, zlato, víte co?“

„Co?“

„V obou případech to znamená, že ta holka, co sem přišla – říkáte, že se jmenuje Charlotta Hanfordová?“

Přikývl jsem. „Tak že ta holka někoho kryje. To nebyly její peníze. Ty jí někdo dal.“

Odpověděl jsem: „Nasvědčujou tomu všechna vysvětlení, která bych pro ten případ měl.“

„Jak to?“

„Myslím, že to prostě nejsou její peníze. Je to moc velká částka. Představte si, že byste dělala u nějaký ženský za sto padesát, dvě stě dolarů měsíčně, a zjistila byste, že se ta ženská chystá otrávit manžela. Co byste udělala?“

„Nejspíš nic,“ řekla Berta. „Možná bych došla na policii, až by bylo po všem. Nebo by mi možná ruplo v bedně, sebrala bych se a tomu manželovi bych to šla říct. Nebo bych možná šla na policii hned.“

„Přesně tak. Ale nešla byste k soukromému detektivovi, nevytáhla dvě stě padesát dolarů z vlastních úspor, jen abyste zachránila manžela svý chlebodárkyně.“

„Pokud bych ovšem nebyla jeho milenka.“

„Kdybyste byla jeho milenka, šla byste za ním a ne k detektivovi. Kromě toho Charlotta tvrdí, že Ballwin má poměr se svou sekretářkou Ethel Worleyovou.“

„To mě podrž!“ opakovala Berta.

„Zajímá vás, co jsem udělal?“ zeptal jsem se.

„Proboha ne,“ řekla Berta. „Vy vedete pátrání, já vedu účty. A teď se právě Bertička snaží vykoumat, jak dostat z tý licoměrný potvory nějaký ten groš navíc.“

„To nebude jednoduché,“ řekl jsem. „Nebude, protože už jste si dojednaly pravidla hry.“

„Nebude jednoduchý?“ vyštěkla Berta. „Vy víte čerta starýho o penězích. Vy je rozhazujete kolem sebe jako pes, když se po dešti otřese a cáká na metr daleko. Vy byste nedokázal vymámit z jalový krávy tele, ale já se o to pokouším celej život, z profese. Takže nechte Bertičku chvíli přemýšlet.“

Odešel jsem do své pracovny, sedl jsem si a čekal na zprávu o Daphne Ballwinové.

Člověk, který ji sledoval, se ozval až v pět hodin. Říkal, že si myslí, že se něco dověděl a že ho teď vystřídal kolega, a ptal se, jestli to chci slyšet po telefonu.

Řekl jsem mu, aby za mnou přišel.

Slíbil, že tu bude do deseti minut.

Přišel přesně, jak řekl. Nabídl jsem mu židli. Bylo na něm vidět, že je sám se sebou spokojený. „Tak co, kam jela?“ zeptal jsem se.

„Zastavili u budovy Pawkette. Vystoupila a vešla dovnitř. Zaparkoval jsem před požárním hlásičem, protože jsem si říkal, že za to tu pětku oželíte. Podařilo se mi dostat se do stejného výtahu jako ona. Byla zamyšlená, bylo vidět, že se na něco usilovně soustředí. Bylo na ní patrné, že jde vyřizovat něco důležitého a že pospíchá.“

„Nemohla to být jen léčka? Nemohla si vás všimnout a snažit se vás zmást?“

Důrazně zakroutil hlavou. „To už jsem zažil,“ řekl, „ale oni nejsou dobrý herci, ono se to pozná. Vždycky na vás koutkem oka pokukujou nebo tak, a nakonec se otevřeně zeptají. Lidi prostě neumějí hrát divadlo.“

„Tahle žena třeba umí.“

„No,“ řekl pochybovačně, „možná, ale já bych neřekl.“

„Dobře, tak co dělala?“

„Šla ke svému zubaři.“

Přikývl. „Ke komu?“

„Jmenuje se George L. Quay.“

„Jakou má adresu?“

„Pawkette Building 695.“

„A co bylo dál?“

„Uvědomil jsem si, že bych taky potřeboval trochu stomatologický péče. A tak mě napadlo, že bych se za tím doktorem mohl podívat.“

„To je ale dost nebezpečné.“

„Normálně ano, jenže tahle ženská byla tak zabraná do myšlenek, že nevnímala okolí. Byla jako náměsíčná.“

„Pokračujte,“ řekl jsem pochybovačně.

„Tak teda došla k ordinaci doktora Quaye a já za ní. Jakmile si jí všimla sestra, bylo vidět, že mezi nima něco není v pořádku – paní Ballwinová si nešla sednout, stála před ordinací a povýšeně na sestru kývla. V kanceláři seděl nějaký chlapík, vypadal dost netrpělivě, a ten sestře řekl: „To mě předběhne ještě někdo další?“ nebo něco na ten způsob. Sestra mu odpověděla: „Tahle paní má zvláštní terapii,“ nebo něco tak. Na to se vymrštil a řekl, že má domluvenou schůzku a že ho předběhli už dva lidi, takže sestra řekla paní Ballwinové, aby si sedla. Paní Ballwinová si nesedla a chtěla, aby sestra řekla doktorovi, že tu čeká. Chovala se, jako by jí to tam celý patřilo. Sestra se vrátila do ordinace, bylo slyšet hovor, hádku, potom vyšla ven a pozvala paní Ballwinovou dovnitř. Rty měla sevřené a oči jí svítily vzteky.“

„A co ten druhý pacient?“

„Vstal a odešel.“

„Jak dlouho byla paní Ballwinová uvnitř?“

„Asi deset minut.“

„Vyšel mezitím z ordinace nějaký další pacient?“

„Jak to myslíte?“

„Někdo tam musel sedět na křesle,“ řekl jsem. „Kam teda odešel?“

„Nevím. Myslím, že paní Ballwinová šla do laboratoře. Nečekal jsem tam.“

„A co jste udělal?“

„Počkal jsem v autě, nechal jsem běžet motor. Když paní Ballwinová vyšla ven, sledoval jsem ji.“

„Platil jste za to parkování u požárního hlásiče?“

„Ne, byl jsem uvnitř jen pár minut. Potom jsem si sedl do auta a čekal jsem tam. Asi tak dvacet minut.“

„A potom?“

„Šla nakoupit. Pak se mi ztratila. Nařídila řidičovi, aby jí zastavil před obchodním domem a řekla mu, kdy na ni má čekat. Sledoval jsem řidiče, zaparkoval, ale já už jsem nenašel místo. Tak jsem objel dům. Když jsem ho objížděl potřetí, byl najednou pryč. Popojížděl jsem okolo, ale už jsem ho nenašel, tak jsem se vrátil na stanoviště na Atwell Avenue. Přijeli asi deset minut po mně s hromadou balíčků. Řidič je odnesl do domu. Choval se jako blázen.

Čekal jsem do pěti, dokud mě nepřišel vystřídat kolega, a potom jsem vám zavolal. Myslel jsem, že by vás zajímal ten zubař.“

„Máte jméno té sestry?“

„Paní Ballwinová jí říkala Ruth.“

„Jak vypadala?“

„Těžko se dá popsat, když byla v sesterským. Měla pár pih a zrzavý vlasy, který vypadaly jako plameny. Připomínala čarodějnici na hranici.“

„Jak byla vysoká?“

„Tak průměrně, štíhlá, měla bílé punčochy a bílé boty a řek bych, že po čertech hezkou figuru.“

„Co nos? Pršáček, nebo orlí?“

„Rovný.“

Podíval jsem se na hodinky a řekl jsem: „Tak to ještě stihneme.“ Vyhledal jsem číslo ordinace doktora Quaye a zvedl sluchátko.

Nejdřív to nikdo nebral. Potom se ozval ženský hlas: „Ordinace doktora Quaye.“

Řekl jsem: „Já jsem nový, teda ještě jsem u vás nebyl. Mohl bych se objednat?“

„To budete muset zavolat zítra,“ odpověděla. „Pan doktor tu není. Už odešel.“

„Vy jste sestra?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„A nemůžete to se mnou teda domluvit?“

„Bez dohody s panem doktorem ne.“

„Podívejte, jak dlouho tam dneska jste?“

„Tak maximálně deset minut,“ řekla odměřeně. „Nemá cenu, abyste sem chodil. Já – já nemám pravomoc sama objednávat pacienty.“

„Pan doktor se dnes už nevrátí?“

„Určitě ne. Zavolejte, prosím vás, zítra. Na shledanou.“ Zavěsila.

Podíval jsem se na muže, který měl sledovat paní Ballwinovou, a řekl jsem: „Bude tam deset minut. Je půl šestý pryč.

Doktor tam dnes už nebude a ona mě neobjedná. Myslíte, že tam uklidí a potom odejde?“

„Třeba ji vyhodil.“

„Dobře. Hlídejte paní Ballwinovou, dokud vám neřeknu. Kdykoliv budete mít možnost, zavolejte mi. Kdybych tu nebyl, nechte vzkaz u sekretářky, pokud by to bylo něco důležitého. Každý den bych chtěl hlášení.“

Vyšel ven. Vyšel jsem s ním, nastoupil jsem do agenturního vozu a jel do Pawkettu. Zaparkoval jsem před vchodem a čekal, kdyby se něco dělo.

V tuto dobu nevcházeli dovnitř takřka žádní lidé, ani nikdo nevycházel ven. Kolem vchodu se pohybovalo jen pár opozdilců. Většinou to byli podnikatelé, kteří se tu zdržovali přesčas.

Zaparkoval jsem u požárního hlásiče a zůstal sedět v autě. Nechal jsem běžet motor a sledoval jsem dění kolem vchodu. Slečna se zavazadlem by se mohla nechat svézt, kdyby se jí to nabídlo netradičně. Pravděpodobnost, že to nevyjde, byla tak deset ku jedné, ale stálo mě to jen deset minut času a trochu benzinu.

Vyšla ven. Byla to štíhlá hezká rusovláska s taškou, která praskala ve švech, a s balíkem v novinách.

Otevřel jsem dveře. Vyběhnu na chodník, strčím do ní ramenem, upustí balík, všechno se rozsype na zem, pomůžu jí to posbírat a nabídnu se, že ji odvezu – zabere to?

Podíval jsem se na ni a usoudil jsem, že ne.

Navíc v její chůzi bylo cosi, co mi říkalo, že není stavěná na městskou dopravu. Ta taška byla taková neforemná a její chůze a způsob, jak ji nesla…

Seděl jsem jako přibitý.

Došla na parkoviště před budovou.

Chopil jsem se příležitosti. Objel jsem blok, potom jsem zpomalil u vjezdu na parkoviště a krokem jsem jej míjel.

Vyjela ven v autě a zamířila západním směrem. Sledoval jsem ji, aniž bych na sebe upoutával pozornost. Nevěděl jsem, jak daleko pojedeme, ale byl jsem si jistý, že kdyby bydlela někde poblíž, neutrácela by za předplacené místo k parkování a jela by hromadnou dopravou. Ano, jestli odchází z místa –tuto myšlenku jsem však zapudil hned, jak mě napadla. Neodchází ze zaměstnání, jinak by si sbalila věci a v pět hodin už by byla pryč.

Sledoval jsem ji po hlavní třídě. Provoz byl dost hustý, ale konečně se objevil velký autobus a poskytl mi příležitost, na jakou jsem čekal. Věděl jsem, že pojede doleva. Dívka byla ve vedlejším pruhu a autobusu si včas nevšimla. Když ho konečně zpozorovala, zatroubila a prudce zabočila doleva. Vyrazil jsem dopředu a nechal jsem ji narazit do zadního blatníku agenturního auta.

Slyšel jsem náraz, cítil škubnutí a ozvalo se skřípění železa, jak upadl nárazník.

Velký autobus, nepřemožitelný díky svým rozměrům a váze, klidně projel okolo. Několik cestujících se nalepilo na zadní okénko. Jinak o nás nikdo neprojevil zájem.

Kývl jsem na dívku, aby sjela k chodníku, a zajel jsem tam taky. Slyšel jsem, jak mi vrže uražený blatník o zadní pneumatiku. V zadním zrcátku jsem si všiml, že auto za mnou má uvolněné levé přední kolo. Řidiči za námi troubili a míjeli nás. Musely tu být dobré dva tucty svědků, ale všichni kolem nás projeli, jako by se nic nedělo.

Vystoupil jsem a došel jsem k autu dívky. Než stačila promluvit, zeptal jsem se jí: „Vy nevíte, že ten autobus zahejbá doleva?“

„A vy to víte?“ odpověděla. „Že jste mi nenechal ani milimetr!“

„Měla jste se zařadit dozadu,“ odpověděl jsem, „a pustit autobus.“

„Ten měl počkat. Já jsem měla přednost,“ trvala na svém.

Usmál jsem se na ni a řekl jsem: „Tak se na to podívejte z pozice toho šoféra autobusu. Kdyby čekal, až všechna auta, co jsou za ním, odjedou, tak tam bude stát do rána.“

„Hmm, vy teda nejste zrovna sympaťák,“ řekla.

„Tak co s tou škodou?“ zeptal jsem se s úsměvem, „abyste viděla, kdo má být komu sympatický.“

Auto agentury mělo vzadu pomačkaný nárazník, jak jsem předpokládal. Už jsem jednou tenhle kousek provedl, když jsem se potřeboval dostat do styku s člověkem, s nímž to normálně nebylo možné. Je zajímavé, jak člověk odolává i těm nejrafinovanějším plánům, jak se dostat do kontaktu, ale dopravní nehodě podlehne.

Nárazník našeho auta byl už mnohokrát svařovaný. Tak ho to bude čekat znovu.

Odtrhl jsem jej od pneumatiky a řekl jsem: „Tak tohle a ta poklice – asi to bude všechno.“

„Já mám něco s předním kolem,“ řekla. „Viklá se.“

Vytáhl jsem řidičský průkaz.

„Jsem Ruth Otisová,“ představila se.

„Máte s sebou řidičák?“

Otevřela kabelku, s ledovým klidem vytáhla řidičský průkaz. „Ta adresa stejně neplatí,“ řekla. „Platí Lexbrook 1627.“

„To je dálka,“ řekl jsem.

„No a co?“

„Nic, jen si myslím, že tam s tím nedojedete.“

Podívala se na mě a najednou se dala do pláče.

Udělal jsem tu chybu, že jsem vyndal zápisník a tužku a zapsal si číslo jejího řidičského průkazu. To ji rozzuřilo.

„Nemusíte bejt tak zákeřnej a namyšlenej. Kdybyste se na ten volant uměl aspoň trochu podívat, tak byste do mě nevrazili ať je to chyba, čí chce. Stejně si nemyslím, že jsem za to mohla já. Vy jste určitě ten autobus neviděl ani potom, co jste do mě vrazil. A krom toho jste jel moc rychle.“

Ukázal jsem na svůj nárazník. Podotkl jsem: „Já jsem do vás nevrazil, vážená. Vy jste vrazila do mě.“

„Ne, vy jste vrazil do mé.“

„Jak jsem do vás mohl vrazit zadkem?“

„Nevím, jak jste to udělal. Nějak jste se zhoupnul bokem.“

Povýšeně jsem se usmál. Vyndala z kabelky zápisník a tužku a začala si psát číslo agenturního auta. Ruka se jí třásla, takže skoro nemohla psát.

„Tady máte můj řidičák,“ řekl jsem. „Jsem Donald Lam.“

Vytrhla mi řidičský průkaz z ruky a opřela si zápisník o kapotu. Pečlivě si opsala mé jméno, adresu, datum narození, výšku, váhu, barvu vlasů a barvu očí.

„To auto,“ řekl jsem co nejpřívětivěji, „je psané na společnost Cool a Lam.“

„Jakou máte adresu?“

„Je na potvrzení o registraci na známce v autě,“ řekl jsem. „Opište si ji.“

„Děkuju.“

Obešla auto, natočila si potvrzení, aby na něj viděla, a opsala z něho všechny údaje.

„Neberte to tak vážně,“ řekl jsem přátelsky. „Necháme to pojišťovně, ať má taky nějakou práci.“

„Nejsem pojištěná.“

Dal jsem jí najevo své překvapení a úlek. „Tak to je něco jiného.“

„Jak jiného?“

„Já jsem pojištěný,“ odpověděl jsem.

„V tom nevidím žádný rozdíl.“

„Nerad bych, aby vám pojišťovna musela něco strhávat z platu.“

„Nemějte strach. To se nestane. Můj právník si to vybere z vaší pojistky.“

„A nakonec, proč ne?“ řekl jsem přívětivě. „Když se to tak vezme, třeba máte pravdu. Ať už měl přednost kdokoli, měl jsem si všimnout, že jste u toho autobusu moc blízko. Možná by stačilo pár centimetrů a projela byste.“

„O co vám jde?“ zeptala se. „Dostat prachy od pojišťovny?“

„Možná.“

„Tak o to se nesnažte. Pravda stejně vyjde najevo. A já se nedám na šmelinu jen kvůli tomu, abych vám mohla zaplatit uraženej blatník a ohnutou osu nebo co to je.“

„Vy si myslíte, že to byla moje vina, viďte?“

„Ano.“

„Já taky, tak co? Ono to pojišťovnu nezruinuje.“

„Ne. Já si myslím, že to je vaše vina a vy si myslíte, že to je moje vina. To je přece normální, ne?“

„Nebudeme se o to hádat. Já vás svezu domů.“

„Děkuju. Já se tam dostanu sama.“

„Jak si přejete,“ odpověděl jsem. „Chcete zavolat taxíka?“

„Já si ho obstarám.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Koukám, že máte v autě nějaké věci, tak si to dobře zamkněte, než od toho odejdete. A jestli pojedete taxíkem, tak si to radši vezměte s sebou. Ona tady vlastně tramvaj ani nejezdí. Nic mi do toho teda není, ale i když si teď hned zavoláte taxíka, bude to trvat hodně dlouho, než přijede a než se dostanete domů. V tuhle hodinu je všude zácpa.“

Podívala se na své věci v autě a na agenturní vůz.

Smekl jsem a rozloučil jsem se: „Když nechcete svézt, tak já pojedu. Můžete –“

„Kterým směrem jedete?“

„Rovně dolů.“

„Až do Lexbrooku?“

„Ještě dál.“

„Tak dobře,“ řekla úsečně. „Pojedu s vámi.“

Zaváhal jsem, jako bych se jí chystal říct, že jí vlastně svézt nemůžu, protože tu jsou jisté okolnosti, které mi v tom brání. Přesně to stačilo na to, aby viděla, že z toho nejsem nadšený. Potom jsem řekl poněkud nevrle: „Tak dobře. Nastupte si.“

Otevřel jsem jí dveře a ona se vrátila do svého vozu pro tašku a balík v novinách. Nastoupila a chvíli jsme seděli mlčky. Chvilku polykala slzy a potom nasadila chladnou tvář.

„Něco se mi nezdá,“ řekl jsem. „Vzadu se něco děje.“ přibrzdil jsem u kraje, vystoupil jsem a prohlížel jsem si zadní část auta.

„Tak co?“ zeptala se, když jsem opět nastoupil.

„Nic tam nevidím, ale nelíbí se mi to. Nemohla byste na chvilku vystoupit a podívat se na zadní kola, až se rozjedu? Chci se jen ubezpečit, že jsou v ose s předníma. Kousek popojedu, vy se dívejte, a potom se pro vás vrátím.“

Beze slova vystoupila a postavila se na chodník. Popojel jsem asi o třicet metrů a potom jsem zacouval zpátky.

„Zdá se mi to v pořádku.“

„Nic se vzadu nechvěje?“

„Ne.“

„Kola jsou v ose?“

„Ano.“

„To mi spad kámen ze srdce,“ řekl jsem s úlevou. „Měl jsem strach, že je něco s osou.“

„Myslela jsem, že jste pojištěný.“

„Jsem, ale tohle auto mi vydělává. A kdyby se stalo něco s osou, tak si oprava vyžádá nějakou dobu.“

„Co děláte?“ zeptala se.

„Jsem soukromý vyšetřovatel,“ odpověděl jsem.

„Jako soukromý detektiv?“ vykřikla. „Přesně tak.“

Přejeli jsme asi čtyři nebo pět bloků mlčky. Potom řekla poněkud odměřeně: „To musí být zajímavá práce.“

„Je. I pro toho, kdo ji nedělá.“

„Vzrušující.“

„Občas.“

„Určitě zajímavější než ta šedivá rutina, kterou máme my ostatní.“

„Taky je v tom hodně rutiny. Pořád někoho sledujeme a tak.“

Podíval jsem se na hodinky a vykřikl jsem: „No nazdar!“

„Co se stalo?“

„Měl jsem zavolat do kanceláře. Čeká tam na mě partnerka s informacema o jednom případu. Kvůli tomu maléru jsem na to zapomněl.“

„Partnerka?“

„Ano.“

„Vy máte za partnerku ženu?“

„Přesně tak. Paní Bertu Coolovou. Středního věku, osmdesát kilo, tvrdá jako vařené vejce a pichlavá jako ostnatý drát. Počkáte tu chvilku? Já si skočím zavolat.“

„Odkud chcete volat?“

Ukázal jsem na restauraci. „Tam mají telefon. To je asi jediný místo v okolí.“

Vešel jsem do restaurace a rozhlédl jsem se. Byla to malá útulná čínská restaurace, zjevně přestěhovaná z města do míst s nižším nájmem.

Vyšel jsem ven a řekl jsem: „Už mi utekla. Ona se asi za chvilku vrátí, ale na tohle je Berta alergická. Když nezavolám přesně, tak je jako sršen. Podívejte, nešla byste si tam se mnou na chvilku sednout? Auto zamkneme. Je to čínská restaurace a vaří tam určitě dobře. Udělám s vámi obchod. Když tam na mě počkáte, než vyřídím ten telefon, zvu vás na večeři.“

„A když nepočkám?“

„Tak budete muset stát tady u auta, počkat, až pojede kolem nějakej taxík a stopnout si ho. A tady to bude trvat hezky dlouho. Nechrne toho, nezlobte se, slečno Otisová, že to takhle dopadlo.“

„Nezlobte se! Já jsem chtěla být doma. Víte, kolik je hodin?“

„Mrzí mě to,“ odpověděl jsem a podíval jsem se netrpělivě na hodinky. „Tak už to chodí. Jestli půjdete se mnou, zamknu auto a věci si tam můžete nechat. Jestli se mnou nejdete, tak ho musím stejně zamknout. Vy si chytněte taxíka a pak se pro mě zastavte, abych vám ho odemknul. Čeká mě ještě spousta práce a musím se na to trochu posilnit. V naší branži se jí, když je příležitost.“

Netrpělivě jsem přitom cinkal klíčky od auta a ona mezitím řekla: „Tak dobře, půjdu s vámi.“ Zamkl jsem auto a vešli jsme do restaurace. Sedli jsme si poblíž telefonu. S náležitou věrohodností jsem vhodil minci, vytočil číslo a čekal. Potom jsem s bezmocným výrazem zavěsil, vzal si zpátky minci a sedl si na čalouněnou lavici mezi kulatým stolem a telefonním automatem.

Přišel číšník a přinesl nám čaj a rýžové koláče. Zeptal jsem se, jestli má ráda čínskou kuchyni, a ona řekla, že má nejraději jídla s vejci. „Fu-jang-ha nebo jak se to jmenuje,“ řekla. Zjistil jsem tedy, že zná konvenční čínská jídla, a zopakoval scénu s telefonem. Vzal jsem si zpět minci, vrátil jsem se ke stolu a vzal si od ní jídelní lístek. „Jestli vám to nevadí, vyberu něco sám, něco, co jste asi ještě nejedla, ale co vám bude určitě chutnat.“

Už jsem nedodal, že dobře vím, že se to bude minimálně dvacet minut připravovat. „Dobře,“ řekla.

Objednal jsem čínské jednohubky, sohn-keau-tau, kuře s ananasem, smažené krevety, vepřové žebírko se sladkokyselou omáčkou a další konvici čaje.

Číšník odešel a my jsme popíjeli čaj.

„Já jsem asi v čínské restauraci jedla jenom čop-švej a vaječné fu-jang-ha,“ řekla.

„Většina lidí si ani nic jiného z čínských jídel nedává.“

„Jak vám vyhovuje mít za partnerku ženu?“

„Vyhovuje.“

„Vybral jste si ji?“

„Ne. Berta Coolová měla detektivní agenturu a já jsem měl akorát děravý kapsy. Tak jsem za ní přišel jako uchazeč o místo.“

„A postupně se to vyvinulo v partnerství?“

„Ano.“

„Jak jste to dokázal?“

„Ani nevím. Asi to všechno byla náhoda. Dostali jsme pár velkých případů a Berta potřebovala mou pomoc, protože se v tomhle typu případů nevyznala. Než jsem se stal jejím partnerem, dělali jsme většinou rutinní práci, sháněli adresy, trochu sbírali informace v případech rozvodů a něco pro právníky v případech ublížení na těle.“

„Ale to se vám asi moc nelíbí, že ne?“

„Ne,“

„Jakou práci teda máte rád?“

„To, co děláme teď.“

„A co to je?“

„Různý případy,“ řekl jsem opatrně.

„A jak došlo k té změně?“

„Nevím. Nějak jsme začali vydělávat víc peněz a nějak se nám podařilo u toho už zůstat.“

„Všechno asi souvisí se vším. Jeden případ vám vynese další, ne?“

„Asi ano.“

„A taky trochu reklamy?“

„Taky.“

Zvedla šálek, abych jí dolil čaj, a potom zčistajasna řekla: „Já jsem dnes přišla o práci.“

„Vy jste dala výpověď?“

„Ne, vyhodili mě,“ odpověděla trpce.

„To mě mrzí. A co se stalo? Udělala jste něco špatně?“

Ironicky se zasmála a řekla: „Myslím, že jsem svou práci dělala až moc dobře. Šéf o mě měl zájem – velikej.“

„Co v tom teda bylo?“

„Ženská.“

„Chápu,“ přikývl jsem.

Nelíbil se jí můj tón. „Ale nic nechápete,“ rozzlobila se. „Tahle baba šéfovi ruinuje podnik, je arogantní, je – je sobecká a povýšená.“

„Chápu,“ řekl jsem moudře. „Vy milujete šéfa, šéf miluje ji a tím se celá situace –“

„O čem to proboha mluvíte!“ Zrudla. „Já že miluju šéfa –mám ho plný zuby!“

Dal jsem na sobě znát překvapení: „Tak proč vás vyhodil?“

Náhle se rozplakala.

„Pusťte to z hlavy. Zapomeňte na to,“ konejšil jsem ji.

„Na to se nedá zapomenout. Z toho by se člověk z-z-zbláz-nil. Ona mu r-r-r-ruinuje firmu, a když jsem mu to ř-ř-řekla –“

„Měl pocit, že překračujete svou pravomoc, ne?“

„Nevím, jaký měl pocit. Prostě mě vyhodil. Občas mě napadá, že mu to nakukala ona.“

„Jestli se vám o tom špatně mluví, tak změníme téma.“

„Já bych o tom právě potřebovala mluvit.“

„Já jsem cizí člověk.“

„Proto s váma o tom mluvím. Známým bych to asi v životě neřekla.“

„A jsem detektiv. Třeba pracuju na případu, který s tím může mít nějakou souvislost.“

Rozesmála se. Byl to nervózní smích skrz slzy. Potom otevřela kabelku, vyndala kapesník, osušila si slzy a řekla: „Já se vždycky rozbrečím, když mě něco rozzlobí, a když si potom uvědomím, že brečím, tak mě to rozzlobí ještě víc.“

„Zlobíte se na šéfa?“

„Na bývalýho šéfa. Ani snad ne tak na něj jako na tu nespravedlnost.“

„Co dělá váš šéf?“

„Odborné služby.“

„A ta žena – je jeho klientka, ne?“

„Ale kdepak! On je zubař a ne advokát.“

„A ta žena k němu chodila často?“

„Řekla bych, že ano. A vždycky, když přišla, bylo to, jako by nás poctila oficiální návštěvou královna ze Sáby. Ona by nejradši každýho komandovala. Tak se ale s pacientama jednat nedá. Ale nemá cenu už o tom mluvit.“

„Proč ne? Setřeste to ze sebe.“

„Ne. Už jsem toho řekla až moc. Mluvme o něčem jiném. Řekněte mi něco o svý práci. Ta paní Coolová je ve středním věku?“

„Ano.“

„A ostrá?“

„Ostrá.“

„Jak s takovou ženskou vyjdete?“

„Někdy s ní nevyjdu.“

„A nejde vám to na nervy, mít za partnera někoho, s kým – no, s kým nevycházíte?“

„Ani ne. Ono je to jednou za čas docela dobrý trénink. Aspoň nejsem příliš měkký.“

„Ale nehádáte se s ní, ne?“

„Nehádám.“

„A co děláte?“

„Dělám si, co chci, a nechám jí poslední slovo.“

„Vy jste legrační,“ řekla. „Je na vás něco – jste takový tichý – takový, že by si člověk myslel, že vás na všechno utáhne. A přitom jste v podstatě tvrdá nátura.“

„To bych ani neřek.“

„Já se vsadím, že paní Coolová by to řekla. O tom bych si s ní někdy s chutí popovídala.“

„Ono to není zas tak důležitý, ne?“

„Není.“

Došel jsem k telefonu, vhodil jsem minci a vytočil číslo kanceláře a opět jsem zamračeně čekal, potom zavěsil a vyzvedl minci.

„Ještě nic?“

„Ne.“

„Myslíte, že se ta vaše paní Coolová zlobí, že jste jí nezavolal v domluvenou dobu?“

„To si nemyslím, to vím.“

Číšník začal nosit na stůl a pustili jsme se do jídla. Dvakrát nebo třikrát se na mě znalecky podívala. Nechtěl jsem ji provokovat. Bylo mi jasné, že by byla okamžitě podezíravá.

Potom se najednou zeptala. „Kolik si myslíte, že dám za tu opravu?“

„Dvacet pětadvacet dolarů.“

„Kde žijete?“ vykřikla. „Vsadím se, že to bude aspoň sedmdesát nebo stovka.“

„To by nemělo… Víte co? Já vám to zaplatím.“

„Vy?“

„Ano.“

„A proč?“

„Protože to asi přece jen byla moje chyba.“

„Já vlastně nevím, jak se to stalo,“ řekla. „Byla jsem rozčilená a myslela jsem pořád na doktora Quaye – to jsem neměla dělat.“

„Co?“

„Říkat jeho jméno.“

„Co na tom? Já ještě zkusím zavolat.“

Opět jsem absolvoval celé představení a pro jistotu jsem počkal na vyzváněcí tón. Potom jsem chtěl zavěsit a vyzvednout minci. Když už jsem držel sluchátko na půli cesty k vidlici, ozval se z něho chraplavý hlas: „Haló!“

Nedovedl jsem si představit, kdo tam může co dělat v tuhle hodinu, ale bylo nesporné, že to někdo vzal.

Nestačil jsem říci ani „haló“, když se ozval rozzuřený hlas Berty Coolové. „Kde k čertu trčíte?“

„Na večeři. A co vy tam děláte?“

„Co tady dělám?“ křičela Berta. „No to je hezký! Co tady dělám! Snažím se udržet tuhle pitomou agenturu nad vodou, aby si z nás celý město nedělalo srandu! Vy teda máte patent na rozum. Vaše psychologický pouta, to se povedlo!“

„O čem to proboha mluvíte?“ zeptal jsem se.

„O čem!“ vykřikla. „O tom, že otrávili Geralda Ballwina.“

„Cože?!“

„No už jo,“ křičela. „Proč asi myslíte, že tady trčím? A ta Charlotta Hanfordová chce zpátky peníze a tvrdí, že jsme sebranka idiotů! Gerald Ballwin bude po smrti a my máme na krku platby! Tak koukejte přijít.“

„Jdu hned,“ ubezpečil jsem Bertu a zavěsil. Ruth Otisová se na mě dívala s podivným výrazem. „Co se děje, pane Lame?“

„Nic, to je normální,“ odpověděl jsem.

„Vždyť jste při tom hovoru vyskočil, jako kdybyste si sedl na špendlík! A tu paní bylo slyšet přes celou místnost. To byla paní Coolová?“

„To byla zcela jistě paní Coolová.“

„Ta teda musela řvát!“

„To řvala.“

„Nemohla jsem se ubránit, abych něco z toho nezaslechla. Ona si spletla sluchátko s reprobednou.“ Přikývl jsem.

Modré oči Ruth Otisové si mě zvědavě prohlížely. Její pohled byl tak přímý, že jsem se snažil si vzpomenout, co vlastně Berta Coolová říkala.

„Říkala paní Coolová, že byl otráven Gerald Ballwin?“ zeptala se.

„Jak jste na to přišla?“

„Ta ženská, o které jsem mluvila, je manželka Geralda Ballwina.“

„Jo tak.“

„Tak říkala to teda?“

„Zítra se to dočtete v novinách,“ řekl jsem. „Teď mám naspěch. Teď zaplatím, rekordní rychlostí vás hodím domů a potom poletím do kanceláře.“

„Tak Geralda Ballwina někdo otrávil,“ řekla pomalu, když s rukama opřenýma o stůl vstávala ze židle.

„Geralda Ballwina někdo otrávil,“ opakovala a ve tváři dostávala zelenavou barvu. Držela se křečovitě stolu a kolena jí začala podklesávat. Než jsem se k ní dostal, svezla se na polštář a ztratila vědomí.

Přiběhl číšník, podíval se na ni a potom utíkal zpátky a drmolil něco čínsky. Za pár vteřin přiběhla jakási Číňanka, ještě jedna dívka, stařík a dva mladí muži, všichni stáli poblíž a překřikovali se v čínštině. Mluvili vysokými vzrušenými hlasy.

Vzal jsem sklenici vody, nalil trochu na ubrousek a jemně jsem jí mokrým ubrouskem přejížděl po tvářích, až přišla k sobě. Potom jsem položil na stůl pětidolarovku a pomohl Ruth Otisové na nohy. Když jsem ji vedl do auta, byla ještě v polovědomí.

Kapitola 6

LEHKÝ PŘÍPAD ZABITÍ

Starý agenturní vůz ze sebe opravdu vydal všechno, když jsme se řítili od čínské restaurace.

Ruth Otisová, která seděla po mé pravici, otevřela okno, aby k ní mohl vzduch.

Po chvíli řekla: „Dovedete si představit, že bych já udělala něco takovýho?“

Neodpověděl jsem.

„Řekněte mi, pane Lame, proč se o tu rodinu zajímáte?“

„Myslíte, že umíte v tom šumu, který vychází ze sluchátka, tak dobře odezírat jména, když z dálky posloucháte telefonní hovor?“

„Ale ona to řekla.“

„Můžu vám vyjmenovat půl tuctu jmen, která budou ze sluchátka na tu dálku znít jako Ballwin.“

„Ale otrávení – to všechno sedí.“

„Jak sedí?“

Chvilku váhala a potom řekla jen: „Nijak.“

Mlčky jsem seděl za volantem.

„Někdo vás musel najmout, abyste vyšetřoval něco v jejich rodině.“

Mlčel jsem.

„Jste – teda – víte něco o doktoru Quayovi?“

„Co bych o něm měl vědět?“

„To, že paní Ballwinová byla u něho v ordinaci?“

„Vy pořád mluvíte o paní Ballwinové,“ řekl jsem a upřeně jsem se díval na silnici před sebou.

„Jen tak mě napadlo, jestli jste mě sledoval, a když ten autobus zahnul, tak jste se octl v úzkých, protože jste chtěl jet rovně… Nebo to byla jen taková náhoda?“

Všímal jsem si pouze volantu.

„Vy nic neříkáte,“ ozvala se.

„Podívejte se, vážená,“ odpověděl jsem. „Rád bych vás odvezl domů v celku. Mluvíte dost hloupě.“

„Před chvílí,“ poznamenala, „jste se se mnou nadšeně bavil a poslouchal jste všechno, co jsem říkala. A teď najednou mlčíte.“

„Řízení v téhle rychlosti totiž vyžaduje určitou dávku koncentrace. Nerad bych vás někde vyklopil a nerad bych vás vysadil na chodníku, abyste musela čekat, než pojede okolo nějaký moula v taxíku a odveze vás domů. Možná by se vám to tak nelíbilo jako se mnou.“

Přemýšlela, dokud jsme nedojeli k Lexbrook Avenue. Zabočil jsem tak prudce, až zaskřípěly brzdy, a zastavil u čísla 1627.

Byl to malý činžovní dům původně zamýšlený pro lidi zaměstnané v blízkém okolí, ale s postupujícím nedostatkem bytů jej zabydleli lidé zaměstnaní až v centru města.

Pomohl jsem Ruth Otisové z auta, vzal jsem balík v novinách a řekl: „Donesu vám to nahoru. S tímhle by se vám špatně otevíraly dveře.“

„Ne, já si to odnesu sama. Vy spěcháte.“

„To bude vteřina.“

Otevřela hlavní vchod, dovedla mě nahoru po schodech do zadního bytu ve druhém patře.

„Byt číslo deset – to musí být poslední v tomhle bloku,“ řekl jsem.

..Je.“

Odemkla dveře a uvedla mě do malého, poněkud stísněného bytu s tmavými stěnami a nábytkem v odstínu, kterému se všeobecně říká „dub“. Byl tu nedefinovatelný pach, jakýsi důsledek dlouholetého obývání bytu – takové ušmudlané ponuré bydlení, které je zlatým dolem pro majitele.

Ruth Otisová došla k oknu a otevřela je. Odložil jsem balík, vytáhl peněženku, a zatímco byla otočená zády, položil jsem na stůl dvě dvacetidolarovky a jednu desetidolarovku.

„Děkuju za svezení, bylo to od vás moc laskavé. Nezlobte se, že – že jsem se tak ztrapnila, ale byl to takový šok – měla jsem dnes špatnej den,“ usmála se nervózně.

„To je v pořádku, já vás chápu,“ odpověděl jsem.

„Mohla bych vás poprosit, abyste – abyste o tom nikde nemluvil?“

„O čem?“

„Že jsem se tam složila.“ Zaváhal jsem.

Došla až ke mně. Měla zjevně dobře rozmyšleno, co udělá. V modrých očích měla hloubavý výraz. „Nebudete o tom nikomu vyprávět, že ne?“

„Nebojte se,“ odpověděl jsem. „Pusťte to z hlavy.“

Všimla si peněz na stole.

„Co je tohle?“

„Úhrada škody,“ řekl jsem. „Beru vinu na sebe a odpočítám si to z výdajů.“

„To – to nejde.“

„Ale jde!“

Dala se do pláče a já jsem jí řekl konejšivě: „No tak, Ruth, už jste velká holka,“ otevřel jsem dveře a vyšel na chodbu.

Seběhl jsem po schodech, skočil do auta, vykroužil prudkou zatáčku a zamířil zpátky do kanceláře.

Když jsem otevřel dveře pracovny Berty Coolové, houpala se Berta na hlasitě skřípějící židli. Rukou ověšenou brilianty si přidržovala u úst cigaretu. Prudce odtáhla ruku od úst a řekla sarkasticky: „Ale, ale, náš génius přišel.“

„Nápodobně,“ řekl jsem.

„Bože,“ vzdechla, „proč vy vždycky musíte být v první linii, když vám vybouchne váš vlastní nápad za zádama!“

„Co se stalo?“

„Co se stalo! Co se stalo!“ křičela. „Ženská si nás najme, abychom chránili Geralda Ballwina, že ho chce manželka otrávit, zaplatí dvě stě padesát babek, ještě jednou tolik má přinýst zítra, a vy si vyrazíte, uděláte kolem toho bengál a řeknete jí, ať to pustí z hlavy, že ta stará megera nikoho neotráví, protože jste jí dal tucet tub ančovičkový pasty. A potom odejdete středem a necháte mi černýho Petra v ruce.“

„Jakýho černýho Petra?“

„Jakýho černýho Petra? Proboha, probuďte se! Vy v telefonním seznamu nejste. Vy si couráte z místa na místo, takže ani já někdy nevím, kde vás chytit. Nevím, jak to děláte, že máte tolik bytů. Normální smrtelník byt nedostane, natož pak starej mládenec jako vy. Ale já jsem tady, jen se podívejte do seznamu – B. Coolová – byt.

A stejně bych nezvedala telefon, kdybych si nemyslela, že voláte vy. A ona to byla naše klientka, celá zničená, že prej musím hned do kanceláře. Tak jsem jí skočila na lep, protože jsem si myslela, že nám přinese další prachy. Tak jsme se tu sešly, a co jsem se dověděla, to stálo za to.“

„A co to teda bylo?“

„Chtěla vědět, co jsme v tý věci udělali a k čemu byla celá ta komedie dobrá. Řekla, že jako detektiv stojíte za starou belu, s čímž jsem s ní souhlasila. Prej jste čmuchal po domě a dělal jenom zmatky. To už jste mohl mít rovnou napsáno na čele: Já jsem soukromý detektiv a najali mě, abych tady slídil. Hrál jste si na detektiva jako malej kluk – ty nápady, ančovičková pasta! Takový koniny!“

„Tak už se proboha uklidněte a řekněte mi, co se vlastně stalo.“

„Co se stalo? Malér! Stalo se to, čemu jsme měli zabránit. Vaše blbnutí to všechno jenom popohnalo dopředu. Paní Ballwinová usoudila, že jí nezbejvá moc času. Vtom jste se objevil vy a dal jste jí do ruky to, co hledala.“

„Co?“

„Dobrou příležitost, jak manžela otrávit. Tu vaši slavnou ančovičkovou pastu.“

„Až mi budete chtít říct, co se stalo, tak dejte vědět, a já budu poslouchat.“

„Co se stalo!“ vykřikla Berta s úšklebkem. „Tak poslouchej, zlato,“ poklepala mi na rameno. „Já vám to teda řeknu jasně jednou větou, protože si dovedu představit, že by ta vaše genialita na víc nestačila. Vy byste to potřeboval spíš namalovat. A pečovatelku k tomu.

Gerald Ballwin se vrátil domů a Daphne – v přítomnosti svědků, samozřejmě – udělala tu nejchytřejší věc, co mohla. Ve všech významných časopisech bude jejich fotografie, jak ochutnávají ančovičkovou pastu, takže udělala manželovi pár jednohubek.

A tak přinesla krásný talíř jednohubek, jednu si vzala a potom nabídla manželovi a žvanila o tom, jak budou na titulních stránkách časopisů po celých Státech, a o celý tý vaší blbosti.

Ono to na zblbnutí jedný chytrý ženský nestačilo, ale na Geralda Ballwina ano, aspoň na chvíli, než měl možnost si to nechat projít hlavou. Takže to na něj sehrála se vší parádou a chvalozpěvy na to, jak se vyplácí bejt zábavná a štědrá hostitelka, že teď za to dostane odměnu. Dosáhla toho, o co tak dlouho usilovala. Stala se prototypem mladé hospodyňky.

A její přihlouplej manžel na to naletěl a smál se na ni přes ančovičkový jednohubky. Takže měli party, otevřeli tuby ančovičkový pasty, a starý Gerald ji ochutnal, vychválil, potom zezelenal, udělalo se mu špatně a řekl si, že ta pasta v těch tubách asi byla zkažená. Manželka okamžitě volala doktora a popsala mu všechny příznaky. A ten felčar jí řek, že je to otrava jídlem a že má schovat ty zbylý tuby jako důkazy, že je pasta zkažená, že se to musí poznat podle chuti a takový ty doktorský žvásty.“

„A co bylo potom?“

„Charlotta Hanfordová, která tam seděla a jedla ančovičkovou pastu, vstala a šla zavolat jinýho doktora. Řekla mu, že byl Gerald Ballwin otráven, zavolala ambulanci, oznámila to policii, no rozbouřila kolem toho hotový peklo, takže se Gerald Ballwin dostal do nemocnice včas a možná, že ho ještě zachrání. Vypumpovali mu žaludek.“

„Policii zavolala Charlotta Hanfordová?“

„Přesně tak.“

„A co paní Ballwinová?“

„Zdejchla se.“

„Kdy?“

„Patrně v době, kdy Charlotta Hanfordová volala policii. Uvědomila si, že padá klec, tak zmizela po anglicku.“

„A policie po ní pátrá?“

„Pochopitelně. Ty určitě najdou někde v její toaletce tunu arzenu. Ale jde o to, že nás najali, abychom tomu zabránili, a my jsme tomu místo toho pomohli. My jsme jim ještě dodali tu pastu. Doufám, že jste to udělal na vlastní náklady.“

„Jistě.“

Berta zabručela: „To jste celý vy. Místo abyste koupil jednu tubu, koupíte hned celej karton. Panebože, když vy začnete rozhazovat peníze, tak neznáte meze. Rozhazujete je na všechny strany, jako byste na ně měl tiskárnu.“

„Vy toho zatím spoustu nevíte,“ řekl jsem. „Naboural jsem auto.“

„Naštěstí je pojištěný.“

„Ta ženská, co jsem do ní vrazil,“ vysvětloval jsem, „se nebyla ochotná dohodnout, tak jsem jí dal na ruku padesát babek z agenturních peněz.“

Bertina židle zoufale zakvílela, jak Berta prudce vstala. „Cože?“

„Dal jsem jí padesát dolarů z agenturních peněz.“

„A proč k čertu?“

„Protože jsem ji naboural schválně. Myslel jsem si, že má souvislost s případem a že by nám mohla pomoct, tak jsem se s ní chtěl nějak zkontaktovat, aby neměla hned od začátku podezření. Takže jsem ji naboural tak, že jsem jí rozbil předek a ona s tím nemohla odjet a –“

„Bože dobrej,“ vykřikla Berta, vzala nedopalek cigarety, který měla v ústech, a hodila jej přes celou místnost, „tak on nejen rozhazuje, kudy chodí, ale ještě vytáhne padesát babek z kapsy, když jsme pojištěný. Copak,“ řekla s pracně zdůrazňovaným sarkasmem, „vás nenapad lepší způsob seznámení než bouračka? Seberte se a jděte se podívat na ulici – tam najdete sedmnáct milionů dvě stě osmdesát šest tisíc čtyři sta devadesát pět stopařek každej večer. Zajděte do nočního klubu, když zrovna nemáte holku, a do vteřiny se vám pověsí na krk nějaká místní děvenka. Vyjeďte autem na silnici a zatrubte na partu slečinek a máte jich ve chvíli plný auťák, i přes veškerou kriminalitu, která tu je. Stačí smeknout klobouk a usmát se na holku, když se jí zeptáte, kde se protíná Pětadvacátá s Broadwayí, a ona vám na to řekne: Já jdu náhodou tím směrem, tak vám to ukážu.

Existuje přeci milion způsobů, jak sbalit holku, ale vy ne. Vy musíte být originální. To je halt ta vaše genialita. Vy si vymyslíte způsob, jak ji rozflákat auto a zaplatit za to padesát babek. Kolik jste ještě utratil?“

„Najal jsem dva lidi na sledování Daphne Ballwinové.“

„Opravdu? No ne! To stojí taky peníze, že jo? A vy musíte najmout hned dva.“

„Jistě. Jednoho přes den a druhýho přes noc.“

„No,“ podotkla Berta, „tak to si ještě můžeme gratulovat, že k tomu otrávení došlo vaší zásluhou tak brzy. Jinak byste přivedl agenturu k bankrotu. Kdyby byla paní Ballwinová čekala do zítřka, tak byste snad zchlamstnul celých dvě stě padesát dolarů na výdaje a nájemný, a všechno ostatní ať si platí Berta, že jo?“

„A co ten komorník, Wilmont Mariville?“ zeptal jsem se.

„Co jako s ním má bejt?“

„To on servíroval ty jednohubky?“

„Jak to mám k čertu vědět? Asi ano. K čemu by to byl jinak komorník?“

„Jak se k tomu staví Charlotta?“

„Jak se k tomu staví? Máte z pekla štěstí, že jste tu nebyl osobně, abyste se o tom přesvědčil. Měl jste slyšet, co o vás říkala. Jak jste seděl v autě a tvářil se jako machr, koukal jste jí po nohách, žvanil blbosti o psychologických poutech, který starý Ballwinový zabrání cokoliv udělat, než dojde k fotografování, a ještě další koniny. A ve skutečnosti? Akorát jste to všechno urychlil a ještě jste jim k tomu dodal materiál, a to všechno na účet agentury. To jste se teda předved. Vy – kdo je k čertu zase tohle?“

Ozvalo se hlasité zabušení na dveře.

„To se asi vrátila Charlotta Hanfordová,“ pokračovala Berta. „A já jí otevřu, abyste taky dostal svůj díl. Už se mi totiž zajídá věčně vás hájit a tvrdit jí, že tam musel být ještě nějaký neznámý faktor, protože nám asi neřekla všechno.“

„Ale udělala jste to, že jo?“ ujistil jsem se. Klepání se ozývalo od venkovních dveří.

„Jistě,“ odpověděla Berta. „Nejradši bych vás v tom vymáchala až po uši, ale nenechám si obrátit agenturu naruby. Tak jsem jí to vytmavila. Řekla jsem jí, že vím po čertech dobře, že jste žádnou chybu neudělal, a že kdyby nám nezůstaly nějaké okolnosti celé věci neznámé, tak že by k tomu nebylo došlo. Zahnala jsem ji do defenzivy a – zlato, tak se jděte podívat, kdo se nám to sem dobejvá.“

„Připadá mi to skoro jako policie,“ řekl jsem.

„To je mi jedno, ať je to třeba sám anglickej král, my za tuhle kancelář platíme nájem, a ať je to, kdo je to, rozmlátí nám dveře.“

Prošel jsem kanceláří a otevřel dveře.

„Co je to za rámus?“ zeptal jsem se.

Seržant kriminálky Frank Sellers se vší vahou opřel do dveří a řekl: „Snad to není přítel Donald. Jak se máte, Donalde?“

Podal jsem mu ruku a snažil se čelit jeho drtícímu stisku. „Kde je Berta?“

„Uvnitř.“

„To je paráda. On už je to nějakej čásek, co jsme se viděli naposled. Jak pořád žijete?“

„Celkem slušně. Pojďte dál. Jste tu služebně?“

Sellers si posunul čepici dozadu a zkoumavě se na mě podíval. „Takhle vy přivítáte starýho kamaráda? Přišel jsem na kus řeči a vy rovnou tohle.“

„Kdo je to, Donalde?“ ječela Berta za zavřenými dveřmi své pracovny.

Řekl jsem Sellersovi: „Ozvěte se jí sám.“

Sellers otevřel dveře: „Nazdar, Berto.“

„Panenko skákavá!“ vykřikla Berta s úsměvem.

„Tak co, jak jde život?“ zeptal se Sellers. Došel k židli pro klienty, sedl si, dal si nohy na stůl a vylovil z kapsy cigaretu.

„Koukám, že od tý doby, co jsme se viděli naposled, jste se chovat nenaučil,“ řekla Berta.

„No jo,“ zašklebil se Sellers, „máte pravdu. Čepice, že jo? Úplně jsem na ni zapomněl.“

Sundal si čepici a projel si prsty husté neuspořádané vlasy. Mrkl na mě a škrtl zápalkou o vysoké vojenské boty. „Jak se vede, Berto?“

„Málem jsem už byla na prkně, když vás to tak zajímá,“ odpověděla Berta. „A co ten zájem o moje zdraví?“

„Ono to bylo spíš určený vašim obchodům. Jak vás znám, tak první jsou prachy a pak až všechno ostatní.“

„Jděte do háje,“ vyštěkla Berta, ale v očích se jí zablesklo.

Souhlasně se na ni podíval. „Bože, Berto, až vás to tady jednou přestane bavit, tak zajděte k nám na centrálu a tam vás určitě zaměstnají jako hlavní dozorkyni. To by bylo něco pro vás. Sem tam byste jim poradila, na všechno dohlídla, a kdyby vám šli na nervy, tak to všechno levou rukou pofackujete.“

„S klidem,“ uznala Berta.

„Jo,“ řekl Sellers, „já se sem vypravuju už přes týden, ale znáte to. Člověk má věčně práce nad hlavu a ono to vypadá, že čím rychleji se nám daří ty prevíty odrovnávat, tím rychleji se líhnou další, jako houby po dešti. Věznice praskají ve švech, a když tam chcete dostat někoho dalšího, tak musí jinýho pustit, aby se tam vůbec všichni vešli.“

„Teda na návštěvu jste si nevybral nejlepší dobu,“ řekla Berta.

„Nepředbíhejte, Berto. Chtěl jsem jen říct, že se sem chystám už delší dobu, ale teď se to semlelo s tím Ballwinem a vy v tom snad jste nějak zapletený, tak mi kapitán povídá:.Franku, ty se tam s nima znáš, tak tam skoč a podívej se tomu na zoubek. Žádný výhrůžky, žádný intimnosti, jen se jich slušně zeptej na pár věcí. Oni budou určitě spolupracovat.“

Berta se na mě beze slov podívala.

Zapálil jsem si cigaretu.

Sellersovi toto ticho evidentně nebylo vhod. Vyndal z úst cigaretu, založil si ruce v týl, podíval se do stropu a řekl zamyšleně: „No jestli chcete slyšet můj názor, tak to bylo od kapitána setsakramentsky shovívavý. Víte, jak to chodí. Na většinu agentur musí bejt člověk jako saň. Soukromý agentury musí s policií spolupracovat. Většině agentur jsme museli udělat kravál kvůli tomu, že nás nevyhledaly a nevyložily karty na stůl, jakmile se začalo dít něco nekalýho. Ale kapitán si přeje, abych s várna jednal v rukavičkách.“

Oba jsme mlčeli.

„Takže,“ pokračoval Sellers a stočil pohled ze stropu na Bertu, „jak to bylo s tím Ballwinem?“

Berta na mě kývla. „To je Donaldův případ. Já se starám jen o pokladnu.“

Sellers si mě chladně prohlédl. Jeho oči pod hustým tmavým obočím náhle dostaly profesionální výraz.

„Tak fajn, Donalde.“

„Tohle pronikavý oko si nechte radši pro ty darebáky, seržante,“ usmál jsem se.

Vyndal z úst cigaretu, vyfoukl kouř a řekl: „Ale to je dobrý, Donalde, já to na vás jen tak zkouším. Co kdybyste se octl v cele? Tak povídejte, hezky od začátku, a nic nevynechte.“

Začal jsem. „Přišla sem klientka. Chtěla zjistit, co se děje u Ballwinů. Vzal jsem od ní dvě stě padesát babek, nebo teda spíš Berta, a šel jsem to zjistit.“

„Co jste udělal?“

„No,“ řekl jsem, „dal jsem sledovat paní Ballwinovou, jen abych viděl, jestli má nějaké postranní úmysly, a snažil se přijít na způsob, jak bych se dostal do domu.“

„A proto jste teda koupil – ne, nic – vy vyprávějte.“

„Ano, proto jsem koupil tu ančovičkovou pastu. Vymyslel jsem si ten plán s tím fotografováním na reklamu. Chtěl jsem paní Ballwinovou nějak navnadit.“

„Takže jste koupil tu ančovičkovou pastu.“

„Přesně tak.“

„Kde jste ji koupil?“

„V lahůdkářství na Pátý ulici.“

„Jméno víte?“

„Ne. Ale asi bych ho zjistil. Ono to tam zase není tak veliký.“

„A jak jste přišel zrovna na ančovičkovou pastu?“

„Abych pravdu řek, hledal jsem něco, co by si nemohla ověřit. Nejdřív mě napadlo, že koupím nějakou kosmetiku, krémy a tak. Ale to má ten problém, že se může spojit s výrobcem a zjistit, že to na ni hraju. Ale ančovičkový pastě tímhle způsobem ještě nikdo reklamu nedělal, takže jak jsem ji zahlíd za výkladem toho lahůdkářství, tak jsem si řek, že to bude ono.“

„Nelžete mi?“

„Ne.“

„Nevybral jste náhodou věc, která se dá dobře smíchat s arzenem a namazat na crackery?“

„To jako myslíte, že jsem se na tom zločinu podílel?“

„Jen mě to napadlo jako možnost,“ řekl Sellers. „Je to tak, jak jsem vám řekl.“

„Je možný, že by ta pasta byla podstrčená?“

„Jak podstrčená?“

„Že by někdo věděl, že ji jdete koupit, a –“

Nesouhlasně jsem zakroutil hlavou.

„A je možný, že by vás na tenhle nápad někdo přived? Dobře si to rozmyslete,“ řekl Sellers. „Ono je docela snadný, že by se tu někdo objevil a vyprávěl, jak se dostal někam do domu tímhle způsobem, a přitom se zmínil o ančovičkový pastě. To mohlo být třeba týdny před tím a prostě vám to utkvělo v paměti a –“

„Ani náhodou.“

„Já jsem si to tak myslel,“ přiznal Sellers.

„Houby,“ vložila se do toho Berta. „Tohle je tak typicky Lamův nápad. To by nikoho jinýho nenapadlo. To je celej Donald Lam.“

„To asi máte pravdu,“ připustil Sellers. „Takže vy jste to odpoledne odnesl karton ančovičkový pasty paní Ballwinový.“

„Přesně tak.“

„Měl jste pocit, že jste si ji tím koupil?“

„V tu chvíli ano.“

„Myslím, že jste na ni byl krátký,“ řekl Sellers. „Kdo je ta klientka, která vám přinesla peníze?“

Zakroutil jsem hlavou. „Jména klientů nemůžeme sdělovat.“

„Ono je lepší s policií spolupracovat,“ podotkl Sellers. „Tohle není hra na hádanky, to je vražda.“

„Vražda?“

„Ještě je naživu, ale – zkrátka, je to pokus o vraždu, to je neoddiskutovatelný.“

„Je jistý, že to byla otrava?“

Sellers přikývl a řekl: „Určitě. Ten chlapík zbaštil cracker s ančovičkovou pastou s arzenikem. Máme v laboratoři kousek toho materiálu jako důkaz.“

„To mohlo být samozřejmě v čemkoliv jiným,“ řekl jsem.

„Jistě,“ ušklíbl se Sellers sarkasticky. „Jak to mám ksakru vědět? On si klidně mohl kousat nehty, a když byl to odpoledne na manikúře, tak mu tam mohla manikýrka nasypat trochu arzenu – ale zrovna tak mohl někdo přidat arzenik do ančovičkový pasty.“

„Vy jste ji dali na rozbor?“

Sellers na mě vrhl lítostivý pohled.

„No nic,“ řekl jsem, „chtěl jsem se jen zeptat.“

„Vy říkáte, že jste nechal paní Ballwinovou to odpoledne sledovat?“

„Přesně tak.“

„Kam šla?“

„Jen k zubaři a nakoupit. Nikam jinam.“

„Nezastavila se někde v drogerii nebo v lékárně?“

„Možná. Můžeme se zeptat člověka, který ji sledoval. Mně jen řekl, že šla nakoupit.“

„Zapíšu si jeho jméno,“ řekl Sellers, „a promluvím s ním.“

„To budu rád,“ řekl jsem. „Je to Sam Dawson. Znáte ho?“

„Nevzpomínám si. Pohovořím s ním o tom. A co ten zubař?“

„Jmenuje se doktor George L. Quay, ordinuje v budově Pawkette.“

Sellers vytáhl zápisník, všechno si zaznamenal a napsal si doktorovo jméno a adresu.

„Kdy ten váš člověk končil službu?“

„Dnes v pět odpoledne. Volal mi v půl šestý.“

„Co když šla ještě po pátý ven?“

„Měl jsem ještě jednoho člověka na sledování.“

„To to bylo tak důležité?“ řekl Sellers.

„Zdálo se mi, že to bude záležitost jednoho nebo dvou dní. Chtěl jsem zjistit, jestli za někým nechodí.“

„Hmm. Rozumím. Takže vy jste měl člověka na sledování i v noci.“

„Přesně tak.“

„Od pěti do kolika?“

„Do půlnoci,“ odpověděl jsem. „Dnes byl první den, takže to měl kratší. Zítra nastupuje ranní směna v osm ráno do čtyř a druhá od čtyř do půlnoci.“

„A od půlnoci do čtyř nikdo nehlídá?“

„Spoléhal jsem, že bude v tu dobu s manželem.“

Sellers zívl a řekl Bertě: „Donald to má vždycky tak jednoduchý. On vám nahraje nakřivo, řekne vám, že to byla rovná přihrávka, a když ho přitom nachytáte, vysvětlí vám, že asi foukal vítr a vzalo to faleš, protože on mířil, jak nejlíp uměl.“

„Jestli se snažíte o vtip,“ ozval jsem se, „tak se vám to moc nedaří.“

„Taky bych řek,“ odpověděl Sellers. „No, ještě to bude chtít trochu vysvětlování. Paní Ballwinová dala arzen do ančovičkový pasty rovnou vám pod nosem.“

„Prosím vás, uvažujte,“ řekl jsem důrazně. „Copak tam můžu stát a dělat chemický rozbor každýmu soustu, který vezme Gerald Ballwin do pusy? Dělal jsem, co jsem mohl.“

„O tom nepochybuju,“ řekl Sellers konejšivě. „Nemohl jste vědět, co se stane. Já se na to umím podívat z vašeho pohledu, Donalde, ale kapitán se tomu směje. Nechápe, kde jste vyhrabal tu ančovičkovou pastu. Jak to říkáte, tak mně je to jasný, ale nevím, jestli to budu umět tak podat, aby to bylo jasný i jemu. Víte, ona potřebovala něco, v čem by do něj dostala ten jed na lačnej žaludek. Jak jsem pochopil, tak arzenik působí nalačno daleko rychleji. Takže kdyby ho dala třeba do polívky a na to snědli oběd, potřebovala by mnohem větší dávku, a stejně by to nebylo moc jistý, protože by se mu mohlo udělat zle a mohl by to zvrátit. Ale takhle před obědem na lačno a v koncentrovaný dávce, to by mohlo zapůsobit. A ančovičková pasta je k tomu jak stvořená. Je ostrá, výrazná, takže se do ní může nacpat arzeniku, co se do ní vejde.“

„Já jsem myslel, že je to bez chuti.“

„Ono je to asi různý. Někdy lidi říkají, že to chutná jako spálené, když v tom je arzenik, ale ančovičková pasta na crackeru, to je skoro jistota.“

„Jo,“ uznal jsem, „to máte pravdu.“

„To bych řek,“ přikývl Sellers. „Takže to vaše očko, který mělo dnes hlídat paní Ballwinovou, bylo trochu přisleplý.“

„Jak to myslíte?“

„Prostě vzala jed a –“

„Počkejte,“ přerušil jsem ho, „nebuďte si tak jistý. On ji určitě hlídal, ale třeba ještě neměl možnost se ohlásit.“

Sellers rozhodil ruce za hlavou, posunul se na židli a řekl: „A teď, drahouškové, dobře poslouchejte. Jestli vám tu paničku někdo hlídá a sleduje ji zrovna teď, dostanete od kapitána pusu na čelíčko. I když mu uteče a on bude vědět, co dělá a kam má namířeno, jestli jede autem na letiště nebo autobusem na konečnou, tak to bude něco! Krucinál, aspoň nějakou zprávičku kdyby dodal, to by píchlo.“

„No tak vydržte,“ řekl jsem. „Měli bychom od něj dostat zprávu.“

„Ono je ovšem taky možný,“ pokračoval Sellers, „že jestli vartoval kolem baráku a viděl tam policajty a záchranku, tak že to zabalil a vzal nohy na ramena.“

„Tenhle ne,“ řekl jsem. „Na toho je spoleh. Ten má praxi. Když ho najmete, aby někoho hlídal, tak od toho sám neodejde. Až toho nechá, dá nám zprávu. Byl kolem domu velký ruch, Sellersi?“

„Nic moc,“ řekl Sellers. „Nám to zavolala Charlotta Hanfordová, sekretářka Daphne Ballwinový. Paní Ballwinová volala doktora. Vylíčila mu příznaky a on jí řekl, že je to otrava jídlem. Popsal jí do telefonu, co s ním má dělat. Ale Charlotta Hanfordová věděla, o co jde. Zavolala jinýho doktora a řekla mu, aby co nejrychleji přijel, že je to otrava arzenikem. Potom zavolala pohotovost a policii. Páni, ta zabodovala, a rychle! Jestli se z toho Ballwin dostane, tak za to vděčí jí, její duchapřítomnosti. Ta to vzala z jedný vody na čisto.“

„Ona řekla, že je to otrava arzenikem?“

„Přesně tak.“

„A byla?“

„Byla.“

„Tomu říkám náhoda, co?“

„Jo. Nemějte o nás strach, Donalde, nejsme blbí.“

„A co ten komorník?“

„On to servíroval, ale dělala to jasně paní Ballwinová. Ballwin míchal koktejly. Měl v obou rukou šejkry Manželka vzala jeden cracker, řekla mu, ať otevře pusu, a dala mu ho. Potom si taky vzala. Komorník položil podnos a šel dohlídnout na oběd.

„Charlotta byla u toho?“ zeptal jsem se.

„Ano, byla. Jestli se z toho Ballwin dostane, tak jen díky tomu, že byla u toho a že jednala tak rychle.“

„A jedla crackery?“

„Hmm.“

„Bylo jí po nich něco?“

„Ne. Nezapomeňte, že si paní Ballwinová vybrala ten správnej a strčila mu ho rovnou do hubinky.“

„Co si myslíte o tom komorníkovi, seržante?“

„Nebaví ho to. Možná to na ně hraje a jde po penězích. Nemějte strach, Donalde, my nejsme tak blbí.“

„A když Charlotta zatelefonovala – co bylo potom?“

„Činila se, ale zatímco telefonovala, tušila Daphne zradu a zmizela po anglicku.“

„Ale ona –“

Zazvonil telefon.

Berta ho jednoduše odstrčila ke straně.

„Vemte to,“ řekl Sellers. „Jednak vědí, že jsem tady, jednak by to moh být ten váš chlápek, co sleduje Daphne Ballwinovou. Páni, kdyby to tak byl on, to by bylo dílo!“

Berta zvedla sluchátko, řekla „haló“ a potom odpověděla: „Jo, moment, je tady.“

Podala sluchátko Sellersovi. „To je vaše, Franku.“

Sellers popadl sluchátko velikou rukou a řekl: „Tak co se děje?“

Chvíli poslouchal, zamračil se na mě a řekl: „Donalde, jeden z mých detektivů tam prej sebral chlapíka, co hlídá dům a tvrdí, že je od vás, že jste ho najali na sledování.“

„To znamená, že tam ještě je,“ řekl jsem.

„A že mu paní Ballwinová proklouzla mezi prsty. Mám ho poslat domů?“

Usmál jsem se a řekl jsem: „Vsadím se, že nepůjde, dokud mu to neřeknu já nebo Berta. Je to veterán a ví, jak se odvolává z akce. Ten tam zůstane.“

„Ale nechal si ji utéct.“

„Asi odešla zadem. Ale i tak, tohle je šikovný chlapík, pojďte si s ním promluvit, Franku.“

„Tak fajn,“ řekl Sellers. „A potom zajdem za tím hochem, co hlídal paní Ballwinovou odpoledne, když šla nakupovat. Sakra Donalde, ti vaši lidi by nám mohli pomoct. Jestli šla do drogerie nebo do lékárny, tak to vaše očko bude vědět, do který. No tak jdem.“

„Pojedu za vámi ve svém autě,“ řekl jsem. „Chci se vrátit.“

„Houby, já vás pak odvezu, nechci se někde courat a čekat na vás, až bude zácpa. Máme sirénu, takže pojedem rovnou. Tak pojďte.“

Berta řekla celkem mírně: „Počkám tady, Donalde. Zavolejte mi, až se to vyjasní.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Jdeme, Franku.“

Kapitola 7

NEVIDITELNÁ MÍSTNOST

Jim Fordney, kterého jsem najal na noční hlídání paní Ballwinové, byl zkušený detektiv s kamennou tváří. Nic ho nemohlo překvapit, nic ho nemohlo vyvést z míry.

Jeden čas se říkalo, že Fordney ještě s dalším mužem měli sledovat na dosti rušné ulici jistou ženu. Drželi se několik kroků za ní, každý po jedné straně. Najednou však žena zmizela, jako by se vypařila. Druhý muž byl bez sebe, Fordney se však vrátil na místo, kde jim zmizela, a prohledával je. Až objevil nekrytou skluzavku, po níž se spouští uhlí.

Zjistilo se, že žena stoupla na začátek skluzavky, sjela do sklepa a ležela tam na složeném uhlí se zlomeným kotníkem a v bezvědomí.

Fordney sehnal majitele domu, zavolal pohotovost a zavezl ji do nemocnice a potom se tiše postavil před nemocniční bránu i přesto, že měla žena zlomený kotník. Možná je to pravda, možná ne, ale pravda to klidně může být. Pro Fordneyho by to bylo typické.

Jak jsme se se Sellersem blížili k automobilu, Fordney se k nám otočil. Jeho vrásčitá tvář se roztáhla do úsměvu. „Myslel jsem, že se tu objevíte,“ řekl. „Byl bych vám šel podat hlášení, ale bál jsem se, že by mi mohla mezitím proklouznout.“

„Ale ona už vám proklouzla,“ řekl Sellers.

„Co se stalo?“ ptal jsem se Fordneyho.

„Mám to všechno poznamenaný – časy, kdy přijela pohotovost a policie. Jeden je ještě nahoře. Přišel mě vyhnat, ale já jsem se nenechal.“

„Ale vypadá to, že vám přece jen proklouzla, Fordney,“ řekl jsem.

Fordney zakroutil hlavou.

„Ale asi ano,“ opakoval jsem. „Musela projít zadními dveřmi.“

„To by musela vylézt na dvoumetrový plot,“ odpověděl Fordney.

„Třeba prošla brankou.“

„To nemohla, to bych ji musel vidět,“ trval na svém Fordney. „Z tohohle místa pozoruju zadní branku.“

„Tak jste se třeba na chvilku podíval jinam.“

Fordney zvolna kroutil hlavou. „Já mám oči tak vycvičený, že jak se někde něco šustne, vidím to.“

Podíval jsem se na Sellerse. „Jste si jistý, že odešla?“

„Samozřejmě,“ řekl Sellers. „Dostali jsme od Geralda Ballwina klíče. Mí lidi jsou teď uvnitř.“

„Prohledali jste to dobře?“ zeptal se Fordney.

Frank Sellers se na něho zamyšleně podíval. Chtěl něco říct, potom se však zarazil.

Navrhl jsem: „Pojďte se tam podívat, Sellersi, jen tak z legrace.“

„Zkontrolujeme tam naše lidi,“ řekl Sellers. „Pojďte.“

Fordney si sedl zpátky do auta. „Mám počkat?“ zeptal se.

„Počkejte,“ řekl jsem mu.

„A na co, sakra?“ houkl Sellers.

Neodpověděl jsem.

Přešli jsme ulici a vystoupili po schodech do domu. U dveří stál člověk v civilu. Po Sellersově zaklepání otevřel a řekl: „Nazdar, seržante. Pojďte dál.“

„Tak jak to jde?“ zeptal se Sellers.

„Zatím jsme nic nenašli. Jsme tu na to jen dva.“

„Dobře,“ odpověděl Sellers, „my se tu trochu porozhlídnem.“

Prošli jsme obývacím pokojem, kde jsem ten den mluvil s paní Ballwinovou, jídelnou a přípravnou jídel do kuchyně. Druhý policista, který měl prohledat dům, slídil v kuchyni.

„Máte něco?“ zeptal se Sellers. „Nic, seržante. Prohledávám to píď po pídi.“

„Tak se dobře dívejte, jestli nenajdete nějakou rezervní nádobu s cukrem nebo něco takovýho,“ řekl Sellers. „Něco, co neschovávají, ale nechávají volně přístupný.“

„Prohledávám to důkladně,“ řekl policista, „dívám se do všech nádob, co v nich je – pepř, paprika, muškátový oříšek a tak.“

„Dobře. Byli jste nahoře?“

„Prošli jsme to a pak jsme se vrátili, že to tu prohledáme důkladněji.“

„Nikdo tu není?“

„Ani živáčka.“ Sellers se na mě podíval. „Do suterénu jste se taky dívali?“ zeptal jsem se. Policista si mě přeměřil chladným přidrzlým pohledem.

„Jo,“ odpověděl úsečně.

„Pojďte se podívat, nic za to nedáme,“ řekl jsem Sellersovi. „No jisté, že to prohlídneme.“

Policista se na mě díval nevraživě, jako bych chtěl naznačit, že nevykonal svou práci dobře.

„A co služebnictvo?“ zeptal jsem se Sellerse.

„Bylo jich tu několik. Kuchař, správce a komorník. Sebrali jsme je a odvezli na inspektorát k výslechu. Myslím, že nic nevědí, ale nechtěli jsme, aby se nám tu pletli. Znáte to. Sluhu někdy popadne záchvat loajality a ztopí důkazy.“

„Tak se pojďte podívat nahoru.“

Vyšli jsme po schodech nahoru a prošli ložnice a koupelny. První ložnice, s pánskými šaty, patřila zjevně Geraldu Ballwinovi. Patřily k ní dva větší pokojíky a koupelna. Dveře vedoucí do sousední ložnice byly zamčeny.

Zjistili jsme, že přímo za touto místností je ložnice paní Ballwinové. Ta měla jeden sousední pokojík, šatnu a koupelnu, která zase sousedila s další ložnicí, přímo za ložnicí paní Ballwinové v zadním traktu domu.

Zkoušel jsem všechny dveře, díval jsem se do všech pokojů. Když jsem přišel k zamčeným dveřím, řekl Sellers: „To jsou dveře do té další ložnice. To je zvláštní, že je zamkli.“

„Tak je otevřete,“ řekl jsem.

„No jo, proč ne?“

Otočil jsem několikrát knoflíkem na obě strany. „To je jasně zamčený z druhý strany. Franku, co když to nejsou dveře do tý další ložnice?“

„Musejí být,“ odpověděl Sellers. „Jeho ložnice je v předním traktu, přímo před touhle –“

„Ale podívejte se, jak jsou situované ty pokojíky,“ řekl jsem, „na druhé straně jsou taky. Já myslím, že ty ložnice přímo nesousedí. Pojďte se podívat.“

Zapamatoval jsem si rozložení ložnic a rozměry domu. Odkrokoval jsem vzdálenost po chodbě, ještě jednou jsem vešel do Ballwinová pokoje, odkrokoval jsem vzdálenost k zamčeným dveřím a zkusil je otevřít.

„Totéž,“ řekl jsem. „Jsou zamčený z druhý strany. Mezi těmi ložnicemi je místnost, Franku. A oboje dveře do ní jsou zamčený zevnitř.“

Sellers se na mě podíval. V očích měl výmluvný výraz. Potom mě rukou odstrčil. „Uhněte,“ řekl.

Udělal několik kroků dozadu, ohnul loket, rozběhl se a vrazil do dveří, jako když rozráží fotbalista řadu protihráčů. Knoflík s tříštivým zvukem povolil. Byla to koupelna. Na podlaze leželo bezvládné ženské tělo. Žena byla oblečena na ven. Ležela na dlaždičkové podlaze a sukni měla vyhrnutou až k bokům, nohy skrčené v kolenou a podvazky vytažené do tvaru písmena V. Ležela tváří dolů, vlasy měla rozcuchané. Jednou rukou se držela nohy umyvadla, druhou ruku měla nataženou a prsty roztažené, jako by chtěla uchopit hladkou osmiúhlou dlaždici.

Na podlaze byl nepořádek. Bylo patrné, že měla záchvaty nevolnosti a že příliš zeslábla a bylo jí jedno, jak to vypadá okolo.

Klekl jsem si k ní a chytil jsem ji za zápěstí. Pulz nebyl zřetelný. Ruku měla chladnou a vlhkou. Viděl jsem jí z této pozice do tváře. Byla to Daphne Ballwinová.

Seržant Sellers dštil síru a plameny na adresu tamtoho a onoho, kteří nepřišli na to, že je mezi ložnicemi průchozí koupelna.

Slyšel jsem, jak někdo běží po schodech. Byl to policista z kuchyně. Patrně slyšel ránu, jak Sellers vyrazil dveře, a přiběhl, přípraven mě zastřelit nebo omráčit, podle situace.

Viděl nás stát v koupelně, viděl vyražené dveře, postavu ležící na podlaze a spadla mu brada. „Co to je, seržante?“

„Co to je?“ zařval seržant. „Umírající ženská. Když něco neumím, tak to radši nedělám. Jak jste mohli tu koupelnu přehlídnout?“

„Sakra seržante, já jsem si myslel, že jsou to dveře mezi ložnicema zamčený z obou stran. Říkal jsem si, že je to třeba důkaz toho, že se pohádali, a že advokát bude chtít, aby to tak zůstalo.“

„Jak je na tom se srdcem, Donalde?“ zeptal se mě Sellers a otočil se od policisty, který se rozpačitě omlouval.

„Pulz necítím,“ řekl jsem, „ale trochu dýchá. Je studená jako ty dlaždičky. Teď jde asi o všecko.“

Sellers se rozkřikl na policistu: „Tak tady nestůjte, jako když máte plný kalhoty, a jděte zavolat záchranku. Sakra ne, než přijedou, tak nám tu umře. Popadněte ji, odneste ji do auta a odvezte do nemocnice. Ať jí vypumpujou žaludek. Řekněte doktorovi, že je to otrava arzenikem. Zapište si to za uši!“ Policista pomalu zasunul pistoli do pouzdra. Sellers se naklonil nad bezvládné tělo, vsunul ruku pod jeho nohy a druhou kolem ramen. Lehce ženu zvedl a odnesl ven. Začal ji nakládat do policejního auta, potom si to ale rozmyslel a přešel ulici ke svému vozu. Přes rameno zavolal na policistu: „Hodím ji do nemocnice. Vy se vraťte do domu a hledejte dál. Nikoho za žádných okolností nepouštějte dovnitř. Rozumíte?“

„Ano, seržante.“

Sellers ještě houkl cosi přes rameno. „Aspoň něco ať uděláte dobře. Jestli natáhne bačkory, tak se dostanu do pěkný bryndy. A jestli ceknete před novinářema, tak si nechtějte představit ten čurbes, co vám udělám.“

Podržel jsem zadní dveře auta a Sellers položil bezvládné tělo na sedadla. Tázavě se na mě podíval. Kývl jsem a nastoupil druhými dveřmi, abych ji přidržel na sedadle.

„Budete mi muset pomoct,“ řekl Sellers a oběhl auto k předním dveřím.

Zaklínil jsem si nohu o přední sedadlo.

Sellers nastartoval, spustil majáček a houkačku a vyrazil tak rychle, že jsem cítil, jak se pode mnou prohýbá opěradlo, když auto vyrazilo dopředu.

Ve zpětném zrcátku jsem si všiml, že nás sleduje druhé auto a marně se snaží nás dohonit.

Zapomněl jsem poslat Jima Fordneyho domů. Má za úkol sledovat paní Ballwinovou a dělá, co může.

Mohl by zrovna tak stát před domem. Seržant Sellers jel na dvojku až za druhou křižovatku. Potom přidal a siréna se s hlasitým kvílením hlásila Q své právo průjezdu po pravé straně. Majáček blikal a policejní vůz se řítil mezi postávajícími auty, projížděl křižovatky, kličkoval v hustém provozu, předjížděl po nesprávné straně a míjel stojící tramvaje a auta čekající na křižovatkách, jejichž polekaní řidiči nevěděli, na kterou stranu uhnout.

Snažil jsem se udržet paní Ballwinovou na místě, ale nedařilo se mi to. Spadli jsme ze zadního sedadla, podařilo se mi ji však dostat zpátky.

Před nemocnicí Sellers prudce zabrzdil. Podržel jsem mu dveře a snažil se mu pomoci s bezvládným tělem.

Jeho síla však zastínila veškeré mé opatrné pokusy. Obtočil jí paži kolem pasu, vytáhl ji ven a utíkal s ní po betonovém dláždění, ještě než jsem já stačil vystoupit z auta.

Musel jsem utíkat, abych mu stihl otevřít vchodové dveře. „Fajn, Donalde, vraťte se do auta a počkejte tam na mě.“

Vrátil jsem se k autu a sedl si na přední sedadlo vedle řidiče.

Za patnáct minut přijelo druhé auto a zastavilo za námi. Otevřel jsem dveře, vystoupil jsem a šel se podívat.

Byl to Jim Fordney.

„Rychleji mi to nešlo,“ řekl omluvně. „Je uvnitř, že jo?“ Přikývl jsem. „Mám počkat a –“

„To je zbytečné, Fordney,“ odpověděl jsem. „Ale jednu věc bych od vás potřeboval.“

„Co?“

„Když rovnou vyrazíte a nebudete se zdržovat, najdete ještě některé drogerie otevřené. Začněte v blízkosti Pawkettu a projděte všechny drogerie v okolí, které ještě mají otevřeno. Chtějte vidět, jaké mají na skladě jedy, a zapište si adresy těch, kteří za poslední týden kupovali arzenik.“

„Dobře,“ odpověděl, a potom se zamyslel a řekl: „Nemám radši začít na Atwell Avenue poblíž Ballwinů?“

„Rozhodně ne. Jednak si myslím, že byste tam nic nezjistil, jednak to už dělá policie. Já chci nejdřív budovu Pawkette a okolí. Když to bude něco stát, ne moc, nevadí.“

„Dobře. Hlásit se mám zítra?“

„Zavolejte mi za hodinu do kanceláře,“ řekl jsem.

„Dobře. Jdu. Takže arzenik. Nic jinýho?“

„Ne. Stejně už na nic jinýho nebudete mít čas. Sežeňte ten arzenik.“

„Jed na krysy nebo něco takovýho ne? Víte, něco obsahuje arzenik –“

„Myslím, že tady jde o čistý zboží,“ řekl jsem. „Nemáme už čas, takže jděte jen po tom arzeniku. A výsledky chci co nejdřív.“

„Oukej,“ řekl, nastartoval auto, otočil se před nemocnicí o 180 stupňů a ujížděl směrem k centru.

Netrpělivě jsem čekal dalších dvacet minut v Sellersově autě. Sellers vyšel a řekl: „Dobrý, Donalde, myslím, že je to všechno.“

„Sakra, měl jsem si vzít svý auto,“ zaklel jsem. „To jste mě teda vyšplouch. To už mě zpátky neodvezete?“

„Ne.“

„Jak jí je?“

„Zatím se nedá nic říct.“

„Je to arzenik?“

„Diagnóza tak vypadá, vypumpovali jí žaludek a dávají jí nějaký železo, že váže arzenik a zneškodní ho.“

„Je při vědomí?“

„Nějak moc se ptáte, ne?“ řekl, otočil ke mně svá široká záda a odcházel do nemocnice.

Vystoupil jsem z auta a odešel na nejbližší stanoviště taxi.

Kapitola 8

MUCHOLAPKA NA MĚSÍČNÍ PAPRSKY

Berta Coolová byla ještě v kanceláři. Odemkl jsem dveře a vešel do domu. Berta nechala dveře své pracovny pootevřené, aby viděla, až půjdu. Patrně se bála, že bych mohl projít a nezastavit se u ní a že by se nedověděla, co je nového.

„Haló, Donalde,“ volala sladce tónem, který používala, když měla strach nebo když se snažila z někoho něco vymámit.

„Nazdar, Berto.“

„Tak na co jste přišli, zlato?“

„Našli jsme Daphne Ballwinovou zamčenou v koupelně,“ odpověděl jsem. „Asi se jí udělalo špatně, zamkla se tam, potom upadla a ztratila vědomí.“

„Otrava?“

„Nejspíš.“

„Stejně jako manžel?“

„Předpokládá se to.“

„Posaďte se, Donalde, a zapalte si. Co Frank Sellers? Je na nás naštvanej?“

„Neměl by být. Tu ženskou jsem našel já. Jeho lidi si tý koupelny nevšimli.“

„Jak to?“

„Je to složitá stavba. Ty pokojíky u ložnic jsou veliké, a dokud si to neodkrokujete, tak vás nenapadne, že by mezi nima mohla být koupelna. Ono to bylo snadný ji přejít. Měli naspěch a hledali jed. Oni si mysleli, že snad někde najdou cukřenku plnou arzeniku nebo co.“

„Ale jestli to paní Ballwinová dostala taky, tak je teda oběť zrovna tak jako její manžel.“

„To si nejspíš myslí i seržant Sellers.“

„Co s tím bude dělat?“

„Nevím, tají to přede mnou. Proto mě poslal domů.“

„A co s tím budeme dělat my?“

„Pokusíme se předběhnout policii, jestli se nám to povede.“

„Proč?“

Usmál jsem se a řekl jsem: „To bych taky rád věděl!“

„Nakonec jsme v tom taky namočený, ne?“ odpověděla Berta.

„I tak se to dá vykládat. Nezapomeňte, že ten jed byl asi v tý ančovičkový pastě, a tu jsem jim dal já.“

„Snad nechcete říct, že z toho obviňujou vás!“

„Nevím, koho obviňujou. To záleží na tom, kolik tam bylo jedu a co zjistí. Když najdou jed ve zbytku ančovičkový pasty, tak jsme podezřelí.“

„Jak to?“

„Budou si myslet, že jsem z toho měl kšeft –“

„Když si otrávíte klienta?“

„Ne, když si ho jen přiotrávím – potom dostal moc velkou dávku. To nemůžete vědět. Dokud se o tom nebude vědět něco víc, tak v tom lítáme.“

„Dobře, neutrácejte peníze,“ upozornila mě Berta s přísným pohledem.

„Zatím máme úvěr.“

„Ten dlouho mít nebudeme, když budete s těma prachama tak vyvádět. Pro vás je dolar jako pence pro prezidenta banky. Zajímalo by mě, kdy už dostanete rozum. Já nechápu –“

Ozvalo se zaklepání na vchodové dveře. Zprvu tiché, později hlasitější.

„Proboha živýho,“ vykřikla Berta, „doufám, že je to další polda – zrovna, když jsem si s váma chtěla popovídat.“

„A o čem?“

„O všem možným. Podívejte se, kdo to je.“

Šel jsem otevřít.

U dveří se na mě usmíval vymydlený, hladce oholený a nažehlený Carl Keetley. „No ne, pan Lam osobně. Chtěl jsem si s váma pohovořit ještě o těch parcelách, pane Lam.“

„Pojďte dál.“

„Kdo je to?“ volala Berta.

„Jeden pán, co mi prodává parcelu,“ řekl jsem.

Pod Bertou hystericky zapraskala židle. „Tak toho vagabunda vyhoďte! Sakra práce, jednou si s váma potřebuju promluvit a vy zdrhnete a pozvete si sem nějakýho nafoukanýho panáka

„Pojďte dál,“ řekl jsem Keetleymu. „Seznámím vás se svou partnerkou.“

„Na dálku vypadá docela přívětivě,“ řekl Keetley, následoval mě do Bertiny pracovny a ode dveří se na ni smál.

Berta byla rudá ve tváři. Malýma rozhořčenýma očkama si Keetleyho prohlížela od hlavy až k patě.

„Tohle je paní Coolová, moje vážená partnerka, pane Keetley,“ řekl jsem. „Berto, tohle je Carl Keetley.“

„To je mi fuk –“ řekla Berta.

„Švagr Geralda Ballwina,“ pokračoval jsem. Berta se zarazila uprostřed věty a přes stůl podala Keetleymu ruku.

„Vy obchodujete s nemovitostma, pane Keetley?“ zeptala se přívětivě. „To musí být dnes dost výnosné. Půda je jedna z věcí, které nepodléhají inflaci. Lidi pořád kupujou, i když jdou ceny nahoru. Jako by byl růst hodnoty nemovitostí něčím nevyhnutelným, a jestli se dá čelit inflaci, tak to rozhodně není zanedbatelná záležitost.“

Keetley podal Bertě ruku: „Moc mě těší, paní Coolová,“ řekl a potom pokračoval: „Já si myslím, že teď kupujou reality jen zloději, ale pro mě jsou jejich peníze stejně cenný jako jiný. O jaký typ nemovitosti byste vy měla zájem, paní Coolová?“

Berta se zakoktala, než mohla vůbec promluvit: „S kým si myslíte, že mluvíte?“

„Samozřejmě,“ pokračoval Keetley, „jestli máte radši ty pokrytecký typy, který člověku do očí lžou, protože si myslí, že mu bude lež víc vyhovovat než pravda, se vší úctou vám vyhovím, paní Coolová. Nakonec, jak jste sama dobře řekla, pozemky mají stálou hodnotu. Lidi mluví o zlatě, ale to je k ničemu, protože nic nevyprodukuje. To je jen arbitrární mezinárodní hodnota. Jednotlivec to ani dnes nemůže vlastnit.

To když vezmete pozemek, paní Coolová, to je něco jinýho. Můžete na něm produkovat a má větší hodnotu než zlato, protože ho lze soukromě vlastnit. Takže kdybyste –“

„Vypadněte odsud,“ vykřikla Berta.

Vzal jsem Keetleyho za paži a řekl jsem: „Já jsem vás jen chtěl své partnerce představit. Půjdeme do mé kanceláře, tam si pohovoříme.“

„Chápu,“ řekl Keetley a uklonil se. „Jsem rád, že jsem vás poznal, paní Coolová. To je tak příjemné, když člověk v dnešní době potká ženu, která dovede mluvit upřímně.“

„Kdybych mluvila upřímně,“ řekla Berta, „tak vás pověsím za kšandy do průvanu.“

„Ano,“ řekl Keetley na rozloučenou, „jediná věc, která dnes zvedá ceny pozemků, je zájem koupit pozemek právě jako hodnotu, která nepodléhá inflaci. Na pozemcích se do dneška neodrazila tak jako všude jinde. Tam ceny rostou jen přirozenou cestou, kterou řídí trh. Až se začne na trhu nemovitosti projevovat inflace, to něco uvidíte. Ale rád bych si s vámi někdy popovídal, paní Coolová, až bude lepší příležitost. Těšilo mě, na shledanou.“

„Jděte k čertu,“ vyštěkla Berta. „Donalde, potřebuju vás tady, tak nikam –“

„Možná nám pan Keetley chtěl ještě něco jiného,“ řekl jsem. „Jestli tomu dobře rozumím, tak je tady obchod s nemovitostmi až druhořadou záležitostí.“

Berta několikrát polkla na prázdno a potom se s námahou usmála: „Neberte mě vážně. Jsem někdy trochu prudší.“

„Skutečně?“ zeptal se Keetley uhlazeně se strojeným výrazem překvapení.

„Na to vemte jed,“ odpověděla Berta, „ale přináší to výsledky. Donaldovi to pálí a já jsem zase od rány. Jestli chcete, abychom vyšetřovali –“

„Já s panem Keetleym promluvím, Berto,“ řekl jsem a vzal Keetleyho v podpaží.

Když jsme odcházeli do mé pracovny, Berta se kysele usmála.

Zavřel jsem dveře. Keetley se posadil. Sedl jsem si na roh psacího stolu.

„Co se děje?“ řekl Keetley.

„Proč to potřebujete vědět?“

„Nevím. Jen mě to zajímalo.“

„V tom případě je ve městě několik dobrých informačních kanceláří,“ řekl jsem. „Tohle ale zrovna není žádná z nich.“

„Máte volno, vzali byste práci?“

Usmál jsem se: „Že by jako váš švagr dělal ručitele?“

Keetley zasunul ruku se vzorně upravenými nehty do náprsní kapsy a vytáhl peněženku plnou peněz. „Za mě ručí hotovost,“ řekl. „Tak berete to, nebo ne?“

„Nejdřív si o tom musíme promluvit,“ řekl jsem.

„Tak mluvte.“

„To musíte nejdřív vy.“

„Měl byste vědět, v čem zrovna jsem,“ řekl.

„V čem jste?“

„V pěkný bryndě.“

„Můžete mi o tom říct něco víc?“

„Vy to snad víte, nebo ne?“

Zakroutil jsem hlavou.

„Jednu dobu jsem makal jako kat,“ řekl Keetley.

Mlčel jsem.

„Pak mi to začalo lézt na mozek. Měl jsem toho dost.“

„Začal jste být alergický na práci?“

„Dá se to tak říct, když chcete. Ale,“ pokračoval Keetley, „peníze vydělat umím, když je potřeba. Jenže potřebuju sázet. Občas se dám na pití a zblbnu.“

„To je asi život na vysoký noze,“ řekl jsem, „jenže jsou s tím někdy starosti, když potřebujete vyškrábnout nějaký peníz na daně.“

Usmál se na mě a já na něho. „Kouříte?“ zeptal jsem se.

„Děkuju.“

„Někde tady musí být něco k pití.“

„Proboha ne, teď se toho nemůžu dotknout – až příště.“

„Zdá se, že jste od rána zmobilizoval síly.“

„To jo.“

„Ale vypadá to, že tu budeme do rána, než spustíte,“ poznamenal jsem.

„Nespěchejte na mě,“ ohradil se Keetley. „Hledám způsob, jak bych to řekl nejlíp.“

„Nejlíp je podle mě vyložit karty na stůl.“

„Ano, asi ano,“ řekl a potom zamyšleně dodal. „Když ono je to tak neestetický, nezbyde vám prostor pro žádný umělecký finesy.“

Udělal významné gesto rukou. „Ono to chce peníze, ukočírovat tenhle kšeft. Pěknej nábytek. Reprezentativní prostory. Ne nějakou díru.“

„A co dál?“ zeptal jsem se.

„Takže,“ pokračoval, „jakmile projevíte zájem o firmu s pozemkama, dostanete peníze.“

„To je jasné.“

„Jo.“

„No a?“

„Gerald vás najal?“

Usmál jsem se.

Keetley téměř smutně pokýval hlavou a řekl: „Milej zlatej, budu muset udělat deduktivní závěr. Dělám to nerad.“

„Proč?“

„Protože je k tomu potřeba soustředění a to vyžaduje moc energie. Kdyby si někdo dal za úkol vynaložit tolik energie, aby předběhl soupeře na závodech, udělá líp. No jo, najmout si vás něco stojí.“

„Tak tohle vyžadovalo tu energii, nebo máte ještě něco?“

„Pst,“ sykl, „beru to od začátku. To chce systém. Takže najmout vás stojí peníze. Někdo vás najal, abyste čmuchali… Ne, to jsem neřekl hezky, vám se to jistě taky nelíbilo. Budeme zdvořilí. Někdo vás najal, abyste vypátral něco ze soukromí Geralda Ballwina. Daphne vás najmout nemohla, protože ji dnes odpoledne sledoval váš člověk. Gerald tedy detektiva potřeboval, to jo. Ale neměl tolik nápaditosti, aby si ho najal. Vy jste tam dnes ráno okouněl… Počkejte, už to mám!“

„Co máte?“

„Už to mám,“ řekl s triumfálním úsměvem. „Vy jste tam dnes ráno neokouněl. Gerald věděl, že tam přijdu. Takže vás na mě poslal. Sledoval jste mě potom, když jsem si od něho vzal ty peníze?“

Opět jsem se usmál.

„Tak takhle to je,“ řekl Keetley uspokojeně.

„Vy přede mnou něco skrýváte?“ zeptal jsem se.

„Nebuďte naivní,“ odpověděl. „Každej něco skrývá. I vy. I vaše partnerka. Každej. A krom toho nemám řád, když někdo strká nos do mých soukromých věcí. O co Geraldovi jde? O to, aby mě usvědčil z vyděračství? Já jsem ho nikdy nevydíral.“

„Jestli se vydáváte na lov,“ odpověděl jsem, „tak byste měl změnit návnadu.“

Zazvonil telefon. Zvedl jsem jej. Berta jej zvedla také. „Já to beru, Berto,“ řekl jsem. „To bude pro mě.“

Ozval se hlas Jima Fordneyho: „Haló, pane Lam, tady je Fordney.“

„Ano, Fordney, tak máte něco?“

Fordney řekl: „Možná strkám nos do věcí, do kterých mi nic není, ale ten kolega, kterého jsem odpoledne střídal, říkal, že paní Ballwinová ten den byla jen u doktora Quaye v Pawkettu a potom nakupovala tady v okolí.“

„Ano.“

„Já volám z drogerie Acme,“ řekl Fordney. „Prohlídl jsem to, kdo tu nakupoval jed.“

„To je první drogerie, kde jste byl?“

„Ne, asi pátá nebo šestá. Šestá.“

„Fajn. Zjistil jste něco?“

Fordney řekl: „Snažil jsem se tu rozhlídnout po okolí a něco vyzvědět.“

„Výborně, poslouchám.“

„Tady mají záznam, že tu včera ve dvě hodiny odpoledne nakupovala kysličník arzenitý Ruth Otisová. To je zubní inštrumentářka. To je jediný nákup, který jsem za poslední dobu našel. A taky poslední drogerie, která je ještě otevřená. Jestli –“

„Přijďte sem, do kanceláře,“ řekl jsem. „Přijďte hned, jestli můžete.“

„Jistě.“

„Tahle věc mě zajímá,“ řekl jsem. „S nikým o tom nemluvte a co nejdřív přijďte.“

„Dobře, za chvilku jsem tam,“ řekl a položil telefon.

Berta Coolová, která poslouchala ze své pracovny, se zeptala: „A kdo je ksakru ta Ruth Otisová?“

„Nejmenovat,“ sykl jsem.

„Vám to jméno něco říká?“ zeptala se.

„Teď na to není čas,“ odpověděl jsem.

„Proč? – Aha, rozumím. Dobře.“

Slyšel jsem, jak pokládá sluchátko.

„Záhadný, že?“ řekl Keetley. „Hezká maškaráda.“

„Jak to myslíte?“

„Ty záhadný telefony, aby bylo vidět, jak vaše kancelář pracuje – to vám asi volá vaše partnerka ze svý kanceláře a vy zase jí, když tam má klienta, ne?“

„Jak jste na to přišel?“ zeptal jsem se.

Podíval se na mě tázavě a řekl: „Nebudete mi snad tvrdit, že to byl normální hovor?“

„A proč ne?“

„Protože mi to připadá jako nepovedený divadlo.“

„On život je taky někdy divadlo.“

„Jo, ale jen na chvilku. Jinak je to nuda. Monotónní a stereotypní. Život je stavěnej na to, aby plynul pomalu. Lidi se neumějí rychle změnit. Příroda nás přetváří postupně. Vezměte si takový lidi, jako jste vy, který mají mít romantický nebo vzrušující zaměstnání. Vsadím se, že jste jinak nudnej.“

„Zase na lovu?“

„Ne. Jen uvažuju.“

„Tak pokračujte, uvažujte.“

Keetley řekl zamyšleně. „Víte, ten komorník, že je jak z románu? Daphne ho má ráda blízko sebe. Doslova si ho zotročíla. On tu práci nenávidí. Akorát mu nevadí řídit auto. To víte, ne, Lame?“

„Ne,“ řekl jsem. „Co?“

„Že ona ho ráda týrá – nutí ho dělat věci, který on dělá s tím největším sebezapřením. Ona je jako kočka, divoká kočka, která si s ním hraje jako s myší. A on se v ní vidí a tím je to beznadějnější. On je její otrok a ona ho týrá.“

„Myslel jsem, že jste do toho domu nikdy nevkročil,“ řekl jsem.

Zamyšleně se na mě podíval a potom tajemně řekl: „Takže zásah?“

„Myslíte jako na kořist?“

„Musím být takovej puntičkář?“

„Ono to pomáhá.“

„Komu?“

„Mně.“

Zakabonil se a řekl: „Věřím, že byste mě rád zmáčknul v zájmu svýho klienta. Opravdu nemůžu čekat, že by se mi za nějakou částku od vás podařilo zjistit, na co jste přišel? Já bych vám zaplatil a nechci od vás nic víc, než abyste mi vždycky řekl, co víte nového. Šlo by to?“

„Ne.“

Sevřel rty a řekl: „Panebože, vy jste sám proti sobě.“

„Dvěma pánům nelze sloužit.“

„Jak víte, že jsou dva?“

„Nevím.“

Usmál se.

Zaslechl jsem zaklepání na dveře přijímací kanceláře. Než jsem k nim stačil dojít, otevřela Berta. Slyšel jsem Fordneyho, jak se po mně ptá, a potom Bertu volat: „Hele, vy chcete mluvit s tímhle chlapíkem?“

Fordney se jí díval přes rameno.

Keetley řekl: „No, já jdu. Zastavil jsem se jen na kus řeči.“

„Dobrý den,“ řekl Fordney. „Mám počkat?“

„Ne, pojďte dál, pane Fordney,“ řekl jsem, „představím vás panu Keetleymu. Pan Fordney je náš spolupracovník, který mi před chvilkou telefonoval. Jak jste to pokládal za divadlo.“

„Opravdu?“ zeptal se Keetley Fordneyho. Fordney se usmál: „Opravdu.“

Řekl jsem: „Mám pocit, že jste objevil, co jsem potřeboval, Fordney. Nic dalšího zatím není třeba. Vystavím vám šek.“

„Ale to nespěchá,“ řekl Fordney. „Připravím účet a zítra ho přinesu, to stačí.“

„Ne, vypíšu vám šek hned,“ řekl jsem a otevřel zásuvku psacího stolu.

„Jednáte zbrkle, Donalde,“ ozvala se Berta. „Není lepší počkat, až přinese ten účet, a vyřídit to potom?“

„Nechci,“ odpověděl jsem úsečně, „protože tu zítra nebudu.“ Povytáhl jsem šekovou knížku a napsal do ní: „Potřebuju sledovat tohohle muže. Udělejte to.“ Významně jsem šek podepsal a odevzdal Fordneymu.

Fordney se na něj podíval. Viděl jsem, že ho Keetley sleduje, ale Fordney ani nehnul brvou, když si přečetl, co jsem na šek napsal. Přeložil jej, vsunul do náprsní kapsy a řekl: „Fajn, pane Lam. Kdybyste ode mě cokoliv potřebovali, dejte vědět. Udělám všechno, co bude v mých silách.“

„Díky, Fordney,“ řekl jsem.

Kývl na Keetleyho a rozloučil se rychlou neformální frází:

„Těšilo mě.“

Vyšel ven a Keetley řekl: „No ne, vy jste snad poctiví. On sem snad opravdu telefonoval. Pracuje na tomhle případu, Lame?“

Odpověděl jsem s vážnou tváří: „Na tomhle ne. Máme jednoho klienta, který chce vědět, jaká je podstata měsíčního světla, takže tenhle chlapík sbíral měsíční paprsky na mucholapku a dal je do laborky na rozbor.“

„Fíííí,“ hvízdl Keetley, „to je něco. Tohle mě vždycky taky zajímalo. A něco vám řeknu. I když ty měsíční paprsky nachytáte, tak se nedají dát na rozbor, pokud tu mucholapku nepřechováváte ve schránce, která má uvnitř hliníkovou fólii.“

„Na to jsem myslel,“ odpověděl jsem. „Dali jsme si na to udělat speciální schránku.“

„Copak jste se oba zbláznili?“ vykřikla Berta.

„Ne, ale trocha vtipu neuškodí,“ řekl Keetley. „My si s panem Lamem moc dobře rozumíme. Že jo, Lame?“

„Doufám, že mi rozumíte,“ řekl jsem.

„Rozumím, jistěže rozumím. Tak dobrou noc.“

Keetley se uklonil Bertě a mně podal ruku.

„Dobrou noc,“ řekl. „Moc se mi oba líbíte.“

Mlčky jsme pozorovali, jak prochází recepcí a zavírá za sebou vchodové dveře.

„Co tu chtěl?“ zeptala se Berta.

„Popovídat si o realitách.“

„Blbost! Co chtěl doopravdy?“

„Myslím,“ řekl jsem, „že mu šlo o to zjistit, jestli ještě pořád pracujeme na případu Ballwin nebo jestli jsme to odpískali, když už ho otrávili.“

„A proč by to chtěl vědět?“ zeptala se.

Vzal jsem klobouk: „O tom teď nemám čas přemýšlet, Berto, mám napilno.“

„Kam jdete, Donalde?“

„Ven.“

Stála s červenými tvářemi a rozzlobeným výrazem v očích a mlčky sledovala, jak za mnou zapadly dveře.

Kapitola 9

PĚKNĚ SILNÁ MEDICÍNA

Jak jsem předpokládal, dveře domu na Lexbrook Avenue, které vedly celkem ke dvanácti bytům, nebylo nijak těžké otevřít.

Vešel jsem dovnitř, vyšel po schodišti nahoru, prošel chodbou a tiše zaklepal na dveře bytu Ruth Otisové.

Slyšel jsem za tenkými dveřmi chrastění klíčů, ale nic se nedělo. Zaklepal jsem tedy znovu, stále ještě jen špičkami prstů, velmi tiše.

„Kdo je?“ ozval se z druhé strany hlas Ruth Otisové.

„To je kvůli tomu autu.“

„Ale já jsem myslela, že jste ho odtáhl do servisu.“ Neodpověděl jsem.

S cvaknutím se otevřely dveře. Všiml jsem si zvědavého pohledu a potom překvapení v její tváři. „To je pan Lam?“ řekla, začala otevírat, ale potom náhle zavřela. „Nejsem oblečená.“

„Tak si něco vezměte.“

„Nemůžu. Co mi chcete?“

„Je to důležité,“ řekl jsem.

Na chvilku zaváhala, patrně ji napadaly různé možnosti. Potom otevřela dveře. Oblékla si přes pyžamo župan a obula si pantofle lemované kožešinou. Na jedné židli ležely noviny, zřejmě na ní seděla a četla. Postel měla rozloženou, takže v místnosti nezbývalo mnoho prostoru. Ona židle pod lustrem byla jediná volná židle. Ostatní byly přistrčené ke zdi, aby zbylo místo pro postel.

„O co jde?“ zeptala se. „Myslela jsem, že jsme všechno vyřídili na místě. Co se stalo?“

Řekl jsem: „Sedněte si, Ruth, potřeboval bych s vámi mluvit.“

Přejela mě rychlým pohledem a potom si sedla na postel. Vzal jsem noviny a posunul o kousek stolní lampu. „Vy nemáte v lásce Daphne Ballwinovou, že ne?“

„Řekla jsem něco takovýho?“ zeptala se hašteřivě.

„Prosím vás, nehrajte si se mnou na slovíčka,“ řekl jsem. „Tohle je důležitá věc. Nutně potřebuju určité informace.“

„Proč?“

„Protože je to důležité. Je to možná ve vašem zájmu zrovna tak jako v mém.“

„Co chcete vědět?“

„Jaký jste měla vztah k paní Ballwinové.“

„Nenávidím ji. Nemůžu ji ani cejtit a opovrhuju jí. Něco vám řeknu. Jestli se něco stalo jejímu manželovi, jestli ho někdo otrávil, tak vím, kdo to byl.“

„Kdo?“

„Ona.“

„Vy jste se asi nikdy moc neskrývala tím, že ji nemáte ráda, že ne, Ruth?“

„Ne.“

„Žárlíte na ni?“

„Proč? Jak to myslíte? Proč bych měla žárlit já na ni?“

„Protože muž, pro něhož jste pracovala, jí věnoval tolik pozornosti.“

„To tím chcete naznačit, že miluju George L. Quaye?“

„A milujete?“

„Proboha ne.“

„Ale přece jen trochu žárlíte.“

Chvíli váhala, jako by přemýšlela, a potom řekla: „Ono záleží na tom, čemu říkáte žárlit. Jestli tím myslíte, že mi byl protivný způsob, jak vešla do kanceláře, jak mnou naprosto opovrhovala, tak ano. Jestli myslíte, že žárlím na vztah, který měla s doktorem Quayem, tak ne.“

„Jednala sebejistě? Jako by jí patřila ordinace?“

„Řekla bych, že ano. Nesla se jako kněžna, odstrčila mě, jako bych tam neměla co pohledávat. Připadala jsem si jako smetí, co má pod nohama. Co se zamete na stranu, aby se udělala cesta. A vůbec si nedělala násilí, aby to nějak skryla. Viděli to všichni pacienti, co tam čekali. Rozzuřilo mě to.“

„Na tolik, že jste šla koupit jed a dala jí ho?“

„Pane Lame! O čem to zas proboha mluvíte?“

„Mluvím o tom, že paní Ballwinová dostala velkou dávku arzeniku.“

„Vy chcete říct, že byla taky otrávena?“

„Ano.“

„A pan Ballwin ne?“

„Taky.“

Podívali jsme se jeden na druhého. „Co vy o tom víte!“

„Co vy o tom víte?“ vykřikl jsem.

„Já?“

„Vy.“

„Nic.“

„Vy jste jim teda nedala arzenik do jídla?“

„Zbláznil jste se?“

„Vy na nic nepotřebujete arzenik?“

„Jistěže ne.“

„Podívejte se, Ruth,“ řekl jsem klidně, „já s váma mluvím přátelsky a ptám se vás v klidu. Až se vás bude vyptávat policie, tak už to moc přátelský nebude.“

„Proč by se mé měla vyptávat policie?“

„Protože jste kupovala v lékárně arzenik. Na co jste ho potřebovala? Co jste s ním udělala? Rychle. Odpovězte hned.“

„Ale já jsem žádnej arzenik nekupovala.“

„Mají tam záznam v knize.“

„Kde?“

„Lékárna a drogerie Acme.“

Zavrtěla hlavou: „To nebyl arzenik.“

„Tak co to bylo?“

„Něco pro doktora Quaye. Mělo to latinský jméno.“

„Pamatujete si ho?“

„Mám to někde napsaný. Počkejte, možná to mám ještě v peněžence.“

„Tak se podívejte.“

Prohledávala peněženku a potom řekla: „Tady je to. Arseni trioxidum.“

„To je ta nejhroznější forma arzeniku,“ řekl jsem. „Tu dostal pan Ballwin a paní Ballwinová patrně v ančovičkový pastě.“

„Ale – ale to není možný!“

„Co není možný?“

„Že dostali jed. Teda že dostali ten jed, co jsem já koupila.“

„A proč ne?“

„Protože když jsem se vrátila do ordinace a řekla jsem doktorovi, že jsem to koupila, řekl mi, abych to dala na regál v laboratoři. Měl zrovna pacienta.“

„To bylo včera?“

„Jo. Včera ráno.“

„A co jste s tím teda udělala?“

„Dala jsem to na ten regál v laboratoři.“

„Rozbalila jste to?“

„Ne. Dala jsem to tam tak, jak jsem to dostala v lékárně.“

„A co bylo potom?“

„Nevím – vlastně vím. Mám dojem, že jsem ten balíček viděla, aspoň myslím, že to byl on, v laboratoři na tom regále, když jsem si dnes balila věci. Nezdálo se mi, že by byl otevřený.“ Usmál jsem se a zakroutil jsem hlavou.

„Co?“

„Myslím, že byl otevřen,“ řekl jsem. „Třeba tam dali ten obal zpátky, ale uvidíte, že byl otevřen a že ten arzenik někdo vzal. Že ten arzenik putoval do ančovičkové pasty a ta na crackery, když si paní Ballwinová s panem Ballwinem sedli k svačině. A uvidíte, že zítra začne policie pátrat po všech záznamech, kdo kde ve městě kupoval arzenik. Proberou všechny zákazníky, kteří ho kupovali za poslední dva až tři týdny. Tam najdou vaše jméno. Prověří si vás a dovědí se, že jste pracovala pro doktora Quaye, který se znal s paní Ballwinovou, že jste měla důvod nemít ji zrovna v lásce a že když jste kvůli ní přišla o místo, vznikla z toho nenávist a zášť. Kromě toho možná zjistíte, že doktor Quay popírá, že by vás pro nějaký arzenik poslal nebo že by věděl něco o arzeniku v laboratoři. Z toho všeho se budete muset zodpovídat. Co jim teda řeknete?“

Bezmocně se na mě podívala. „Tak na tohle odpověď nemám.“

„Tak si ji radši vymyslete.“

„To – to nejde. Na to není odpověď.“

„Já myslím, že je,“ řekl jsem.

„Jaká?“ zeptala se.

„Musíte jednat rychleji. Zažeňte doktora Quaye do defenzivy.“

„Jak to myslíte?“

„Jděte na policii a všechno jim to řekněte. Hlavně jednejte rychle. Řekněte jim, že jste byla se mnou a dověděla jste se z mého telefonátu, že pan Ballwin byl otráven.

Nezapomeňte na nic. O tom, že byla otrávena i jeho žena, nemusíte nic vědět. Slyšela jste jen, jak Berta Coolová křičela do telefonu, že byl otráven Gerald Ballwin. Uděláte to?“

„Ano, asi ano.“

„Nezapomeňte, musíte říkat všechno podle pravdy. O tom, že jsem za vámi přišel teď znova, nic neříkejte. Naposled jsme se viděli, když jsem vám vynesl nahoru ty věci a nechal na stole peníze za způsobenou škodu. Rozumíte?“

„Ano, asi ano.“

„Takže zavoláte na policii a řeknete, že chcete mluvit s někým, kdo se zabývá případem Geralda Ballwina, že máte nějaké informace. Potom jim to všechno řeknete.“

„A potom?“

„Potom zavěsíte a hlavně se nepřevlíkejte. Zůstaňte, jak jste, v pyžamu a v županu.“

„Proč?“

„Protože musí být jasné, že jste nevolala hned, jak jste se to dověděla, že jste o tom přemýšlela. Nenapadlo vás hned, že by to mohlo mít nějakou souvislost. Ale uvědomila jste si, že by doktor Quay mohl mít důvod, proč by se chtěl Geralda Ballwina zbavit. Byl na paní Ballwinovou velice milý, respektive byl mezi nimi vztah, který není mezi lékařem a pacientkou obvyklý. Ale snažte se skrývat jakékoliv city, které k tomu můžete mít. Nebuďte nijak roztomilá ani koketní. Nedejte jim znát, že jste někdy pocítila vůči Daphne Ballwinové nějakou zášť. Jediná věc, která vás mrzela, byl způsob, jak s vámi doktor Quay jednal.“

Přikývla.

Dodal jsem: „Na ten arzenik jste si vzpomněla, až když jste chtěla jít spát. Chvíli jste o tom uvažovala a potom jste se rozhodla zavolat policii.“

„Vy myslíte, že sem přijdou?“

„To bych řek, že sem přijdou. Jakmile zavěsíte, pošlou auto. To byste nevěřila, co takový telefonát dokáže.“

„A co potom?“

„Řeknete jim, že jste kupovala ten arzenik, že jste ho dala do laboratoře, a dodáte, že si myslíte, že ten balíček doktor Quay neotevřel, ale jistá si nejste, a že už přesně nevíte, kdy jste ho tam viděla naposled. Že si ale myslíte, že by o tom měli vědět.“

„A potom?“

„Půjdou do ordinace,“ řekl jsem. „Najdou tam arzenik a pozvou doktora Quaye na koberec a bude v defenzivě. Jestli je rovný, řekne pravdu a vy z toho budete venku. Jestli ne, bude se dušovat, že vás pro žádný arzenik nikdy neposílal, že o něm vůbec nevěděl atd. Ale pro policii už bude prostě podezřelý a začnou na něho tlačit. Chápete?“

Přikývla.

„Oukej,“ řekl jsem, „tak zapomeňte, že jsem tu byl. Nechte mi asi pět minut, abych zmizel z nejbližšího okolí, a potom zavolejte. Nezapomeňte těch pět minut počkat, protože si neumíte představit, jak rychle tu budou. Mohli by mě vidět. Chápete?“

Přikývla.

Napsal jsem na kus papíru svou adresu a soukromé telefonní číslo. „Tohle je moje adresa s telefonem. Kdybyste měla nějaké problémy, zavolejte nebo přijďte, ano?“

Přikývla.

„Tak dobře,“ řekl jsem, „jdu.“

Sklouzla z okraje postele a udělala několik kroků ke mně. „Vy jste do mě dnes naboural schválně, že jo?“

Všiml jsem si upřímného výrazu v jejích očích a přiznal jsem: „Ano.“

Já jsem si to myslela. To proto jste mi zaplatil?“

„Ano.“

„Nebudete s tím mít problémy osobně, že ne? Půjde to na účet firmy?“

„Jistě.“

„To jsem ráda,“ řekla. Potom po chvíli dodala: „Proč jste mě přišel varovat?“

„Protože se mi líbíte. Mám pocit, že doktor Quay je možná špinavec. Nerad bych vás viděl jako obětního beránka.“

Viděl jsem, jak ji to dojalo. Impulzivně mě objala kolem krku a vděčně mě políbila. Cítil jsem přes tenké pyžamo obrysy jejího těla, jeho teplo a vůni jejích vlasů.

Sevřel jsem ji. Potom mě odstrčila.

Udělal jsem k ní ještě jeden krok, jak ustupovala.

„Ne, Donalde,“ řekla zastřeným hlasem. „Teď ne. Prosím vás. Dobrou noc.“

Otočil jsem se a nejistě jsem odcházel ke dveřím. „To byla teda pěkně silná medicína,“ řekl jsem.

„Děkuju, Donalde,“ řekla stále ještě zastřeným hlasem. „Já děkuju vám,“ odpověděl jsem a rozběhl se po schodišti k autu.

Kapitola 10

DONALD KUPUJE POZEMEK

Kancelář Geralda Ballwina, obchodníka s realitami a výkonného ředitele nové pobočky na West Terrace Drive, měla otevřeno od osmi hodin ráno.

Dobře jsem to věděl, protože jsem už od sedmi hodin čekal v autě před budovou.

Otevřela štíhlá nenápadná dívka, která při mé poslední návštěvě psala na stroji a opisovala smlouvy.

Nechal jsem jí ještě asi dvě minuty, aby si stihla odložit klobouk, napudrovat nos a sundat kryt z psacího stroje. Potom jsem otevřel dveře a vešel dovnitř.

Ze způsobu, jakým do stroje bušila, bylo vidět, že si k němu právě sedla bez obvyklých úvodních ceremonií.

Když jsem vešel, zvedla hlavu od práce. „Dobrý den.“

„Dobrý den. Je tu pan Ballwin?“

„Ne, přijde tak za hodinu a půl.“

„A jeho sekretářka – jak se jmenuje?“

„Slečna Worleyová.“

„Je tu?“

„Přijde v devět.“

„A agenti?“

„Taky tu zatím nejsou,“ řekla. „Ale obvykle chodí mezi osmou a půl devátou.“

Podíval jsem se na hodinky: „Já bohužel nemůžu čekat.“

„Mohu pro vás něco udělat já?“

„Chtěl bych koupit pozemek.“

„Vy jste tu byl včera, ne?“

„Ano.“

„A nejel jste se na pozemky podívat s panem Keetleym?“

„Jel.“

„Takže jste si vybral?“

„Ne.“

„Tomu nerozumím.“

„Pan Keetley k tomu má takový neortodoxní přístup. Dost neobvyklý“

„To ano,“ řekla suše. „Patrně ano.“

„Jmenuji se Lam,“ řekl jsem. „Donald Lam.“

„Já jsem Mary Ingramová. Prosím, tady jsou mapy, jestli se chcete podívat. Pozemky jste viděl, takže vám k tomu třeba mohu říct něco z map.“

„Dobře, děkuju,“ řekl jsem.

Odstrčila židli, přistoupila k polici, vyndala mapy a rozložila je na pult.

„Pokusím se vám pomoci podle svých zkušeností, pane Lame. Zajímá vás, co všechno může sehrát roli ve vašem výběru pozemku u naší pobočky?“

„Velmi mě to zajímá.“

Vzala tužku a ukazovala hranici pozemků. „Tohle je třeba etické hledisko, ale já jsem toho názoru, že při prodeji jde o to, aby byl zákazník plně spokojen.“

„Ano, zajisté,“ řekl jsem.

Podívala se na mě, ale z mé tváře nemohla nic vyčíst. „Všimněte si,“ řekla, „jak je tady přihlédnuto k tomu, že největší zájem je o pozemky s hezkým výhledem.“

„Přirozeně,“ odpověděl jsem.

„A tady jsme zjistili, že přestože je tu dostatek místa na stavbu i garáž, ke garáži není dobrý přístup, zvláště za vlhkého počasí – to je potřeba vzít v úvahu.

Na druhé straně zase ty parcely, které mají hezký výhled, ale leží na svahu, představují konstrukční problém. Zadní část musí být nutně patrová. Ale pokud chcete garáž, opět je tu další problém. Garáž musí být buď zepředu domu, nebo je vjezd velmi strmý. Taková garáž obvykle nevyhovuje, nebo je alespoň velice nepohodlná.“

Vážně jsem přikývl.

„Podle mého názoru tedy,“ pokračovala, „je nejlepší vybrat si jednu z těch parcel, které nejsou atraktivní na první pohled, ale poskytují dostatek místa na dům i garáž podle vlastních představ a skutečně přístupnou – no, myslím si, že je zákazník nakonec spokojenější s takovouhle parcelou. Kromě toho mají obvykle velmi rozumné ceny.

Když dá pobočka něco nově na trh, tak lidi projíždějí pozemky a dívají se, odkud je jaký výhled. Výhled je samozřejmě důležité kritérium, ale pohodlí také není zanedbatelné, že ne, pane Lame?“

„Podívejte se, slečno Ingramová, vy jste upřímný člověk a já nemám to srdce udělat –“

„Co udělat?“

„Já jsem detektiv,“ řekl jsem. „Včera večer byli Gerald Ballwin i jeho žena otráveni a já se snažím o tom něco vypátrat. Myslel jsem, že bych se od vás mohl něco dovědět. Přirozeně jsem na to chtěl jít co nejnenápadněji.“

Podívala se na mě bez nejmenšího náznaku překvapení. „Myslíte, že to od vás bylo hezké?“

„Nebylo,“ odpověděl jsem.

Vzala mapu, energicky ji vsunula do regálu a dodala: „Aspoň je od vás hezké, že jste mi to řekl.“

„Neskládejte tu mapu,“ řekl jsem. „Rád bych investoval do parcely.“

„Do jaké?“

„Jakou mi navrhnete.“

„To je zase součást taktiky?“ zeptala se. Vytáhl jsem z kapsy peněženku. „Mám u sebe jen asi sto padesát dolarů. Stačilo by sto dolarů jako záloha?“

„Ano, do první splátky.“

„Kolik by taková pěkná parcela stála?“

„Navrhovala bych nějakou tak za dva tisíce pět set.“

„A na to stačí jako záloha stovka?“

„Ano.“

„Tak mi připravte smlouvu,“ řekl jsem a položil na pult pět dvacetidolarovek.

„Jakou parcelu tedy chcete?“

„Jakou mi vyberete.“

„Pane Lame, jestli to děláte jen tak, ze zdvořilosti –“

„Myslel jsem,“ řekl jsem, „že spolu projdeme celý postup nákupu ve vaší pobočce. Zkoušel jsem, jestli se od vás něco dovím.“

„A rozmyslel jste si to?“

„Vy jste si to rozmyslela za mě. Začínám si myslet, že bych mohl na vaše doporučení vydělat nějaké peníze.“

Opět rozložila mapu na pult, podívala se na několik parcel, v kartotéce ověřila několik karet a potom se vrátila a červenou tužkou označila jednu parcelu. „Tohle je, myslím, pěkná parcela.“

„Za kolik?“

„Dva tisíce sedm set padesát.“

„Dejte mi tu smlouvu. Podepíšu to.“

Došla k psacímu stroji, vyndala papír, na který předtím psala, vsunula do stroje formulář smlouvy a rychle a sebevědomě jej vyplnila. Vrátila se k pultu, pečlivě zkontrolovala popis parcely podle mapy a řekla: „Ta smlouva je už podepsaná panem Ballwinem. Tady se, prosím, podepište, a já vám vystavím účtenku na sto dolarů.“

Podepsal jsem smlouvu.

Vrátila se ke stroji, vypsala účtenku, podepsala ji Mary Ingramová v zastoupení Geralda Ballwina a podala mi ji.“

„Myslím, pane Lame, že bych takovýhle obchod nikdy nepřipustila, kdybych si nebyla jistá, že je to pro vás výhodná investice.“

„Mně to vyhovuje. Mohla byste mi teď poskytnout nějaké informace, aniž byste nějak zrazovala zájem svého zaměstnavatele?“

„V zájmu mého zaměstnavatele je, abych dobře dělala svou práci, aby byly v pořádku záznamy a aby kancelář dobře fungovala.“

„Co dělá slečna Worleyová?“

„Slečna Worleyová je osobní sekretářkou pana Ballwina.“

„Zabývá se také chodem pobočky?“

„Svým způsobem ano.“

„Vede mu korespondenci?“

„Částečně.“

„Jak dlouho u pana Ballwina pracuje?“

„Asi tři měsíce.“

„A vy?“

„Dvanáct let.“

„To se ve své práci jistě dobře vyznáte.“

„Ano.“

„Nezlobte se, že jsem tak osobní,“ řekl jsem, „ale nepřipadá vám práce osobní sekretářky pana Ballwina důležitější a prestižnější než vaše?“

Podívala se na mě a potom řekla: „Ano.“

„Vy jste tedy musela znát první paní Ballwinovou.“

„Ano.“

„A znáte samozřejmě pana Keetleyho.“

„Ano.“

„A jde vám na nervy.“

„Ne.“

„Ale slečně Worleyové ano.“

„Já vím.“

„Copak sem nechodí každou chvíli pana Ballwina pumpnout o nějaké peníze?“

„Chodí.“

„A vy ho snášíte?“

„Ano.“

„Jak to?“

„On totiž Keetley není takový, jak se na první pohled zdá. On není pijan, on se jen tak tváří. A když sem přijde pro peníze, není nikdy švorc. On sem prostě chodí proto, aby pana Ballwina přived k šílenství.“

„Proč?“

„To se mě moc ptáte.“

„Takže myslíte, že na něj něco hraje?“

„Nevím. Pane Lame, já bych si strašně přála, abyste mi vysvětlil pár věcí.“

„Jakých?“

„Za prvé třeba to, proč dával pan Keetley na rozbor nějaké vlasy.“

„On dával na rozbor vlasy?“

„Ano.“

„Jak to víte?“

„Protože si tady k tomu psal dopis. Prý že by chtěl použít adresu firmy.“

„Jaký dopis?“

„Nějaké chemické firmě.“

„Viděla jste ten dopis?“

„Ne. Nevím, co v něm bylo. Vím jen, že ho posílal, když byl pan Ballwin na svatební cestě s Daphne. Ale odpověď přišla, až když se pan Ballwin vrátil. Otevřela ji jeho sekretářka. Otevírala mu všechnu poštu. Nevšimla si, že je to adresované panu Keetleymu. Když se do toho podívala, zjistila, že je to analýza lidských vlasů. Potom se teprve podívala na obálku a zjistila, že to patří panu Keetleymu.“

„Co říkal Keetley, když zjistil, že dopis někdo otevřel?“

„Nelíbilo se mu to.“

„Jak dlouho je pan Ballwin podruhé ženatý?“

„To se můžete podívat do matriky,“ řekla.

„Proto to tedy asi není důvěrná informace, že?“ popíchl jsem ji.

„Asi dva roky,“ odpověděla. „Dva a půl, myslím.“

„Řekla mu Ballwinová sekretářka o Keetleyho dopise – že ho otevřela?“

„To nevím.“

„Zemřela první paní Ballwinová náhle?“

„Najednou se jí udělalo hrozně špatně. Potom se to pomalu lepšilo a pak po dvou týdnech náhle zemřela.“

„Co bylo příčinou smrti?“

„Nějaké potíže s trávením.“

„Otrava jídlem?“

„To nevím. Pan Ballwin říkal, že to byla gastroenterická porucha. Těžká.“

„Dělali jí pitvu?“

„On ji ohledával lékař. A to potom pitva není nutná, ne?“

„Asi ne. Nevíte, jestli bylo tělo spáleno nebo pochováno do země?“

„Spáleno.“

„A kde je uložen popel?“

„Roztroušen v horách, kde mají letní sídlo. Ona první paní Ballwinová milovala přírodu a hory zvlášť. Měla ráda ptáky a vyznala se v nich.“

„Takže to asi nebyla velká společenská rutinérka?“

„To ne.“

„Pan Ballwin měl asi plno práce tady v pobočce, že?“

„Ano.“

„A paní Ballwinová se zatím zabývala přírodou a ptáky na horách, ne?“

„Ano.“

„Takže nebyli pořád spolu?“

„Ne.“

„Znal pan Ballwin Ethel Worleyovou, než sem nastoupila, nebo sem nastoupila prostřednictvím úřadu práce?“

„Znal se s ní.“

„Jak dlouho?“

„Myslím, že asi čtrnáct dní.“

„Seznámili se náhodou ve společnosti? Nebo požádala o zaměstnání?“

„Náhodou ve společnosti.“

„Jak tady můžete ještě pracovat, když tohle všechno víte?“

„To je osobní věc, pane Lame.“

„Ano, jistě. To byla osobní otázka.“

„Takže na ni nebudu odpovídat.“

„Je slečna Worleyová nějak zvlášť schopná?“

Odpověděla bez zaváhání: „Slečna Worleyová má hezké popředí, jestli chápete, jak to myslím. Má hezkou figuru. O obchodě nemá ponětí a nikdy nebude mít. A protože ví, že já vím, že tomu ani za mák nerozumí, ráda se tady přede mnou naparuje a poroučí. Ale když má něco udělat, tak vždycky přijde za mnou – ne aby mě požádala o pomoc, ale vždycky mi to přijde zadat.“

Náhle se Mary Ingramová dala do pláče. Natáhl jsem se přes pult a poklepal jí po rameni. „A vy to za ni uděláte dobře?“

S hlasitým vzlykáním přikývla.

„A nemohla by se tam občas vloudit chybička, aby to za ni schytala?“

Odešla ke svému stolu, vytáhla ze zásuvky papírový kapesník, utřela si oči, vysmrkala se a vyhodila kapesník do koše.

„Já bych to nikdy neudělala,“ řekla. „Za prvé by to k ničemu nevedlo. Ethel by se z toho stejně nějak vykroutila. Ale co na tom? Já jsem tady pro pana Ballwina. Dělám pro něho svou práci, jak nejlíp umím. On mi za to platí a já pro něj udělám všechno, co je v mých silách. Myslím – myslím – m-m-myslím, že už mluvím moc d-dlouho,“ rozplakala se znovu.

Zeptal jsem se: „Byly ty vlasy, co Keetley posílal na rozbor, vlasy jeho sestry?“

„Ne, to asi ne, to bylo víc než půl roku po její smrti. A nebyla to vůbec kadeř vlasů, jen takový smotek, jako vyčesaný hřebenem. Bože, mně je zle. Mluvím příliš.“

„To bylo dobře, že jste byla upřímná,“ řekl jsem.

Vyhlédl jsem z okna: „Vypadá to, že sem jede jeden z agentů. Jede sem nějaké auto. Skočte do šatny, trochu se opláchněte a začneme znovu.“

Přejela mě pohledem: „Nevím, proč jste mě tak dostal,“ řekla. „Asi to s lidma umíte. Vypadáte, jako byste mi rozuměl.“

„Já vám rozumím.“

„Jsem dnes nervózní,“ řekla. „Nejsem ve své kůži.“

„Slyšela jste o panu Ballwinovi?“

„Ano.“

„Jak je mu? Víte něco?“

„Lépe. Je to mnohem lepší.“

„A co paní Ballwinová?“

„Já nevím. Ono s ní taky něco je?“

„Ano, taky otrava.“

„Jídlem?“

„Arzenikem.“

„Bože! Toho jsem se bála.“

„Čeho?“

„Že se někdo pokusí otrávit – no, paní Ballwinovou.“

„A proč?“

„Prostě jsem měla ten pocit.“

„A o pana Ballwina jste se nebála?“

„Ne, jen o paní Ballwinovou.“

„A proč?“

„No proto, jak jedná s lidma.“

„Dobrá,“ řekl jsem, „jděte se opláchnout.“ Z auta, které zaparkovalo před podivnou budovou realitní společnosti, však nevystoupil agent, nýbrž Ethel Worleyová.

Vplula do místnosti, všimla si mě a usmála se. „Dobrý den, pane Lame. Vy jste se vrátil?“

Podívala se na stůl Mary Ingramové a řekla: „Proboha, ona tady ta holka ještě není?“

„Ale ano,“ odpověděl jsem. „Je tu – tamhle jde.“ Mary Ingramová vyšla ze šatny, řekla: „Dobrý den, slečno Worleyová,“ a šla si sednout ke stroji.

„Chtěl jste něco?“ zeptala se slečna Worleyová. „Ano, chtěl jsem koupit pozemek.“

„Viděl jste už něco, že?“

„Slečna Ingramová mě už obsloužila,“ řekl jsem.

„Vy už jste podepsal smlouvu?“

„Ano.“

„Mohla bych ji vidět, prosím?“

Vyndal jsem svou kopii smlouvy z náprsní kapsy a ukázal jí ji.

„Aha,“ řekla, „to je tahle parcela – třináctka, sedmý blok. Slečno, jste si jistá, že je volná?“

„Naprosto,“ odpověděla Mary Ingramová a vsunula do psacího stroje papír. „Vyhledala jsem ji v kartotéce.“

Slečna Worleyová se obrátila ke mně: „Nezlobil byste se, kdybych vás požádala o vaši kopii smlouvy a účtenku, pane Lame? Ráda bych to přece jen ověřila.“

Dal jsem jí smlouvu a účtenku. Odměnila mě úsměvem a pohledem téměř koketním.

Zmizela v soukromé pracovně pana Ballwina. Mary Ingramová zvedla hlavu od psacího stroje a řekla skrz slzy: „Pane Lame, prosím vás, neberte si jinou parcelu.“

„Jinou parcelu? Proč? Proč bych si měl brát jinou parcelu?“ zeptal jsem se.

„Místo téhle,“ odpověděla. „Copak nevidíte, co dělá? Ona –“ Ethel Worleyová vyplula z pracovny pana Ballwina a řekla povzneseně: „Pan Ballwin má soukromou poznámku, že ta parcela je zadaná, slečno Ingramová. Takže není na prodej.“

Došla k pultu, vyndala mapu a opět se usmála: „Podívejte se, pane Lame, moc mě to mrzí, ale pozemek, který vám nabídla slečna Ingramová, je zadán. Protože to ale není vaše chyba, vyjdeme vám vstříc.“

Podívala se na mě a dělala cosi rty a očima. „Tady máme pozemek o sedm set padesát dolarů dražší než ten, který jste si vybral, a mnohem lepší. Ale protože jsme od vaší smlouvy odstoupili potom, co jste složil zálohu, slevíme vám tuto částku z jeho ceny.“

Vyndala účetní knihu a řekla: „Vystavím vám nový účet na tento pozemek. Potom řekla Mary Ingramová: „Napište smlouvu, slečno Ingramová, na pozemek číslo tři, blok devatenáct. Cenu a poplatky nechte stejné jako v předchozí smlouvě.“

Chvíli zavládlo ticho. Potom se na mě Mary Ingramová zoufale podívala, vzala formulář a vsunula jej do stroje.

Zakroutil jsem hlavou: „Já tenhle pozemek nechci, slečno Worleyová. Já chci ten, na který jsem uzavřel původní smlouvu.“

„Je mi líto, pane Lame, ale ten pozemek není na prodej.“

„Třeba bude, než splatím celou částku,“ odpověděl jsem.

„Ale pane Lame, vy mě nechápete. Tenhle pozemek je mnohem lepší. Je položen výše. Má mnohem lepší výhled. Má –“

„Pokud nemůžu mít ten pozemek, který jsem si vybral,“ řekl jsem, „tak nechci žádný.“

„Ale s tím budou problémy, pane Lame. Já –“

„To mě mrzí, ale já jsem si vybral tenhle pozemek a jiný nechci.“

„Budu muset zatelefonovat panu Ballwinovi,“ řekla, „a zjistit, proč je pozemek zadaný.“

„Prosím.“

„Dobře,“ odpověděla mrazivým hlasem, „počkejte okamžik.“ Odešla do pracovny pana Ballwina. Mary Ingramová se na mě vděčně podívala. „O co vůbec jde?“ zeptal jsem se.

„Ta parcela není zadaná,“ řekla. „To je zase nějaká její bouda.“

„Co tím sleduje?“

„To, že vám vystaví novou smlouvu na nový pozemek, a tak budete její zákazník. V záznamech bude mít obrat ona.“

„Vy myslíte, že by podnikala takovou akci, jen aby si zvýšila obrat?“

„A mně ho snížila.“

Usmál jsem se a řekl jsem: „Nebojte se, budu jako skála.“

Na chvíli ztratila řeč. Potom mi poslala polibek.

Bylo to tiché gesto vděku a bylo zvláštní, protože polibky mužům asi příliš často neposílala.

Dveře pracovny pana Ballwina se otevřely. Vyšla Ethel Worleyová a řekla chladně: „Tak je to snad v pořádku, pane Lame. Musela jsem nechat vyvolat pana Ballwina k telefonu a on osobně tu parcelu uvolnil k prodeji. Takže je vaše.“

Natáhl jsem ruku pro smlouvu a účtenku. Podala mi ji z dálky, jako bych byl nakažlivý, páchl nebo snídal česnek. „Vy jste telefonovala s panem Ballwinem?“ zeptal jsem se. Přikývla.

„Jak se cítí dnes ráno?“

„Výborně,“ řekla ledově.

„To jsem rád,“ odpověděl jsem. „Já jsem měl poslední informace, že mu nedávají moc naděje.“

„Prosím?“ zeptala se ostře.

„On byl včera otráven, víte?“ odpověděl jsem.

Viděl jsem, jak ztrácí barvu ve tváři. Rukama se chytila pultu, jako by na ni šla slabost. Chvíli se mi zdálo, že se jí podlomí kolena. Nakonec se však ovládla a řekla: „Jste si jistý, že to byl pan Ballwin, a ne paní Ballwinová?“

„Oba,“ řekl jsem.

„Jste si tím jistý?“

„Ano.“

„Tak vám děkuji,“ řekla, otočila se na podpatku a vrátila se do pracovny pana Ballwina.

Složil jsem smlouvu a dal ji zpátky do náprsní kapsy. Tentokrát jsem já poslal polibek zmatené slečně, která seděla za psacím strojem.

Kapitola 11

HRA NA PRAVDU

Asi za deset minut půl desáté jsem vešel do kanceláře, kývl na recepční a vešel do své pracovny.

Seděl tam Jim Fordney a mluvil s Elsií Brandovou.

„Pan Fordney přišel za vámi,“ oznamovala mi Elsie. „Tak jsem myslela, že byste ho asi nechtěl nechat čekat na recepci. Potom volal seržant Sellers, mluvil s paní Coolovou. Tak jsem ho pozvala dál.“

„Hodná,“ řekl jsem. „Co je nového, Fordney?“

„Sledoval jsem ho celou dobu,“ odpověděl Fordney.

„Ví o tom?“

„Ne. Ten měl napilno.“

„Výborně. Mně se zdálo, že to nebude jednoduché ho sledovat. Kam šel?“

„Do budovy Pawkettu.“ Hvízdl jsem.

„Vyjel nahoru výtahem,“ řekl Fordney. „Když to vypadalo, že se tam nahoře zdrží, zaparkoval jsem před domem a vešel dovnitř. Chtěl jsem taky vyjet nahoru, ale vrátný chtěl, abych se zapsal do knihy, a potom se zeptal, kam jdu.“

„Co jste mu řekl?“

„Že jdu za doktorem Quayem na ošetření. Povídal, že tam doktor Quay není. Tak jsem mu řekl, že s ním mám domluvenou schůzku a že určitě přijde, že mi to slíbil. A on na to, že nemá cenu, abych jezdil nahoru, dokud nepřijde. Zatímco jsme mluvili, podařilo se mi přečíst v knize iniciály C. K. u investiční společnosti Alfa.“

„A co bylo dál?“

„Nechal jsem vrátného, aby mi to rozmluvil, a řekl jsem, že počkám na doktora Quaye venku. Vyšel jsem ven a přečetl jsem si vývěsku. Investiční společnost Alfa byla napsaná u kanceláře číslo 610. Doktor Quay je 695. Může to něco znamenat?“

„To bych taky rád věděl,“ řekl jsem. „A co bylo potom?“

„Vyšel jsem ven a sedl jsem si do auta. Za chvíli vešla dovnitř nějaká dívka. Do knihy se nenapsala. Nevím, jak je to možný, ale nenapsala se. Nechtěl jsem se ptát, aby neměl vrátný podezření. Myslím, že kdyby mě začal podezírat, tušil by, že tu obchází detektiv.“

Přikývl jsem.

„Tak jsem si sedl do auta,“ pokračoval Fordney, „a čekal jsem asi minutu nebo dvě. Potom vyšla ta dívka a Keetley hned za ní. Vzala si taxíka. Čekal tam na ni. Nastoupila a Keetley ji sledoval.

„Sledoval jste je?“

„Ano.“

„Kam jeli?“

„Dolů na nádraží Svaz.“

„A potom?“

„Zaplatila a vystoupila. Vešla dovnitř. Keetley zaparkoval a šel za ní. Využil jsem příležitosti. Vystoupil jsem a nechal jsem běžet motor. Ta dívka hodila minci do takovýho toho boxu na zavazadla – víte, co myslím, ty skřínky, co se zamykají na kód nebo na klíč, a když tam hodíte minci –“

„Já vím,“ řekl jsem. „Co bylo dál?“

„Otevřela, dala něco dovnitř, zamkla, vzala si klíč a šla na tramvaj.“

„A Keetley?“

„Keetley jako by o ni ztratil zájem. Nastoupil do auta a odjel.“

Fordney otevřel peněženku a vyndal červenou kartu. Podal mi ji. „Dostal jsem pokutu, že jsem nechal běžet motor. Nevadí to?“

„Ne,“ řekl jsem, „my to vyřídíme.“

„Děkuju. Nevím, jestli to bylo dobře, nebo ne.“

„Bylo.“

„No,“ pokračoval Fordney, „ten chlapík, co jsem ho sledoval, jel rovnou domů na Prospect Arms Apartments. Zkontroloval jsem to, je tam napsaný na schránce – Carl Keetley, byt číslo 321.“

Zazvonil telefon.

Zvedla ho Elsie Brandová, ale ještě předtím mi řekla: „Volala nějaká paní. Nechtěla se představit, ani tu nechtěla nechat číslo, abyste jí mohl zavolat, ale řekla, že ještě zavolá sama. Potom volala asi každých deset minut. Jestli je to ona, mám vám ji dát?“

„Ano, dejte mi ji,“ odpověděl jsem a potom jsem se obrátil k Fordneymu: „Jak vypadala ta slečna, co ji Keetley sledoval?“

„Upravená, štíhlá,“ řekl Fordney, „v šedých šatech, zrzavá a –“

Elsie Brandová, která mezitím zvedla telefon, na mě gestikulovala a řekla do telefonu: „Moment, já vás předám panu Lamovi.“ Pokynul jsem jí, aby telefon ještě chvilku držela, a řekl jsem Fordneymu: „Asi tak 160 centimetrů, padesát kilo. Šedé šaty, tmavé punčochy, zelené boty, zrzavá –“

„Jo, to je ona.“

Vzal jsem telefon a řekl: „Haló?“ Na druhé straně se evidentně ulevilo Ruth Otisové: „Donalde, já jsem tak šťastná, že jsem vás zastihla. Už jsem se bála, že tam dnes dopoledne vůbec nebudete. Zkoušela jsem to domů i do kanceláře.“

„Byl jsem venku, měl jsem nějaké jednání. Co je nového?“

„Potřebuju s vámi mluvit.“

„Udělala jste včera, co jsem vám řekl?“

„O tom bych právě s váma potřebovala mluvit.“

„Tak mluvte.“

„Po telefonu?“

„Ano. Nebojte –“

Otevřely se dveře a vešel seržant Sellers, čepici nasazenou hluboko do týla, v ústech cigaretu. Vtrhl do místnosti bez ohlášení.

„To je dobrý, Donalde,“ řekl svým pronikavým hlasem, „nenechte se rušit. Pokračujte. Berta mi řekla, že jste tady. Chtěl jsem se vás jen zeptat na pár věcí.“

Řekl jsem do telefonu: „Prosím vás, jen to nejdůležitější, nezabíhejte do podrobností, já spěchám.“

On tam někdo přišel, Donalde? Zdálo se mi, že slyším –“

„Ano. Pokračujte.“

Sellers se usadil na rohu stolu a řekl: „Nazdárek, Fordney.

Jak se vede?“

„Ujde to,“ řekl Fordney.“

„Buďte zticha, pánové,“ řekl jsem, „mám na drátě kočku.“

„Nemá kamarádku?“ zeptal se Sellers.

„Vím já! Potřebuju s ní mluvit a myšlenky číst neumím. Když vy tady řvete, tak neslyším ani slovo.“

Sellers zvedl koleno, objal je oběma rukama a usmál se na Fordneyho. „Dělá na nás ramena, beztak je to nějaká bankovní úřednice a potřebuje vědět, jak to, že mu nesouhlasí pět dolarů a deset centů.“

„Pokračujte,“ řekl jsem Ruth.

„Pamatujete se, jak jsme mluvili o tom balíčku?“

„Ano.“

„Říkala jsem si, že ho nakonec – no, nikdo nepoužil – a protože mám ještě klíč, chtěla jsem ho poslat – víte kam.“

„Pokračujte.“

„Takže jsem se vydala do ordinace, vzala ten balíček a odnesla do bezpečí, kde si ho můžu kdykoli vyzvednout.“

„To jste se do toho pěkně namočila,“ řekl jsem.

„Ale ne, Donalde, vy mi nerozumíte. Než jsem na to sáhla, tak jsem se ubezpečila, že to nebylo otevřený. Bylo to přesně tak, jak jsem to přinesla z toho krámu. Kdyby se něco stalo, tak to přinesu netknutý a ukážu, že to nikdo neotevřel. Tím se to vysvětlí, ne? Myslela jsem si, že když dokážu, že je balíček nedotčený, že to bude nejlepší, když se mě bude někdo na něco ptát. A tam, kam jsem to dala, to nikdo nemůže najít, pokud – pokud nebudeme my chtít.“

„Teď to s vámi nemůžu podrobně probírat,“ řekl jsem. „Podívejte, včera jsem vám dával adresu.“

„Adresu?“

„Ano.“

„Já si nevzpomínám –“

„Kam můžete jít, když –“

„Aha, už vím.“

„Jděte tam.“

„Vy chcete –“

„Jděte tam.“

„Dobře, Donalde.“

„Hned,“ řekl jsem. „A nic si s sebou neberte. Rozumíte mi?“

„Ano.“

„To je všechno,“ řekl jsem.

„Děkuju, Donalde. Tak se tam sejdeme. Na shledanou.“ Zavěsila.

Mluvil jsem dál do telefonu: „Potíž je ale v tom, že on má tři svědky, vy jste jen jedna ze tří. Ano. Tři. On a ti dva muži, co jeli s ním… Jistě, samozřejmě. To se u takových nehod obvykle stává. Jistě, přednost s tím nemá co dělat. Ten muž tvrdí, že měl přednost on. Ten druhý zase tvrdí, že on už byl na křižovatce, když se tam přiřítil tamten blázen tou rychlostí. Takže zajděte na tu adresu a podívejte se… Já vím, že ti svědkové už jsou pryč, ale bydlí tam lidi a jsou tam okolo krámy. Udělejte to.“

Chvilku jsem se odmlčel, jako bych poslouchal, a potom jsem řekl: „A nedávejte najevo, že máte celý seznam svědků… Já už na to teď nemám čas.“

Práskl jsem sluchátkem a řekl Elsii Brandové: „Elsie, s takovýma lidma už mě nikdy nespojujte. Příště musíte zjistit, kdo volá a –“

„Nezlobte se,“ řekla Elsie Brandová, „myslela jsem, že je to paní z případu té zpronevěry.“

„To nebyla,“ odpověděl jsem. „Byla to ta ošklivá nehoda na křižovatce.“

Sellers se tvářil neobvykle chápavě a naivně.

„Tak co je novýho, Donalde?“

„Ale nic moc. Je mi nějak šoufl.“

„Copak, copak?“

„Nespal jsem.“

„Že by svědomí?“

„Kdepak,“ zavrtěl jsem hlavou, „zuby.“

„To vám nezávidím. A proč nejdete k zubaři?“

„Půjdu, jen co se zapíšu a vyřídím pár věcí.“

„To vás lituju. Zuby dovedou pěkně znepříjemnit život.“

„Jak se daří Ballwinovým?“ zeptal jsem se.

„Poslední zpráva je, že ona je v bezvědomí. Jemu už se daří líp. Už je jasný, že ten jed byl na jednohubkách s ančovičkovou pastou. Ale zvláštní je, že v laborce nenašli jed v těch tubách. Ani v jediný. Takže jed se musel na crackery dostat až potom, co je namazali tou pastou.“

„A kdy to teda bylo?“

„To nevíme. Dělala je paní Ballwinová a ta je v bezvědomí, takže nám to neřekne. Služebná říkala, že je pani Ballwinová zrovna začala dělat, když přišel do kuchyně kuchař. Měla jich na talíři asi dvanáct – malý, hranatý crackery. Kuchař se chopil zbytku a udělal na nich pastou spirálky a kolečka.“

„A za jak dlouho je potom podávali?“

„No, to je ono,“ řekl Sellers. „Ballwin přišel ten den pozdě a kuchař strčil crackery do spíže.“

„Jak dlouho tam byly?“

„Tak čtvrt hodinky. Víc než půl hodiny ne.“

„A potom?“

„Potom přišel Ballwin a komorník je přinesl. Ballwin mixoval koktejly a paní Ballwinová mu nabídla crackery, aby ochutnal. Ochutnal a chutnaly mu. Zdálo se, že má lepší náladu, než v poslední době míval.“

„A co ten komorník?“

„Nebojte se, bereme je hezky jednoho po druhým. Včetně sekretářky paní Ballwinový.“

„Takže dnes odpoledne budete mít plný ruce práce,“ řekl jsem.

„To asi jo. Co si myslíte o Keetleym?“

„Co bych si o něm měl myslet?“

„Takovej přetrhdílo, nezdá se vám?“

„Ani bych neřek.“

„Mám pocit, že trochu tlačí ke zdi Geralda Ballwina, ne?“

„Jestli ano,“ řekl jsem, „tak by si asi těžko otrávil oslíčka, když se mu má občas otřást.“

„Na to jsme taky mysleli,“ řekl Sellers. „Třeba mu šlo o paní Ballwinovou.“

„Ale jestli byly otrávené ty crackery, tak to nemohl ovlivnit.“

„Jak to myslíte?“

„Nikdo vám dopředu nezaručí, kdo si vezme kterou sušenku a kdo jich kolik sní. Kdyby měl Ballwin hlad a spořádal jich tucet a paní Ballwinová by snědla jen jednu nebo dvě, tak by Ballwin měl smrt na jazyku a jeho ženě by bylo jen těžko od žaludku.“

„Probíráme to pořád dokola,“ odpověděl Sellers, „třeba byste nám v tom mohl trochu pomoct.“

„Jak?“

„No, vám to pálí, Donalde. Tak si představte, že byste chtěl někoho otrávit, třeba nějakýho muže, ale jeho ženu ne, a že byste měl přístup k jednohubkám, který se budou podávat –“

„Jděte do háje,“ zabručel jsem, „mě bolí zuby. Jak velkou dávku toho jedu dostali?“

„Koňskou. Kdyby nebyla Charlotta Hanfordová tak rychle zasáhla a neřekla hned doktorovi, že je to otrava arzenikem, nebyl by Ballwina zachránil. Zachránilo ho to, že pomoc přišla tak včas.“

„Jeho žena se zamkla v koupelně, a tím si to ztížila. Dostala to se vší parádou. Někdo si s ní hezky zahrál.“

„Dobře, kdybych náhodou dostal vnuknutí, tak vám dám vědět. Ale teď jdu k zubaři.“

Sellers sklouzl ze stolu: „Tak hodně štěstí, Donalde. Kdyby vás něco napadlo, tak se ozvěte.“

Kývl jsem na Fordneyho a řekl Elsii Brandové: „Jsem zvědavý, co tam se mnou budou dělat.“

Kapitola 12

JAK VYHRÁT SÁZKU NA DOSTIHY

Doktor Quay měl ordinaci v šestém patře. Vedly do ní dveře se dvěma tabulemi matného skla a nápisem Dr. George L. Quay, soukromá zubní ordinace. Vedle byly druhé dveře s jednou tabulí matného skla a nápisem DR. GEORGE L. QUAY, zubní ordinace a v levém rohu bylo rukou připsáno: Jen pro objednané pacienty.

Otevřel jsem dveře a vešel do malé místnosti, v níž stálo proutěné křeslo, stůl, dvě židle a koš s pomačkanými barevnými časopisy. Na jedné stěně viselo zrcadlo a po pravé straně byly dveře. Byly pootevřené.

Když jsem za ně vzal, kdesi uvnitř se ozval bzučák a hned potom mužský hlas: „Pojďte dál.“

Vešel jsem otevřenými dveřmi do ordinace. Na protější straně místnosti seděla na zubařském křesle žena s otevřenými ústy.

Nad ní se skláněl vysoký štíhlý doktor Quay a prohlížel jí ústa zrcátkem.

Poněkud netrpělivě se na mě podíval. „Zval jste mě dál, pane doktore?“ zeptal jsem se.

„Musel jsem propustit sestru,“ spustil rozzlobeně. „Včera ešla, a tak jsem tady na ten zmatek sám. Jak se jmenujete?

Co chcete?“

„Jmenuji se Lam,“ odpověděl jsem. „Chci si domluvit návštěvu. Kdyby to bylo možné a mohl byste mě hned předběžně prohlédnout a –“

„Tak si sedněte venku,“ řekl. „Za pět minut jsem u vás. Tady už končím.“

Vrátil jsem se do čekárny a sedl jsem si.

Asi za tři minuty vyšla žena, která seděla v zubařském křesle. Byla to upravená mladší paní, asi kolem třicítky. Na ruce se jí třpytil velký zásnubní prsten a snubní prsten s brilianty.

Usmívala se, a když vyšla, dobře si mě prohlédla.

Slyšel jsem, jak uvnitř teče voda. Doktor Quay si myl ruce.

Z místa, kde jsem seděl, bylo vidět tmavý stín za dveřmi na chodbu. Byl to stín muže, který tam stál a patrně buď sbíral odvahu, aby vstoupil na stomatologické oddělení, nebo na něco čekal.

Doktor Quay stál ve dveřích v bílém plášti s krátkými rukávy a z rukou mu bylo cítit lehce parfémovanou dezinfekci.

„Tak pojďte, mladíku,“ vyzval mě, „já se podívám, co pro vás můžu udělat.“

Otevřely se dveře na chodbu. Ozval se bzučák a doktor Quay se zamračil.

Muž, který váhal ve dveřích, byl Carl Keetley.

„Dobrý den,“ řekl doktor Quay.

„Nazdárek,“ odpověděl Keetley a překvapeně se na mě podíval. „Ale, ale, Donald Lam. Co vy tady? Jak se máte, Lame?“

„Za moc to nestojí,“ odpověděl jsem.

Keetley přišel až ke mně a podal mi ruku.

Doktor Quay stál po straně dveří, čekal, až vejdu, a zdvořile se díval na Keetleyho.

Keetley řekl: „Buďte na něj hodný, pane doktore. To se vám často nestává, abyste měl na křesle prvotřídního soukromýho detektiva.“

Quay ztuhl.

„Já vás navštívím, až budete mít volno,“ pokračoval Keetley. Doktor Quay byl ve tváři bílý jako křída. „Posaďte se,“ řekl. „Za chviličku jsem u vás.“

„Jakže se jmenujete?“ zeptal se ještě jednou.

„Donald Lam.“

„Adresa?“

Dal jsem mu vizitku. „Coolová a Lam,“ řekl jsem. „Jsme soukromá detektivní kancelář.“

„Ano. Co jste ode mne potřeboval?“

„Prohlídku.“

„A co konkrétně?“

„Celkovou prohlídku.“

„Pojďte dál a tady se posaďte.“

Sedl jsem si do křesla. Doktor Quay mi uvázal kolem krku pláštěnku, vzadu ji upevnil sponou, upravil opěrku pod hlavu a zrcadlo, vzal dlouhý kovový nástroj a začal mi s ním prohlížet chrup.

„Jak je to dlouho, co vám naposledy dělali nějaký větší zubařský zákrok?“

„Mně nikdy žádný větší zákrok nedělali.“

„Aha. A kdy jste byl naposled na běžné prohlídce?“

„To už musí být aspoň dva roky.“

„Měl byste chodit na kontrolu pravidelně za půl roku. Máte nějaké potíže?“

„Bolí mě zub.“

„Který?“

„Někde tady napravo nahoře.“

„Jak dlouho už vás bolí?“

„Je to taková tupá stálá jako pulzující bolest. Celou noc.“ Doktor Quay se zaměřil na popsané místo. „Ano, zdá se, že máte v nepořádku nerv. Ten zub bude možná muset ven. A asi dva nebo tři další potřebují opravit. Nejradši bych si nechal udělat rentgen, abych přesné věděl, co se tam děje.“

„Tak on to není jen ten jeden?“

„Určitě jich je víc.“

„A kolik?“

„To uvidíme. Tady je jeden, a pokud se pamatuju, tak jsem tu ještě někde zahlédl dírku… Ano, tady je.“

„Kolik to bude stát?“

„Záleží na tom?“

„Přirozeně.“

„Tak to vám v tuhle chvíli neřeknu. Měl bych zatím něco udělat s tím zubem, který bolí. Asi by byla nejlepší extrakce.“

„Ale on už teď tolik nebolí.“

Doktor Quay vypustil na zub plnou stříkačku teplé vody. „Bolí to?“

„Ne, dělá mi to dobře.“ Totéž udělal se studenou vodou. „A tohle?“

„Není to tak strašný.“

„Ten zub by měl jít ven.“

„Ale pane doktore,“ začal jsem smlouvat, „já mám dnes strašně důležitou práci. Nemohl byste mi dát něco na zmírnění té bolesti, a že bych na to vytržení přišel jindy? Kdybyste mi dal nějaké prášky –“

„Když máte důležitou práci,“ řekl. „Tady máte Anacin. Berte ho podle návodu na krabičce a přijďte zítra v deset hodin, já vám ten zub vytrhnu.“

Snažil jsem se vstát z křesla.

„Teď bych se ještě podíval na celkový stav chrupu. Myslím, že to asi bude víc práce.“

Zaslechl jsem zvuk bzučáku a bouchnutí dveří.

„Promiňte,“ řekl doktor Quay, „to je asi další. To je hrůza, bez sestry. Už jsem volal na úřad práce, pár mi jich sem pošlou a promluvím s nima. To víte nová sestra, to je vždycky dílo. Moment.“

Doktor Quay vyšel z kanceláře, já jsem si strhl z krku pláštěnku, vstal jsem a vyšel jsem za ním.

„To šel někdo ven,“ řekl doktor Quay. „Asi ten člověk, co tu čekal. No, on se asi vrátí. Vy jste říkal, že ho znáte, ne?“

„Ano.“

„Kdo je to?“

„Keetley. Švagr Geralda Ballwina.“

„Švagr? Ale paní Ballwinová je moje pacientka a nevěděl jsem, že –“

„To je snad švagr z prvního manželství. Bratr první paní Ballwinové.“

„Aha,“ řekl doktor Quay.

„Takový bodrý chlapík,“ řekl jsem.

„Tak zítra v deset hodin ten zub vytrhneme,“ řekl doktor Quay. „Přijďte přesně, protože mám v tu dobu volno, jeden pacient zrušil objednávku. Jinak bych se na to asi nedostal dřív než za tři týdny.“

Carl Keetley čekal u výtahu.

„Tak co, jak je?“

„Je to lepší.“

„Trhal?“

„Ne.“

„To máte kliku.“

„Proč?“

„To asi nechtěl, abyste ho tam dlouho zdržoval.“

„Ano, po vašem taktním úvodu měl dost naspěch. Myslím, že ho příliš nezklamu, když sem zítra nepřijdu.“

„Doktor Quay,“ ujistil mě Keetley, „není žádný hlupák. Nebylo by moudrý ho za hlupáka pokládat.“

„Copak ho pokládám za hlupáka?“

„Musíte uznat, že když se člověk, kterej je soukromej detektiv, najednou rozhodne koupit parcelu u společnosti Geralda Ballwina a potom ho najednou rozbolí zub a jde k doktorovi, který má v klientele paní Ballwinovou, je to trochu přitažený za vlasy.“

„Ale ne o moc víc než návštěva investiční společnosti Alfa, která je čirou náhodou umístěna v budově tak, že je z ní vidět na chodbu vedoucí do ordinace doktora Quaye.“

„Aha, tak to jste si taky zjistil?“

„Ano.“

„To je zajímavý. Vy se teda vyznáte.“

„Chystal jsem se společnost Alfa navštívit dnes odpoledne v nějakém obchodním řízení.“

„No jistě, aby se kruh uzavřel. Tak tady snad nebudeme stát. Pojďte ke mně a můžeme si o tom obchodním řízení popovídat.“

Vedl mě chodbou do prostorné kanceláře na druhém konci budovy. Odemkl dveře, otevřel je, a místo aby mi dal ve dveřích přednost, řekl rozzlobeně: „Sakra, zas jsem zapomněl vypnout rádio. Dávají dostihy.“

Spěchal k podlouhlé krabičce, otočil vypínačem, zelené světlo zhaslo, a pokynul směrem ke komfortnímu křeslu. „Sedněte si, Lame, já si sednu tamhle.“

Zabořil jsem se do podušek potažených kůží a rozhlédl se po podivné „kanceláři“.

Zdi byly ověšené portréty dostihových koní. Většinou to byly zvětšené dosti detailní zarámované fotografie. Na zadní stěně visela velká mapa.

Pod oknem stál velký psací stůl s rýsovacím prknem a lahvičkami barevného inkoustu. Podlaha byla poházená ostřižky barevného celuloidu.

„Vidím, že vás moje dílna zajímá,“ řekl Keetley a posunul rádio, které právě vypnul, ke straně. „Jenom přemýšlím, co tu děláte.“

„Vypočítávám nevýhody dostihových koní.“ Ukázal jsem na psací stůl.

„Protože jste podezíravej hoch,“ řekl Keetley, „prozradím vám jedno tajemství. Chcete něco vědět?“

„Co?“

„Zvedněte ten papír,“ řekl, „a řekněte mi, jaký koně jsou napsaný na druhý závod dnes odpoledne.“

Přečetl jsem jména koní. Keetley si zapsal čísla. Potom otevřel podlouhlou zásuvku dole v psacím stole pod rýsovacím prknem a vyndal dlouhé pásy barevného celuloidu.

Omluvně se na mě usmál. „Teď uvidíte, co udělá člověk, který má příliš volna a neklid v duši.“

Vzal různé očíslované kousky celuloidu, dal je všechny na sebe a potom je po jednom házel do štěrbin takového zvláštního zařízení na stole pod oknem. Opatrně manipuloval s malými tlačítky a posouval pomalu proužky celuloidu. Postupné je upravil k obrazu svému.

„Teď se dívejte,“ řekl.

Stiskl tlačítko a za barevnými celuloidy se objevil pruh světla. Evidentně tam byla křemíková lampa, která osvětlovala celou štěrbinu v přístroji.

Když se světlo rozsvítilo, viděl jsem spoustu křivek s různými zákruty a vrcholy.

Keetley opět začal posunovat celuloid mikrometrovými šrouby. Každý proužek celuloidu se při těchto Keetleyho manipulacích nepatrně posouval dopředu.

Na okrajích celuloidových proužků byly nějaké značky, které se patrně týkaly váhy dostihových koní, délky trati a podmínek terénu.

Nakonec, když Keetley upravil všechny proužky k obrazu svému, stiskl je k sobě a sledoval na nich křivky.

„Tohle bude pěkně vyrovnanej dostih,“ řekl. „Vidíte, jak jsou ty čáry blízko u sebe? Ale podívejte se tady – tahle čára má vrchol trochu výš než ostatní.“

„Co to znamená?“ zeptal jsem se.

„To je vítězný kůň.“

Zasmál se zmatenému výrazu, který jsem schválně nasadil. „Pro většinu lidí,“ řekl, „je výpočet nevýhod pro dostihové koně dost složitý úkon. Já jsem dal dohromady stálé faktory, které ovlivňujou výkon každého koně na trati. A tyhle zářezy můžu měnit podle konkrétních podmínek.

Když mám třeba koně, který má rád blátivý terén, tak zvýším jeho výkonnostní křivku tím, že otočím tímhle knoflíkem a nastavím určitý procento podle stavu trati. Když kůň nemá rád mokrý povrchy, otočím prostě tímhle knoflíkem, který řídí zrovna tuhle záležitost. Po každým závodu hodnotím výkon koně vzhledem ke standardní výkonové křivce. Nebo jinými slovy vzhledem k jeho normě nebo průměru. Potom vezmu odchylku od týhle hodnoty.

Dostih,“ pokračoval Keetley, „samozřejmě není matematická záležitost a nepohybuje se v absolutních hodnotách. Vždycky v něm hraje roli náhoda a neznámé faktory a nepředvídané okolnosti. Ale celkem vzato si v tom vedu dobře.

Samozřejmě, to chápete, záleží tajemství úspěchu na přesným rozboru výkonu každýho koně, každý výkon se musí analyzovat na tyhle parametry u všech koní stejně. Ale to nakonec stejně dělá každej dostihovej fanoušek, když vysedává po nocích a okusuje tužku. Tohle je jen taková modernizace, taková praktická pomůcka, jak rychle zhodnotit, kde je silná stránka kterýho koně.

Tímhle se zabývají i jiní lidi, a když dospějou ke stejnýmu závěru jako já, tak nesázím, protože by se mi to nevyplatilo. Když je kůň miláček publika, tak mu to na výkonu nepřidá.“

„A tímhle si vyděláváte peníze?“

Rozesmál se: „Je s tím spousta práce, ale taky legrace a vyplácí se to. Vemte si třeba tenhle druhý dostih dnes odpoledne. Podle těch křivek to vyhraje Lady, ale bude to o prsa. Řekl bych, že možná nevyhraje ani o délku. Takže se podíváme, co na to řeknou profíci.“

Keetley vzal jeden z papírů, jel prstem po seznamu a řekl: „No, tak tenhle preferuje Satelita.“ Vzal další papír a řekl: „Tenhle taky Satelita. A tenhleten – tady to je, taky Satelit.“

„A co to znamená?“

„To znamená, že Lady bude dobrá sázka. A co mi vy řeknete k tomu čmuchání okolo doktora Quaye? Máte na něj něco, Lame, nebo jen tak oklepáváte každýho, kdo vám přijde do ruky?“

„To je náhoda, že vy máte kancelář ve stejné budově, a dokonce ve stejném patře?“ zeptal jsem se.

„No jistě, ksakru.“

„Tím chcete naznačit, že nevíte, že je to lékař paní Ballwinové?“

„Jistěže to vím. A co má bejt?“

„Kdybyste chtěl, nechal byste dveře otevřené a viděl byste na chodbě každýho, kdo k němu jde.“

„Proboha živýho,“ řekl, „kdybych chtěl vědět tohle, tak k němu zajdu a podívám se do knihy návštěv a tam zjistím, kdo k němu má přijít na tři neděle dopředu. Nebuďte naivní. Já mám tuhle kancelář proto, že chci mít klid. Já tu sedím, vychutnávám si to tichoučko a přemejšlím, jak dostat toho druhýho.“

„A občas máte čirou náhodou štěstí, že?“ řekl jsem.

„Občas,“ řekl na to, „vyrazím na mejdan. Tam se ztrapním, protože mě občas opouštějí smysly.“

„A pumpnete Geralda?“

„Vy dokážete být ale protivnej, Lame.“

„Dělám jen svou práci.“

„A jakou?“

„Momentálně se snažím zjistit, kdo otrávil pana Ballwina s manželkou.“

„Policie taky.“

„No a?“

„Jenže policie,“ řekl Keetley, „je přece jen trochu líp organizovaná. Mají větší moc i možnosti. Proč to nenecháte na nich?“

„Občas se spletou. Někdy na něco přijdu dřív než oni.“

„To věřím.“

„Kdo myslíte, že jim teda dal ten jed?“

„No,“ řekl Keetley, „musel to být někdo z nich. Jak jsem pochopil, tak v těch tubách ančoviček, co dali na rozbor, nic nebylo. A když se na to teda podívám hodně nestranně a střízlivě, tak mi to připadá, jako byste chtěl dát někomu příležitost.“

„Ono to bylo úplně jinak. Já jsem chtěl paní Ballwinovou motivovat –“

„K čemu, prosím vás?“ zeptal se, když jsem se zarazil.

„Aby držela chvíli v domě status quo.“

Zamyslel se a potom řekl: „To je až zarážející, jaký jsou lidi hlupáci.“

„Co tím myslíte?“

„Myslím tím, že policie bude mít traviče do tří hodin za mřížema.“

„Chcete se vsadit?“ zeptal jsem se.

„Třeba,“ řekl. „Vsadím se – moment, nechte mě přemýšlet. Vsadím se, že policie už ví, kdo to je, a do tří hodin sebere dost důkazů, aby ho mohla zatknout. Vsadím na to třeba prachy.“

„Vy něco víte?“ zeptal jsem se.

Usmál se: „Vy snad něco víte, ne?“

„Ani ne.“

„Já policii důvěřuju,“ řekl. „Rádi děláme z policajtů blbce, protože je hodnotíme jako jednotlivce. Ale to nejde.

Oni nejsou blbí. Hodně jich třeba nemá vzdělání, jaký potřebuje vědec. Myslím ten typ vzdělání. Ale přehlížíme skutečnost, že jejich síla je v jednotě. Když mluvíme o policii, neměli bychom ji brát jako sdružení policajtů, ale jako sílu.“

„Já vím, že jsou dobrý, nemusíte mě přesvědčovat.“

„To zatraceně jsou. Mnohem lepší, než si většina lidí myslí. A lidi, kteří se pokusí o vraždu, jsou zase většinou hlupáci.“

„Proč myslíte?“

„Tak se sakra podívejte do záznamů. Vemte si třeba v pátek noviny. Co tam najdete? Někde dole v koutě je zastrčenej odstaveček o nějakým chudákovi, kterýho popravili na elektrickým křesle nebo v plynový komoře. V deset spadla klec a ve čtvrt na jedenáct bylo po něm.

Každej pátek putuje takovej průvod třináct pater až nahoru do plynový komory, kolem eskorta, nebo skoro dva kiláky na elektrický křeslo. Jsou to hlupáci. V pátek vyrazí na věčnost, to je nejhorší trest, kterej umí naše civilizace vymyslet. Nejen, že jdou na věčnost, ale ještě tam vykročí v nešťastnej den. Fuj, je mi z toho zle. Z tý jejich nemohoucnosti!“

„Z čí nemohoucnosti?“

„Těch bláznů, co umírají v pátek,“ řekl a oči se mu podivně leskly. „Jsou mezi nima kluci, co šlápli vedle, kluci, co ztratili hlavu, a blbci.“

„A někdy taky pár těch, co mají smůlu,“ dodal jsem.

„Ano,“ přiznal, „vždycky se najde někdo, komu to prostě nevyšlo. Ale to je ve všem, co člověk kdy dělá. Třeba zrovna teď pojede nějakej výbornej řidič na koronárku. Prostě vždycky jezdil jako král, ale dnes mu to nevyjde. Z boku vyrazí nějakej cvok nebo ožrala – ozve se rána – rozbitý sklo –a náš výbornej řidič pojede na koronárku nebo rovnou na patologii.“

„Ale tak jde život, i u vrahů. Třeba zrovna ten nejlepší má smůlu. A jiný má štěstí. Ale v zásadě platí přirozený výběr – opravdu dobrý vrah nepoleze v pátek nahoru do plynový komory – to jen odpadlíci, hlupáci, blázni.

Tak bych odhadoval, že tu dnes brousí znechucenej rádoby vrah, kterej z hloubi duše nenávidí Charlottu Hanfordovou. A řek bych, že to není nejlepší vrah. Myslím, že ho dostanou.

Ne že by s ním nějak extra zamávali, až ho chytí. Já myslím, že je Ballwinovi a jeho ženě jen setsakramentsky šoufl, nic víc. On je prej už z nejhoršího venku a ona se už taky lepší.“

Vstal a řekl: „Jsem rád, že jste se zastavil, Lame. Musím se dát do práce. Zejtra jsou dostihy. Tenhle systém má tu nevýhodu, že se mu musíte věnovat. Rád si přečtu o vraždě a rád si o tom popovídám, ale živím se tím, kterej kůň bude dřív v cíli.“

„Tak hodně štěstí,“ řekl jsem a podali jsme si ruce.

Když se za mnou zavřely dveře, došel jsem asi do poloviny chodby a potom jsem se prudce otočil, abych se podíval, jestli mé sleduje.

Dveře byly zavřené. Asi ho ani nezajímalo, jestli jdu zpátky ke Quayovi nebo jestli pojedu výtahem dolů.

Kapitola 13

CHYTIT OSUD ZA PAČESY

Ruth Otisová čekala před mým bytem. Když jsem přijížděl autem a zaparkoval na prázdném místě téměř až u ní, dívala se na druhou stranu.

Když zjistila, že poblíž zastavilo auto, otočila se, zamračila se a potom si mě všimla. „Donalde!“ vykřikla.

Otevřel jsem dveře a ona mě chytila za ruku a stiskla, až jsem cítil pevné sevření jejích prstů. „To jsem ráda, že jste tady,“ řekla.

„Čekáte tu dlouho?“

„Ani ne. Asi pět deset minut, ale každá minuta mi připadá jako věčnost. Udělala jsem něco špatně, nějakou chybu?“

„Ano.“

„Ale Donalde, ten balíček je na místě, který nemůže nikdo objevit, a my si ho můžeme vyzvednout, kdy se mi zachce. Nikoho nenapadne ho tam hledat.“

„Byl bych přijel dřív, ale měl jsem nějaký dohovor s Carlem Keetleym.“

„Kdo to je?“

„Pan Keetley,“ vysvětloval jsem, „je bratr první ženy Geralda Ballwina.“

„Aha.“

„A náhodou vás včera večer sledoval, když jste odcházela z ordinace doktora Quaye s balíčkem arzeniku.“

„On – on mě sledoval?“

„Přesně tak.“

„Ale Donalde, to přece není možný. Vždyť – já – vy myslíte –“

„Ano,“ řekl jsem. „Sledovali vás dva lidi. Jednak Keetley, jednak detektiv, kterého jsem najal, aby sledoval Keetleyho.“

„A věděl Keetley – víte, co myslím – věděl, co je v tom balíčku?“

„Myslím, že věděl.“

„Vy jste s ním mluvil?“

„Ano.“

„Co říkal?“

„Nic. Tváří se jako by nic.“

„Tak mě třeba nezná. Třeba –“

„Nebuďte naivní,“ řekl jsem. „Byla jste pro něj natolik zajímavá, že vás sledoval od Pawkettu až na místo, kde jste uložila balíček do trezoru.“

Stála, jako by se jí měla každou chvíli podlomit kolena.

„Nechci to už znova rozebírat,“ řekl jsem, „ale kdybyste byla udělala, co jsem vám řekl, bylo by to teď mnohem jednodušší. Takhle si netroufnu odhadovat, co se stane.“

„Kdyby mě teda udal na policii a řekl –“

„Právě.“

„Ale Donalde, ten balíček zůstal zavřený. Je nedotčený.“

„Jak to víte?“

„Vypadá naprosto stejně, jako když jsem ho přinesla z toho krámu.“

„Jak to víte?“

„Odhrnula jsem ten obal, kousek odlepila pečeť a pak jsem ji zase přilepila.“

„A otřela jste to?“

„Jak otřela?“

„Vždyť tam zůstaly vaše otisky prstů.“ Opět se jí vedral do obličeje výraz hrůzy. „Ne, byla jsem si jistá, že je to nedotčené.“

„Nezvážila jste to?“

„Ne.“

„Kolik jste toho kupovala?“

„Doktor Quay mi řekl deset gramů.“

„Tak,“ řekl jsem, „teď musíme chytit osud za pačesy. Jestli v té nádobě bylo deset gramů arzeniku, těžko poznáte, jestli někdo trošku ubral nebo ne.“

„Nemohla bych pro to dojít?“

„A co byste s tím udělala?“

„Nevím. Vyhodila. Zničila. Nějak bych se toho zbavila. Nebo mám zavolat policii, jak jste říkal?“

„Nevíme, jestli Keetley něco řekl nebo ne,“ podotkl jsem. „Je možný, že Keetley došel na policii a ta připravila nějakou past. Třeba už tam sedí a čekají, až si pro ten arzenik přijdete. A v momentě, kdy tu skříňku otevřete, vám někdo zaklepe na rameno, a jakmile se otočíte, bude za vámi stát civilista, který otočí klopu a ukáže vám odznak a řekne –“

„Ne, Donalde! Já už to nevydržím.“

„No,“ řekl jsem, „taková je bohužel situace. Jen neznáme momentální skóre. Hrajeme potmě.“

„Donalde, mě to tak mrzí. Já jsem si říkala, když jsem viděla ten jed na tý polici a to, že není otevřený, že bych se toho prostě mohla zbavit, odstranit to a –“

„A až najdou v lékárně záznam, že jste to kupovala, co řeknete?“

„Chtěla jsem jim to říct přesně tak, jak se to stalo. Nemohla bych to udělat teď?“

Zakroutil jsem hlavou.

„A proč ne?“

„Protože teď by to vypadalo jako historka, kterou jste si vymyslela, abyste si opatřila alibi.“

„To nechápu.“

„Tak si představte,“ řekl jsem, „že byste opravdu otrávila Geralda Ballwina a jeho ženu. Dostala jste padáka a najednou jste si uvědomila, že ten jed, co jste použila, zůstal v ordinaci na polici a že až na to policie přijde, zjistí, že část chybí. Potřebovala jste tedy doplnit to, co jste odebrala. Chtěla jste to asi udělat dnes, ale protože jste dostala výpověď, uvědomila jste si, že nemáte šanci. Takže jste si tam těsně před tím, než odevzdáte klíč od ordinace, došla a vzala jed z police. Odnesla jste ho na nádraží Svaz do trezoru na zavazadla. Potom jste tam brzy ráno nebo možná ještě v noci došla, dodala zbytek jedu, aby bylo v balíčku původní množství, a potom zavolala policii.

Jakmile přiznáte, že víte o tom, že byli otráveni, a o tom, že v tom mohl sehrát roli arzenik, který jste kupovala, lítáte v tom. Nemůžete nijak uspokojivě vysvětlit, proč jste šla v noci do ordinace, vzala ten balíček z police, pár hodin jste si ho nechala a potom všechno ohlásila policii.“

Přikývla. Oči měla doširoka otevřené a byl v nich čitelný patetický výraz.

„Nastupte si ke mně a uvolněte se. Musíme něco vymyslet.“

„Co můžeme ještě dělat?“

„Zbývá jediná věc. Dokud nezjistíme další okolnosti, budete se muset držet stranou.“

„Myslíte, že ten člověk, co mě sledoval, to ohlásil policii?“

„To nevím, na toho jsem krátkej,“ řekl jsem. „Ten si s náma hraje jako kočka s myší a má za ušima. Vy teď nesmíte udělat chybu.“

„Ale jak se mám schovat? Kam mám jít?“

„To právě musíme promyslet.“

Položila svou ruku na mou a řekla: „Udělám všechno, co řeknete, Donalde.“

Zaslechl jsem volání kamelota, chvíli jsem poslouchal, co říká, a potom jemně vyprostil ruku z Ruthina sevření a sáhl po drobných.

Kamelot přišel až k nám a křičel: „Rááánní noviny, rááánní noviny, vraždááá.“

Naklonil jsem se přes Ruth, podal chlapci minci a vzal noviny. Napravo na první stránce stál nápadný titulek: Daphne Ballwinová mrtvá. Ruth jej zachytila koutkem oka a přidušeně vykřikla.

Opřel jsem noviny o volant, abychom si je mohli oba přečíst.

„Donalde,“ vykřikla, „to znamená – proboha!“

Odpověděl jsem rychle: „Nechte toho. Teď na to není čas.“

Bylo patrné, že zpráva přišla na poslední chvíli a že redakce jen upravila článek, který byl připraven už dopředu.

Když dnes ráno náhle a neočekávaně zemřela paní Daphne Ballwinová, věděla policie okamžitě, že má co dělat s nejzáhadnějším případem vraždy za poslední desetiletí.

Daphne Ballwinová byla včera přivezena do nemocnice s otravou arzenikem. Dostala se z nejkritičtějšího stavu, potom však nastalo náhlé zhoršení a s ním se dostavila srdeční slabost, a to bylo příčinou smrti.

Její manžel, Gerald Ballwin, přední obchodník s realitami, byl přijat do téže nemocnice zhruba hodinu předtím, než bylo zjištěno onemocnění paní Ballwinové, ačkoliv je policie přesvědčená, že byli otráveni současně. Skutečnost, že u Geralda Ballwina došlo k ošetření včas, je podle lékařů příčinou rychlého uzdravení. Dnes ráno se údajně stav Geralda Ballwina pronikavě zlepšil, takže pacient mohl telefonicky hovořit se svými partnery a instruovat své spolupracovníky o další činnosti své velké obchodní společnosti.

Právě telefonoval se svou sekretářkou, když ho zastihla zpráva o smrti jeho manželky. Okamžitě nařídil uzavření pobočky až do pohřbu.

Přesnější okolnosti otravy čtyřiatřicetiletého Geralda Ballwina a jeho dvaatřicetileté manželky Daphne Ballwinové (oba bytem na Atwell Avenue 2319) jsou zatím zahaleny tajemstvím, i když policie na tomto případu pracuje již přes dvanáct hodin.

Prominentní obchodník Gerald Ballwin utrpěl náhlý záchvat prudké nevolnosti krátce potom, co jedl jednohubky, které připravila jeho žena. Okamžitě byl převezen do nemocnice, (pokračování na straně 4)

Bylo zřejmé, že článek byl připraven už brzy ráno a první odstavce byly jen upraveny po náhlé smrti paní Ballwinové. Složil jsem noviny, hodil je na zadní sedadlo a řekl jsem: „Tak a máme to. Teď už je to vražda.“

„Donalde!“

Otevřel jsem jí dveře. „Vystupte.“

Beze slova vystoupila na chodník. Vystoupil jsem za ní a přibouchl dveře. „Kam jdeme?“

„Půjdeme se projít.“

Vzal jsem ji v podpaží a vedl po chodníku ke dveřím. Odemkl jsem a postrčil ji do chodby k výtahu.

„Tady bydlíte?“

Přikývl jsem.

Chvíli se na mě zamyšleně dívala a potom vstoupila do výtahu. Stiskl jsem tlačítko třetího patra a dveře se pomalu zavřely. Výtah se se skřípěním posouval šachtou.

Ruth mlčela.

Když se výtah zastavil a dveře se otevřely, vzal jsem ji za ruku a vyvedl na chodbu, odemkl jsem dveře bytu a otevřel jí je.

„Je tu nepořádek,“ řekl jsem. „Nemám stálou uklízečku, chodí sem jen jednou týdně. Tady budete mít klid. Kdyby zvonil telefon, neberte ho. Kdyby někdo klepal, nechoďte ke dveřím.

Ještě se domluvíme s telefonováním. Kdybych vás potřeboval, zavolám sem. Telefon bude zvonit, ale vy ho nezvednete, jen se podíváte na hodinky.

Nechám ho zazvonit asi čtyřikrát nebo pětkrát a potom zavěsím. Přesně za dvě minuty udělám totéž, a potřetí vám normálně zavolám.

Takže když bude třikrát zvonit telefon přesně po dvou minutách, tak ho potřetí zvednete. Ano?“ Přikývla.

„Je jen jeden způsob, jak byste se z toho mohla dostat,“ řekl jsem. „Nevím, jestli se to povede. Záleží dost na tom, jak dobrá jste herečka.“

„Co chcete, abych udělala?“

„Můžeme udělat jen jednu věc,“ řekl jsem, „a musíme si pospíšit.“

„A co teda?“

„Teď nemůžete jít na policii a říct jim o tom balíčku arzeniku, protože byste to neobhájila,“ řekl jsem.

„To už jste mi vysvětlil.“

„Já to jen znova zdůrazňuju. Já půjdu, vezmu ten jed a dám ho policii.“

„Jak to myslíte?“

„Pojedu na Svaz,“ řekl jsem. „Ubezpečím se, že mě nikdo nesleduje. Teda budu se snažit ubezpečit, že tam ty trezory nikdo nehlídá a nečíhá na toho, kdo si přijde pro jed. A potom ten balíček vezmu.“

„Ale jste si jistý, že poznáte, že vás nikdo nesleduje? Tam je tolik lidí a –“

„To samozřejmě nezaručím, ale budu se snažit.“

„Ale co když vás přece chytí?“

„Když mi někdo zaklepe na rameno, až budu ten balíček vyndávat, tak jim řeknu, že jste za mnou přišla s tím, že jste si vzpomněla, že vás doktor Quay posílal pro arzenik. Že jste nevěděla, co máte dělat. Že jste se chtěla nejdřív poradit se mnou, než půjdete na policii. Že jste se mě snažila zastihnout včera večer, ale že se vám to nepovedlo, a tak jste se vydala do ordinace, vzala ten jed, dala ho do trezoru, a když jste mě potom sehnala, dala jste mi od trezoru klíč, všechno jste mi řekla a požádala mě, jestli bych nezašel na policii.

Já jsem vám řekl, že si to ověřím. Jestliže je skutečně ten jed tam, kam jste ho údajně dala, a jestli existuje skutečně záznam, že jste ho kupovala a odevzdala doktoru Quayovi, oznámím to policii. Ale dokud se o tom nepřesvědčím sám, nebudu dělat planý poplach. Rozumíte?“

Přikývla.

„Jinými slovy,“ řekl jsem, „chci dát najevo určitou skepsi. Prostě nechci, aby si ze mě potom policie utahovala. Zkrátka si to musím nejdřív ověřit, než za nima půjdu.“

„A uvěří tomu?“ zeptala se pochybovačně.

„Policie ne, ale porota by mohla.“

„To je příliš nebezpečné, Donalde.“

„Ale je to jediná cesta, jak z toho.“

„Já mám strach, Donalde. Bojím se.“

„Aby to bylo věrohodné,“ řekl jsem, „musím se k vám chovat skepticky a lhostejně. Vy se musíte tvářit, jako že jste mnou úplně fascinovaná, že mi stoprocentně důvěřujete. Jste skromná, tichá, neprůbojná dívka. Nedovedete si představit, že byste šla na policii, tak jste šla radši ke mně. Chápete to? Musíte být do mě blázen. Prosté obdivovatelka. Rozumíte?“

Opět přikývla.

„Záleží na tom, jak to zahrajete,“ řekl jsem. „Všechno záleží jen na tom. Já jsem prostě zahloubanej do případu vraždy a vy mě nezajímáte. Vy jste do mě cvok. Dala byste za mě ruku do ohně, kdybych vás o to požádal. Zato já bych pro vás nehnul ani prstem. Mám svý starosti. Myslíte, že se nám to podaří takhle sehrát?“

Pozvedla koutky úst a nepatrně se pousmála. „Myslím, že já to zahraju přesvědčivé, Donalde,“ řekla tiše. „Svou roli ano.“

„Nezapomeňte, že nesmíte nikde ujet,“ řekl jsem. „Přišla jste ke mně a vylila si srdce. Já jsem byl nedůvěřivej. Nechtěl jsem ani jít na policii, dokud si to sám neověřím. Šel jsem si to ověřit. Vás jsem zavřel tady a řekl jsem vám, že se odsud nesmíte hnout, že když zjistím, že jste nelhala, půjdu rovnou za seržantem Sellersem a přivedu ho sem, abyste mu to řekla sama. Budete si to pamatovat?“

„Jistě.“

„To je všechno.“

„Ale Donalde, vy na sebe berete strašný riziko.“

„Jestli to vyjde tak, jak předpokládám, tak ne.“

„Ale co když to tak nevyjde?“

„Potom riskuju.“

„A proč?“ zeptala se. „Proč to pro mě všechno děláte?“

„To ksakru sám nevím. Snad pro ten polibek včera večer.“

„Donalde, já to takhle nechci.“

„Jak takhle?“

„Já jsem vás nechtěla svádět k takovým věcem.“

„Já vím.“

„Mám vás ráda. Jste na mě tak hodný.“

„Díky.“

„A nechci, abyste se kvůli mě dostal do maléru. To od vás nemůžu žádat.“

„Vy mě o to nežádáte. Já to dělám z vlastní vůle.“

„Mně se zdá, že riskujete víc, než si připouštíte.“ Zakroutil jsem hlavou a řekl jsem: „Dejte mi klíč od toho trezoru.“

Otevřela kabelku, otevřela peněženku, zamračila se, potom se usmála a sáhla do kapsy saka.

Všiml jsem si náhlého zoufalství v jejích očích. „Co se stalo?“

„Nechala jsem ho v kapse toho druhýho kabátu,“ řekla. „Ráno jsem se převlíkla.“

„A kde je ten kabát, co jste měla včera? Nedala jste ho do čistírny?“

„Ne, mám ho doma.“

„A ten klíč je tam?“

Přikývla a po chvíli se zeptala: „Mám pro něj dojít?“ Zakroutil jsem hlavou.

„Vůbec se ke svému bytu nepřibližujte. Dejte mi klíče.“ Podala mi svazek klíčů. „Kde je ten kabát?“

„Když vejdete do bytu, tak dveře od šatny jsou první nalevo. Ten kabát visí na ramínku a klíč je v levé kapse.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Tak tu počkejte, dokud se nevrátím. Nezapomeňte, co jsem vám říkal o tom telefonu.“

„Donalde, já –“ vstala ze židle a blížila se ke mně s pootevřenými ústy a planoucíma očima.

„Donalde,“ řekla zastřeným hlasem.

Potom se náhle odvrátila.

„Co je?“ zeptal jsem se. Otočila se ke mně zády a dívala se z okna. Zatřásla hlavou. „Co se děje, Ruth?“

„Nemůžu,“ řekla. „Neměla jsem včera. Já jsem – a vy teď kvůli mě riskujete – protože, no, jenom proto…“

„To bylo včera,“ řekl jsem, „a já jsem se už rozhodl riskovat. Tímhle se už nic nezmění.“

Stála otočená k oknu.

„Donalde, nedělej to,“ řekla a na hlase jí bylo poznat, že pláče.

Došel jsem k ní, dal jsem jí ruce na ramena a otočil ji k sobě.

„Nedělej to, Donalde. Vidíš, že – já taky –“

Kapitola 14

VRAŽDĚNÍ POKRAČUJE

Zaparkoval jsem auto na Lexbrook Avenue, přibouchl za sebou dveře a pospíchal do bytu Ruth Otisové. Odemkl jsem.

Když klapl zámek a já jsem otevřel vchodové dveře, nenápadně jsem se ohlédl.

Neviděl jsem nikoho, kdo by se o mě zajímal. Kolem domu parkovala auta, ale v žádném jsem nikoho neviděl.

Bral jsem schody po dvou až k Ruthinu bytu. Aniž bych předtím zaklepal, vsunul jsem klíč do zámku a potom jsem se znovu rozhlédl po chodbě, abych se ujistil, že mě nikdo nesleduje. Pak jsem odemkl, otevřel dveře a vešel do bytu.

Varovalo mě jakési tušení. Skrčil jsem se.

Neudělal jsem to však dost rychle. Najednou jsem měl pocit, že na mě padá střecha. Cítil jsem, jak mě opouštějí síly a jak se ke mě blíží červený koberec. Uhodil mě do obličeje a potom mě obklopila tma.

Jaksi vágně jsem tušil, jak utíká čas. Nevěděl jsem, kolik ho uteklo. Neměl jsem o něm ponětí. Bylo mi špatně a hučelo mi v hlavě. Bylo to jako zubařská vrtačka, jen to neustávalo. Nepotřebovalo to žádný pohon. Nedalo mi to pokoj.

S námahou jsem otevřel oči. Pomalu se mi vracely smysly.

Ležel jsem na podlaze v bytě Ruth Otisové. Cítil jsem pach koberce. Zvukem, který jsem vnímal jako zubařskou vrtačku, bylo bzučení velké zelené mouchy, která mi létala kolem hlavy. Na několik minut si sedla a potom mě po několika vteřinách opět začala neúnavně obletovat.

Snažil jsem se poslouchat, jestli je v bytě ještě někdo. Kromě bzučení mouchy jsem nic neslyšel.

Neviděl jsem nic než nohy židlí a spodní stranu stolu.

Pokusil jsem se pohnout rukama a nohama. Bolela mě hlava a zvedal se mi žaludek, ale svaly jsem měl v pořádku.

Zhluboka jsem se nadechl, chvíli jsem poslouchal a potom jsem sebral síly, postavil se na ruce a na kolena a vyskočil na nohy.

Nic se nedělo.

Zdálo se, že jsem tam sám. Byl tu takový zvláštní vzduch, jaký bývá uprostřed dne v prázdném bytě.

Celé to místo mělo zvláštní ponurou atmosféru. Bez Ruth bylo nepříjemně prázdné a jalové. Jako když se díváte, jak šaty člověka, kterého máte rád, visí sklesle na ramínku.

Hlavu už jsem měl jasnější, ale pořád mě bolela. Vešel jsem do koupelny a prudce otevřel dveře.

Nikdo tam nebyl.

Po špičkách jsem došel k šatně, opět prudce otevřel dveře a uskočil.

Nic se nedělo. Jsem tu sám.

Spiklenecky jsem vešel do šatny a poznal šedý kabát, který měla Ruth den předtím na sobě.

Sáhl jsem nejdřív do levé kapsy a potom do pravé.

Nečekal jsem, že v nich něco bude, a proto mě překvapilo, když jsem v ruce sevřel chladný kousek kovu.

Čekal jsem nějakou past. Vylovil jsem z kapsy klíč.

Myslím, že mě docela překvapilo, že když jsem klíč vytáhl, nikdo po mě nevystřelil ani se neozvalo žádné poplašné zařízení.

Chvilku jsem zůstal stát s klíčem v ruce a potom jsem se rychle rozhodl a vsunul ho do náprsní kapsy.

Naposledy jsem se rozhlédl po bytě. Usoudil jsem, že mám-li to místo prohledat, musím začít v pokoji se sklápěcí postelí.

Otevřel jsem dveře. Pomalu se objevila postel, vzorně ustlaná. Na konci postele bylo prázdné místo a z něho vyčnívala bota. Byla v ní noha.

Uskočil jsem.

Nic se nestalo. Noha zůstala bez hnutí. Rozsvítil jsem. V koutě bylo skrčené nehybné ženské tělo.

Vzal jsem je za zápěstí. Bylo ještě teplé, ale bez známek života. Zvedl jsem mu hlavu.

Světlo odhalilo mrtvou tvář Ethel Worleyové. Kolem krku měla utaženou nylonovou punčochu.

Ujistil jsem se, že je mrtvá. Vycouval jsem ven, tiše jsem vrátil postel do původní polohy a zavřel dveře.

Vyšel jsem ke vchodovým dveřím, vzal kliku kapesníkem a pomalu odemkl.

Když byly dveře odemčené, prudce jsem je otevřel.

Na chodbě nikdo nebyl.

Zabouchl jsem je za sebou a utíkal jsem dolů do haly. Byl tam telefonní automat. Vhodil jsem do něj minci, vytočil policejní komisařství a vyžádal si seržanta Sellerse.

Za chvilku se ozval. „Tady je Donald Lam, seržante.“

„Nazdárek, Donalde. Rád bych se s váma viděl. Kde jste?“

„Lexbrook Avenue 1627,“ odpověděl jsem. „Přijeďte rychle, prosím vás.“

„Co se děje?“ zavrčel Sellers. „Co kdybyste pro změnu přišel vy sem? Já –“

„Leží tady mrtvola Ethel Worleyové, sekretářky Geralda Ballwina,“ řekl jsem, „pod skládací postelí v bytě Ruth Otisové a –“

Uprostřed věty jsem stiskl vidlici na sluchátko, aby se přerušilo spojení.

Vrátil jsem sluchátko na místo, otevřel jsem dveře budky a prudce vyrazil dveře na ulici.

Na slunečním světle mě oslepila prudká bolest hlavy.

Po chvíli se mi natolik vyjasnilo před očima, že jsem rozeznal špinavou ulici se zaparkovanými automobily a polední lhostejnost kolemjdoucích.

Stará agenturní kára stála přesně tam, kde jsem ji zaparkoval.

Zatřásl jsem hlavou, aby se mi v ní ještě trochu vyjasnilo, ovšem usoudil jsem, že to byla chyba. Seběhl jsem po schodech, otevřel dveře auta a nasedl.

Nikdo mě po cestě nesledoval.

Kapitola 15

OBSAH TREZORU

Odjel jsem ke Svazovému nádraží a našel si místo k parkování.

Zdálo se, že mě nikdo nesleduje.

Prošel jsem po rozpáleném chodníku a připojil se k davu lidí, který se prodíral do nádražní budovy. Jakmile jsem se dostal dovnitř, probojoval jsem se k občerstvení.

Dal jsem si colu a spolkl dva aspiriny.

Nezdálo se, že by si mě někdo nějak zvlášť všímal.

Šel jsem k telefonním automatům.

Pokud jsem mohl posoudit, procházeli tudy jen běžní návštěvníci tohoto místa. V tuto hodinu tu nebylo příliš rušno. Ranní vlaky davy cestujících už dávno vychrlily a do příjezdu odpoledních, které přivezou další davy z transkontinentálních linek, zbývalo ještě dost času.

Našel jsem prázdnou telefonní kóji a vytočil jsem číslo sázkové kanceláře.

„Jak se vám jeví Lady na druhý dostih dnes odpoledne?“

„Pět ku jedný. Vsadíte si?“

„Stovku.“

Slyšel jsem písknutí. „To je hazard, Lame.“

„Slaboch Lady nikdy nezíská,“ řekl jsem.

„Tak ještě jeden takový a už to bude dvě ku jedny,“ řekl mi agent. „Dobře, doufám, že jste se trefil. Tak fajn, na shledanou.“

Vyšel jsem od telefonů. Nikdo se nezajímal, odkud a kam jdu. Došel jsem až k místu, kde stály trezory na zavazadla, a našel číslo 23.

Zdálo se, že mě nikdo nesleduje.

Zhluboka jsem se nadechl a zopakoval jsem si, co jsem řekl v sázkové kanceláři: „Slaboch Lady nikdy nezíská.“

Vytáhl jsem klíček z kapsy, došel jsem až k trezoru a snažil se vsunout klíček do zámku.

Nešlo to. Potom jsem si všiml nápisu, že za každých dvanáct hodin se musí zaplatit deset centů.

Vhodil jsem do otvoru minci a cítil jsem, jak klíček vklouzl do zámku.

Otočil jsem klíčem.

Skříňka se otevřela.

Nebylo v ní nic.

Strčil jsem do trezoru celou pravou ruku, prohledal jsem ho, poodstoupil jsem, abych do něj dobře viděl, a prohlédl každou skulinu.

Byl úplně prázdný.

Nechal jsem klíček v zámku, dvířka jsem zavřel a šel jsem pryč.

Kapitola 16

HORKÝ BRAMBOR

Doufal jsem, že Berta bude na obědě.

Nebyla.

Nová recepční mi hned při vstupu řekla: „Čeká na vás paní Coolová. Chce s vámi hned teď mluvit. Je u sebe.“

„Dobře,“ odpověděl jsem. „Už jdu.“

„Tak já jí řeknu, že už jste přišel.“

„Ne, neříkejte, já tam jdu rovnou.“

„Ale ona chtěla, abych ji upozornila, jakmile přijdete.“

„Já musím ještě předtím udělat jednu věc,“ řekl jsem. „Nezabere mi to víc než minutu. Jakmile budu hotovej, zajdu za ní. Nic jí neříkejte.“

Podívala se na mě s pokrčeným obočím. Vypadala, jako by se chtěla dát do pláče.

Rozesmál jsem se: „Tak dobře, řekněte jí a já jdu hned.“ Odešel jsem do své pracovny.

„Proboha, Donalde, jak to vypadáte?“ zhrozila se Elsie. „Co se vám stalo?“

„Utrpěl jsem trochu šok.“

„Chcete si o tom popovídat?“

„Ne.Všiml jsem si soucitného výrazu v jejích očích a řekl jsem: „Někdo mě zezadu praštil do hlavy a uspal mě jako nemluvně. Takže mě bolí hlava a celý záda mám ztuhlý.“

„Tak si zajděte do tureckých lázní.“

„Kdybych tak na to měl čas!“

„Tak si ho musíte udělat,“ řekla. „Tam přece můžete přemýšlet zrovna jako –“

Otevřely se dveře a v nich se objevila Berta. „Vy zákrsku zaprcatělej, jak si to představujete, zdrhnout si a nechat mě v kaši, když jde do tuhýho?“

„Pracoval jsem na případu.“

„Na případu!“ vykřikla Berta Coolová. „Vždyť ani nevíte, o jakej případ jde. Vy pracujete na tom včerejším, ale dneska už je všechno jinak. A vůbec, k čemu to teda je, když se ani nemůžeme spojit, když se něco děje? Proč mi teda ksakru aspoň neřeknete, kde jste? Proč nezavoláte?“

Obešel jsem psací stůl, sedl jsem si na židli, opřel se a dal si nohy na stůl. Když jsem se dotkl zády opěradla, ucukl jsem bolestí.

„Co je s váma?“ zeptala se Berta.

„Bolí ho hlava,“ řekla Elsie Brandová.

„Hlava!“ vykřikla Berta. „Mě, myslíte, nebolí hlava?“

„Držte zobák,“ křikl jsem na Bertu. „Potřebuju přemýšlet.“

„Přemýšlet? Vždyť proboha ani nevíte, o čem máte přemýšlet.“

„Dobře,“ řekl jsem unaveně, „tak mi teda řekněte, o čem mám přemýšlet. Radši budu poslouchat, než abych si od toho vašeho řvaní nechal zničit bubínky. Co se teda stalo?“

„Naše klientka,“ řekla Berta, „je v kaši. Potřebuje nás, a to hned. A já tu kvůli vám sedím jak na vejcích.“

„Která klientka?“ zeptal jsem se.

„Jste praštěnej?“

„Ne, ale chci vědět, která klientka.“

„Pořád ta samá. Charlotta Hanfordová.“

„Co chce?“

„Je v kaši. Potřebuje, abyste jí z toho pomoh ven. Co asi může chtít? Proč asi myslíte, že sem teda přišla a vysolila svý poslední prachy? Pět set osmdesát pět dolarů. To jsou pěkný peníze!“

„To udělala?“

„No to bych řekla!“

„Ona to chtěla usmlouvat na dvě stě padesát, ale já jsem ji trochu přitlačila a hodilo to pět set osmdesát pět babek! A celou tu dobu čumím na hodiny a vykládám o tom, jakej jste báječnej detektiv, potom mi ona zaplatí, já jí dám účet a sedím tu s rukama v klíně a nevím, kde se couráte – vyberu prachy a nemám za ně co nabídnout.“

„Tak proč jste se sama nedala do práce na případu?“

„Nedala do práce!“ vykřikla Berta. „Jako bych na něm málo pracovala! Copak jste neslyšel, že jsem z ní vyždímala skoro šest set babek? Nemluvte jako hlupák. Jestli si myslíte, že to není práce, tak to někdy zkuste sám.“

„Jakže zněl ten účet?“

„Zněl na pět set osmdesát pět dolarů.“

„Za co?“

„Za zastupování Charlotty Hanfordové.“

„To jste neměla dělat,“ řekl jsem.

„Aha, vám se na ní nelíbí barva vlasů nebo co?“

„Máte nejdřív zjistit stav věcí, než do něčeho začnete strkat nos.“

„Já ho znám. Stav je pět set osmdesát pět dolarů a tu ubohou holku do toho chce někdo namočit.“

„Kdo ji do toho chce namočit?“

„To máte právě vypátrat.“

„A do čeho vlastně?“

„Jsou v tom nějaký zfalšovaný důkazy. A z Franka Sellerse už mě taky bolí hlava. Ten vidí v každým zloducha, i kdyby měl na čele napsáno, že je nevinnej.“

„Kde je teď Charlotta?“

„Poslala jsem ji na oběd. Řekla jsem jí, že se mezitím vrátíte. Bože můj, já jsem z toho byla tak nervózní, že jsem ani nedokouřila cigaretu. To je patnáct centů vyhozenejch do povětří.“

„Jen polovina, to je sedm a půl centu,“ řekl jsem jí unaveně se zavřenýma očima.

„To máte teda stoprocentní pravdu, a už by bylo na čase, aby se vám vrátilo vědomí,“ řekla Berta.

Potom se asi na dvě nebo tři vteřiny rozhostilo ticho, protože Berta sbírala síly k dalšímu útoku.

„Tak to jsem rád,“ řekl jsem, „že se aspoň na něčem shodneme.“

„Frank Sellers byl zase čmuchat u Ballwinů, a představte si, co našel!“

„Co našel?“

„Hrnek ančovičkový pasty s arzenikem.“

„A kde to bylo?“

„Na horním fochu ve spíži.“

„To má v ruce pěkný důkaz,“ řekl jsem. „Berto, prosím vás, nechte mě tu deset minut o samotě, jen deset minut, potřebuju si něco rozmyslet.“

„Deset minut!“ ječela Berta. „Měl jste pro sebe celý dopoledne.“

„Teď bych potřeboval deset minut,“ trval jsem na svém.

„Ale ona se každou chvíli vrátí.“ Berta byla neústupná. „Držela jsem ji tu, jak to šlo, a sekretářce v recepci jsem to taky vytmavila. Ona už je naštvaná. Chce, abychom něco udělali a –“

„Teď potřebuju deset minut o samotě,“ řekl jsem Bertě. „Jestli teď odejdete, budu vám za deset minut k dispozici. Jestli ne, tak odejdu já a do večera mě neuvidíte.“

Berta se zhluboka nadechla a potom pomalu vydechla. „Podívejte, zlato, tohle Bertě nemůžete udělat. Berta to tady do teďka vedla sama. Berta vám vydělává peníze, abyste si vy mohl koupit něco hezkýho na sebe. Berta dře do úpadu. A co vy na to? Vletíte sem jako vichřice a –“

„Já mám práci, Berto. Objevily se problémy. Něco mi v tom neštimuje a za chvíli budu muset vypovídat před policií.“

„Za chvíli hlavně budeme muset vypovídat před –“ Ozvalo se zaklepání na dveře. Strčila do nich hlavu vyděšená sekretářka a řekla: „Můžu dál?“

Berta se na ni rozkřikla, ale sekretářka vklouzla dovnitř a tiše řekla: „Slečna Hanfordová je tady a vy mluvíte moc hlasitě. Já – já nevím, co jí mám říct – já –“

„Pošlete ji sem,“ řekla Berta.

„Já chci těch deset minut, Berto,“ řekl jsem. „Vezměte ji zatím k sobě a deset minut ji zdržte. Je to důležitý –“

„Já už jsem ji zdržela až dost,“ vyštěkla Berta.

Odstrčila rozechvělou sekretářku, prudce otevřela dveře a medovým hlasem řekla: „Tak pojďte dál, slečno Hanfordová, my jsme měli s panem Lamem důležitý rozhovor o vašem případu. Dopodrobna jsme ho rozebrali. Pan Lam přišel, zrovna když jste odešla. Snažila jsem se vás ještě chytit na schodech, ale vy jste už byla ve výtahu. Dala jste si někde oběd, drahoušku? Pojďte dál, pan Lam s vámi chce mluvit a připravili jsme pro vás takový plán.“

Charlotta Hanfordová vešla dovnitř. Sekretářka se dívala skulinou ve dveřích, dokud je Berta nepřibouchla. Charlotta se na mě usmála. „Dobrý den,“ řekla.

„Dobrý den,“ odpověděl jsem.

Sedla si na židli pro klienty a dala si nohu přes nohu. Sklopil jsem oči.

„On přemýšlí,“ řekla Berta zastřeným hlasem. Slyšel jsem, jak se Charlotta posunula na židli a upravila si sukni.

„Tak k čemu jste dospěli?“ zeptala se.

Berta řekla: „Tady pan Lam vám to vysvětlí. Chce, abyste mu sama řekla, jak si to představujete.“

„Ale já jsem vám všechno nadiktovala a vy jste si to zapsala.“

„Ale snad ne všechny podrobnosti,“ řekla Berta. „Pan Lam je zhruba obeznámen s problémem, ale rád by to všechno slyšel od vás, jak to bylo s tím hrnkem, že zlato?“

„Ano,“ odpověděl jsem.

Charlotta unaveně vzdychla: „To nebyl hrnek, to byl mokašálek na kávu, můj. Někdo to tam nastražil jako důkaz proti mně.“

„To je tedy nestoudnost,“ přisvědčila Berta soucitně. „Mně se to nelíbí.“

„Ještě aby se vám to líbilo, drahoušku. No tak o tom hrnku řekněte panu Lámovi.“

„Ten sprostý čmuchal Sellers!“ vykřikla.

„Já vím, jak vám je,“ řekla Berta konejšivě.

„On se tam pořád kolem mě motal a našel tam ten šálek s arzenikem a ještě lžičku.“

„Kde přesně je našel?“ zeptal jsem se.

„Ten šálek byl na polici ve spíži, někde vzadu za talířema, co se moc nepoužívaly. Někdo to tam schoval, aby to nebylo na očích, to je jasný, a neměl už čas najít lepší místo.“

„Pokračujte,“ řekl jsem.

„Ten šálek byl můj,“ řekla. „Teda pila jsem z něj já, jsou na něm moje otisky.“

„Ajajaj,“ uklouzlo mi.

„Pila jsem z něj často,“ opakovala, „a ten večer před tím jsem si ho vzala nahoru do pokoje. Mám ráda po večeři silnou sladkou kávu. Hodně si ji osladím a chutná potom skoro jako sirup. A potom ji pomaloučku upíjím.“

„A ta lžička,“ zeptal jsem se, „kde byla ta lžička?“

„V šuplíku psacího stolu v mém pokoji.“

„Jsou na tom šálku ještě nějaké jiné otisky prstů, nebo jen vaše?“

„Nevím, seržant Sellers o tom nic neříkal. Jen mi ukázal fotografie, že jsou na tom šálku moje otisky.“

„Zvětšené fotografie?“

„Ano.“

„A nechal vám je srovnat s vašimi skutečnými otisky, aby vás přesvědčil, že to na vás jen tak nehraje?“

„Ano.“

„Co jste mu na to řekla?“

„Nejdřív jsem mu řekla, že to prostě nechápu. Přemýšlela jsem a potom jsem si vzpomněla, že jsem nechala ten šálek nahoře v pokoji. Kdokoliv si ho tam mohl vzít.“

„Řekla jste o tom Sellersovi?“

„Ano.“

„Nehrajete tu na nás nic, že ne?“

„Ne, říkám pravdu.“

„Můžete odpřisáhnout, že je to všechno pravda?“

„Ano.“

„Nic jste si nevymyslela?“

„Ne.“

„A nemáte představu, kdo mohl ten hrnek do té spíže dát?“

„Ne.“

„Jestli opravdu mluvíte pravdu,“ řekl jsem, „tak máte v ruce jeden důkaz, kterým to můžete prokázat.“

„Jak to myslíte?“

„Je tu jedna věc, která s naprostou jistotou prokáže, že nelžete. Která vaši historku potvrdí.“

„A co je to?“ zeptala se s nadějí.

„Vidíte? Já jsem vám říkala, že mu to pálí,“ šeptala Berta konejšivě.

„Ta ančovičková pasta v tom hrnku je s arzenikem, protože ho tam vrah přimíchal.“

„Samozřejmě,“ řekla.

„Ale až bude seržant Sellers prohlížet lžičku, zjistí, že na ní žádná ančovičková pasta není. To podloží vaše tvrzení. V tom hrnku byla smíchána ančovičková pasta s arzenikem. Kdybyste to byla udělala vy, použila byste to, co máte v pokoji. Jestliže to na vás chtěl někdo nastražit, nenapadlo ho, že ve vašem pokoji zůstala lžička, ale vzal hrnek s vašimi otisky prstů a jinou lžičku.“

„To je ono, zlato,“ broukla Berta souhlasně.

Charlotta Hanfordová mlčela.

„No?“ řekl jsem vyzývavě.

Pohnula se na židli. „Pokračujte,“ řekl jsem.

„Myslím, že ten, kdo to na mě nastražil, nebyl žádný blbec.“

„Proč?“

„Protože když našel seržant Sellers lžičku, byly na ní zbytky ančovičkové pasty s arzenikem.“

„Panenko skákavá!“ vykřikla Berta polohlasně.

„Tak to je škoda,“ řekl jsem, „že jste si pro Sellerse nevymyslela lepší historku.“

„Kušte!“ křikla na mě Charlotta Hanfordová.

„Přemejšlej, zlato, jen přemejšlej,“ řekla Berta. „Musíme ji z toho přeci nějak dostat.“

„My máme ale licenci na detektivní kancelář,“ opáčil jsem na její adresu.

„A co tím chcete říct?“

„Že na takovouhle věc je potřeba jiná licence.“

Berta mě přejela pohledem.

„Vy jste hrozný člověk,“ řekla Charlotta.

„Podívejte, Donalde,“ Berta se chopila slova, „nebude to poprvé, už jste to dělal.“

„Co jsem dělal?“

„No, vytahoval lidi z bryndy.“

„To jo, ale to jsem je měl za co chytit.“

„Tak něco takovýho najděte,“ řekla Berta. „Já vám říkám svatou pravdu,“ zdůraznila Charlotta.

„Podívejte, zlato,“ řekla Berta, „teď ji tu nemůžeme takhle nechat. S Frankem Sellersem je – no, těžký pořízení.“

„Jo, já chápu, jak by se na to Sellers díval,“ řekl jsem.

„Tak něco udělejte!“ vyštěkla Berta.

„A co mi radíte?“ zeptal jsem se jí.

„Za prvé musíme slečnu Hanfordovou někde schovat, než – no než najdeme nějaké vysvětlení toho všeho.“

„My můžeme hledat jen skutečnosti,“ řekl jsem. „Vysvětlovat musí Charlotta.“

„Copak celou dobu nevysvětluju?“ zeptala se.

„Bertu jste uspokojila,“ řekl jsem, „mě zatím ne. A policii to, myslím, teprve neuspokojí.“

„Říkám vám, že to na mě někdo nastražil.“

„Schovejte ji někam,“ řekla Berta, „někam do bezpečí, než se to vyjasní, Donalde.“

„A kam?“

„Nevím – třeba k sobě do bytu.“

„To ne,“ řekl jsem.

„Nechápu proč,“ Berta na to. „Máte hezký malý byt a není před ním recepce, kde by věčně někdo civěl, kdo chodí dovnitř.“

„Nechci ji kompromitovat,“ řekl jsem.

„To snad ne!“ vykřikla Charlotta.

„Tak zlato, vemte ji tam,“ přimlouvala se Berta.

„A proč ji nevezmete vy do svýho bytu? To by snad vypadalo líp.“

„Do mýho bytu? O čem to proboha mluvíte? Ona je takovej horkej brambor. Kdyby ji u mě našel Frank Sellers, tak by – tak by –“

„A kdyby ji našel u mě?“

„Tak by nic neudělal. Jednak by na to vůbec nepřišel, a i kdyby na to přišel, tak byste se z toho nějak vykroutil.“

Charlotta se vložila do hovoru: „Jestli mě teda nechcete zastupovat, tak mi vraťte peníze a já se obrátím jinam.“

„Samozřejmě vás chceme zastupovat,“ řekla Berta. „Donald vás vezme k sobě do bytu, ale nejdřív se musí ujistit, jak to vlastně všechno je. Třeba tam budete muset nějaký čas zůstat.“

„Já nic neříkám,“ odpověděla Charlotta. „Jsem v bryndě a potřebuju z ní ven. Přišla jsem za váma a zaplatila vám, abyste mi z ní pomohli.“

Berta Coolová si mě přeměřila pohledem a přikývla. „Potřebujeme váš byt, zlato, a nemáme moc času.“

„Nechte mě chvilku přemýšlet, Berto,“ řekl jsem.

„To můžete až u sebe v bytě. Tam budete mít času habaděj. Jinak budete sedět tady, přijde sem Frank Sellers a budete v tom až po uši.“

Vstal jsem. „Pojďte,“ řekl jsem Charlottě.

Svižně vstala. „Děkuju,“ řekla Bertě.

„Není zač,“ odpověděla Berta. „My se o vás postaráme.“

Když jsem procházel kanceláří Elsie Brandové, zpozoroval jsem její starostlivý pohled. Otevřel jsem dveře do haly a dal přednost Charlottě.

Šla rychle a nervózně, jako by jí dalo práci udržet se a nedat se do klusu.

Výtah přijel okamžitě, svezl nás dolů a já jsem ji dovedl k agenturnímu autu.

„Jak je to daleko do vašeho bytu?“ zeptala se.

„Nejedeme tam.“

„Cože?“

„Nebuďte naivní,“ řekl jsem. „Berta to myslí dobře, ale já musím mít jistotu, že bude diskrétní.“

„Co tím chcete říct?“

„Představte si,“ řekl jsem, „že Berta udělá nějakou nepředloženost a policie se doví, kde jste.“

„Ona by to snad ale neudělala, ne?“

„Myslím, že ne.“

„Tak proč teda nejedeme do vašeho bytu?“

„Protože si nemůžu dovolit takové riziko. Myslím, že si Berta opravdu dá pozor na jazyk, ale kdyby si ho náhodou nedala, nikdy bych si to neodpustil a vy byste mi to taky neodpustila.“

„Kam jedeme?“

„Do autokempu.“

„Proč?“

„Z několika důvodů,“ řekl jsem. „Za prvé si nemůžu dovolit, abyste se zapsala pod falešným jménem. To by předpokládalo, že nemáte čisté svědomí, kdyby někdo vyrukoval proti vám.“

„Ale oni už proti mně rukujou.“

„Právě proto si nemůžete dovolit utíkat. To by se mohlo obrátit proti vám.“

„Co uděláte?“

„Pojedeme do kempu,“ řekl jsem. „Budu se snažit vzbudit dojem, že nás jede celá parta. Zapíšu se na své jméno – Donald Lam se společností – a vyplním číslo našeho auta.

Kdyby se na to potom při vyšetřování přišlo, řeknu, že jsem se snažil soustředit všechny svědky na jedno místo, abych je mohl konfrontovat. Našel jsem místo, kde bychom nebyli rušeni, a vás jsem sem odvezl jako první. Potom jsem se vrátil pro ostatní. Chtěli jsme vás všechny s Bertou soustředit tady a odpoledne o tom společně pohovořit a k něčemu dospět.“

Zamyslela se a potom řekla. „Je vidět, že máte opravdu hlavu na správným místě. To je nápad!“

„Takže v pořádku?“ zeptal jsem se.

„Takže v pořádku,“ odpověděla.

Vyjel jsem na ulici. Urovnala si punčochy. „Sellers má dost důkazů, aby vás mohl nechat zavřít,“ řekl jsem. „Z toho, že vás nechává na svobodě, bych soudil, že na vás chystá nějakou past. Musíme být maximálně opatrní.“

„Já to nechám na vás, Donalde.“

Přikývl jsem a chvíli jsem mlčel.

„Co je s vámi?“ zeptala se. „Když jsem vás viděla naposled, sršel jste energií, a dnes jste jako tělo bez duše.“

„Strašně mě bolí hlava,“ řekl jsem.

„To mě mrzí,“ řekla.

Odvrátil jsem pohled od silnice a podíval se na ni.

Usmívala se na mě. „Tohle mám vyzkoušené.“

„U mě je to traumatická záležitost,“ řekl jsem.

„Co je to?“

„Terminus technicus.“

„A co to znamená?“

„Že je to následek působení násilí.“

„To vás někdo uhodil ho hlavy?“

„Ano. Někdo mě vzal pěkně po hlavě.“

„A kdy?“

„Před několika hodinama.“

„A kde?“

„Vždyť jsem říkal, po hlavě.“

„A proč, Donalde? Proč vás někdo vzal po hlavě?“

„Asi jsem nepřišel vhod.“

Odmlčela se a byla potichu, dokud jsme nepřejeli most a nedostali se až na okraj města. Potom jsme zastavili na jednom větším parkovišti.

„Prosil bych dvojchatku s ubytováním pro šest lidí.“

„Prosím, osmnáct dolarů.“

„Je to pohodlné?“

„Jistě. Chatka je –“

„Dobře, já to beru.“

Zapsal jsem se jako Donald Lam a společnost. Muž u přepážky si vyžádal můj technický průkaz a zapsal údaje o autě. „Kde jsou ostatní?“ zeptal se. „Teprve dorazí,“ odpověděl jsem. „Takže tam máte tři dvojlůžka,“ řekl. „Dobře.“

„Prosím, číslo šest.“

Vzal klíč a zavedl nás k větší chatce. Byla hezká a pohodlná, se dvěma vykachlíkovanými sprchami, obývacím pokojem a dvěma ložnicemi.

„Bude vám to vyhovovat?“ zeptal se.

„Naprosto,“ odpověděl jsem. Odešel. Charlotta Hanfordová se postavila vedle mě.

„Takže tady zatím budete muset zůstat,“ řekl jsem. „Slibte mi, že nebudete nikam chodit.“

„Slibuju. A co teď uděláte vy?“

„Vrátím se do kanceláře.“

„Chudáku, nechcete si trochu odpočinout?“

„Nemůžu,“ řekl jsem.

Pohladila mě jemně po hlavě. „Bolí to?“

„Bolí. Až dolů po páteři. Byla to pořádná rána.“

„To je hrozné,“ řekla. „Třeba se vám uleví, až – až sem večer přijdete. Já vás mám radši, když jste samá energie, jako jste býval.“

„Nehrála jste na mě tentokrát nic, že ne?“ Usmála se. „Ženy nikdy nic nehrajou.“

„Snad ne,“ řekl jsem a šel ke dveřím. „Kdy se vrátíte?“

„Nevím. Tamhle máte kuchyňku, já vám přinesu nějaký jídlo. V žádném případě nikam nechoďte. Buďte uvnitř a zamkněte se. Kdyby někdo klepal, ozvěte se, ale řekněte, že se koupete a že nejste oblečená.“

Když jsem stál u dveří, přišla až ke mně. „Donalde,“ řekla, „proč jste na mě tak hodný?“

„To patří k věci,“ odpověděl jsem.

„Já vám to nikdy nezapomenu. Vy jste tak milý. Věděl jste, že –no, že si to potřebuju ještě nechat všechno projít hlavou. Mohla bych obelhávat Bertu Coolovou, ale vás ne. Ne, Donalde.“

„S tím si nedělejte starosti. Teď hlavně musíte obelhat Franka Sellerse.“ Obešel jsem ji a vyšel jsem ven.

Kapitola 17

PŘI ČINU

Elsie Brandová měla pootevřené okno, aby viděla na vchodové dveře. Jakmile jsem vstoupil, gestikulovala na mě, ukazovala ke kanceláři Berty Coolové a posunkovala, abych se vrátil.

Zrovna jsem za sebou zavíral dveře, když se náhle otevřela kancelář Berty Coolové a zaslechl jsem hlas Franka Sellerse: „Dobře, tak jakmile se vrátí –“

Automatické dveře se zavíraly pomalu a já jsem zůstal v pasti. Než jsem mu mohl zmizet z dohledu, všiml si mě a řekl: „Tady je.“

Otevřel jsem dveře, vstoupil jsem dovnitř a pozdravil jsem: „Nazdar, seržante.“

Berta Coolová řekla s vážnou tváří: „Pojďte dovnitř, Donalde.“

Prošel jsem elegantně kolem její kanceláře a řekl Sellersovi: „Tak co, tělo nalezeno?“

„Ano,“ odpověděl Sellers, „tělo nalezeno.“

Všichni jsme si sedli. Sellers, čepici posazenou hluboko do týla, čelo podmračené, vzal do úst doutník a nervózně jej žvýkal.

„No tak?“ zeptal se.

Překvapeně jsem se na něho podíval: „No tak co?“

„O co vám jde?“ zeptal se. „Nahlásíte policii mrtvolu a uprostřed věty zavěsíte. Neřeknete ani to, kde jste, ani jak jste se tam dostal. Chováte se, jako kdybyste našel zatoulanýho psa. Potom se klidně vrátíte do kanceláře, vůbec se nepokusíte spojit s policií a neřeknete o tom ani partnerce. Tak o co ksakru jde?“

„Ona je to složitější záležitost,“ řekl jsem unaveně.

„Tak spusťte.“

„Postupně, ano?“ řekl jsem.

„Copak jste mi nezavěsil?“

Nasadil jsem překvapený výraz:;,Já? Proč bych vám zavěšoval? Myslel jsem, že se tam asi budete chtít co nejrychlejc dostat, a když jsem vám řekl všechno podstatný, myslel jsem, že jste zavěsil vy mně.“

„Neřekl jste mi, kde vás zastihnu nebo kde budete čekat. Když někdo něco hlásí policii, předpokládá se, že o sobě něco řekne.“

„Já jsem to policii hlásil tak deset vteřin potom, co jsem tam to tělo našel. A představil jsem se. A vy jste mi potom zavěsil, takže –“

„Já jsem nezavěsil, byli jsme přerušeni.“

„A jak jsem to já měl vědět?“

„Měl jste zavolat znova.“

„A nechat si mezitím urazit palici,“ řekl jsem. „Řekl jsem vám všechno.“

„A proč jste o tom neřekl Bertě?“

„Neměl jsem možnost,“ odpověděl jsem. „Nechtěl jsem o tom mluvit před klientkou. Myslel jsem si, že jí to řekne policie radši sama. Kdyby se náhodou zjistilo, že o tom ví, těžko by vysvětlovala, že to ví od nás.“

„Vy jste mi nějak uvážlivý,“ řekl Sellers.

„Ano, jsem.“

„Jak jste se tam dostal?“

„Šel jsem za dívkou, co tam bydlí.“

„Za Ruth Otisovou?“

„Ano.“

„Proč?“

„Je instrumentářkou u doktora Quaye.“

„Co to s tím má co společnýho?“

„Byl to zubař paní Ballwinové.“

„Pokračujte,“ řekl Sellers.

„A kromě toho kupovala arzenik v drogerii Acme.“

„Tak vy jste o tom věděl?“

„Ano.“

„A dál?“

„To nestačí?“

„Co jste dělal potom?“

„No dojel jsem k domu, kde bydlí.“

„Zazvonil jste?“

„Ne.“

„Tak jak jste se dostal dovnitř?“

„Dveře do bytu byly pootevřené.“

„A jak jste se dostal do domu?“

Zvedl jsem oči a díval jsem se do stropu: „Strčil jsem do dveří a ty se otevřely.“

„Kecáte,“ řekl Sellers. „Radši vyložte karty, mladej.“

„Dobře,“ řekl jsem, „když chcete zabíhat do soukromí, tak jsem si otevřel klíčem.“

„To už je lepší. Co jste tam hledal?“

„Důkazy.“

Berta řekla rozzlobeně: „Ale o tom jste mi nic neřekl, Donalde.“

„Neměl jsem čas.“

„Tak teď ho máte,“ řekl Sellers.

Podíval jsem se na hodinky. „Když už jsme u toho času, mám horkýho favorita ve druhým dostihu. Jakmile skončí, musím se tam dostat a vyzvednout si výhru.“

„Frank je na naší straně, zlato,“ řekla Berta. „Naše klientka je z toho venku. Teď postupujeme společně. Na koho jste vsadil, Donalde?“

„Na vítěze.“

„Jak to víte?“

„Mám metodu, jak vyhrát dostihy. Zatím to ještě nikoho nenapadlo.“

„Kolik jste na něj vsadil, zlato?“

„Stovku.“

„Stovku!“ vykřikla Berta. „To je teda sakra horkej favorit. Představte si, Franku, že zatím nikdy nevsadil víc než deset babek.“

„Tak se mi zdá, že moc odbočujeme,“ řekl Sellers. „Řekněte mi, co jste dělal v tom bytě u Otisový. Nebo jestli se teda chcete nejdřív podělit o metodu, jak vyhrát dostihy, tak ven s tím.“

„Na tom nic není,“ řekl jsem. „Jeden známý vynalezl bezvadnou metodu, jak vytipovat vítěze. Čistě matematickou.“

Berta Coolová se ke mně naklonila a zavrzala pod ní židle.

„Na jakýho koně jste teda vsadil?“ zeptal se Sellers.

„Na Lady.“

„Tu nemám rád. Je to taková koza.“

„To byste musel vidět, jak ten kolega vyhodnocuje tipy,“ řekl jsem. „Každýho koně zhodnotí podle předchozích výkonů. Má na to takovou světelnou mašinku, která na základě toho propočte předpokládaný výkon a zapíše to v podobě křivek na celuloidových pásech.“

„Tak takhle, jo?“ řekl Sellers.

„Ano, takhle. Vynález, jak předpovídat výkony koní.“

„Takže vy jste vsadil stovku na nějakýho moulu, kterýmu věříte?“ zeptala se bolestně Berta. „Přesně tak,“ řekl jsem.

Berta zvedla telefon a řekla operátorovi: „Prosím vás, dejte mi linku ven.“ Potom horečně vytáčela číslo a řekla: „Haló, Frede, tady je Berta Coolová. Hele, mám favorita ve druhým dostihu… Ne, to je v pořádku… Tak dělejte, spěchá to. Je to Lady. Chci na ni vsadit dvacku.“

Sellers špitl: „Já taky dvacku, můžu, Berto?“

„Tak čtyřicet,“ řekla Berta úsečně.

Chvilku bylo ticho a potom Berta řekla: „Tak já třicet a dvacet na mýho přítele. Takže to bude za padesát… Jistě, na moje jméno. Vy přeci jednáte se mnou. Tak jo. Padesát. Pět ku jedny. Fajn. Dobře, nashle.“

Zavěsila.

„Kdo je ten známej?“ zeptal se Sellers.

„Jeden chlapík, má dole ve městě kancelář, ale nedělá tam zjevně nic jinýho než tohle. Točí knoflíkama a posunuje celuloidový pásy se zápisem výkonů koní. Je to nápad.“

„A proč je posunuje?“ zeptala se Berta.

„Protože když nějakýmu koni vyhovuje mokrý terén, tak posune křivku podle konkrétního terénu v závodě. Po každým závodě zhodnotí výkon koně a udělá mu na kartě křivku. Potom vezme karty všech koní, co poběží, a upraví je podle konkrétního terénu a podmínek na trati a vyjde mu z toho vítěz. Čistě matematicky.“

Berta se podívala na Sellerse a řekla: „To zní docela přesvědčivě.“

„Proč ne?“ řekl jsem. „Nakonec to dělají všichni sázkaři, ale pracně jen s tužkou a papírem. Ale je v tom moc faktorů a nejde je vzít všechny v úvahu. Zatímco když to všechno přenesete do grafu, dostanete odpověď najednou.“

„No já tomu ani za mák nerozumím,“ řekla Berta. „Mně jen přesvědčilo to, že jste na to vsadil stovku. To hovoří samo za sebe.“

„Jen abyste mě pak neobviňovali, když nevyhraje. Já jsem vám neradil, abyste na ni sázeli. Já jsem vám ani nechtěl říkat, na kterýho koně jsem vsadil, ale seržant Sellers to ze mě vytáhl.“

„Ale vy jste na ni přece vsadil stovku.“

„Ano.“

„A to mi stačí,“ řekla Berta. „My na ni máme padesát.“

„Já z toho pětadvacet, že jo?“ řekl Sellers. Bertě se zablesklo v očích: „Říkal jste jen dvacet, Franku.“

„Já jsem myslel, že to bereme napůl,“ řekl Sellers. „Jsem pro pětadvacet.“

„Řekl jste dvacet, tak jsem to dohodla na padesát celkem.“

„Já vím. Vy jste ale taky říkala dvacet. Takže jsem myslel, že jedeme fifty fifty.“

„To ne. Já jsem vsadila třicet, a to si ohlídám. Vy jste chtěl dvacet, tak máte dvacet.“

„Ale teď bych chtěl teda pětadvacet,“ řekl Sellers.

„Dobře, ať je po vašem,“ souhlasila Berta s povzdechem.

„Pět ku jedny?“ zeptal se Sellers.

„Pět ku jedny,“ ujistila ho Berta.

„Ale na tu mašinku bychom se měli podívat,“ řekl Sellers.

„Jdu s vámi, kdykoliv budete chtít,“ řekla Berta.

„To je nápad,“ podotkl Sellers. „Čím víc o tom přemýšlím, tím víc se mi to líbí.“

„Stálo mě to sto dolarů,“ řekl jsem.

„A jak vypadala Lady podle těch prognóz?“ zeptal se Sellers.

„Že to bude dost vyrovnaný závod. Jestli vyhraje, tak o prsa. Proto si taky můžete vsadit pět ku jedné.“

„To je jedno, jestli to bude jen o fous, hlavně že proběhne první,“ řekl Sellers. „Ale zpátky k případu Ballwin. Moc jsme od toho utekli.“

„Nemůžete přeci věřit náhodným důkazům, Franku, to dobře víte. Existuje spousta případů, kdy –“ ozvala se Berta.

„Ale tentokrát byla přistižena při činu.“

„Co teda nechápu,“ pokračovala Berta, „je ta vražda Ballwinovy sekretářky.“

„Asi moc věděla. Aspoň se mi to tak momentálně jeví.“

„A myslíte, že je zapletená do tý vraždy?“

Sellers se rozesmál: „No to bych řek.“

„Kdo to udělal?“ zeptal jsem se.

„Ruth Otisová,“ odpověděl Sellers.

„Měl jsem na mysli tu vraždu a tu otravu,“ upřesnil jsem.

„Ano.“

Berta se na mě významně podívala: „Vy jste to chtěl hodit na Charlottu Hanfordovou, že jo?“

„Na nikoho jsem nic nechtěl hodit,“ řekl Sellers. „Akorát sháním důkazy. Teď bych s tou Charlottou Hanfordovou potřeboval mluvit. Kdyby sem náhodou přišla, pošlete ji co nejrychleji za mnou.

Berta se na mě podívala.

Mlčel jsem.

„Jste si jistý, že je vrahem Ruth Otisová?“ zeptal jsem se.

„To se ví, že jsem,“ odpověděl Sellers. „Když jsme se dostali k ní do bytu, byly na všem otisky prstů. A našli jsme i ten balíček s jedem, takže teď přesně víme, kolik toho použila.“

„Kolik?“ zeptal jsem se.

„Hodně,“ řekl Sellers. „Říká se, že nad 13 setin gramu už je to nebezpečná dávka. Pod 13 setin je vám akorát zle, ale nic víc.“

„A kolik chybělo v tom balíčku, co koupila?“

„Koupila deset gramů a skoro dva gramy chyběly.“

„A ten zbytek jste našli u ní v bytě?“

„Jo, našli,“ řekl Sellers. „A potom taky tubu ančovičkový pasty, polovina jí chyběla. A k tomu nemá paní Ballwinovou ráda. Nenávidí ji do morku kostí.“

„Proč? Žárlila?“

„To ne, ale kvůli paní Ballwinový přišla o práci. Paní Ballwinová chodila k doktoru Quayovi a jako prominentní pacientka měla různý privilegia. Jenže Ruth Otisová by chtěla prostě v ordinaci kralovat. Byla k paní Ballwinový nezdvořilá. Myslela si asi, že se jí doktor Quay zastane, chudinka.“

„A co udělal doktor Quay?“

„Zastal se samozřejmě paní Ballwinový a Otisovou vyhodil.“

„A ona se rozhodla, že otráví paní Ballwinovou?“

„Hmm.“

„To si jako myslela, že jí to vrátí práci, nebo co tím sledovala?“

Sellers několikrát otočil doutník a opřel se o mě pohledem. „O co vám ksakru jde? Chcete rejpat nebo co?“

„Jen se ptám.“

„Nelíbí se mi ten tón.“

Do hovoru se vložila Berta Coolová: „A co další důkazy? Tamto, jak jste – no, ten další důkaz.“

„Jakej další důkaz?“

„Ten hrnek s otrávenou ančovičkovou pastou, jak měl otisky Hanfordový.“

„Aha, takže Charlotta Hanfordová je vaše klientka.“

„To jsem neřekla.“

Sellers se usmál: „To jste nemusela říkat. Kde je teď? Potřebuju s ní mluvit.“

„Jak je to teda s tím hrnkem?“ zeptala se Berta, aby odvrátila téma hovoru jinam.

„Nastražili to na ni,“ řekl Sellers. „Málem jsem taky nalít. Řeknu vám, kdyby nebylo tý vraždy Ethel Worleyový, byl bych opravdu šel ostře na Charlottu. Na jisto. Aspoň vidíte, jak se můžou věci zamotat.“

„Co jste zjistil o Ethel Worleyové?“ zeptal jsem se.

„Ještě jsme to neuzavřeli,“ řekl Sellers. „Když jsem odcházel, tak vlastně ještě brali otisky prstů. Já jsem odešel dřív, protože jsem vás potřeboval najít. Proč jste tam sakra nemoh počkat?“

„Neřekl jste mi, abych počkal.“

„To vás snad mohlo napadnout. To je samozřejmý, že jsem s váma potřeboval mluvit.“

„Tak jste se mnou mluvil, ne?“

„Nechte těch srandiček,“ rozzlobil se Sellers. „Abyste v tom taky náhodou nelítal. Zajímalo by mě, jak to bylo s tím klíčem.“

„No,“ řekl jsem žoviálně, „kdykoliv mě potřebujete sehnat v mé pracovní době, stačí zastavit se tady nebo zavolat a –“

„Ticho!“ zařval Sellers.

Zmlkl jsem.

„Vy nám teď řekněte o Ethel Worleyový a Ruth Otisový,“ řekla Berta.

„No,“ řekl Sellers, škrtl zápalkou o podrážku a snažil se zapálit si doutník, „Gerald Ballwin už je na tom dobře, tomu už je hej. Kdyby nebylo toho šoku, tak už ho pustili z nemocnice domů. Kdyby se tam bejvala jeho žena dostala tak rychle jako on, tak ji taky zachránili. To je zajímavý. Ten jejich šofér a komorník to nese hůř než její manžel. Brečí jako nemluvně.“

Sellers si dal nohu přes nohu a pokračoval: „Teď už vám můžu říct, že jsme ho taky podezírali. Ty crackery nakonec servíroval on, že jo? Kdyby to byl dostal jen Ballwin, šli bychom po něm. Ale když se z toho Ballwin vykřesal a schytala to jeho žena, přišli jsme o motiv, a kdybyste viděli, jak se ten chlápek složil, když se dověděl, že paní Ballwinová natáhla brka, to mluvilo samo za sebe.“

„A nehrál to?“

„Jestli hrál? Slzy se mu koulely po tváři jako hrách.“

„A manžel to snáší líp?“

„Umí se líp ovládat,“ řekl Sellers. „Vytočil číslo společnosti a řekl jim, co se stalo a že chce, aby ten den zavřeli.“

„S kým mluvil?“

„S Ethel Worleyovou, svou sekretářkou.“

„A co se stalo pak?“ zeptala se Berta. „Pracujou tam dvě děvčata, tahle Ethel Worleyová a Mary Ingramová. Myslím, že spolu moc nepečou, asi na sebe trochu žárlí.

Jakmile se Ethel Worleyová dověděla, že je paní Ballwinová mrtvá, řekla Mary Ingramový, že něco ví, a jestli je to vražda, nemůže si to nechat pro sebe a musí něco udělat.“

„A řekla, co?“

„K tomu se dostanu. Nemohla nastartovat auto, a tak požádala Mary Ingramovou, aby ji hodila do města.“

„A Mary?“

„Jo, že ji odveze domů, ale Ethel Worleyová chtěla na tuhle adresu na Lexbrook Avenue.“

„A potom?“

„Mary Ingramová ji tam odvezla. Worleyová jí řekla, aby na ni chvilku počkala. Čekala půl hodiny, potom si ale začala myslet, že na ni šijou nějakou boudu a prostě zdrhla.“

„A netušila, že je Ethel Worleyová v nebezpečí?“

„Ne. Myslela si, že si šla popovídat s nějakým svědkem. Tak jí to aspoň Ethel řekla.“

„Sledovala Mary vchod do domu? Věděla by, kdo šel dovnitř nebo ven?“

„Právě že ne. Ona je takovej studijní typ. Chodí na španělštinu a měla s sebou knížku, takže seděla v autě a koukala do ní a moc si nevšímala, co se děje okolo. Aspoň těch prvních dvacet minut ne. Potom zneklidněla, zavřela knižku a rozhlížela se kolem a nakonec odjela.“

„A co si vy myslíte, jak to bylo?“ zeptal jsem se. Sellers se na mě zlostně podíval: „Jak to mám sakra vědět? Já nejsem takovej génius jako vy. Ale podle mě když jedna ženská nenávidí druhou a ta druhá je otrávená, a ta první, co ji nenáviděla, koupila jed, potom se o tom někdo doví a jde do jejího bytu a tam ho zavraždí, tak si to sesumíruje v hlavě i blbej policajt.“

„Ethel Worleyová nebyla žádná ubožačka, ta byla udělaná. Kdyby ji napadl někdo, kdo není o moc větší a silnější, uměla by se bránit –“

„To,“ řekl Sellers, „vyřídila jedna dobře mířená rána do hlavy. Někdo ji vzal zezadu po hlavě, když se nedívala, těsně nad pravým uchem. Přesná trefa.“

„No,“ řekla Berta, „hlavní je, že Charlotta Hanfordová je mimo podezření. Je to tak?“

„Jo, už je mimo podezření,“ potvrdil Sellers, „ale mluvit bych s ní potřeboval.“

Berta se podívala na mě. Zakroutil jsem hlavou.

„Proč ne?“ zeptala se Berta.

„Co to sakra na sebe posunkujete vy dva?“ zeptal se Sellers.

„Nic,“ odpověděl jsem.

„Zdálo se mi, že Charlotta Hanfordová je vaše klientka,“ řekl Sellers. „Nevím, co měla za lubem. Ale nějak věděla, že by někdo mohl chtít otrávit někoho u Ballwinů a chtěla tomu zabránit. Jednu chvíli jsem si myslel, že bere na Geralda, ale ona je jen taková mírná, že se snaží v domě udržet klid a nestojí o umělej věnec na vchodovejch dveřích. Jedině nechápu, proč do toho chtěla vrážet peníze. Mám ten pocit, že to nebyly její peníze. To znamená, že za tím vším stojí někdo, kdo toho dost ví, a toho bych potřeboval. Proto potřebuju mluvit s Charlottou Hanfordovou, a to rychle.“

Nikdo nic neříkal.

„Je to vaše klientka?“

„Už jsem vám jednou říkal, že tyhle informace nemůžeme poskytovat, Franku,“ řekl jsem.

„Jděte do háje, snad mi to teď už můžete říct, když vás ujišťuju, že je absolutně mimo podezření. Já se jí chci jen na něco zeptat, a to je všechno.“

„Je u Donalda v bytě,“ vyhrkla Berta.

„Pánové!“ vykřikl Sellers a vstal.

„U mě v bytě není,“ řekl jsem.

Sellers zaklonil hlavu a rozesmál se: „No jo, Donalde, ono to není hezký, ale zajedeme tam a popovídáme si s Charlottou Hanfordovou.“

„Říkám vám, že tam není,“ opakoval jsem.

„Kruci Donalde, nebuďte jako malej kluk. Frank Sellers nám nebude dělat křížovej výslech. Slyšel jste, že je Charlotta mimo podezření. Já nevím, že vy vždycky musíte policii házet klacky pod nohy. Mě to nebaví. Já jim chci pomoct. Můžou nám vyjít vstříc, ale mohli by nám i setsakramentsky zkomplikovat život, vy to víte zrovna tak jako já.“

„Dobře, zavezu vás za Charlottou,“ řekl jsem. „U mě v bytě není.“

„Jo, já vím. Budete nás vozit po čertech ďáblech, než se vám nějak podaří ji telefonicky varovat. Proč ji schováváte?“

„Já ji neschovávám.“

„Neblázněte, Donalde,“ řekla Berta, „jestli vy nehodláte jednat na rovinu, tak já teda jo.“

Sellers se zkoumavě podíval na Bertu.

„Charlotta tu byla před necelou hodinou,“ řekla Berta. „Řekla nám, jak to s ní je. Donald se rozhodl, že ji na čas schová. Probrali jsme to ze všech stran a nakonec jsme se rozhodli, že bude nejlepší, když ji vezme k sobě do bytu. Tak ji tam odvez.“

„Neodvezl jsem ji k sobě do bytu,“ řekl jsem, „odvezl jsem ji do kempu.“

Sellers se dal do smíchu.

„Tak se pojďte podívat, můžu vám to dokázat.“

„Dobře, dobře,“ řekl Sellers, „ale nejdřív pojedeme k vám do bytu.“

„S povolením k prohlídce?“ zeptal jsem se.

Sellers zrudl: „Tohle vám nedaruju, Lame. Pokud jde o vás, tak žádný povolení nepotřebuju. Jeďte! Já vás naučím!“

Frank Sellers vyndal z úst doutník, znechuceně se na něj podíval a odhodil jej do odpadkového koše Berty Coolové.

„Nedělejte to!“ křikla na něho Berta. „Už jsem vám tisíckrát říkala, že tyhle páchnoucí špačky tady zasmradí celou kancelář.“

Sellers se rozesmál: „Pojďte, Berto, jdeme.“

Berta vstala z vrzající židle a obešla psací stůl.

Sellers ji hlasitě plácl po pozadí. „Tak pojďte, moje milá.“

Berta ho přeměřila pohledem: „Nešahej na mě!“

„Nebuď labuť, Berto,“ broukl Sellers, „já vím, že ti to dělá dobře. Tak pojďte, podíváme se Lamovi do doupěte.“

Kapitola 18

ROZUM A TROCHU SRDCE

„Potřebuju si vzít auto, protože jedu ještě na pár míst,“ řekl jsem. „Předpokládám, že vy si berete svoje.“

„Přesně tak.“

„Chcete jet se mnou, nebo se Sellersem?“ zeptal jsem se Berty.

„Pojedu s Frankem.“

„Ještě moment,“ řekl Sellers, „ještě moment. Nemyslete si, že ujedete a ušijete na nás nějakou boudu s telefonem.“

„Bože můj, už jsem vám jednou řekl, že tam není, ale vy se chcete podívat,“ řekl jsem unaveně. „Dobře, když chcete, tak chcete, ale jestli si myslíte, že na vás něco šiju, tak si do toho zpropadenýho kvartýru zavolejte sami. On vám to stejně nikdo nevezme, protože tam nikdo není.“

„A to je nápad. Máte jeho číslo, Berto?“ Berta dala Sellersovi číslo mého bytu. Sellers jej vytočil a několik vteřin čekal. Když telefon nikdo nezvedl, zmateně se na mě podíval. Potom řekl: „Dobře, Donalde, jedeme. Já se tam stejně chci podívat, jen tak pro srandu.“

„Poslužte si,“ řekl jsem. „Bude mi lichotit, když vás tam budu moct pozvat na skleničku. Tady máte klíč. Když budete houkat, dorazíte tam asi o něco dřív.“

„Nebojte se, zlato, sirénu nezapnu, když pojedete svým autem. Nechám vás jet před sebou, abych vás měl na očích, a vy nás hezky povedete. Budeme hned za vámi, jasný?“

Přikývl jsem a zívl.

Když jsme šli přes recepci, všiml jsem si takového staromódního zařízení, které mívala Elsie na pultě. Byly to takové kovové trny na ocelovém podstavci, na které se napichovaly papíry.

Sellers vyšel první. Ustoupil jsem galantně stranou, aby mohla Berta projít, a rychle jsem stáhl obsah jednoho trnu a rozsypal jej na zem.

Když jsem se ohlédl, zjistil jsem, že mě Elsie Brandová zvědavě sleduje. Ale ani se nehnula, ani nevstala ze židle a nezačala sbírat papíry, dokud se za mnou nezavřely dveře.

Strčil jsem kovový trn pod kabát a nastoupil se Sellersem a Bertou do výtahu. Sellersovo auto stálo u požárního hlásiče před budovou.

Sellers nastoupil, já jsem odvedl Bertu ke druhým dveřím, otevřel jí je, a když nastoupila, zase jsem je zavřel.

Taková galantnost Bertě lichotila. Viděl jsem, jak se celá rozplývá. Obešel jsem auto, vytáhl z kabátu trn a zasunul jej hluboko do pravé zadní pneumatiky. Potom jsem jej opět vytáhl, strčil za kabát, obešel auto a řekl jsem seržantu Sellersovi: „Tak nashle, já lezu do toho našeho křápu.“

„Dobře,“ řekl Sellers, „povedete nás.“

„Já vás teď hlídat nebudu, musíte si pohlídat vy mě.“

„Nemějte strach,“ řekl Frank Sellers a ukázal na sirénu. „Já tady mám tohohle pomocníka. Jakmile mi trošku ujedete, tak si vás zase chytím. Jeďte klidně, jak rychle chcete. Já si vás dohoním.“

„Dobře,“ řekl jsem a šel k autu.

Když jsem vyjížděl, zapaloval si seržant Sellers další cigaretu. Nijak nespěchal. Projel jsem co nejrychleji hustým provozem a získal minimálně půl druhého bloku a jednu křižovatku náskok. Neobjel jsem však ještě ani čtyři domy a Sellers za obrovským volantem a s doutníkem v koutku úst už mi byl v patách.

Minuli jsme další desítku domů, než se mi podařilo zabočit doleva. Když jsem zabočil, všiml jsem si, jak jde Sellersovo auto ke straně. Potom už mířil k obrubníku a bylo vidět, že má jedno kolo prázdné.

Šlápl jsem na plyn.

Slyšel jsem sérii výkřiků Sellersovy sirény, ještě než jsem stačil ujet o další blok. Potom už se ozývalo jen bezmocné houkání.

Jel jsem, jak to šlo nejrychleji.

Před naším domem jsem prudce zastavil, vyběhl z auta s klíčem a utíkal ke dveřím. Odemkl jsem a modlil jsem se, aby byl výtah dole.

Byl. Vyjel jsem nahoru.

Dveře výtahu nedoléhaly, pokud nebyly pořádně přibouchnuté. Dal jsem tedy pozor, aby zůstaly pootevřené na několik milimetrů, aby se nespojil kontakt. Budou muset jít po schodech a já získám pár vteřin navíc.

Vyběhl jsem do bytu, odemkl a řekl: „Pojď, Ruth, musíme odsud. Rychle!“

Slyšel jsem bosé kroky a tichý výkřik.

Ruth stála ve dveřích do ložnice a držela před sebou ručník.

„Ona se zrovna teď koupe!“ Vykřikl jsem.

„Donalde, já jsem musela. Já jsem ti tu trochu uklidila. Byl tu nepořádek. Cose děje?“

„Jede sem seržant Sellers. Našli u tebe v bytě arzenik.“

„Cože?“

„Musíš se oblíknout a zmizet.“

„Nemůžu se oblíkat, dokud tu stojíš a koukáš na mě.“

Šel jsem k oknu a řekl jsem: „Otočím se, dělej. Vykašli se na punčochy. Jen abys měla něco na sobě a uteč ven. Nechal jsem pootevřený výtah, takže nepojede. Musíš vyběhnout po schodech nahoru. Kdyby se stalo a náhodou tě chytili, nevypovídej. Znala jsi Ethel Worleyovou?“

„Kdo to je?“

„Ballwinova sekretářka.“

„Jo, s tou jsem se jednou viděla.“

„Našli ji mrtvou u tebe v bytě,“ řekl jsem.

„Donalde!“

„Je to vražda. Někdo ji praštil do hlavy a potom jí uškrtil tvoji punčochou. Věděla o doktoru Quayovi?“

„Ano.“

„Jak moc jste se znaly?“

„Moc ne; jednou za mnou přišla.“

„Co chtěla?“

„Chtěla mě podplatit, abych jí řekla o doktoru Quayovi a pani Ballwinový. Ale já jsem ji nic neřekla.“

„Tak se oblíkej.“

„Už jsem.“

Otočil jsem se. Měla na sobě sukni, blůzu a sako. Zrovna se obouvala.

„Měla jsi klobouk?“

„Ano.“

„Kde je?“

„Vezmu si ho.“

„A punčochy?“

„Mám je v kabelce.“

„Nenechala jsi tu nic?“

„Ne.“

„Tak pojď. Rychle. Po schodech nahoru, nezapomeň.“

„Donalde, co když mě chytí?“

„Chytí tě, když se tu budeš zdržovat.“ řekl jsem.

„Vyběhni po schodech nahoru a počkej tam, dokud pro tebe nepřijdu. Tam tě nikdo hledat nebude, vsaď se.“

Utíkal jsem ke dveřím, otevřel jsem jí a vystrčil ji na chodbu. Tam jsou schody u nouzovýho východu. Utíkej!“

Sledoval jsem, jak jde k nouzovému východu a utíká po schodech nahoru. Potom jsem se vrátil do bytu a začal jsem ho prohlížet, jestli tam něco nezůstalo. Nestačil jsem ani začít, když se ozvalo bušení na dveře. Šel jsem otevřít.

Seržant Sellers rozrazil dveře takovou silou, že div nevyvrátily zarážku.

Ustoupil jsem a pustil ho do bytu.

„Jak dlouho tu už jste?“ zeptal se.

Nasadil jsem překvapený výraz. „Teď jsem přišel. Myslel jsem, že jdete hned za mnou.

„Vy jste neslyšel sirenu?“

„Tak proč jste nezastavil?“

„Vždyť jste říkal, že ji spustíte, abyste mě dohonil, když bude potřeba.“

„Potřeboval jsem, abyste zastavil. Píchl jsem.“

„To je teda smůla.“

Sellers mě popadl za rameno a otočil k sobě. Přitiskl mě zády ke zdi a díval se mi do očí: „Jděte do hajzlu,“ řekl, „zato vy máte z pekla štěstí a jste po čertech mazanej.“

Berta funěla a stěží popadala dech: „Nechte ho, Franku.“

„O co vám jde?“ zeptal jsem se. „Copak já můžu za to, že jste píchnul? Vy šijete něco na mě, ne? Kdybyste opravdu píchnul, tak se sem nikdy nedostanete tak rychle, protože byste musel měnit kolo.“

Berta popadla dech a řekla: „My jsme neměnili kolo.“

„Vzali jsme si taxíka,“ řekl Sellers. „Ale i tak jste musel mít dobrých pět minut předstih.“

Zakroutil jsem hlavou. „To ne, tak dlouho tu nejsem. Chvilku jsem možná čekal, ale nevím, jakou to hraje roli. Zaparkoval jsem, chvilku jsem počkal venku, a když jsem vás nikde neviděl, tak jsem šel nahoru napřed.“

Sellers řekl: „Donalde, jestli mi lžete, tak vám seberu licenci.“

„Tak se podívejte,“ řekl jsem rozzlobeně, „vy dva jste si přáli, abych jel napřed. Vy jste říkal –“

„Nechte toho, sakra!“ řekl Sellers hněvivě. „Kde je ta kočka?“

„To Berta říkala, že tu je,“ řekl jsem.

„Chcete říct, že tu teda není?“

„Charlotta Hanfordová tu není. To jsem vám říkal, už než jsme sem jeli. Podívejte se, když chcete.“

Sellers prošel byt. Potom se obrátil na Bertu: „Tak co jste to na mě hrála za divadlo, Berto?“

Berta stále ještě funěla a supěla. „Donalde, ale ze mě si dělat blázny nebudete.“

Pokrčil jsem rameny.

Sellers řekl: „Tak si nemyslete, oba dva, že si ze mě budete utahovat. Tady žádná ženská není, Berto.“

„To je zajímavý, výtah nejel, takže jsme museli pěšky nahoru. To je náhoda?“ řekla Berta.

„Jak to myslíte?“ zeptal se Sellers.

„Nekoukejte tak po mně, váženej pane. Já vám na to neskočím, já ne,“ řekla Berta směrem ke mně. Na chvilku se odmlčela, aby popadla dech, a potom řekla. „Frank tvrdí, že proti ní nic nemá. Tak proč ji sakra schováváte?“

Vytáhl jsem pouzdro s cigaretami a podal je Sellersovi.

„Jděte s tím do háje,“ řekl, „to jsou akorát hřebíky do rakve,“ a vytáhl další doutník.

„V kuchyňce je whisky,“ nabízel jsem.

„Jsem ve službě,“ broukl Sellers. „Tak Berto, pokračujte. Líbí se mi váš hlas. Myslím, že se Donald snaží změnit téma.“

„Výtah nejel,“ pokračovala Berta, „museli jsme nahoru pěšky. Ale přitom kabina visí v tomhle patře.“

„Na tom něco je,“ podotkl Sellers.

„Vy byste se měla dát k policii a dělat opravdovýho detektiva,“ řekl jsem Bertě.

Berta se na mě podívala. Šibalsky jsem mrkl jedním okem.

„Jděte mi k šípku,“ řekla Berta, „a dělejte si blázny z někoho jinýho.“

„Ale ten výtah,“ řekl Sellers, „to opravdu vypadá, jako by tu někoho měl, Berto.“

„Ten mizera využil toho, že jsme píchli,“ řekla Berta. „Dostal se sem dřív, rozbil výtah, abysme museli šlapat pěšky. Tím získal čas. Ale jen nechápu, proč to všechno dělá. Řek jste mu přeci, že Charlotta Hanfordová je z toho venku. O nic víc nám Heslo‘;“

„Tak je to vaše klientka?“ zeptal se Sellers.

„Ano.“

„Jediná?“

„Jediná.“

Sellers se na mě podíval a řekl: „Tak to teda nechápu.“

„Ono to nesedí proto,“ vysvětloval jsem, „že tu Charlotta Hanfordová nikdy nebyla.“

Berta se začala rozhlížet kolem sebe. Potom náhle řekla: „Nebyla! Nebyla! Podívejte se, jak tu má úkíizíno! Uklízečka mu sem chodí jen jednou tejdně! Popelníky vymytý! Prach utřenej! Podívejte se semhle!“ Berta přejela prstem po knihovně.

Sellers ji pozorně sledoval.

Berta nahlédla do koupelny a řekla Sellersovi: „Vy jste teda pěknej detektiv!“

„Díky za kompliment,“ odpověděl Sellers.

„Bože dobrej, podívejte se na zrcadlo v koupelně,“ pokračovala Berta. „Vždyť je samá pára. A předložka u vany je mokrá. To jako nic neznamená?“

Sellers hvízdl, otočil se ke mně a řekl: „Dobře, Lame, tak ven s tím. Kde je?“

Zakroutil jsem hlavou: „Charlotta tu nebyla.“

„Nelžete!“ vykřikl Sellers. „Podívejte se na to mokro. Berta má pravdu!“

„To, aby si muž přivedl dámskou návštěvu, snad žádný zákon nezakazuje.“

Sellers se poškrábal na hlavě. „To by šlo,“ řekl Bertě. „Tak proto sem asi nevzal Charlottu. Měl tady kočku.“

„Tak se na ni nejdřív podíváme,“ navrhla Berta, „a zjistíme si, kdo to vlastně je.

„Právě tohle asi on ani ona nechtějí,“ řekl Sellers.

„Ale na to kašlem. On nemá svázanej jazyk. Kdyby chtěl, bude mluvit jako kniha.“

„Dobře,“ přemýšlel Sellers. „Tak řekněme, že sem Donald přiběhne, zablokuje výtah. Jeho slečna si zrovna dává koupel. Vytáhne ji z vany a –“

„Záchod?“ napadlo Bertu.

„Tam jsem se díval,“ řekl Sellers.

„On je mazanej,“ řekla Berta. „To by bylo příliš nápadný.“

„Moment,“ pokračoval Sellers. „Musíme se vžít do jeho situace. Proč zablokoval výtah?“

„Aby nás zdržel. Museli jsme jít po schodech.“

„Moc času tím nezískal. Tak minutu až dvě. Ale je tu jeden háček. Kdyby jel výtah, jeli bychom v něm a nešli bychom po schodech. Takže on potřeboval, aby ten výtah zrovna jel, když ta holka utíkala. Potom by utíkala po schodech a minula by se s náma.“

„Já tomu nerozumím,“ řekla Berta.

„Jakmile by Donald vypustil tu kočku, vrátil by výtah do chodu. My bychom jeli výtahem a ona by seběhla po schodech. To přeci dá rozum.“

„Jo, asi jó,“ řekla Berta.

„Ale on to tak neudělal,“ řekl Sellers. „Proč?“

„Stavíte na silně nejistý půdě, Sellersi,“ řekl jsem.

„Kušte!“ zařval Sellers, „potřebuju přemejšlet.“

„Třeba chtěl jít ven a zablokovat výtah –“ začala Berta.

„Na to by musel mít čas,“ řekl Sellers. „To měl asi původně v úmyslu. Ale stalo se něco, co mu změnilo plány. Asi to, že našel kočičku v lázni. Tím už mu nezbyl čas, aby ji dostal z domu dřív, než přijdeme.“

„Co teda mohl udělat?“ zeptala se Berta.

Sellers žvýkal nezapálenou cigaretu a zamyšleně si mě prohlížel.

Díval jsem se mu do očí s tvrdošíjně nevinným výrazem. Najednou Sellers vykřikl: „No jo, sakra! Proč mě to nenapadlo hned?“

„Co?“ zeptala se Berta.

Sellers šel ke dveřím, vyšel na chodbu, otočil se a zeptal se mě. „Kde jsou dveře na schodiště?“

„Vždyť jste po něm přišli nahoru,“ řekl jsem, „tak to musíte vědět –“

„Já nechci schody dolů, já chci schody nahoru.“ Ukázal jsem na dveře.

„Díky, Donalde,“ řekl Sellers, strčil do dveří a běžel nahoru. Otočil jsem se na Bertu. „Jste výborná partnerka, jen co je pravda.“

„Nemyslete si, že ze mě budete dělat blbce! Proč jste mi neřek, že tu máte ženskou?“

„Za prvé jsem sem Charlottu vůbec nechtěl brát,“ řekl jsem. „Nemůžeme vést detektivní agenturu a přitom schovávat lidi před zákonem.“

„Co jste najednou tak vzornej?“ utrhla se Berta. „Vy prostě nemáte smysl pro podnikání, to je to.“

„Jak to myslíte?“

„Nechcete pracovat za peníze,“ řekla. „Zato když sem připluje nějaká káča a udělá na vás andělský oči, tak byste se klidně přerazil a na partnerství zapomenete jako na loňskej sníh. Panebože, když si uvědomím, do jakýho se pouštíte rizika jen proto, že na vás nějaká husička vykulila kukadla, tak mi běhá mráz po zádech. Když se ráno probudím, tak si vždycky říkám, co mě zas dnes čeká. Já bych –“

Otevřely se dveře a vešel seržant Sellers s Ruth Otisovou.

„Podívejte se, co jsem našel,“ řekl.

„Panenko skákaváí“ vykřikla Berta.

„Nevím, jakým právem mě sem vlečete,“ řekla Ruth. „Kdo jsou tihle lidi?“

„Nerozčilujte se, slečno,“ řekl Sellers. „Vy chcete říct, že jste v tomhle bytě nikdy nebyla?“

„Jistěže ne.“

„Tak jak to, že jsou tady všude vaše otisky prstů?“

„Neblafujte,“ řekl jsem. „Žádné otisky nikdo nesnímal –“

„Držte zobák! Já je hned sejmu,“ řekl Sellers.

„Tohle je můj byt!“

„Dobře,“ řekl Sellers se strojenou zdvořilostí. „Vy tady bydlíte, pane Lame, ale bydlíte tady jen dočasně. Teď totiž dostanete dekret jinam. Bude to velký dům s mnoha pokoji. Vám bude ale patřit jen jeden a bude mít na okně mříž.“

„On je to zločin pozvat si sem slečnu a nechat si tu trochu uklidit?“

„Dobře, budu mluvit na rovinu,“ řekla Ruth.

„Seznámila jsem se s Donaldem asi před měsícem a zamilovala jsem se do něj. Zatím ještě nemám vyřízený rozvod, takže se nemůžeme vzít.“‚

„Takže vy jste tady bydlela?“

„Ne dlouho, jen asi týden,“ řekla Ruth,

Sellers šel ke dveřím do šatny a otevřel je. „Kde máte věci?“

„Donald má uklízečku a nechtěl, aby je tady našla a aby věděla, že tu nebydlí sám.“

„Kde máte kartáček na zuby?“

Bezmocně se na mě podívala.

„To je teda sakramentská věc,“ řekl Sellers. „Počkejte – no jo, zrzavý vlasy, metr šedesát, štíhlá, hezká figura – že je to ta holka, co hledám! Ta, co otrávila Ballwinovy! no jo, to je Ruth Otisová!“

„Sedni si, Ruth,“ řekl jsem. „Nemůžeme nic zapírat. On by si tě stejně zkontroloval podle řidičáku.“

„Ať se na místě propadnu!“ vykřikl Sellers.

„Pro pět ran do čepice!“ vychrlila Berta bez dechu.

„Dobře, přátelé,“ řekl jsem. „Tak si sedneme a vysvětlíme si to.

„To bych řek, že se tady bude hodně vysvětlovat,“ řekl Sellers.

„Snažím se přijít věci na kloub,“ řekl jsem, „a myslím, že se mi to do dvou do tří hodin podaří.“

„Tak to je přímo selanka,“ podotkl Sellers, „starý detektiv s dýmkou při práci. Vytrhnete tu neschopnou policii, že jo, Donalde?“

„Ano“

„A jak je skromnej,“ řekl Sellers Bertě.

„Sedněte si a uklidněte se,“ řekl jsem, „a já vám to dokážu. Policie má totiž ten problém, že jakmile někoho dostane, okamžitě jsou u toho novináři a patřičně to hned rozmáznou v tisku. Oni policajti nejsou prodejný, ale novináři vědí, jak na ně. Stačí vzít je stranou a říct: Podívejte, Sellersi, řekněte mi k tomu něco a já o tom napíšu, jakej jste neohroženej, jak jste šel mistrně po stopách, který všem proklouzly mezi prstama, a jak jste s holýma rukama došel až k cíli. A vy propadnete tomuhle kouzlu a je to.“

„Pokračujte,“ řekl Sellers, „zní to moc zajímavě.“

„Tak já vám řeknu pravdu,“ řekl jsem.

„Vyborně!“

„Doktor Quay poslal Ruth Otisovou pro arzenik. Ona ho koupila a dala ho do laboratoře, jak jí řekl. Řekla mi o tom a ptala se, co má dělat. Poradil jsem ji, aby ten balíček vzala dřív, než ho doktor Quay někam schová, a dala ho někam do bezpečí.

Ruth pro něj včera došla a schovala ho do sejfu na Svazovým nádraží. Řekla mi o tom. Řekl jsem jí, aby to oznámila policii. Ona mi na to řekla, abych to udělal radši já. Poradil jsem jí teda, aby tady počkala, a šel jsem pro ten arzenik. Řekla mi, že má klíč od sejfu v kapse kabátu, a dala mi klíč od bytu. Šel jsem tam. Když jsem jejím klíčem odemkl dveře, někdo mě praštil do hlavy Když jsem potom přišel k sobě, našel jsem tu mrtvolu. Šel jsem dolů a ohlásil to policii, ale ještě předtím jsem šel pro ten klíček do toho kabátu. Byl v kapse, přesně, jak říkala. Jel jsem na Svaz, otevřel jsem sejf, ale nic tam nebylo.“

„Tak jste hned volal policii a všechno jim oznámil, že jo?“ dodal Sellers sarkasticky. „Tím jste z toho venku. To jste udělal dobře.“

„Chtěl jsem o tom promluvit s Ruth a všechno si to vyjasnit, než se na nás vrhnou novináři, až to ohlásíme policii.“

„No,“ řekl Sellers Bertě, „to znamená, že na to teď budete sama, Bertičko.“

„Jak to?“

„Protože z toho, co teď Donald sám řekl, vyplývá, že napomáhal zločinu. Takže bude tak na patnáct až dvacet let mimo.“

„To myslíte vážně, Franku?“ zeptala se Berta.

„To bych řek,“ odpověděl Sellers. „Už mám toho jeho detektivování dost, takže si nebudu brát servítky.“

„Sedněte si ještě,“ řekl jsem. „Šetřte si nohy, ještě si trochu popovídáme.“

„Jděte do háje s povídáním,“ odsekl Sellers, „už jste povídal dost.“

„Držte uzdu, Sellersi,“ řekl jsem. „Já nemám s žádným zatraceným napomáháním nic společnýho. Prostě jsem potřeboval vědět, jak se věci mají, než na to pošlu vás. Nechtěl jsem vás navést na falešnou stopu.“

„Ne,“ podotkl Sellers sarkasticky, „jak byste mě vy mohl navést na falešnou stopu? Kdepak!“

„Podívejte, seržante, nechte tuhle slečnu tady. Ona se o útěk nepokusí. Noviny se o ní nic nedoví. Pojďte se mnou a za dvě hodiny to budeme mít vyřešený.“

Sellers se usmál a řekl: „Pokud jde o mě, tak já to mám vyřešený už teď.“

„Sellersi, tak mějte trochu srdce!“

„Co s tím?“ vyštěkl Sellers. „Já mám rozum, a to mi stačí. Žádný srdce nepotřebuju.“

„Když teď vezmete tuhle slečnu do vazby a vykecáte všechno novinářům, tak pravýho vraha nikdy nedostanete.“

„Já už ho mám. A můžu mít i dva. Víte, co tím myslím, že jo, Donalde.“

„Co?“

„Myslím tím to, že jste šel k týhle kočičce do bytu a tam vás přistihla Ethel Worleyová. Tak jste ji trochu přiklep do hlavinky, aby nerušila, ale moc jste přitlačil. Řekl jste si, že jí zavážete pusu, aby nedělala kravál nebo jste ji prostě úmyslně uškrtil. Nevím. Nejste žádnej anděl. Berta s váma neměla nic než trable, co jste se dali dohromady.“

„A peníze.“

„Tak z tohohle případu moc peněz mít nebude,“ řekl Sellers.

„Dejte mi dvě hodiny,“ prosil jsem.

„Ani minutu, ksakru.“

„Tak mě nechte zatelefonovat.“

Sellers se dal do smíchu. „Jen jeden hovor.“

„Komu?“

„Do sázkový kanceláře. Zajímalo by mě, jak dopad ten dostih.“

„Není na to už trochu pozdě?“ řekl Sellers.

„Ještě ne.“

„Já tam zavolám sám,“ řekl. „Nebo ne – Berto, zavolejte tam vy.“

Berta šla k telefonu, vytočila číslo a řekla: „Haló… haló… mohla bych mluvit s… aha, to jste vy? Tak jak dopadla Lady?“

Sledoval jsem Bertin obličej s větším nadšením než jakýkoliv dostih, který jsem kdy viděl. Když jsem viděl, jak se vyjasnil, podlomila se mi kolena, klesl jsem na židli a sáhl po cigaretě.

„Ta koza vychrtlá,“ řekla Berta a zavěsila. V hlase jí bylo znát obdiv.

„O kolik?“ zeptal se Sellers.

„Těsně o krk,“ řekla Berta. „Pět ku jedný. Dvě stě padesát babek. Vy dostanete stovku, Franku.“

„Stovku! Jak to, sakra? Vždyť jsem vám říkal, že se o těch deset dalších šábneme!“

„To je asi nedorozumění,“ řekla Berta pokorně. „Já jsem to pochopila tak, že sázíte jen dvacku.“

„Houby,“ řekl Sellers.

„No,“ odpověděla Berta, „nebudeme se hádat o padesát babek, ne?“

„Jistě že nebudeme.“

„To jste celý vy,“ řekl jsem. „Tupej polda až do smrti.“

„O čem to zas sakra mluvíte?“

„Vy vemete tuhle holku do vazby a celý to zabalíte.“

„No a? Už vidím titulky: Sellers zatkl vraha. Novodobá Lucrezia Borgia dopadena bystrým detektivem Frankem Sellersem.“

Sellers se na mě zašklebil a řekl: „Jak se vám to líbí, Bystroočko? To vy jste si začal, já vám to jen vracím.“

„Jistě. Noviny vás vynesou do nebes. A co pak?“

„To se uvidí. Možná mě povýší, možná dostanu přidáno. Nebude to hrozný? Půjčte mi kapesník, Berto, já se asi rozpláču.“

„Takže zničíte jediný čistě matematický systém tipování dostihů, který byl kdy vynalezen. Ten chlapík je v tom totiž namočenej až po krk. Jakmile se dočte o Ruth a o mně v novinách, vezme do zaječích. Až pak já budu vypovídat, policie po něm bude muset jít. Budou mu prohledávat byt a kancelář. Kdybyste byl chytrej, udělal byste to sám. Ale co, vy stejně víte, jak by to dopadlo.

Jakmile by se policajti dověděli, co máte, přišel by kapitán a žádal by důkazy. Jakmile se do toho vloží kapitán, přijde šéf a bude chtít důkazy po něm.“

Sellers se poškrábal na hlavě.

„Vy máte tuhle slečnu,“ řekl jsem, „a máte mě. Udělejte si s náma, co chcete, ale myslete! Mohl byste získat celej tenhle systém tipování. Nemusel byste dělat nic, než zastrčit pár celuloidových proužků do mašinky a otáčet knoflíkama.“

Berta Coolová řekla téměř se slzami v očích: „Pět ku jedný, Franku. Proboha živýho, kdybychom si byli vsadili pět stovek, mohli jsme teď mít dva a půl tisíce!“

Sellers přešel po místnosti, sedl si, vytáhl z kapsy zápalku, škrtl o podrážku a zapálil si ožvýkaný doutník.

Pár vteřin vyfukoval modrý kouř. Potom řekl: „Kde to má, Donalde?“

Zasmál jsem se.

„Ono vám to stejně nebude nijak k dobru. Ono se nedá věčně sázet na dostihy,“ řekl.

„Vám to taky nebude k dobru. Ono to nebude nikomu k dobru, jedině snad vašemu šéfovi.“

„Já bych mu tím možná posloužil,“ řekl Sellers, „a –“

„To byste mohl, kdybyste to měl v ruce.“

„To budu mít, nemějte starost.“

„Vy a novináři,“ dodal jsem.

Sellers se pohnul, projel si prsty hustými vlasy a podíval se na Bertu.

„Jenom otáčet knoflíky,“ řekla Berta zamyšleně. „Hrom do toho!“

Sellers se otočil k Ruth Otisové. „Vy jste ještě nemluvila, Ruth. Rád bych slyšel taky vás.“

„Mlč, Ruth,“ řekl jsem.

Sellers zrudl a hněvivě na mě vykřikl: „Kdo si myslíte, že jste?“

Snažil jsem se vyfouknout kroužek dýmu: „Ten, kdo vám poradil, abyste vsadil na Lady.“

Sellers a Berta se na sebe podívali. Sellers řekl: „Kolik času potřebujete?“

„Nechte tady Bertu s Ruth Otisovou,“ řekl jsem. „Víte moc dobře, že vám jde Berta na ruku. Já půjdu s váma a ukážu vám to.“

„A potom?“

„Potom si to tam můžeme pořádně prohlídnout.“

„My, jo?“

„Hledáme důkazy,“ řekl jsem. „Jsem svědek.“

„Svědek, u všech všudy! Můj zajatec jste!“ křičel Sellers.

„Dobře, říkejte si tomu, jak chcete, ale dělejte, co vám řeknu.“

„A proč bych jako měl?“

„Proč jste si vsadil na Lady?“ řekl jsem. „Protože jste chtěl vyhrát, ne?“

„Pokud jde o mě –“ řekla Ruth.

„Mlč!“

Ruth zmlkla.

Berta řekla Sellersovi: „Víte, že se na mě můžete spolehnout, Franku. Kdyby se na mě snažilo tohle hádě ušít nějakou boudu, tak si to s ním vypořádám, to se nebojte. Já už si s ní poradím.“

Sellers se podíval obdivné na Bertina široká ramena: „No to bych řek,“ podotkl uznale.

Kapitola 19

HLAS MRTVÉ

Šli jsme po chodbě budovy Pawkette kolem ordinace doktora George L. Quaye.

Sellers se na mě zvědavě podíval. „Quay to není?“

„Ne.“

„Já jsem myslel, že je to on: Ale nehrajete na mě nic, že ne?“

„Ne.“

„Uzavřel jste dohodu. Doufám, že teda budeme hrát rovnou hru. Kam jdeme?“

Zastavil jsem se u dveří investiční společnosti Alfa. „Sem.“

Zaklepal jsem.

Po chvilce se ozvaly kroky a Keetley přišel otevřít. „Ale, ale, jak se máte, Lame? Nečekal jsem vás tak brzy. Pořád ještě čmucháte?“

„To je Frank Sellers, pane Keetley,“ řekl jsem. Keetley si ho prohlédl, podali si ruce, a jestli věděl, že je Sellers od policie, nedal to na sobě znát.

„Rádi bychom si s vámi chviličku popovídali,“ řekl Sellers. Keetley, který stál ve dveřích, ustoupil stranou, řekl „moment“ a dveře přibouchl.

„Co to ksakru je?“ zařval Sellers, když se mu dveře hlasitě přivřely před nosem. Vzal za kliku, lomcoval s ní a potom se o dveře opřel vší silou. „Hej,“ křičel, „otevřete ty dveře.“

Keetley otevřel.

Sellers odhrnul klopu, ukázal Keetleymu odznak a řekl: „Co je tohle za nápady?“

„Na něco jsem zapomněl,“ řekl Keetley, „nechtěl jsem vám zavřít před nosem.“

„To teda byla zvláštní náhoda, jestli jste nechtěl,“ řekl Sellers.

„Za co vděčím vaší návštěvě, poručíku?“

„Zatím jen seržant,“ řekl Sellers. „Jen si něco ověřuju. Co tady děláte?“

„Mám tu najatou tuhle místnost, ale pěstuju tu jen svýho koníčka.“

„Jakýho koníčka?“

„Abych byl upřímnej, sázím na dostihy, seržante.“

„A jak tipujete?“

„Jako všichni ostatní. Odhadnu vítěze a vsadím na něj peníze. Někdy to vyjde, někdy ne.“

„Jak ho vybíráte?“

„Mám na to svůj systém.“

„To je ta mašina tamhle s tím světlem?“

„To je jen taková pomůcka.“

„A neukázal byste mi, jak to funguje?“

„Jistě,“ řekl Keetley chladně. „Co to má znamenat, Lame?“ otočil se ke mně. „Nemůžete si nechat taky něco pro sebe?“

„Já osobně jsem na cestě do vězení,“ řekl jsem. „Zastavili jsme se tu jen cestou. Jsem zatčený.“

Keetley zvedl obočí.

Sellers řekl: „Nesedí mi pár věcí v tom případu.“

„Keetley ví, že Ruth Otisová vynesla včera večer ten balíček arzeniku z ordinace doktora Quaye. On ji sledoval,“ řekl jsem Sellersovi.

„Ale!“ podivil se Sellers.

Keetley se na mě podíval a řekl: „Co je? Chcete mi dát babu?“

„Jeho si nevšímejte, mluvte se mnou,“ řekl Sellers.

„Je mi to moc líto, seržante,“ řekl Keetley, „ale tohle je pro mě novinka. Žádnou Ruth Otisovou neznám.“

„Je to sestra u doktora Quaye.“

„Aha, doktor Quay má ordinaci tady na patře.“

„Tak co to bylo?“ zeptal se Sellers. „Sledoval jste ji?“ Keetley se rozesmál. „To se ví, že ne. Já mám jiný starosti. Nemám čas jezdit za ženskýma po městě.“

„Neberte si servítky,“ řekl jsem Sellersovi. „Přitlačte ho ke zdi. Donuťte ho, ať se přizná.“

Keetley na mě vrhl mrazivý pohled. „Myslím, že vás nebudu mít rád, Lame.“

„To možná nebudete,“ řekl jsem, „ale teď jde především o to, jestli jste včera večer sledoval asistentku doktora Quaye.“

„Už jsem řekl, že ne.“

„Takže jste za ní nejel na Svaz?“

„Ne.“

„A neviděl jste, jak ukládala ten balíček do sejfu?“ Opět se rozesmál. „Ne, nic takovýho jsem neviděl. Je mi líto, Lame, ale ze mě si návnadu dělat nebudete.“

„Pochopte,“ řekl Sellers, „že si jen chci ověřit pár věcí, nic víc. A něco vám řeknu. Dnes ráno našli Ethel Worleyovou, Ballwinovu sekretářku, zavražděnou v bytě Ruth Otisový. A ten balíček jedu, kde část chybí, našli u Ruth v bytě. Takže jestli o ní nebo o tom jedu něco víte, tak to radši vyklopte.“

Keetley si olízl rty. „O Ruth Otisový nic nevím. Už jsem vám řekl, že jsem ji včera večer neviděl.“

Proklouzl jsem za Keetleym, přiblížil jsem se k rádiu, které stálo na stole, a zatímco se Keetley a Sellers nepřátelsky dívali jeden druhému do očí, otočil jsem knoflíkem.

Řekl jsem: „Já jsem vás jen chtěl nachytat při lži, Keetley. Včera vás sledoval můj člověk.“

„Chcete říct, že vám řekl, že mě sledoval,“ vybafl Keetley. „On si totiž válel šunky někde v hospodě a celý si to vycucal z prstu.“

„Byl to Jim Fordney,“ řekl jsem Sellersovi. „Znáte ho, takže víte, jaká je pravděpodobnost, že falšoval hlášení.“

Všiml jsem si zájmu v Sellersových očích. „Vy chcete říct, že Fordney sledoval tohohle chlapíka a ví, že on sledoval Ruth Otisovou?“

„Přesně tak.“

Keetley řekl sladce: „A jak víte, že měla Ruth Otisová v tom balíčku jed?“

„No, Donalde?“ podotkl Sellers. „Jak to víte?“

„Fordney může ten balíček popsat,“ řekl jsem.

„Jinými slovy,“ pokračoval s úsměvem Keetley, „mu to řekla Ruth Otisová.“

„A co byste teda chtěl, aby detektiv udělal?“ zeptal jsem se. „Zabránil jí v tom? Nebo chtěl přinést lžičku na ukázku?“

Sellers chtěl něco říct, ale zarazil se, když zaslechl hlas: „Otevřete víc, prosím vás.“

„Co to ksakru je?“ řekl Sellers. Keetley se otočil a sáhl po rádiu. Chytil jsem ho za zápěstí. „Vyplivněte si,“ ozval se znovu hlas. Keetley mě odstrčil stranou. „Pane doktore, to bolí,“ bylo slyšet ženský hlas. Keetley vypnul rádio. „Co je to?“ řekl opět Sellers.

„Seržante, já za váma přijdu na komisařství nebo kamkoliv jinam,“ řekl Keetley, „ale tohle je moje soukromá kancelář. Zabývám se tu tipováním dostihů a nehodlám vás zasvěcovat do toho, co k tomu potřebuju. A pokud jde o Lama –“

Podíval se na mě vztekle. „Vypadněte odsud!“ zařval.

„Doufám, že víte, co to bylo,“ řekl jsem Sellersovi.

Keetley na mě vztáhl ruku.

Stačil jsem včas uhnout.

Keetley zrudl ve tváři a řval: „Ty hajzle, já tě –“

Seržant Sellers natáhl svou velkou ruku, chytil Keetleyho za kravatu, klopu saka a košili a přitiskl ho ke zdi. „Tady budete stát! A budete mluvit!“

Opět jsem sáhl po rádiu a otočil knoflíkem. Keetley se pokusil sáhnout po mně, ale Sellers ho zadržel a znovu přitiskl ke zdi.

„Myslím, že víc už vrtat nebudeme,“ ozvalo se. „Bylo to velké, ale teď by to mělo být pořádku.“

„Tak co to setsakra je?“ zeptal se Sellers.

„Řekl bych, že doktor Quay bude pacientovi dávat plombu.“

Sellers hvízdl.

„Oba odsud okamžitě vypadněte!“ křičel Keetley. „Nemáte povolení k prohlídce, že ne, Sellersi?“

„On ho nepotřebuje,“ řekl jsem. „Protože nejste normální nájemník. Máte tady odposlouchávací zařízení do ordinace doktora Quaye. To je protizákonné. A jestliže tady překračujete zákon, tak seržant Sellers povolení k prohlídce nepotřebuje.“

Sellers se na mě podíval a děkovně přikývl.

„A já tady takovýmu grázlovi dělám blbce! Já ho vozím po parcelách u Ballwina, aby nenaletěl. Já mu dám tip na Lady. Vyhrál jste na ni něco?“ zeptal se,

„Všichni jsme vyhráli,“ řekl jsem.

„Tak takhle to vypadá, když člověk pustí informace o dostihu,“ řekl Keetley.

„S tím si nedělejte hlavu,“ řekl mu Sellers. „Já se s Jimem Fordneyem osobně znám. Jestli řekl, že jste sledoval Ruth Otisovou, tak po čertech dobře vím, že jste ji sledoval. Tak o co vám jde?“

Keetley rozhodil rukama na znamení rezignace. „Snažím se přijít na to, jak k tý vraždě došlo. Policii to řeknu až pak, protože předčasný odhalení vraha všechno zničí.“

„Proboha, další!“ vzdychl Sellers.

„Jak další?“

„Další podělanej amatér, kterej si myslí, že dokáže policii, jak je blbá,“ řekl Sellers. „Místo toho, abyste šli na policii, když něco víte, a řekli to, a tak celý věci pomohli, tak to ne, to vy si na tom sedíte a hrajete si na detektivy. Tak co víte? Vyklopte to a rychle!“

„A proč bych to dělal?“

Sellers ukázal na odposlouchávací zařízení a řekl: „Slyšel jste Lama.“

„Já nechci, abyste to všechno pohnojili!“

„Tak vyložte karty,“ řekl Sellers. „A kam si sakra máme sednout? No dobře, mluvte.“

„Abych trochu pomohl vaší paměti, Keetley,“ řekl jsem, „tak vám, poradím, kde začít.“

„Kde?“

„Před pár měsíci jste posílal na chemický rozbor hřeben se zbytkem lidských vlasů. Potřeboval jste vědět, jestli neobsahujou stopy arzeniku. Tak začněte u toho.“

Asi deset vteřin se na mě upřeně díval, jako by se snažil zjistit, co všechno vím.

„Tak čekáme,“ řekl Sellers.

Keetley odsunul papíry z jednoho rohu stolu a uvolnil si místo, aby se mohl opřít. Sedl si na uvolněné místo, takže jednou nohou stál na zemi a druhou kýval ve vzduchu, pomalu, metodicky, jako kyvadlo, což byl jen další důkaz jeho vnitřního nervového napětí. „No tak!“ řekl Sellers.

„Dobře. Řeknu vám to teda na rovinu. Moje sestra si vzala Geralda Ballwina. Měli jsme spolu velice hezkej vztah, byla to opravdová sourozenecká láska. Nesouhlasil jsem s tím sňatkem, Gerald se mi nelíbil, připadal mi trochu jako sukničkář.

A taky byl. Začal si s tou Daphne. Potom se Anitě najednou udělalo špatně. Silná žaludeční nevolnost. Zjevně otrava jídlem. Dlouho se z toho dostávala. Potom se to zlepšilo, ale pak najednou zemřela. Doktor vystavil úmrtní list a jako příčinu smrti tam napsal gastroenterickou poruchu v důsledku otravy jídlem. Tělo bylo spáleno.

Gerald se oženil s Daphne. Byl jsem blbec, protože mi to začalo docházet až po půl roce. Potom mi teprve začalo svítat. To ale už bylo pozdě. Tělo bylo spálený a popel rozprášenej na loučce. Tak jsem začal hledat.“

Keetley odešel k sekretáři a vytáhl knihu nadepsanou Soudní medicína. „Tohle je čtvrtý vydání Sidneyho Smithe,“ řekl. „Tady píše o arzeniku. Arzenik je zvláštní jed. Dá se dokázat ve vlasech a v nehtech ještě dlouho potom, když už jinde v těle nic není. Tady píše: Bylo prokázáno, že arzenik se objeví ve vlasech až pět dní po požití a vylučuje se do nich ještě několik měsíců, takže je v nich dokazatelný ještě v době, kdy byl z ostatního těla zcela vyloučen.

Mezi osobníma věcma po sestře, který jsem dostal zpátky, byl hřeben se zbytkem vlasů, který používala v poslední době. Dal jsem vlasy na rozbor. Byl v nich prokázán arzenik.“

„Proč jste nešel na policii?“ zeptal se Sellers.

„A co bych tím získal?“ vybuchl Keetley. „Řekli by, že je to falešný obvinění. Že to nebyly její vlasy. Jiný důkaz jsem neměl. Snažil jsem se něco objevit, ale nešlo to. Hledal jsem v lékárnách a v drogeriích. Zkoumal jsem, kdo kupoval jed. Musel jsem si kvůli tomu hrát na ožralu, který sází na dostihy, občas vyhraje a občas o všechno přijde.“

„A celou tu dobu jste sháněl důkazy?“

„Přesně tak.“

„Proti Geraldu Ballwinovi?“

„Nebuďte naivní,“ řekl Keetley. „Proti Daphne.“

„Proti Daphne? Ale ta je přece mrtvá.“

„To máte pravdu, ta je mrtvá.“

Sellers otevřel oči. „Tak pokračujte,“ řekl.

„Daphne je mrtvá. Neměl bych o ní mluvit špatně, ale nebyla to dobrá ženská. Byla to mrcha. Když jsem hledal ty důkazy, tak jsem si jí dobře všímal. Zjistil jsem, že pálí za doktorem Quayem. Tak mě napadlo, ani nevím proč, snad jen tak náhodou, že jí tenhle chlapík mohl pomoct sehnat jed, kterým otrávila Anitu. Hledal jsem v záznamech v krámech a zjistil jsem, že čas od času kupuje arzenik. A tak jsem sem krok za krokem instaloval to odposlouchávací zařízení. Nebylo to jednoduchý.“

„A co jste zjistil?“ zeptal se Sellers.

Keetley zjevně váhal a potom řekl: „Povím vám, co jsem zjistil. Jen doufám, že máte všech pět pohromadě, abyste s tím nevylez dřív, než bude čas.“

„Poslouchám.“

Keetley došel k velké skříni, vytáhl z kapsy klíč, otevřel zásuvku a vyndal několik voskových válečků,

„Tohle,“ řekl, „jsou záznamy rozhovorů z ordinace doktora Quaye. Kdykoliv jsem odsud odcházel, zapínal jsem fonograf a všechno zaznamenával. Spousta toho byla k ničemu, takový rutinní rozhovory, jako jste slyšeli před chvílí. Ale je tu i něco, co by vás, myslím, mohlo zajímat.“

Keetley vybral jeden z válečků a řekl: „Tady je to celý. Samozřejmě to není kvalitní záznam, ale hlasy se dají poznat.“

Sáhl do jedné skříňky, vytáhl přehrávač, zasunul zástrčku do sítě, vložil váleček a řekl: „Poslouchejte.“

Chvilku bylo slyšet jen chrastění, jak se po válci pohybovala jehla. Potom se ozval hlas Ruth Otisové, docela přirozený a zřetelný: „je tu paní Ballwinová, pane doktore. Řekla jsem ji, aby počkala, ale ona trvá na tom, že čekat nebude.“

„Pošlete ji do laboratoře.“

„Nezlobte se, pane doktore, ale čeká tam už jeden pacient, který tu byl už –“

„Pošlete ji do laboratoře.“

„Ale ten pacient, co čeká,“ řekla Ruth Otisová jasně a pevně, „si stěžuje, že má dojednanou schůzku a že už ho předběhlo několik lidi a –“

„Pošlete ji do laboratoře.“

„Ano, pane doktore.“

Potom je chvíli ticho. Potom říká doktor Quay velmi nepříjemným tónem pacientovi na křesle: „Nezlobte se, ale tahle pacientka má akutní bolesti a její stav vyžaduje okamžité ošetření. Omluvte mě na chvíli, prosím.“

Opět následuje ticho a Keetley toho využil k poznámce: „Umístil jsem mikrofony na různých místech. Teď odchází do laboratoře a další záznam bude z mikrofonu, kterej je v laboratoři. Tady.“

Ozvalo se otevření a zavření dveří a potom hlas doktora Quaye, jak říká Daphne: „Mám strašně práce –“

„Přála bych si, abys vyhodil tu malou mrchu,“ řekl hlas Daphne Ballwinové.

„Ale ona je dobrá. Snaží se a pracuje dobře, Daphne. Vždyť nakonec –“

„Chci, abys ji vyhodil!“

„Já ti to vysvětlím, Daphne. On tady čekal pacient a –“

„Tak vyhodíš ji?“

„Ano, miláčku,“

„Tak je to lepší, drahoušku. Polib mě.“ Polibek nebylo slyšet. „To jsou ty tichý,“ poznamenal Keetley.

Sellers se pohnul.

Opět bylo slyšet hlasy: „Miláčku, musela jsem přijít. Přišla chvíle, na kterou jsme čekali. Musím ti to rychle říct, protože myslím, že to můžeme dnes večer udělat.“

„Tak rychle, drahoušku,“ řekl doktor Quay, „jen hlavní body. O co jde?“

„Lidi od Zesty-Paste, co dělají ančovičkovou pastu, chtějí dělat nějakou reklamu. Dnes odpoledne u mě byl chlapík od nich a nechal mi tam karton pasty. Abych ji ochutnala. Poslali by k nám fotografy a udělali by fotky, které budou ve všech významných časopisech. Já bych do toho hned šla, ale teď už nemůžu čekat, jinak Gerald změní pojistku, poslední vůli, a jak se do toho zaplete ta potvora Ethel Worleyová, tak z toho nic nebude.“

„To máš pravdu,“ řekl doktor Quay, „on na ni hodně dá. A potom, kdybys –“

„Nebuď naivní, drahoušku, Ethel Worleyová není žádná husička. Poslala na nás detektivy a ví o tom víkendu. Sakra, kdyby nebylo tý mrchy, tak bych – ale nic, nikdo zatím nemá žádný podezření, takže si myslím, že je akorát čas to udělat.“

„Ty myslíš vzít jako tu ančovičkovou pastu a –“

„Přesně tak.“

„Pamatuj si ale, Daphne,“ upozorňoval hlas doktora Quaye, „v tomhle nesmíš udělat nejmeňší chybičku. Největší přesnost, jak jsem ti říkal. Tolerance se u tohohle jedu individuálně dost líší, ale všichni vědci se shodujou na tom, že když dáš 12 setin gramu, není to nebezpečný. V tyhle kapsli je přesně tohle množství. Dej na to pozor.“

„A kdy to mám vzít?“

„Až těsně před tím, než dáš ten zbytek manželovi. Bude chvíli trvat, než se ti ta kapsle v žaludku rozpustí, takže manželovi bude špatně dřív. Můžeš zavolat doktora a popsat mu příznaky, přesně jak jsem ti říkal. Nepopleť to. Stanoví diagnózu jako otravu jídlem a řekne ti, co máš dělat.

Asi tak v tu dobu se ti udělá špatně taky. To bude jako omluva, když nic neuděláš, až se manželovi přitíží. Je to všechno jasný?“

„Snad jo. Už jsme to probírali tolikrát.“

„Tak dobře,“ řekl doktor Quay. „Ale ještě něco. Nemysli si, že mě nějak podrazíš. Hrajeme spolu.“

„Jak to myslíš?“

„Znamenáš pro mě moc, drahoušku,“ řekl doktor Quay, „ale pořád ti nějak nemůžu důvěřovat. Ten šofér, co je to za člověka?“

Její smích zněl na voskovém válečku ostře a kovově.

„Kdo je to?“ naléhal doktor Quay.

„Nemusíš mít strach, miláčku, vyhodím ho, jakmile si usmyslíš.“

„Dobře, tak já jsem si usmyslel. Nelíbí se mi. Myslím, že čmuchá.“

„Ale nebuď blázínek! On se jen snaží za každou cenu se udržet, je to chudák, je mi ho líto.“

„Mně tedy ne.“

„Proboha, Georgi, ty si myslíš, že bych mohla s někým takovým… Dej mi pusu, miláčku.“

Opět bylo chvíli ticho.

Potom se ozval hlas doktora Qliaye: „tak nezapomeň, drahoušku, budeš mít v žaludku 12 setin gramu arzeniku. Kdyby sis vzala jen o trošičku víc, mohlo by to být osudný. Nastraž ty crackery tak, aby si bral manžel z jedný strany a ty z druhý. Když si bude Gerald brát z obou, nic se nestane, ale ty si můžeš vzít jen z tý jedny, rozumíš?“

„Ano, miláčku, já vím. Tak hloupá zase nejsem. A nezapomeň vyhodit tu mrchu, co ti tady asistuje!“

Přístroj ztichl a Keetley řekl: „To je všechno. Na dalším záznamu je konec toho rozhovoru, ale tam už nic není. Myslím, že z tohohle máte představu.“

Sellers se na něho díval s neskrývaným údivem, přestože se ze všech sil snažil se ovládat.

„No tak,“ řekl Keetley a vypnul přístroj, „zbytek už vám řeknu sám.“

„Tak začněte,“ řekl Sellers.

„Daphne Ballwinová si vzala ten jed a smíchala arzenik s ančovičkovou pastou. Byla ale dost mazaná na to, aby si pořídila alibi, kdyby někdo zjistil, že to nebyla jen obyčejná otrava jídlem. Zajistila si šálek, z kterýho normálně pila Charlotta Hanfordová kafe. Byly na něm Charlottiny otisky prstů. Daphne ten jed namíchala v něm. Potom nandala na talíř otrávený crackery a na druhou stranu neotrávený. Nechala to tam a šla přivítat manžela. Občerstvení měl servírovat komorník.

Ale osud je mrcha. Daphne si vzala za komorníka toho zelenáče, kterej neuměl nic než řídit auto. Ona ho měla tak pro ukrácení dlouhý chvíle. Asi by po čase otrávila i doktora Quaye a zůstala s tímhle šoférem, ale momentálně ho měla jen tak pro zábavu. Lichotilo jí, že za ní chodí jako pes. Dávala mu schválně ponižující úkoly a bavila se svým pocitem moci. To pro ni bylo jako droga.

Jenže on měl obě ruce levý. Vzal talíř do ruky a rovnou pár crackerů shodil. Snad na polici, možná na podlahu. Sebral je a dal je zpátky na talíř, ale přitom je samozřejmě pomíchal.

Daphne si vzala podle plánu svou dávku arzeniku. Když se podávalo občerstvení, vybrala jeden z otrávených crackerů a dala ho manželovi, když míchal koktejly. Potom si s ním sedla a vzala si taky pár crackerů. Přitom asi snědla i otrávený. A to k těm 12 setinám gramu stačilo.

Všechno by bylo šlo podle plánu, kdyby nebylo Charlottu popadlo podezření. Zatelefonovala doktorovi a policii. A Daphne místo toho aby si pořídila podle plánu lehkou nevolnost, zatím zkolabovala.“

„A co ta Ethel Worleyová?“ zeptal jsem se.

„Náhodou vím, jak to bylo,“ řekl Keetley. „já jsem opravdu sledoval Ruth Otisovou. Ta naivka nevěděla, co dělá. On doktor Quay je chytrý pán, víte, čas od času kupuje arzenik a ví, že je to zaznamenaný v rejstřících prodejen. Taky věděl, že jeho vztah s Daphne vyjde dřív nebo později najevo.

V tomhle si pan doktor věděl rady. Protože mu bylo jasný, že by ho mohli vyslýchat a že by se mohlo ze záznamů zjistit, že kupoval arzenik, poslal ve chvíli, kdy začínalo jít do tuhýho, pro arzenik sestru. On ho totiž v tu chvíli ani nepotřeboval. Chtěl mít pro případ výslechu připravenou odpověď: ‚Ano, pánové, poslal jsem svou asistentku pro arzenik. Byl jsem poslední dva nebo tři týdny mimo a potřebuju ho mít v rezervě, protože ho na to a to používám. Ale ten náš arzenik nemůže mít s případem pana Ballwina nic společného, protože balíček není otevřený. Potom by je elegantně zaved do laboratoře a nechal je ten balíček otevřít, aby zjistili, že v něm nic nechybí.

Ale kupovala ho Ruth Otisová. Ale bála se, aby ji s tím případem nespojovali, tak šla ten večer do ordinace doktora Quaye a vzala ten balíček a odnesla ho do toho sejfu. Nemohl jsem to tak nechat, protože by to znamenalo, že padne podezření na Ruth Otisovou buď jako na hlavní pachatelku, nebo aspoň jako na spolupachatelku, a bylo mi jasný, že doktor Quay je schopný odpřisáhnout cokoliv. Třeba že tu flašku ukradla a otrávila ženu, kterou nenáviděla.

A tak jsem to, pánové, při první možný příležitosti napravil.“

„Jak jste to napravil?“ zeptal se Sellers.

„Prostě jsem ten jed vzal a dal jsem ho zpátky na místo do ordinace doktora Quaye. Ty sejfy se dají snadno otevřít.“

„Vy máte klíč k jeho ordinaci?“

Keetley se zašklebil. „A jak myslíte, že jsem tam instaloval ty štěnice?“

„Takže jste ten jed vrátil do ordinace na polici do laboratoře.“

„Přesně tak.“

„Jak je tedy možný, že jsem ho našel v bytě Ruth Otisový?“

„To si už můžete domyslet sám,“ řekl Keetley. „Jakmile doktor Quay zjistil, že je paní Ballwinová mrtvá, bylo mu jasný, že si musí pořídit alibi, protože se bude určitě dělat pitva.

Takže mu bylo jasný taky to, že to potřebuje na někoho hodit. Věděl, že ráno nebude Ruth Otisová doma, protože si půjde hledat práci. Rozhodl se teda sebrat ten jed, co pro něj kupovala, vyhodit část do záchodu a zbytek jí dát do bytu.“

„Můžete to dokázat?“ zeptal se Sellers.

Keetley se na něho pohrdavě podíval. „Bože dobrej,“ řekl, „já jsem vám to tady naservíroval ve svátečním balení na stříbrným tácu převázaný růžovou stužkou, tak si aspoň něco už udělejte sami.“

„Čili ta záležitost s Ethel Worleyovou je jen vaše domněnka. Je to tak?“

„Proboha nemůžete ode mě chtít zas úplně všecko. Přeci musí být –“

„Nechte tý ironie,“ řekl Sellers. „Já potřebuju vědět, co víte a co si jen myslíte.“

„Dobře. Vím, že doktor Quay plánoval otrávit pana Ballwina. Vím, že postupoval společně s Daphne Ballwinovou. Vím, že Daphne otrávila Anitu. Vím, že si Daphne omylem vzala větší dávku arzeniku a otrávila se. Domnívám se, že doktor Quay chtěl ten arzenik dát do bytu Ruth Otisový. Vím, že jsem ten balíček s arzenikem dával na polici v jeho laboratoři, asi v půl dvanáctý včera v noci. Domnívám se, že doktor Quay část odsypal a zbytek odnesl do bytu Ruth Otisový. Domnívám se, že když tam byl, přišla tam Ethel Worleyová, která chtěla od Ruth svědectví, a přistihla ho buď v bytě, nebo na odchodu.

S něčím takovým doktor Quay nepočítal. Věděl, že ho Ethel Worleyová podezírá a že ho nemá ráda. Jakmile ten jed otevřel, bylo jasný, že buď on, nebo ta holka.“

Sellers chvíli žvýkal cigaretu a potom náhle řekl: „Donalde, já si jdu popovídat s doktorem Quayem. Nechám vás tady a ručíte mi za to, že se tu nic nestane. Hlavně s tímhle důkazem.“

„Jen se nebojte,“ řekl Keetley. „Nic se s tím nestane.“

„Já vím,“ řekl Sellers, „ale tenhle záznam je pro doktora Quaye otázkou života a smrti. A pro mě otázkou sesazení nebo povýšení. S sebou si ho tam vzít nemůžu a asistenta si teď taky nemůžu zavolat. Teď ne.“

„Můžete se spolehnout,“ řekl jsem. „Dejte mi to, Keetley.“

Keetley mi podal váleček.

„Radši ho zkontrolujte, jestli nemá zbraň, Franku.“

Sellers přejížděl po Keetleym, který nekladl nejmenší odpor. „Je čistej,“ řekl.

„Fajn, tak já ho tu pohlídám. Takže žádný nedorozumění, Keetley. Teď tu jde o vraždu a lítáme v tom oba. Takže žádný skopičiny.“

„Vy blbouni,“ vykřikl Keetley, „já se to snažím vyřešit. Doufám, že teď nevletíte na Quaye, protože se mi ještě nezdá zralej k přiznání. Když budeme mít v ruce víc důkazů –“

„Jo tak on není zralej!“ řekl Sellers ironicky. „Tak já mu trochu pomůžu, aby dozrál. Já ten případ vyřeším. Celej ho vyřeším. Vy tady počkejte.“

Sellers se otočil a přešel kolem mě. Zastavil se ve dveřích. „Spoléhám na vás, Donalde.“

„Fajn,“ řekl jsem.

Dveře s nápisem Investiční společnost Alfa se za ním zavřely.

„Myslím, že teď z něj tahat přiznání je nerozum. Je to ještě brzy,“ řekl Keetley.

„To neznáte Sellerse,“ řekl jsem. „On je mírnej, ale když přitvrdí, tak s ním není řeč. Pustíme si odposlech, co říkáte?“

„Proč?“

„Chtěl bych slyšet, jak na něj Sellers půjde.“ Keetleymu se rozjasnila tvář: „Ale to já taky!“ Otočil vypínačem.

„Radši to zaznamenáme, ne?“ řekl jsem. „Třeba z toho bude nějakej důkaz.“

Keetley přikývl, otočil knoflíkem a řekl: „Tak, už se to nahrává.“

Usadil jsem se v pohodlné židli.

Nestačil jsem si ani zapálit cigaretu, když se z rádia ozvalo: „Promiňte, ale nemám tu dnes sestru. Včera mi beze slova odešla a všechna práce je teď jen na mně. Počkejte, prosím, chvilku, ano?“

„Seržant Sellers,“ ozval se Sellersův hlas. „Jsem z oddělení vražd. Všechno, co řeknete, může být použito proti vám. Toho pacienta pošlete pryč. Potřebuju s váma mluvit.“

„Můžeme si promluvit v laboratoři.“

„Dobře, jdeme.“

„Mohu se zeptat na účel vaší návštěvy?“ zeptal se doktor Quay.

„Znal jste Daphne Ballwinovou, že?“ ozval se Sellersův hlas.

„Ano, byla to moje pacientka.“

„Jenom pacientka?“

„Ano, jenom pacientka.“

„Kolik práce jste jí věnoval?“

„No, já –“

„Přineste knihy, tam to musíte mít.“

„Bohužel jsem si u ní nevedl záznamy, byla to dávná přítelkyně –“

„Jak často sem chodila?“

„Byla tu párkrát.“

„Jak často?“

„Poměrně často.“

„Kolikrát tu byla za poslední dva měsíce?“

„To už přesně nevím.“

„V knize to nemáte?“

„Ne.“

„Takže za váma čas od času chodila bez objednání, že?“

„Ano.“

„A záznamy jste nevedl.“

„Ne.“

„Ona vám to tu de facto řídila, že?“

„Ne tak docela –“

„Vaše instrumentářka tvrdí, že ano.“

„Ona na ni žárlila. Myslí si, že kvůli paní Ballwinové přišla o místo.“

„A přišla?“

„Samozřejmě že ne. Byla propuštěna pro neschopnost.“

„Paní Ballwinová s tím neměla nic společného?“

„Ne.“

„Dával jste paní Ballwinové někdy arzenik?“

„Arzenik? Proboha to ne!“

„Nikdy?“

„Ne.“

„Posílal jste svou asistentku pro arzenik?“

„Ne. Jestli něco takového kupovala, tak bez mého vědomí a zjevně proto, aby s tím někoho otrávila. Proboha, vy si myslíte, že by bylo možné, aby ta pomstychtivá žába paní Ballwinovou otrávila?“

„Ne,“ řekl Sellers, „myslím, není pochyb, že ne. Vím, že jste šel do jejího bytu a snažil se tam umístit usvědčující předměty, ale vyrušila vás Ethel Worleyová.“

„Nevím, o čem mluvíte, seržante.“

„Nehrajte to na mě,“ řekl Sellers. „Zrovna tak dobře vím, že jste plánoval společně s Daphne, že otrávíte jejího manžela.“

„Vy jste zešílel!“

„Proč bych zešílel?“ řekl Sellers.

Slyšeli jsme jakési skřípění a potom Sellers řekl: „Podívejte se. Vidíte?“

„Co je to?“

„To je odposlouchávací zařízení,“ řekl Sellers. „Nechali jsme si ho tady nainstalovat, takže jsme vyslechli celý váš rozhovor s paní Ballwinovou, když jste mluvili o tom, jak otrávíte jejího manžela. Dal jste jí arzenikovou kapsli, že?“

Chvíli bylo ticho.

„No tak!“ vykřikl Sellers. „Mluvte!“ Doktoru Quayovi se teď třásl hlas. „Přísahám vám, seržante, že jsem jí dal jen takovou dávku, aby se jí udělalo špatně. Chtěla simulovat příznaky otravy jídlem. Jestli máte tady v laboratoři odposlouchávací zařízení, tak to musíte vědět.“

„Ano, víme to,“ řekl Sellers. „Vám šlo o to, otrávit jejího manžela, že?“

Quay chvíli přemýšlel a potom řekl: „A i kdyby? Její manžel je živ a téměř zdráv, ne?“

„A potom,“ řekl Sellers, „jste šel k Ruth Otisové a nastražil tam důkazy. Ale překvapila vás Ethel Worleyová.“

„To ne! To mi nemůžete dokázat.“

„Že bych nemoh?“ řekl Sellers. „A jak si myslíte, že se tam Ethel Worleyová dostala? Dovezla ji tam Mary Ingramová, která s ní sedí v kanceláři. Čekala na ni před domem. Seděla v autě a učila se španělštinu, ale zrovna ve chvíli, kdy jste šel ven, se podívala. Když Ethel Worleyová dlouho nešla, Mary Ingramová vešla do domu a zaklepala na dveře. Nikdo se neozval, a tak zavolala policii. Takže –“

V mikrofonu se najednou ozval zvuk, jako by někdo v místnosti hýbal s nábytkem. Potom Sellers broukl se zadostiučiněním: „Tak tohle zkuste ještě jednou a uvidíte, co se stane! No tak vstávejte, vstávejte, vy hajzle prolhanej! Vstávejte a kápněte božskou!“

Doktor Quay se rozechvělým hlasem rozhovořil a mluvil asi deset minut.

Sellers ho zatkl. Slyšeli jsme, jak cvakla pouta. Potom bylo slyšet, jak Sellers přivolává telefonem hlídku.

Šel jsem ke Keetleyho telefonu a vytočil číslo Quayovy ordinace.

Sellers zvedl telefon.

„Tak jsem vám píchnul, co, Franku?“ řekl jsem. „Kdo je tam?“

„Lam.“

„Kde jste?“

„U Keetleyho. Povídám, že jsem vám pích.“

„To teda jo.“

„Ale to ještě nevíte všechno. Na něco jste zapomněl, tak jsem to pro vás udělal.“

„Co?“

„Keetley tady zapnul fonograf,“ řekl jsem. „Takže máte nahraný každý slovo Quayova přiznání. Tak si to s sebou můžete vzít, až si půjdete pro povýšení.“

Chvíli bylo ticho a potom Sellers řekl: „Teda pánové, to jsem dlužník.“

„Tak se teď radši postarejte o toho svýho zajatce, Franku, a potom sem přijďte. Budete si moct popovídat s Keetleym. Samozřejmě ani Keetley, ani vy jistě nechcete, aby ten jeho systém tipování dostihů vyšel na veřejnost.“

„Připomeňte mi, Lame,“ řekl Sellers, „abych vám dal děkovnej lístek. On se vám bude hodit, až se zas do něčeho zapletete.“

„Výborně,“ řekl jsem. „Tak zatím zavolejte ke mně domů Bertě Coolový, že může Ruth pustit. Řekněte jí, ať ji tam nechá a přijde sem.“

„Jaký máte číslo?“ zeptal se Sellers.

Dal jsem mu číslo.

„Fajn,“ řekl. „Zavolám tam.“

Zavěsil jsem.

„Myslel jsem, že ten zajatec jste vy,“ řekl Keetley.

„To byl jen trik,“ řekl jsem. „Byli jsme s Frankem trochu domluvený.“

Kapitola 20

PŘÍPAD UZAVÍRÁ AMOR

Jel jsem do kempu, kde jsem nechal Charlottu Hanfordovou. Zaparkoval jsem a vzal jsem za kliku dveří chatky.

Bylo zamčeno. Zaklepal jsem. Po chvíli se zevnitř ozval Charlottin hlas: „Kdo je to?“

„Donald Lam.“

„Jé,“ řekla a otevřela dveře. „Pojďte dál. Udělejte si pohodlí.“

„Děkuju.“

Zabouchl jsem za sebou dveře. Sedla si na pohovku. Sedl jsem si na židli a zapálil jsem si cigaretu.

„Jste unavený, viďte?“ zeptala se.

„Ano.“

„Měl jste moc práce?“

„Hmm.“

Potom řekla ostýchavě: „Přišel jste pracovně, nebo za mnou?“

„Pracovně.“

Zatvářila se zklamaně. „Škoda, byla bych radši, kdybyste přišel za mnou. Vzala jsem si dnes svoje nejlepší punčochy.“

„Jednalo se o důležitější věci.“

„To mě právě rozčiluje.“

„Co?“

„Že jsou pro vás důležitější věci.“

„Vy jste chtěla, abych přišel za váma?“

Rozesmála se. „Ano.“

„Charlotto,“ řekl jsem, „když jste přišla za náma, to nebylo z vašich peněz, že ne?“

„Proč myslíte?“

Zasmál jsem se a řekl jsem: „Nejste přece zamilovaná do Geralda Ballwina. A i kdybyste byla, tak se mi nezdá, že byste vyškrábla úspory a vrazila je detektivní kanceláři, aby ho ochránila před pokusem o vraždu. Zdá se mi, že za tím stál někdo jiný.“

„Myslíte?“

„Ale nohy máte hezký,“ řekl jsem.

Natáhla nohy na pohovku, přejela prsty po punčochách a vyhrnula si sukni až nahoru. „Mně samotný se taky líbí,“ řekla. Potom se na mě podívala úkosem. „Myslíte, že bych mohla dělat modelku v reklamě na punčochy?“

„Nevidím důvod, proč ne. Tak kdo to zaplatil, Charlotto?“

„Proč na tom proboha tak bazírujete? Do toho vám nic není.“

„Nastavil jsem za vás záda,“ řekl jsem. „Svědčí proti vám dost důkazů. Víte dobře, že jste namíchala ten jed ve svým hrníčku.“

„A co když vám teda řeknu celou pravdu?“

„Mohlo by vám to pomoct.“

„A když vám ji neřeknu?“

„To by byla škoda, kdyby žena s takovýma krásnýma nohama strávila takovou dobu ve vězení a ven vyšla až jako stařena, který si už nikdo nevšimne.“

Viděl jsem hrůzu v jejích očích.

„Byl to Carl Keetley?“

„Proč se ptáte?“

„Protože si myslím, že to byl on.“

Několik vteřin váhala a potom přikývla.

„Seznámil se s vámi, když jste nastoupila na tohle místo?“

„Ne, on mě na něj sám dohodil. Byli jsme – no, byli jsme nějaký čas přátelé. Chtěl, abych sem šla pracovat proto, aby věděl, co se v domě děje.“

„Máte ho ráda?“

„Ano, moc. Jeden čas – ale znáte ho, on není na ženění.“

„Takže on vám dal ten prášek a řekl vám, co s ním?“

„Ano, telefonoval a řekl mi, abych za ním přišla. Dal mi ten prášek a řekl, že je to arzenik a že si paní Ballwinová chce vzít neškodnou dávku. Ona chtěla potom otrávit manžela, ale nejdřív chtěla vyvolat zdání, že se někdo pokusil otrávit ji. Asi tentýž člověk, který otráví jejího manžela.“

„A co bylo dál?“

„Carl mi řekl, že mám smíchat ten prášek s ančovičkovou pastou, namazat to na cracker a potom vejít do místnosti, kde bude Daphne s manželem, a čekat, dokud si nevezme. Potom mám odpoutat její pozornost a na místo toho crackeru, který si vzala, tam dát tenhle. Co mám dělat, Donalde? Já jsem si v tu chvíli myslela, že je to jen antidávka, která ji zbaví příznaků otravy a zabrání jí uskutečnit ten plán. A vidíte… To mi nikdo neuvěří.“

„Já vám věřím,“ řekl jsem.

„Ale co policie, bude mi věřit policie?“

„Ne.“

„Tak jsem v pasti a budu si to muset odpykat. Já – já ani nevím, jestli se za mě Carl Keetley postaví. Řekla bych, že spíš ne, protože kdyby se za mě postavil, tak se do toho namočí sám a já – já ho do toho nechci zatahovat, ale –“

„Téhle vaší historce nikdo neuvěří. Všichni si budou myslet, že jste ji otrávila úmyslné.“

Kajícně přikývla.

„Nastražil jsem na vás past, Charlotto,“ řekl jsem, „ale nespadla jste do ní.“

„Cože?“

Ukázal jsem k telefonu. „Předpokládal jsem, že jakmile odsud vypadnu, budete telefonovat tomu člověku, který vás kryje. Byla jste tady zavřená bez auta a nepředpokládal jsem, že byste se vydala stopovat, když vás hledá policie. Telefonovala jste?“

„Ano, telefonovala, a pomohlo mi to.“

„Cože?“

„Řekla jsem Carlovi, kde jsem, a on řekl, že pro mě přijede. Proto vám to všechno říkám. Vypadá to, že se na mě vykašlal. Donalde, pomozte mi.“

„Já vám celou tu dobu pomáhám.“

„Ano,“ řekla. „Možná potřebuju mikroskop, protože pouhým okem ta vaše pomoc není vidět.“

Chtěl jsem něco říci, když jsem zaslechl na štěrku před chatkou energické kroky a potom zaklepání na dveře.

„Myslíte, že je to policie?“ zeptala se Charlotta.

„Jestli ano, tak mi slibte jednu věc.“

„Jakou?“

„Že nebudete mluvit. Buďte prostě zticha. Myslím, že to není policie a že vás z toho dostanu snadno, ale kdyby to byla, nevypovídejte. Mlčte jako ryba.“ Šel jsem otevřít.“

Na prahu stál Carl Keetley. Když mě uviděl, překvapeně sebou trhl. „No,“ řekl jsem, „jdete trochu pozdě. Pojďte dál.“ Chvilku zaváhal, ale potom pokrčil rameny a vešel. „Nazdar, Charlotto.“

„Nazdar, miláčku.“

„Objevila se nádherná příležitost k vraždě. Zajímalo mě, jestli jí využijete, Keetley. Jakmile jsem slyšel záznam rozhovoru mezi doktorem Quayem a Daphne Ballwinovou, řekl jsem si, že člověk vašeho génia –“

„No, no,“ řekl Keetley. „Sedněte si, Lame, pohovoříme si o tom. Vy jste bystrej mladík, ale moc mluvíte. Ten váš přítel Sellers to teď celý zabil. Vyřešil to ke svý spokojenosti.“

„Vy jste dlouho sháněl důkazy proti Daphne,“ řekl jsem. „Už jste to málem vzdal. A potom přišla tahle neocenitelná příležitost. Nejen, že jste věděl, že si sama vezme jed, ale měl jste na to i důkaz, záznam jejího rozhovoru s doktorem Quayem. Takže už jste jen potřeboval, aby Charlotta dohlídla na to, aby si Daphne vzala dvojitou dávku jedu. A Charlotta samozřejmě včas zavolala pomoc, takže Geraldu Ballwinovi zachránila život.“

„To je zajímavý, moc zajímavý,“ řekl Keetley.

„Víc než si myslíte,“ řekl jsem, „protože mi Charlotta řekla –“

„Ne, Donalde, prosím vás!“ Charlottin hlas prořízl ticho jako nůž.

Zmlkl jsem.

Keetley se zkoumavě podíval na Charlottu Hanfordovou a potom na mě.

„Nechápu jen jednu věc. Proč jste s Charlottou utráceli peníze za naši pomoc.“

„Tak to vím zase já,“ řekla Charlotta. „On chtěl opravdu chránit pana Ballwina – on mi ty peníze dal dřív, než slyšel ten rozhovor mezi doktorem Quayem a Daphne.“

Keetley mlčel. Potom se na mě podíval přimhouřenýma očima. „Mluvil jste o tom se svou partnerkou, s Bertou Coolovou?“

„Ne.“

„A se seržantem Sellersem?“

„Ne. Zatím je to v rodině.“

Keetley se zašklebil. „Tak v tom případě je odpověď jednoduchá.“

„Myslel jsem, že vás to napadne,“ řekl jsem.

„Co?“ zeptala se Charlotta.

„Nedívejte se na mě tak, Charlotto. Já jsem jen Amor.“

„Jistě, Lame,“ řekl Keetley, „jakmile máme takový důkazy, jako mám já, že si Daphne Ballwinová vzala arzenik dobrovolně, nikdo nám nic nemůže dokázat. Žádná porota nemůže nikoho odsoudit. Charlotta jí mohla dát bezpečnou dávku. Daphne zabilo potom to, co si vzala sama.“

„To je argument,“ řekl jsem, „ale nic víc. Státní návladní by se v tom mohl šťourat.“

„Vy jste ale palice, že jo?“

„To jsem.“

„Daphne byla koneckonců vrah. Podle zákona jí patří trest smrti.“

Usmál jsem se na něho.

„No dobře, když jinak nedáte,“ řekl Keetley. „Už jsem vám to říkal, Lame, že jen blázni jdou na popravu v pátek.“

„O čem to proboha mluvíte?“ zeptala se Charlotta.

„Studoval jsem právo,“ řekl Keetley. „Jsou tam zajímavý věci. Podle paragrafu 13 není v případě zločinu manžel svědkem proti manželce a naopak. Prokážeš mi tu čest, miláčku?“

„Cože?“ zalapala Charlotta po dechu. „Vy jste se zbláznili!“

„Já tě žádám o ruku,“ řekl Keetley. „Nakonec chytrý muž si vždycky bere za komplice ženu – ne že bych se tím chtěl přiznávat k vašim divokým teoriím, Lame. Ale když už si člověk tu ženskou jako komplice vezme, tak potom už stačí jen říct pár slov na úřadě a umlčí ji tím navždycky. Charlotto, drahoušku, vezmeš si mě?“

„Tím chceš říct, že ze mě hodláš udělat počestnou paničku?“

„Přesně tak.“

„To se mi ale nelíbí,“ řekla Charlotta. „Na pravdu hraju jen s tím, kdo mě má opravdu rád, a ne s někým, kdo mi tím chce jen nasadit roubík.“

Keetley vzdychl a řekl: „Vidíte, Lame, vy jste mě to donutil udělat naprosto neromanticky. Tady máte odpolední noviny. Mohl byste si zatím číst, než to vyřídím příslušnou romantickou cestou?“

Podal mi noviny, obešel mě a došel k pohovce, kde seděla Charlotta.

„Podívej, miláčku,“ řekl, „známe se už dost dobře. Ty jsi pro mě něco udělala. Dobrovolně a loajálně. A já jsem měl moc času přemýšlet, když jsem seděl v Pawkettu a poslouchal doktora Quaye, jak říká: „Otevřete – vyplivněte – vypláchněte si. Nech toho, Charlotto, ty jsi přece fajn holka. Ty nemíříš pod pás. A já bych rád, aby to tak bylo natrvalo.“

Díval jsem se do novin, ale řekl jsem: „Pochvalte jí nohy, Keetley. Ona je na ně hrdá a má je po čertech pěkný.“

„Ale jděte do háje, tak kde má proti vám dvěma slušná holka zastání? Tak dobře Carle, tak kdy do toho teda praštíme?“

„Třeba hned,“ řekl Keetley, „a hezky rychle. Vezmu tě autem na letiště a potom poletíme.“

Charlotta vstala z pohovky. „Nepolíbíte nevěstu?“ zeptala se mě. „Dvě příležitosti jste už propásnul, a tohle je určitě poslední.“

Políbil jsem ji.

Kapitola 21

ŘETĚZOVÁ REAKCE

„To je dost,“ řekla Berta Coolová. „Tak co se to děje? Volal Frank Sellers, že jste z toho venku. Jak jste to ksakru dokázal?“

„A na kterou otázku vám mám odpovídat nejdřív?“ zeptal jsem se.

„Jak jste to dokázal?“

„Stačilo trochu logiky a trochu přemýšlení. Věděl jsem, že Keetley sleduje rozhovory, který vede doktor Quay v ordinaci, tak jsem si říkal, že asi slyšel i ten nejzajímavější, co měl doktor Quay s paní Ballwinovou potom, co jsem jí přines tu ančovičkovou pastu.“

„No jo, já pořád říkám, že jste geniální. Vy jste přeci tvrdil, že jsou to pro ni psychologický pouta. A přitom jste jí jen přihrál do ruky přímo vražednou zbraň. Jednou se snad probudíte s poznáním, že na to potřebujete ženskou, abyste se v nich vyznal. Vy teda rozumíte ženský psychologii.“

„Určitě jsem tím rozjel řetězovou reakci.“

„To máte zatraceně pravdu. A hned jste šel za jinou sukní. Bože dobrej, proč to vždycky musíte takhle přehnat, když vás někam pošlu.“

„Ale měl jsem pořád navrch, nebo snad ne?“

„To zatím ještě máte, ale už jste byl několikrát málem pod vodou.“

„Tak vy mi vyčítáte, že jsem si začal s Ruth Otisovou? Mně se spíš zdá, že všechny problémy měly příčinu v tom, jak jste si vy zahrávala s Frankem Sellersem.“

„Frank je milej chlapec,“ řekla. „A vždycky nám dá šanci.“

„To jsem si tedy všiml,“ řekl jsem.

Zazvonil telefon.

Berta ho zvedla, ale potom mi podala sluchátko. „To je pro vás, nějaká kočka.“

„Haló,“ řekl jsem a ze sluchátka se ozval hlas Ruth Otisové. „Haló, Donalde, všechno v pořádku?“

„Ano.“

„A všechno se to vyjasnilo?“

„Hmm.“

„Koupila jsem nádherný řízky,“ řekla. „Zjistila jsem, že tvůj sporák je ještě provozuschopnej, i když ho asi dlouho nikdo nepoužíval. Prý dělám bezva hranolky. A taky jsem přichystala salát a houbovou polívku. A sušenky. Přijdeš na večeři domů?“

„Domů?“ zeptal jsem se.

„Jo, slyšel jsi dobře.“

„Budu tam.“

„V kolik?“

„Za půl hodinky. Hodím sebou.“ Zavěsil jsem.

Berta se na mě dívala. „Tak na tomhle případu jsme moc netrhli,“ řekla skoupě.

„Já si nemůžu stěžovat,“ odpověděl jsem. „Vsadil jsem stovku na čumák Lady a vyhrál jsem pětinásobek. Vy byste vyhrála taky tolik, kdybyste mi víc věřila.“

Bertě zazářily oči chamtivostí. „Co jste zjistil o té mašině, Donalde? Řekněte mi to. Jak funguje ten Keetleyho systém? Máte ho?“

„Keetley odjel a bude se ženit,“ řekl jsem. „Řekl mi o něm.“

„Co vám o něm řekl?“

„Pracoval na tom celou dobu, když odposlouchával Quayovy hovory. Teoreticky je to bez vady. Jenže to samozřejmě závisí na tom, jak odhadnete křivku výkonu každýho koně. Všechno záleží na přesnosti hodnocení výkonů.“

„Ale na to bych nedala ani zlámanej pětník,“ řekla Berta. „Já chci znát konkrétní výsledky.“

„Tak v tom případě,“ řekl jsem, „mi Keetley přiznal, že Lady byla druhým vítězem, do kterýho se ten jeho systém kdy strefil. Nejlepší je prej koupit si oficiální odhad a ušetřit si starosti.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai