Lam a Cool - Do ložnic je vidět

Erle Stanley Gardner František Jungwirth A. A. Fair

XYZ (2008)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Důmyslná zápletka, neúprosná logika, strhující dynamika děje i překvapující závěr. 

Zdá se, že šarmantní soukromý detektiv Donald Lam tentokrát na svou zálibu v krásných ženách s dokonalými tvary doplatil. Lucille Hartovou doprovodil do periferního motelu - a druhý den je zde nalezena mrtvá. Policie má podezření, že s její vraždou souvisí i sebevražda milenců, která se odehrála tutéž noc ve vedlejší chatě. Zdá se, že Donald Lam v tom pěkně lítá. O jeho nevině má chvílemi pochybnosti i jeho rázná společnice a šéfka Berta Coolová. Nebyl by to ale Donald Lam, aby si neporadil…

ERLE STANLEY GARDNER

DO LOŽNIC JE VIDĚT

ERLE STANLEY GARDNER

© BY ERLE STANLEY GARDNER, 1949

TRANSLATION

© FRANTIŠEK JUNGWIRTH, 1969

KAPITOLA PRVNÍ

Jak si nabalit muže

Byla hezky formovaným balíčkem dynamitu, kapesním vydáním Venuše. Měla plná ňadra, úzký pas, hladké kyčle, velké hnědé oči a vlasy medové barvy. Mohla vážit sotva víc než takových pětačtyřicet kilo, ale byla dokonalá a nyní bzučela jako rozlícený sršeň.

Uhlazený vedoucí hotelového baru se pokoušel o vysvětlení.

Taková dokonalá dívka s dokonalými tvary si mohla leccos dovolit. Výrobci aut v takzvané „střední cenové skupině“ by ji s nesmírnou radostí uvítali jako reklamní modelku. A kdyby dělala letušku, pasažéři by zapomněli na svíravý pocit v žaludku a zahleděli se do jejích velkých hnědých očí.

Tyto oči nyní plály hněvem. „Copak si o mně myslíte, že jsem? Nějaká poběhlice?“ řekla.

„Promiňte,“ omlouval se vedoucí. „Tak zní předpisy, nařízení, zákon. Ženám bez doprovodu není přístup dovolen.“

„Už se mi z toho povídání o ženách bez doprovodu dělá opravdu nanic!“ vybuchla.

Během této výměny názorů jí vedoucí zdvořile držel ruku na paži a vyprovodil ji do hotelové haly. Pak se uklonil, pousmál, rychle se obrátil a spěchal odtud.

Nazlobená dívka stála chvíli nerozhodně v hale.

Když jsem zaslechl hlasy, zvedl jsem zrak od rozečtených novin. Její rozhořčený pohled se obrátil ke mně, a tak jsem se pokusil znovu pohlédnout do novin, ale bylo už pozdě.

Zachytila mě pohledem a hleděla mi dlouze do očí. Potom se odvrátila.

Vypadala zamyšleně.

Složil jsem noviny.

Uvelebila se do křesla naproti, a protože jsem věděl, že si mě chce důkladně prohlédnout a odhadnout, intenzívně jsem se zabýval inzeráty v složené části novin, dokud jsem nevytušil, že ty velké hnědé oči už viděly všechno, co vidět chtěly. Potom jsem noviny odložil. Spěšně odvrátila pohled a přehodila si nohu přes nohu.

Prohlédl jsem si ji, pokud mi to dovolovaly dané okolnosti.

Pojednou se mi podívala do očí, zvedla bradu a usmála se. Byl to hezký úsměv a zahlédl jsem její bělostný chrup.

„Ahoj, společníku,“ řekla.

„Ahoj,“ odpověděl jsem a zazubil se.

„Otevřeně řečeno, rozhodovala jsem se, jestli mám upustit kapesník, nebo se zvednout a zapomenout kabelku, anebo se vás zeptat, kolik je hodin. Ale žádnou z těch možností jsem nepoužila. Nerada okolkuji.“

„Chcete do hotelového baru, viďte?“

„Ano.“

„Proč?“

„Třeba se chci napít.“

„Třeba,“ řekl jsem.

„Třeba se mi líbíte.“

„To je od vás milé.“

Otevřela kabelku, vytáhla dvacetidolarovou bankovku a řekla: „Tu výpravu přirozeně financuji.“

„Bude tak drahá?“

„To nevím.“

„O tom si promluvíme později.“

Zvedl jsem se a nabídl jí rámě.

„Bude to obtížné?“

„Nemyslím.“

Šli jsme k hotelovému baru. Vedoucí čekal hned za dveřmi.

„Co to jsou za nápady říkat mé sestře, že nesmí dovnitř?“

„Promiňte,“ řekl. „Tak zní předpisy, nařízení, zákon. Ženám bez doprovodu není přístup dovolen.“ Chladně se uklonil a doprovodil nás ke stolu. Potom šel k barmanovi a něco mu pošeptal.

Přišel číšník a zeptal se, co si objednáme.

„Suché martini,“ řekla.

„Totéž,“ řekl jsem mu.

Číšník se uklonil a odešel.

Podívala se na mne přes stůl a řekla: „Jste milý.“

„Třeba je to pouhé zdání a zítra ráno najdou vaši rozčtvrcenou mrtvolu v opuštěné zahradě. Neměla byste nabalovat neznámé muže.“

„Já vím. Maminka mi to říkala.“

Chvilku mlčela a potom dodala: „Chtěla jsem do motelu a odpověděli mi, že nepřijímají ženy bez doprovodu.“ Neodpověděl jsem.

„Vlastně je nemožné, aby se žena bez společníka dopustila nějakého nemorálního činu.“

„Najít společníka vám nemůže dělat potíže,“ odpověděl jsem.

„To ne,“ řekla a spěšně pokračovala, „ale takhle jsem to nechtěla zaonačit. Jste milý. Jak se jmenujete?“

„Lam,“ řekl jsem. „Donald Lam.“

„Já jsem Lucille Hartová. Protože jsme bratr a sestra, tak bychom měli zanechat formalit.“ Číšník přišel a postavil před ně dvě sklenice. Rovněž položil na stůl účet a čekal.

Podstrčila mi pod stolem tu dvacetidolarovou bankovku. Nevšímal jsem si jí, ale vytáhl jsem náprsní tašku a vyňal dvě dolarové bankovky. Číšník hbitě sáhl do kapsy a podal mi dvě pětadvaceticentové mince. Jednu jsem si vzal a druhou si vzal číšník.

Lucille pozvedla sklenku, pohlédla na mne a řekla: „Na zločiny!“ Natáhl jsem ruku po sklence a upil doušek. Nápoj se skládal ze šedesáti procent ledové vody, asi čajové lžičky ginu, pár kapek vermutu a jedné olivy.

Lucille postavila sklenku na stůl, zamžourala, udělal kyselý obličej, a pak řekla: „Mám dojem, že nás tu moc rádi nevidí.“

„Vypadá to tak,“ odpověděl jsem.

„Rozhodně nechtějí, abychom se opili.“

„To souhlasí.“

Zaklonil jsem se v křesle, usrkával koktajl a nenápadně jsem se rozhlížel po salónku, abych zjistil, proč se Lucille snažila dostat dovnitř, ač předstírala, jako by jí na tom vlastně ani moc nezáleželo.

Byla sobota odpoledne. Muže, kterého jsem sledoval, jsem vystopoval až do tohoto hotelu a čekal jsem, až nastoupí noční směna, abych se dověděl ještě nějaké podrobnosti. Ale to nespěchalo. Měl jsem čas celou noc.

Obchody jim nešly nejhůř. Podsaditý muž s býčí šíjí, který dávno už překročil padesátku, se snažil zainteresovat platinovou blondýnku, tvrdou jako křemen, pokoušející se vypadat na dvacet. Dosud se ještě nerozhodla, jak a co s ním, a tak se při jeho výpadech usmívala, zatímco její oči ho chladně odhadovaly.

Čtveřice hostů zahájila úvodní obřady k sobotnímu tahu. Jakýsi mladík s dlouhými vlasy a oduševnělýma očima vykládal své politické názory hezkému zajíčkovi, který tohle všechno zřejmě slyšel už pokolikáté, ale nicméně se tvářil, jako by napjatě naslouchal. Manželé v středních letech se pokoušeli vybřednout z jednotvárnosti domácího života a šli se v sobotu povyrazit na večeři do restaurace. Jejich hraný zájem jednoho o druhého někdy sklouzl do vyběhané koleje všednosti, ale za chvíli se opět pokusili vnést do strojeného hovoru vzrušení.

Potom jsem uviděl pár, o který se zajímala.

Muž vypadal na třicet a jeho tvář měla výraz člověka v odpovědném postavení. Jeho chování bylo uctivé, ale byl neodbytný jako prodavač a měl ustaraný výraz. Budil dojem, jako by se něčeho bál, takže se zdálo, že sotva myslí na svádění.

Jeho společnice byla o pět nebo šest let mladší, měla šedé oči, rudé vlasy a tvářila se zamyšleně. Nebyla to žádná krasavice, ale její tvář prozrazovala osobnost. Chovala se jako pacient, jenž se rozhodl podstoupit kritickou operaci. Když na muže pohlédla, bylo znát, že ho respektuje, že k němu má úctu. Nebyl to pohled zamilované ženy.

Upil jsem dva doušky té bledé ledové vody. Nápoj byl tak slabý, že jsem cítil víc tu olivu než gin. Došel jsem k názoru, že Lucille se o ženu zajímá. Postavil jsem koktajlovou sklenici na stůl.

„Nemůžu to dopít,“ řekla Lucille. „Je to odporné.“ Číšník se ometal kolem nás a nyní si významně odkašlal.

„Ještě dvakrát martini,“ řekl jsem. „Hovořili jsme a oba nápoje zteplaly. A teplé martini nepiju.“

„Ano, pane,“ řekl číšník a odnesl sklenice.

„Proč to děláš, Donalde?“ zeptala se.

„Co?“

„Že jim dáváš možnost, aby si z nás vystřelili.“

„Já nevím,“ odpověděl jsem. „Myslím, že to už mám v krvi.“ Náhle řekla: „Pokusil by ses mě nabalit a dělat mi společníka, kdybych já sama nezačala?“

„Nevím. Patrně ne.“

„Divíš se, proč jsem chtěla dovnitř, viď?“

„Ne.“

„Ne?“ zeptala se překvapeně. „Nepovídej, že tě to nezajímá.“

„Je to ta zrzka, viď? Má šedé oči.“

Podívala se na mne a trochu se zaškaredila. Rozevřela oči naplno. „Hele, kdopak vlastně jsi?“ zeptala se podezřívavě.

„Zapomeň na to. Lituju, že jsem něco říkal.“

„Co to na mě šiješ?“ naléhala.

„Nech toho,“ odpověděl jsem.

Číšník donesl dva nové koktajly s účtem. Vytáhl jsem z kapsy dva dolary. Shrábl je a položil na stůl dvě pětadvaceticentové mince. Vylovil jsem v kapse deseťák a dva centy, položil je na stůl a ty dva čtvrťáky si vzal.

Zatímco se číšník chmurně díval na dvanáct centů spropitného, řekl jsem: „Lucille, sněz tu olivu, než se k ní dostane voda.“ Číšník shrábl mince, šel k vedoucímu a něco mu šeptal. Vedoucí přistoupil k našemu stolu: „Všechno podle přání?“ zeptal se.

„Jsme naprosto spokojeni,“ řekl jsem. „Přijela jsi vozem, Lucille?“

„Ano,“ řekla.

„Pak nesmíš těch koktajlů vypít víc než deset nebo patnáct.“ Usmála se a napili jsme se.

Vedoucí čekal, že po ochutnání nápoje něco řeknu. Mlaskl jsem rty, postavil sklenici a prohlásil: „Lahodné!“ Zdráhavě odešel.

„No tak,“ řekla Lucille. „Přiznej se.“

„Nebudeš tomu věřit.“

„Tak se neupejpej. Jak je to?“

Vytáhl jsem náprsní tašku, vyňal firemní vizitku a podal ji Lucille.

Četla: „Cool a Lam, soukromá detektivní kancelář.“ Chystala se vstát.

„Zadrž,“ řekl jsem. „Je to náhoda.“

„Jak to?“

„Je sobota odpoledne. Skončil jsem jednu práci a usedl, abych si přečetl sportovní zprávy, než půjdu na večeři. Jsem svobodný, žádné závazky nemám a na mém zaměstnání není pranic romantického. Je to práce jako kterákoli jiná. Nikdy předtím jsem tě neviděl; pokud vím, neměli jsme klienta, který by tě znal. Za tohle mi nikdo neplatí a také o tobě žádné hlášení nebudu psát. Hledalas společníka a vybrala sis náhodou detektiva. Ani cukrblik jsem po tobě nehodil.“

„Díval ses – na mé nohy.“

„A kdo by si jich nepovšiml?“

„Kdo je ten Cool?“ zeptala se.

„Berta Coolová,“ řekl jsem.

„Obchodní společnice?“ zeptala se.

„To souhlasí.“

„Hm,“ řekla a pozvedla obočí, „takhle to tedy je, že?“

„Takhle ne,“ vysvětloval jsem. „Berta Coolová je žena středního věku, mohutné postavy, s buldočí bradou a drobnýma chamtivýma očima, má osmdesát kilo čisté váhy a dá se s ní manipulovat stejně obtížně a nesnadno jako s rolí ostnatého drátu.

Agenturu vedla už před několika lety, když jsem hledal místo.

Vystudoval jsem práva a Berta mě přijala a dala mi tvrdě zabrat. Později jsem se stal jejím plnoprávným obchodním společníkem.“

„Jakou práci děláte?“

„Berta Coolová dělala rozvodové věci, menší automobilové bouračky a jiné drobnosti, o které neměly ostatní agentury interes. Jaká je naše dnešní klientela, to nedovedu říct. Využil jsem příležitosti a měl jsem kliku.“

„Chceš říct, že jste vydělali dost peněz?“ zeptala se.

„To ano. Ale navíc jsme experti.“

„V čem?“

„Ve všem možném.“

„Jako detektiv za moc nestojíš.“

„Měla bys znát Bertu Coolovou. Máte hodně společného.“

„No tohle!“ rozkatila se. „Statná – buldočí brada –“

„Duševně,“ řekl jsem. „Pokud jde o mé hodnocení jakožto detektiva.“

„Ty si myslíš, že ta šedooká zrzka mě zajímá?“

„Ano.“

Pohrdavě se zasmála. „Vypadněme z téhle hospody. Chtěla jsem dovnitř jedině proto, že mě sem samotnou nechtěli pustit. Jestli to chceš vědět, cítila jsem se na dně a chtěla jsem svůj žal utopit v alkoholu. Z muže, s nímž jsem chodila, se vyklubala krysa a jediný, kterého drobet znám, abych s ním vyšla, by to bral jako že dělá záskok. To jsem nechtěla, protože když pár neděl počkám, přijde za mnou sám. Zachovala jsem se hloupě a cítím zahořklost, jako když špatná kuchařka propíchne žlučník kuřeti, takže se vnitřnosti můžou vyhodit.

S vámi detektivy je potíž v tom, že za každým rohem vidíte číhat vraha. Byla jsem potěšená, že jsem našla společníka. Teď ale jsem otrávená.“

„Takže se půjdeš namazat sama?“ zeptal jsem se.

„To jsi uhád. A pokud jde o tebe – moment, zpět. Asi si to u tebe musím přece jen vyžehlit, že jsem na tebe tak vyjela. Bez společníka se asi nikde nemůžu pořádně napít. Já – koukej, zmizme z tohohle zapadáku.“ Zvedli jsme se a zamířili ke dveřím.

„Byli jste spokojeni?“ zeptal se vedoucí medovým hlasem.

„Naprosto,“ ujistil jsem ho. „Obě olivy mi hrozně chutnaly.“

„Přijďte si na nich zase pochutnat,“ řekl.

„Třeba vás nenadále překvapím,“ odsekl jsem.

Prošli jsme kolem stolu, kde se obchodník bavil s tím šedookým děvčetem. Podívala se na nás po očku a pojednou si mne dlouze a pronikavě změřila. Muž se nenechal vyrušit v hovoru.

Lucille kolem nich prošla bez sebemenšího zájmu.

Venku na ulici jsem řekl: „Tak se dobře pobav, Lucille.“

„Pojďme někam, kde se opravdu můžeme napít,“ řekla, jako by mě neslyšela. „Mám ústa jako šejkr ráno po flámu.“ Zaváhal jsem.

Položila mi ruku na paži. „Pozvala jsem tě, vždyť víš.“

„A řekneš mi, jak jste se rozešli?“

„Nezamlčím ti nic,“ odpověděla. „Budu jako ta vypravěčka z Tisíce a jedné noci, která svého pána a velitele bavila vykládáním příběhů. Selhaly mi nervy a uřekla jsem se, že jsi mizerný detektiv, a tím jsem poranila tvou profesionální hrdost. Ale potřebuju společníka a když mě opustíš, kdoví, koho seženu. Jsi příjemný člověk, jenom k tvým detektivním schopnostem mám kritické výhrady. Vypovím ti svůj romantický příběh zakončený zlomeným srdcem. Přeješ si slyšet intimní, pikantní podrobnosti, nebo tě zajímají spíš psychologické reakce?“

„Psychologické reakce,“ řekl jsem.

„Propánakrále, ty jsi úplně jiný,“ zvolala.

„Kdepak. To jsi ty. Nezapomeň, že se chci pobavit. Chtěl jsem jít do kina, ale tohle bude lepší zábava.“

„A romantičtější,“ slibovala. „Nemusím předkládat scénář ke schválení cenzuře.“ Ušli jsme jeden a půl bloku a zapadli do baru. Tentokrát koktajly obsahovaly alkohol. Lucille popustila uzdu své obrazotvornosti a vykládala mi dlouhý romantický milostný příběh. Některé detaily občas nehrály, ale dala si práci, aby mě utvrdila v přesvědčení, že když se do muže zamiluje, nezná žádné zábrany.

Po druhém koktajlu jsem poznal, že tato příjemná dívka s pěknou postavou a roztomilýma očima má připravený plán.

Zašli jsme na večeři. Lucille objednala další koktajly a potom skotskou se sodou.

Odešla do umývárny; všiml jsem si, jak číšníkovi nenápadně vsunula do dlaně bankovku a něco mu řekla.

Zavolal jsem číšníka ke stolu. „Co chtěla ta slečna?“ zeptal jsem se.

Zatvářil se nevinně. „Nic,“ odpověděl.

„Dala vám pět dolarů. Proč?“

Číšník si diskrétně odkašlal.

Vytáhl jsem náprsní tašku a vylovil deset dolarů.

Zaculil se a řekl: „Místo skotské se sodou jí mám nosit obyčejné světlé zázvorové pivo.“ Dal jsem mu bankovku a řekl: „Mně totéž.“

„Zázvorové pivo místo skotské?“

„Ano.“

„Ale budete platit skotskou se sodou,“ upozorňoval mne.

„Přirozeně,“ řekl jsem.

Dojedli jsme večeři a konzumovali bledou limonádu. Vypila sklenici a tvářila se, jako by byla drobet nalíznutá. Pozorovala mě však ostřížím zrakem, když myslela, že se nedívám.

Popíjel jsem bledé pivo a tvářil se také, že jsem drobet stříknutý. Pozoroval jsem ji po očku, když jsem stoprocentně věděl, že se nedívá.

Byla sobota večer. Třebaže tohle přišlo dráž než kino, bylo to mnohem napínavější a jak před chvílí případně poznamenala, scénář neschvalovala žádná cenzura.

Když začal program, zamířila k umývárně, ale odbočila, vyšla ze dveří a dvacet minut byla pryč.

Jakmile se vrátila, obrátila se na mne. „Postrádal jsi mě? Bylo mi zle. Takhle dopadnu vždycky, když to beru zhurta.“

„Jasně, chybělas mi,“ ujistil jsem ji. „Ale zatím jsem viděl prima striptýz. Striptérka měla nádherné tělo.“

„Koukejme se,“ řekla. „Tak nahé ženy se ti líbí?“

„Ano.“

„Když se svlékají nebo až když jsou nahé?“

„To svlékání vzrušuje víc než nahota.“

„Ale líbila by se ti nahá žena, i kdybys ji neviděl se svlékat?“ Uvažoval jsem. „Abych pravdu řekl, o tomhle jsem zatím ještě nepřemýšlel.“

„Kdybys byl ženou, přemýšlel bys o tom,“ řekla. „Dejme si ještě tu opojnou vodu. Začínám střízlivět. Teď už s tím pitím nebudu tolik spěchat.“

KAPITOLA DRUHÁ

Ztracená Venuše

Lucille Hartová se na mne usmívala a vynakládala všechno své umění, aby napodobila ženu, která přebrala a chová se přátelsky.

„Líbíš se mi.“

Položila mi dlaň na ruku. „Buď hodný,“ řekla.

„Ano, slečno Hartová,“ odpověděl jsem.

Zahihňala se. „Víš co?“

„Co?“

„Musím domů.“

„Odvezu tě.“

„Mám sestřin vůz. V osm jsem ho mě – měla vrátit. Už je víc, viď?“

„Pět minut po deváté.“

„Jéje! Netušila jsem, že je tak pozdě. Ten čas ale letí, že?“

„Letí.“

„Hele, ty nejsi tak nemožný jako já, co?“ Vyvalil jsem na ni oči: „Je to tak fifty-fifty.“ Znovu se zahihňala. „Hele, budeš tedy řídit. Pojedeme k mé sestře a pak si můj švagr sedne za volant a odveze nás zpátky.“

„Budu se tvému švagrovi zamlouvat?“

Našpulila rty.

„Jak se jmenuje?“

„Dover Fulton.“

„Čili se mu nebudu líbit?“

„Asi ne. Jemu se líbí jenom on sám. Uděláš to, viď?“

„Co?“

„Že budeš řídit.“

„Tak dobře. Kde bydlí?“

„V San Robles.“

„To je kus cesty.“

„Není to tak zlé. Hele, Donalde, dovolíš mi zaplatit účet?“

„Ani nápad. Platím já.“

„Já.“

„Já,“ řekl jsem.

Zavolal jsem číšníka a zaplatil útratu. Ušli jsme asi jeden blok k parkovišti a Lucille mi podala stvrzenku. Kráčel jsem s hlídačem k vozu a podíval se na certifikát upevněný ke sloupku řízení. Vůz byl přihlášen na jméno Dover Fulton, 6285 Orange Avenue, San Robles.

Až dosud vše souhlasilo. Dělalo mi to starosti. Kdyby se má domněnka měla vyplnit, tak ten vůz nebyl zrovna košer.

Odtlačili jsme vůz o kousek dál, abych mohl otevřít dvířka a Lucille mohla nasednout.

To všechno se mi vůbec nelíbilo. Potřeboval jsem svědka. Zastavil jsem u pumpy a řekl prodavači, že asi budu potřebovat napumpovat zadní gumy. Obešel jsem vůz, vtiskl mu do ruky dva dolary a řekl hlasitě: „Sedni si za volant, Lucille. Říkalas, že vůz patří tvé sestře a měla bys ho tedy řídit sama.“ Zavrtěla hlavou a brada jí poklesla na prsa.

„Jenom jeď ty. Nejsi tak opilý jako já.“

„To jo, to teda ne – nejsem. Ale neřídím.“ Nebral jsem si benzín. Muž od pumpy si mě bude pamatovat a náš rozhovor také. Mrkl jsem na něho a řekl: „Tak teda jo, když jinak nedáš.“

„Jenom jeď ty.“

„To je auto tvého švagra?“

„Ne, mé sestry,“ řekla. „Dover povídal, že on vůz musí přihlásit na sebe. Je to hrozný náfuka. Jináč by Dover nedržel lajnu. Sestra to zatáhla a potom –“ V jejím tónu bylo cítit opovržení.

Muž otřel ochranné sklo a vyblýskal reflektory. Podíval jsem se na měřič benzínu, pousmál se, zavrtěl hlavou a pak jsme vyjeli.

Viděl jsem, že si mě Lucille pečlivě měří.

„Jsi udělaný, viď?“

Řekl jsem: „Jakmile se chytím volantu, hned se proberu.“

„Ale cítíš, jak ti to pití v žaludku šplouchá?“

„To je fakt.“

„Tak dobře,“ řekla a položila mi hlavu na rameno.

Jeli jsme po dálnici a když jsme se dostali na Údolní bulvár, Lucille pojednou řekla: „Pomaleji.“

„Proč?“

„Cítím se sama.“

Zmírnil jsem rychlost.

Přitiskla se ke mně a rukou mi stiskla paži. Řekla: „Zajeď ke kraji a dej mi pusu.“ Zajel jsem na krajnici a políbil ji. Ten polibek stál opravdu za to.

Napravo před námi jsem zahlédl neónový nápis MOTEL PŘÍVĚTIVÉ ZÁTIŠÍ a pod tím plála slova Volná místa.

„Jeď pomalu kupředu,“ řekla.

Učinil jsem to.

„Zastav,“ poručila. „Hned teď.“

„Copak je?“

„Není mi dobře. Jsem – ach, Donalde, cítím se taková opuštěná a bojím se, že zítra budu mít hroznou kocovinu. Odboč,“ řekla. „Zajeď sem.“

„To je motel.“

„Co na tom?“ zeptala se.

„Byla to poznámka mimochodem.“

„Musela jsem ze silnice. Určitě tu mají umývárnu,“ řekla.

Zajel jsem vozem na nádvoří.

„Zeptej se, prosím, kde tu je dámská umývárna,“ řekla.

Vešel jsem do kanceláře. Žena za stolem si mě změřila studeným rybím pohledem a odsekla, že tu žádné dámské umývárny nemají, ale pokoje jsou s koupelnou. Jeden pokoj je volný. Mám zájem?

„Půjdu se zeptat,“ odpověděl jsem.

Pohlédla na mne s opovržením.

Vrátil jsem se k autu a řekl: „Děvče, umývárny tu nemají. Ale chaty mají koupelnu a jedna chata je ještě volná.“

„Tak dobře,“ řekla a neobratně vylezla z vozu. „Doveď mě do té chaty.“ Vrátil jsem se do kanceláře a zapsal se jako pan Dover Fulton s manželkou. Adresu jsem uvedl 6285 Orange Avenue, San Robles a za ní poznávací značku vozu – 45 S 531.

Recepční mi ukázala, která chata to je. Lucille zatím seděla skoro bez vlády na sedadle.

Žena mi dala klíč k chatě číslo jedenáct a kysele mi popřála dobrou noc. Potom se vrátila do kanceláře. Pomohl jsem Lucille dojít do chaty. Hned šla do koupelny. Ozývaly se odtud zvuky, jako kdyby jí bylo špatně. Když se vrátila, natáhla se na postel.

Posadil jsem se na pelest a podíval se na dívku.

„Zhasni,“ řekla, „světlo mě řeže do očí.“ Zhasl jsem. Zapálila si cigaretu

„Potřebuju vzduch,“ řekla.

„Otevřu dveře.“

„Ne, musím ven.“

„Půjdu s tebou.“

„Prosím tě, zůstaň tady,“ řekla. „Je mi špatně a nebudu zrovna svůdně vypadat. Donalde, jak jsi nás přihlásil?“

„Co myslíš?“

„Ráda bych to věděla.“

„Jako manžele,“ řekl jsem. „Snad si nemyslíš, že bychom ten pokoj jinak získali?“

„Říkáš si asi o mně, že jsem hrozná ženská, viď?“

„Ne. Myslím, že jsi hrozně milá.“

„Počkej tu, Donalde. Ve voze mám osvěžující ubrousek. Dáš mi klíč?“ Podal jsem jí ho. „Dvířka jsou zamčená, miláčku.“

„Jsem ráda, že jsem to ze žaludku vyndala. Ráno se aspoň budu cítit líp. Jak je ti?“

„Prima.“

„Tohle bychom dělat neměli.“

„Co bychom neměli?“

„Zůstávat tu.“

„My tu vlastně nezůstáváme. Přece si vzpomínáš, že vezeme auto tvé sestře a její manžel nás zase odveze zpátky. Zastavila ses tady jen proto, abys mohla použít umývárny.“

„Aha,“ řekla a v očích jí zazářilo.

Nato vyšla ven.

Popošel jsem k oknu, vytáhl roletu a posadil se tak, abych mohl pozorovat vůz.

Neviděl jsem ji. Nešla k vozu. Procházela se kolem chat, aby se nadýchala čerstvého vzduchu.

Uplynulo deset minut a Lucille se nevracela.

Po dvaceti minutách jsem vyšel ven, abych se po ní poohlédl. Motel stál na předměstí a okolo ležely nezastavěné pozemky. Štěrkovaná příjezdová cesta se ve světle neónové reklamy na průčelí narudle leskla. Po nedaleké dálnici v pravidelných intervalech ujížděly vozy.

Prošel jsem se po nádvoří. Většina chat byla temná a tichá. V jedné z předních chat se hlasitě bavila čtveřice hostů a občas se ozvalo zahihňání. Nějaký mužský hlas vyprávěl delší historku, přerušovanou výbuchy smíchu.

Z jedné chaty, před kterou stál vůz poznávací značky státu Iowa, bylo slyšet manželskou hádku. On se prý ke své nevlastní dceři nechová jako opravdový táta. Žena věty drmolila vysokým hlasem, jako by se obávala, že nebude mít možnost vypovědět všechno, co má na srdci. Během těch pár vteřin, co jsem procházel kolem, jsem slyšel, že se k Rose choval nevšímavě, že jí opovrhoval hned od samého začátku a dával jí najevo, že není vítaná, že se jí chování nevlastního otce nelíbí, že by se měl Rose omluvit a stejně že je budižkničemu, který kouká jenom na sebe a dělá jedovaté poznámky a že se vůbec nemůže měřit s jejím prvním manželem. Rose svého otce milovala a měla k němu úctu, protože byl džentlmen a choval se zdvořile a měl pochopení, takže se nikdo nesmí divit, když je nyní zklamaná, a…

Dostal jsem se mimo doslech.

Po Lucille Hartové nebylo na pozemku motelu ani vidu, ani slechu. V kterési chatě začalo naplno hrát tranzistorové rádio.

Zkusil jsem dvířka vozu. Byla zamčená.

Obešel jsem chaty zadem, ale Lucille jsem nikde neviděl. Třeba si někam lehla na zem, aby sehrála druhé dějství té své hry na opilství. Obešel jsem motel v širokém kruhu.

Lucille nikde.

Když jsem se vracel, zaslechl jsem zvuk, který snad mohl způsobit výfuk nákladního auta.

Zastavil jsem se a naslouchal. Ještě dvakrát se ozval zvuk, který by mohl způsobit výfuk náklaďáku, ale v té chvíli jsem v okolí nikde náklaďák neviděl.

Vrátil jsem se do najaté chaty a rozhlédl se po pokoji. Lucille tu nechala ležet krabičku cigaret a ploché zápalky. Zápalky měly reklamu baru Cabanita. Zastrčil jsem je do kapsy. Krabička cigaret byla ze dvou třetin plná. Celofán byl nahoře utržen a mezi celofánem a obalem krabičky byl zasunutý útržek silného křídového papíru.

Pocházel z jídelního lístku a na rubu stálo napsáno tužkou: Motel Přívětivé zátiší – Údolní bulvár. Víc tam nestálo.

Cigarety a papírek jsem zastrčil do kapsy. Znovu jsem se rozhlédl po místnosti, ale nic jiného jsem neviděl.

Z klik a ze všech předmětů, jichž jsem se dotkl, jsem pečlivě setřel všechny otisky prstů. O koupelnu jsem nedbal. V ní byly jedině otisky Lucilliných prstů a snad se mi mohou hodit.

Otřel jsem klíč, zasunul jej zevnitř, kapesníkem uchopil knoflík dveří a dveře jsem přibouchl. Z volantu automobilu jsem své otisky prstů nemohl odstranit, protože dvířka byla zamčená.

Rádio v nedaleké chatě řvalo naplno.

Obešel jsem obloukem kancelář motelu a vykročil po dálnici. Nepokoušel jsem se někoho stopnout. Držel jsem se u krajnice co nejblíž, aby mě příliš neozařovaly reflektory kolemjedoucích aut.

Došel jsem k hospodě, která ještě měla otevřeno. Vešel jsem do telefonní budky, vhodil niklák a vytočil číslo bytu Berty Coolové.

Pár minut to trvalo, než Berta zvedla telefon. Bylo zřejmé, že se nad vyrušením neraduje.

„Tak co je?“ vyštěkla.

„Berto, tady Donald. Potřebuju, abys pro mě přijela.“

„Ať se propadnu!“ řekla Berta. „Taková drzost! Tak ty se ráčíš nechat odvézt, co, ty –“

„Může to být důležité. Jsem v zájezdním hostinci na Údolním bulváru. Nechci, aby mě tu někdo viděl. Budu čekat venku. Přijeď co nejdřív.“

„Jdi do háje!“ vykřikla Berta. „Vezmi si taxík!“

„Když si objednám taxi,“ řekl jsem, „řidič si to zapamatuje a uvidíš mé jméno v novinách.“

„Jen ať si o tobě píšou, mně je to putna!“ zaječela Berta ve sluchátku.

„Naší agentuře to udělá špatnou reklamu.“

„K čertu s reklamou! Stejně je to všecko jenom podvod a –“

„Takže přijdeme o peníze,“ řekl jsem.

Berta se odmlčela, jako bych jí zakryl ústa dlaní. Tři čtyři vteřiny bylo ticho. Věděl jsem, že je u telefonu, protože jsem slyšel její namáhavé oddechování. Rozhořčení jí odčerpalo kyslík a nyní supěla, jako by vyběhla do schodů.

„Tak co bude?“ zeptal jsem se.

„Dobře, drahoušku,“ řekla. „Řekni mi adresu.“ Uvedl jsem adresu a zavěsil jsem, když se ze sluchátka znovu ozval křik.

KAPITOLA TŘETÍ

Prohnanost nebo hloupost

Trvalo to skoro půl hodiny, než se Berta Coolová objevila a byla tak navztekaná, že by do ocelové tyče vykousala své iniciály.

Prudce zabrzdila a já obešel zezadu vůz, otevřel dvířka na pravé straně a usedl vedle ní na sedadlo.

Berta měla bradu vysunutou jako příď bitevní lodi. Její očka se hněvivě blýskala.

„Do čeho ses kčertu zase zamotal?“ zeptala se.

„To nevím.“

„Teď je zrovna vhodná doba k tomu, abys to zjišťoval.“

„A není?“

Prudce zařadila rychlost, hnala se k první křižovatce, vyčkala a otočila vůz v tak ostrém tempu, že se z gum zakouřilo.

„Vzhledem k ročnímu období máme docela hezké počasí,“ řekl jsem.

„Jdi se vycpat!“ odpověděla.

Mlčky jsme jeli dál.

Zanedlouho její zvědavost nabyla vrchu. „Řekni mi podrobnosti. Co se stalo?“

Řekl jsem: „Začneme od začátku. Vzpomínáš si na dnešní odpoledne, když jsem šel šlapat stín?“

„Ano,“ odpověděla. „Byli jsme požádáni, abychom zjistili jméno a totožnost nějakého chlápka prodávajícího akcie. Měl jsi potíže?“

„Vůbec ne,“ řekl jsem. „Klaplo to, jako by to bylo předem připraveno. Toho muže jsem našel přesně tam, kde jsem ho měl natrefit, a sledoval jsem ho bez nejmenších obtíží. Šel rovnou do hotelu Westchester Arms a vyzvedl si klíč od pokoje u recepčního. Diskrétně jsem se poptával a zjistil jsem, že ten muž se jmenuje Thomas Durham a je přihlášen v hotelu už dva dny. Nikdo mi o něm nedovedl povědět, čím se zabývá. V šest hodin nastupovala další směna a tak jsem si řekl, že ještě tu půlhodinku počkám a pokusím se vyzvědět víc.“

„Sakra, nevykládej mi všecky tyhle zbytečnosti. Mám otlačený zadek od vysedávání po hotelových vestibulech, když jsem čekala na noční směnu. Jestli ses dostal do šlamastyky, je v tom určitě nějaká ženská. Kdo je to?“

„To přesně nevím,“ odpověděl jsem.

„Počítám, že zase nějaká zrzavá majdaléna. Vím, že na ně letíš.“

„Tahle má medové vlasy, hladkou pleť jako hedvábí –“

„Šmarjápanno, jestli se zas dám s někým do holportu, musí mít aspoň šedesát a –“

„Tím si nepomůžeš, Berto,“ řekl jsem. „Šedesátníci si potrpí na hezké ženy a –“

„Tak tedy sedmdesát,“ opravila se Berta.

„To jsi taky vedle,“ řekl jsem. „Zajíček, co v tom umí bruslit, jim připomene jejich studentskou lásku. Jedině tak nějaký osmdesátník, protože ten už dobře nevidí.“

„To jsem si mohla myslet!“ vykřikla Berta rozhněvaně. „Vždycky se do toho připlete nějaká ženská a už se v tom vezeme. Pověz mi, jak šla na to tahle.“

Řekl jsem: „Vracím se k případu Toma Durhama, protože si nejsem tak zcela jist, že to moje čekání v hotelu bylo dílem náhody.“

„Co tím myslíš?“ řekla Berta a pak si ulevila: „Hrom aby uhodil do toho řidiče! Vůbec neztlumil světla. Já ti ukážu, ty jeden bambulo! Tady máš a tady a tady!“

Berta hněvivě stiskla nožní přepínač, takže dálková světla vozu agentury se střídavě rozsvěcovala a zhasínala.

Druhý řidič ale světlo neztlumil a Berta Coolová stáhla levé okénko. Když projížděl kolem, chrlila na něho z plných plic nadávky; nato zase okno zavřela. „Proč děláš takové ciráty?“ zeptala se.

Řekl jsem: „Sedím ve vestibulu, když se objevila dívka, která se představila jako Lucille Hartová. Předstírala, že řídí auto údajně patřící její sestře, které je však registrované na jméno jejího švagra, muže, jenž chce v rodině za každou cenu hrát prim.“

„Manželé chtějí vždycky hrát prim,“ řekla Berta. „A co bylo pak?“

„Když jsme vyšli z posledního podniku, kde jsme povečeřeli a něco popili, nečekaná náhoda tomu chtěla, že ten vůz stál zaparkovaný necelý blok odtud.“

Berta si odfrkla.

„A krátce předtím se vytratila na umývárnu a dvacet minut byla někde pryč.“

Viděl jsem, že Berta se každou chvíli chystá vybuchnout, a proto jsem chvatně pokračoval: „Slovo dalo slovo a –“

„Šmarjápanno,“ ozvala se Berta, „přece vím, jak to v životě chodí. Ženskou přece nesvádíš ve vestibulech hotelů a restaurací. Totiž, tam to sakra začíná, ale začátky se sobě podobají jako vejce vejci. A ty konce bývají taky stejné. Ale, hrome, řekni mi konečně, co bylo mezitím.“

„Vyjeli jsme na cestu. Já s ní měl jet domů a její švagr nás měl potom dovézt zpátky do města.“

„Chm!“ odfrkla si Berta.

Pokračoval jsem: „Ta dívka vypila moře zázvorového piva. Řekla mi, abych zastavil, neboť další jízdu už nesnese. Stalo se to kousek od motelu.“

Berta zpomalila a soucitně na mne pohlédla.

„Pro pět ran!“ řekla. „Mohla ti to naservírovat víc po lopatě? Měla tě vzít cihlou přes hlavu nebo co?“

„Měli volný pokoj a ona se zatím rozhodla, že si potřebuje vyjít na vzduch. Vyšla ven a víc jsem ji neviděl.“

„Na ten čerstvý vzduch měla poslat tebe. Dala ti to slíznout. Už stokrát jsem ti říkala, že po tobě ženy šílí, ale takhle je nemůžeš stírat. Přivedeš takového bobečka do varu a potom se začneš upejpat jako nějaký vzorný džentlmen. Vsadím se, že na tebe měla dopal a jenom se divím, že si nevzala z vozu francouzák a nepřetáhla tě přes kokos. Proč sis nevzal ten vůz – ona s ním odjela?“

„Vůz byl zamčený. Když odcházela, klíčky si brala s sebou. Mám silné podezření, že patrně zavolala na policii, ohlásila krádež vozu a požádala o zahájení pátrání. Netvrdím to stoprocentně, ale nic bych za to nedal, že si mě vybrala jako nastrčenou figuru a to mi dělá starosti.“

„Hele, vedeme detektivní agenturu,“ řekla Berta. „Jako by nestačilo, že ti mám dělat po nocích taxíkáře, ještě přicházím o spánek a poslouchám, jak tě nějaká ženská doběhla. Já ti přece nebudu psát scénář a předčítat tvou roli. Příště si vem svůj vůz anebo kapesní vysílačku, aby sis mohl zavolat taxíka.“

Řekl jsem: „Myslím, že by nebylo vhodné shánět taxík, stejně jako by nebylo vhodné, abych byl spatřen v této končině. Zrovna když jsem se chystal odejít z motelu, zaslechl jsem cosi, co se velice podobalo výstřelu z výfuku nějakého náklaďáku.“

„Cože?“ řekla Berta a strnule mě pozorovala.

„Zrovna jako výstřel z výfuku náklaďáku,“ opakoval jsem, „jenomže nikde jsem žádný náklaďák neviděl.“

Berta zpomalila a podívala se na mne.

Řekl jsem: „Myslím, že je třeba se vrátit k případu Toma Durhama. Klient, který se obrátil na agenturu, s tebou mluvil. Pověz mi o něm něco.“

Berta řekla: „Byla to dívka, velmi příjemná na pohled. Jmenovala se Bushnellová. Říkala jsem si, jaká to je klika, že zastihla mě. Kdyby šla za tebou, tak by tě tou svou sladkou vizáží obloudila, že bys od ní nevzal žádnou zálohu. Takhle jsem dostala dvě stě zelených na dřevo.“

„Co chtěla?“

„Říkala, že její jediná žijící příbuzná teta měla autonehodu a nemůže dobře chodit. V poslední době se často vídá s nějakým mužem, poměrně mladým. Domnívala se, že je to podfukář, který její tetičku chce připravit o nějaký větší obolus. Tahle Bushnellová se od tetiny služebné snažila dovědět, co je to za člověka. Tetička se rozčepýřila a řekla, že je schopná starat se o své záležitosti a že její neteř do nich nemusí strkat nos. Neteř je z toho celá nesvá a chtěla, aby naše agentura vypátrala o tom muži všechno, co se dá. Potřebovala mu nějak tu jeho činnosti překazit.“

„Myslíš, že se neteř obává, že ten muž má nepočestné úmysly?“

Berta si odfrkla. „Zaplatila dvě stovky. Myslíš, že by se nějaká ženská rozloučila se dvěma sty zelenýma proto, aby nějakému chlápkovi zabránila se pomuchlovat? Kdepak, má nahnáno, že to může být vážné. Třeba si ten chlap tu její tetu bude chtít vzít. Teta má peněz jako želez a neteř je jedinou dědičkou. Proto ty dvě stovky, drahoušku.“

„Není to třeba všechno narafičeno? Nepřála si, abych já osobně ten případ převzal?“

„Možná,“ řekla Berta, „ale nemusíš být hned takový ješita. Všichni lidé na světě nemyslí jen na tebe.“

Neodpověděl jsem a Berta za chvíli pokračovala: „Říkala mi, že je velmi důležité, aby se to stopování provedlo naprosto diskrétně, aby ten muž neměl sebemenší podezření, že je sledován nebo pod dohledem. Kdyby se něčeho domákl, tak by to řekl tetě a to by dopadlo špatně. Kdyby se teta dověděla, že její neteř si najala soukromé detektivy, bude mít utrum.“

„Jinými slovy jí teta neodkáže ani pětník.“

„Copak jsem říkala něco jiného? Jasně, přišla by o dědický podíl. Řekla jsem jí, že všechno bude klapat jako na drátku a zaručila jsem se, že nikdo nebude tušit ani ň.“

„Neupozornila jsi mě, že je třeba být takhle opatrný,“ řekl jsem.

„Proč? Sám víš dobře, jak na to. Hlavně, že to zatáhla předem.“

„Chtěl jsem se prostě detailně informovat,“ řekl jsem.

„Teď jsi to detailně slyšel.“

„Řekla jsi jí, že si to beru na starost já?“

„To souhlasí. Řekla jsem, že ten případ převezmeš osobně, že to bude proto trochu dražší, ale že jsi nejlepší detektiv v tomhle městě.“

Berta se na pár minut odmlčela. Zřejmě přemýšlela, potom se zakabonila a dodala: „Když si to člověk rozváží, tak to opravdu nějak zavání. Ta Bushnellová nevypadala zle.“

„Jak byla stará?“

„Takových třiadvacet.“

„Jak se jmenuje?“

„Claire.“

„Kde bydlí?“

„Nejsem kartotéka,“ rozhorlila se Berta. „Uprostřed noci mě vytáhneš z postele, abych tě odvezla domů z tvých záletů. Myslíš, že ještě nosím v hlavě adresy všech klientů, co k nám kdy do kanceláře přišli?“

Neříkal jsem nic a Berta se rovněž na chvíli odmlčela, ale potom jakoby nic pokračovala: „Od takové saze, která ví, že mám mladého a mazaného společníka, by člověk normálně čekal, že tyhle obchodní záležitosti dojedná s ním. Ale to ona neudělala. Povídala, že v mé schopnosti má neomezenou důvěru, že je o naší pověsti dokonale informována a vytáhla šekovou knížku. Zdálo se mi, že byla nějak roztěkaná. Když to tak všechno znovu probírám, opravdu to vypadá divně.“

„Bije to do očí, ani to nemusíš probírat,“ řekl jsem. „Co ti ta dívka řekla konkrétně o své rodině?“

„Koukej, Donalde, v tomhle se my dva rozcházíme. Ty se vždy zajímáš o všechny možné bezvýznamné detaily, které s případem vůbec nesouvisejí.“

„Jinými slovy,“ odvětil jsem, „ti o tetě neřekla vlastně nic.“

„Mám tetinu adresu,“ odvětila Berta. „Dívka mi řekla, že ten tetin frajer s ní má schůzku ve čtyři odpoledne.“

„Ale o tetině minulosti, o její dřívějších pletkách a podobně ti nic neříkala, viď? Ani ses jí na to nezeptala, že ne?“

„Sakra,“ řekla Berta, „podepsala šek na dvě stě dolarů. Nepoučuj mě o tom, co jsem měla dělat.“

„To nemám v úmyslu,“ řekl jsem. „Prostě jsem trochu nahlas přemýšlel.“

„Já vím,“ řekla Berta posměšně. „Teď si půjdeš lehnout a budeš snít o tom překrásném andělovi, který ti měl všechno přesně nalajnovat. Šmarjá, tys ji vezl domů někam za předměstí. A potom vás její švagr měl zase vzít zpátky! Jak se to krásně poslouchá. Jak to půvabně zní! Držel jsi se oběma rukama volantu a doufám, žes hovořil o literatuře či o astronomii nebo nějakých divadelních hrách, co se ti v poslední době líbily a ta chudinka tě nakonec musela odlákat do motelu a –“

„To taky udělala,“ přerušil jsem ji.

„Tak si z toho tedy vezmi napříště ponaučení.“

Řekl jsem: „Až pojedeš přes město, vezmi to přes Sedmou ulici. Chci se zastavit v hotelu Westchester Arms. Hodlám panu Thomasu Durhamovi věnovat zvýšenou pozornost.“

„Dej si moc velký pozor, aby nevylezlo šídlo z pytle ven,“ řekla Berta. „Mluvíš, jako by ses bál, že se něco provalilo. A kdyby Durham věděl, že mu šlapeš stín –“

„Kdyby věděl, že ho sleduju,“ řekl jsem, „tak je čtenář myšlenek a prohnaný grázl. Odvedl jsem dokonalou práci.“

Berta si odfrkla. „Deset minut po tom, cos ho sledoval do hotelu, vystrčil vějičku.“

„Ne deset, ale dvacet.“

„Budiž tedy – dvacet minut. Měl akorát čas brnknout nějaké majdaléně, která má dost tohohle a tamhletoho a kompletní soupravu křivek, a vyslat ji za tebou. Povídám ti, že tomu chlápkovi stačilo, aby si tě omrkl, a hned věděl, že na hezkou kost poletíš – a ona pak musí zastavit vůz kousek od motelu a vykládat ti, že se jí udělalo špatně! Pro pět ran!“

Neříkal jsem nic. Nebylo co.

Berta vjela do Sedmé ulice a zastavila před hotelem Westchester Arms.

„Nestůj tady,“ řekl jsem. „Jeď asi o půl bloku dál a tam na mě počkej.“

„To zrovna!“ vybuchla Berta. „Jedu domů, abych se vyspala. Tohle je tvoje práce. Přijela jsem pro tebe, když jsi nemohl sehnat taxi, ale tady je snadno chytíš. A nezapomeň to mít v účtu vydání, abych to potom od klienta vybrala jako nezbytné cestovní výlohy.“

Přibouchl jsem dvířka auta. Berta zařadila prudce rychlost a odfrčela v oblaku kouře z výfuku.

Vešel jsem do hotelu.

Ve vestibulu nebylo mnoho lidí. Rozhlédl jsem se, ale Durhama jsem mezi nimi neviděl. Nahlédl jsem do hotelového baru. Nebyl tam. Zašel jsem k domácímu telefonu a zavolal ústřednu: „Hledám pana Jerome K. Durhama z Massachusetts. Je u vás přihlášen?“

Chvíli bylo ticho, než dívka prošla karty, a pak odpověděla: „Pán toho jména u nás není.“

„To je divné. Víte to určitě?“

„Ano.“

„Žádný Durham u vás nebydlí?“ zeptal jsem se.

„Už ne,“ řekla. „Jistý pan Thomas B. Durham u nás několik dní bydlel, ale asi před hodinou se odhlásil.“

„Děkuji vám za informaci,“ řekl jsem a zavěsil.

Provedl jsem nenápadný průzkum u pikolíků a vrátného. Durham opustil hotel. Měl příruční kufřík, aktovku a kufr se dvěma mosaznými visacími zámky.

Pikolík odnesl zavazadla k vrátnému. Vrátný si pamatoval, že tam stála, ale v té chvíli měl napilno, protože nějakým hostům pomáhal do taxíku. Když se vrátil, aby se Durhama zeptal, zda si nepřeje zavolat taxík, tři zavazadla byla pryč.

Vrátný byl přesvědčen, že Durham taxíkem neodjel. Zeptal jsem se, zda ho neodvezl soukromý vůz. Vrátný odpověděl záporně. Zeptal jsem se, kam se tedy Durham mohl ztratit, a vrátný se jenom zazubil a podrbal na hlavě.

Vchod do hotelového baru byl pouze několik kroků od vchodu do hotelu, ale myslel jsem si, že vedoucí sotva přivítá mé otázky. A stejně jsem pochyboval, že by tam Durham byl zašel, když táhl kufr, kufřík a aktovku.

Jinými slovy – Tom Durham se beze stopy vytratil.

Buď byl prohnanější, než jsem se domníval, anebo já byl ještě hloupější, než si to o mně Berta myslela. Přísahal bych, že Durham neměl nejmenší tušení, že je sledován.

Koukl jsem na hodinky. Bylo už pozdě, ale chtěl jsem si ještě něco ověřit.

Vešel jsem do telefonní budky, vyhledal jsem v seznamu obec San Robles a jel prstem po stránce, až jsem našel Dovera Fultona, 6285 Orange Avenue. Aspoň tenhle údaj souhlasil. Vytočil jsem Fultonovo číslo. Za chvíli mi slečna z centrály oznámila, abych vhodil za tři minuty dvacet centů. Když deseťáky cinkly v ústrojí aparátu, zaslechl jsem ospalý ženský hlas.

„Promiňte, že vás tak pozdě večer ruším,“ řekl jsem, „ale je neobyčejně důležité, abych mohl mluvit s panem Doverem Fultonem. Je přítomen, prosím?“

„Ne, teď tu není,“ řekla žena. „Zdržel se ve městě, ale čekám ho každou chvíli.“

„Vyřídila byste mu vzkaz?“

„Zajisté.“

„Mluvím s paní Fultonovou?“

„Ano.“

„Nebudete se zlobit, paní Fultonová, když se vás zeptám, jestli máte sestru?“

„Sestru?“ opakovala.

„Ano.“

„Ne, žádnou sestru nemám.“

„Slečna Lucille Hartová není vaše sestra?“ zeptal jsem se.

„Slyším to jméno poprvé. Už jsem vám říkala, že žádnou sestru nemám.“

„Račte prominout. Určitě to byl omyl.“ Zavěsil jsem dříve, než na mně mohla chtít vysvětlení.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Zákruty – a křivky

Raníky tu zprávu přinesly. Zřejmě se do redakcí dostala až před uzávěrkou. Podle toho, jak to noviny prezentovaly, šlo o dobrovolné rozloučení mileneckého páru se životem, ale ponechávaly si přitom možnost se o tom ještě více rozepsat. Záleželo to na dalších informacích, které reportéři ještě vydolují – pak by z toho mohl být hezký sólokapr.

TRAGICKÉ ZAKONČENÍ DOSTAVENÍČKA V MOTELU… MAKLÉŘ ZASTŘELIL SVOU BÝVALOU SEKRETÁŘKU A POTOM OBRÁTIL ZBRAŇ PROTI SOBĚ, hlásaly tučné titulky.

Článek zdůrazňoval, že policie prošetřuje „určité podivné okolnosti“ související s případem.

Mrtvá byla delší čas sekretářkou Dovera Fultona a před třemi lety se provdala za Stanwicka Carltona, důlního podnikatele v Coloradu.

Před čtrnácti dny manželovi oznámila, že odjíždí na návštěvu „k příbuzným v Kalifornii“. Před deseti dny přijela vlastním vozem. Během těchto deseti dnů byla několikrát viděna ve společnosti Dovera Fultona. Majitelka motelu Přívětivé zátiší si vzpomněla, že si dvojice před týdnem pronajala chatu na jméno Stanwick Carlton s manželkou.

Policie stála před záhadou, protože majitelka Přívětivého zátiší vypověděla, že oba milenci přijeli ve voze s coloradskou poznávací značkou, ale na nádvoří motelu stál vůz Dovera Fultona. Byl uzamčen, ale klíčky od vozu u mrtvého nebyly nalezeny. Na podlaze vozu ležela dámská peněženka obsahující asi deset dolarů v mincích a jednu firemní navštívenku.

Situaci ještě komplikovalo to, že několik minut předtím, než padly výstřely, kdosi telefonicky policii ohlásil, že vůz Dovera Fultona byl ukraden.

Výstřely padly mezi desátou až deseti třiceti večer. Několik hostů v okolních chatách slyšelo výstřely, mysleli však, že jsou to rány z výfuku auta. Mrtvoly byly nalezeny, když si hosté v sousední chatě stěžovali na hlasitě puštěné rádio.

Policie se snažila objasnit otázku, proč padly tři výstřely. Fulton zastřelil svou milenku ranou do týla a pak obrátil zbraň proti sobě. Ale oba svědkové tvrdili, že slyšeli tři výstřely a po důkladné prohlídce místa činu našla policie třetí střelu v cestovní brašně patřící paní Carltonové.

Stanwick Carlton, manžel zesnulé, přiletěl do města asi hodinu předtím, než se udála tato tragédie. Prohlásil, že měl pocit, že „něco není v pořádku“. Když mu v hotelu, kde se ubytoval, byla oznámena smrt jeho ženy, „přijal zprávu s ohromením“. Dover Fulton, známý makléř ze San Robles, po sobě zanechal ženu Irenu a dvě děti, čtyřletou dceru a šestiletého syna. Jeho manželství se zdálo šťastné a paní Fultonová „si jeho čin nedovedla vysvětlit“ a zprvu vůbec nechtěla věřit, že by její manžel mohl spáchat sebevraždu. Teprve když spatřila mrtvé tělo, uvěřila tomu, co se stalo.

Na celém případě bylo nejpodivuhodnější to, že zatímco se Dover Fulton a paní Carltonová zapsali jako manželé Carltonovi a odebrali se do chaty číslo tři, jiná dvojice si pronajala chatu číslo jedenáct pod jménem Dover Fulton s manželkou. Uvedli registrační číslo Fultonova buicku, který byl nalezen zamčený před jejich chatou.

Majitelka motelu popsala dívku jako hezkou, neobyčejně nervózní blondýnku. Její společník byl prostředně vysoký, měl černé kadeřavé vlasy a podle výpovědi svědkyně „výrazné oči“. Prohlásila, že měla nějaké tušení, že u této dvojice „něco nehraje“.

Noviny dále psaly: I když nelze pochybovat o tom, že oba milenci chtěli rozřešit svůj problém dobrovolným odchodem ze života, neboť oba byli poutáni manželskými svazky, policie dále prošetřuje některé zatím nevysvětlitelné stránky této tragédie.

Článek uváděl, že policie Stanwicka Carltona velmi důkladně vyslechla a že některé jeho odpovědi nejsou plně uspokojující. Prošetřuje se, co dělal Carlton poté, když vystoupil z letadla a než se v hotelu ubytoval.

Rány byly vypáleny z revolveru ráže 32, který byl majetkem Dovera Fultona. Paní Fultonová prohlásila, že její manžel těch posledních deset dní pracoval pokaždé dlouho do noci a že asi před deseti dny vzal revolver ze svého psacího stolu a od té doby ho stále nosil u sebe. Ranou, která ji postihla, byla zdrcena.

Noviny uveřejnily snímky Dovera Fultona a Minervy Carltonové a fotografie obou mrtvol a místa činu. Na tom posledním snímku bylo kromě ležících mrtvol vidět otevřené dveře do koupelny, dvojitý držák ručníků s dvěma ručníky na horní a froté ručníkem na spodní tyči.

Složil jsem noviny a prošel se několikrát po pokoji. Ať jsem se na to díval z kterékoli strany, vypadalo to zapeklitě.

Zavolal jsem Bertu telefonem: „Četla jsi noviny?“

„Jdi si lehnout!“ zaječela Berta. „Nic jsem neviděla ani nečetla. Snažím se dospat ty ztracené hodiny – totiž snažila jsem se.“

„Koukni se do raníků,“ řekl jsem. „Titulní stránka napravo a pokračování na straně třetí.“

„Co tam k čertu stojí?“ zeptala se Berta.

„Je nutné, abys to věděla,“ řekl jsem. „Zavolej mi, až to přečteš, a dávej si pozor na ústa, až se mnou budeš mluvit. Tak zatím –“ Ještě než jsem telefon položil, slyšel jsem, jak Berta cosi zabrumlala.

Trvalo dobrou čtvrthodinku, než se ozvala.

Patrně se usnesla, že mi ukáže, kde je moje místo, ale když si přečetla zprávu, rozrušila ji natolik, že na svůj hněv úplně zapomněla.

„Donalde,“ řekla, „co se děje?“

„Já nevím.“

„Řídils přece ten druhý vůz a –“

„Pozor na jazyk!“ přerušil jsem ji.

„A to jméno je psané tvou rukou?“

„To souhlasí.“

„Proč jsi k čertu podepsal jeho?“

„Protože jsem nechtěl podepsat sebe.“

„Uvedl jsi správnou poznávací značku?“ zeptala se Berta za chvilku.

„Ano.“

„Proč?“

„Měl jsem k tomu své důvody.“

„Myslel sis, že budou později nějaké dotazy?“

„Nevylučoval jsem to.“

„Dostal ses do hezké kaše,“ řekla.

„Nevíš ještě zdaleka všechno,“ řekl jsem. „Mám dojem, že ta firemní navštívenka v peněžence je asi moje.“

„Tohle by ještě chybělo!“

„Nevím to jistě. Ale vůbec se do toho nemíchej a radši mi pověz, kde bych našel Claire Bushnellovou. Musím s ní mluvit.“ Berta řekla: „Její adresu mám na kusu papíru. Zastrčila jsem jej pod svou psací podložku.“

„Má telefon?“

„To nevím, drahoušku. Pochybuju. Přišla už pozdě, takže jsem nemohla dát vypsat evidenční kartu a jenom jsem si všechny údaje poznamenala a strčila papír pod psací podložku. Byla sobota odpoledne a –“

„A ten šek jsi nechala proplatit?“ přerušil jsem ji.

„Nebuď labuť. Ovšem.“

„Byl krytý?“

„Musela jsem do banky, ne? Kdyby to byl nekrytý šek, tak dám tu hopsandu zabásnout. Nemyslíš, že by se mělo zajít na policii a všecko jim vyklopit?“

„Zatím ne. Snad později. Než jim to vyložím, chtěl bych mít nějaký opěrný bod.“

„Ale oni by také získali opěrný bod, kdybychom jim to teď řekli, co myslíš, drahoušku?“

„Ano,“ řekl jsem. „Měli by mne.“

Zavěsil jsem a odešel do kanceláře. Zapsal jsem se u vrátného a on mne odvezl nahoru. Šel jsem ke kancelářím, kde na mléčném skle stálo COOL & LAM a nalevo pod tím: Soukromí vyšetřovatelé. Vstupte.

Vstoupil jsem dovnitř, prošel kolem dveří do své kanceláře a vešel do Bertiny pracovny. Od rozviklaného otáčecího křesla u stolu až k uzamčenému šupleti na pravé straně stolu, kde schovávala peníze, všechno neslo výrazné rysy její osobnosti. Ten šuplík se zamykal jiným klíčem než ostatní zásuvky jejího stolu. Mohli jste si vsadit na to, že Berta má všecko zamčené. Nevěřila písařce, nevěřila vrátným a koneckonců ani svému obchodnímu společníkovi.

Usedl jsem do otáčecího křesla Berty Coolové.

Zdálo se, že to zaskřípění je do křesla vestavěno. Byl to zvláštní skřípot, který se ozval pokaždé, když jsem se v křesle pootočil.

Zvedl jsem psací podložku.

Pod ní byl popsaný papír.

Prohlížel jsem ho. Stála tam adresa, kterou jsem hledal: 1624 Veronica Way.

Pod tím Berta svými pevnými mužskými tahy napsala: Sledovat její tetu.

Během rozhovoru s Claire Bushnellovou si Berta malovala.

Nejdřív slovy vypsala jedno sto dolarů. Potom číslicemi: $ 100.00. Pak napsala jedno sto dolarů ještě několikrát. Nato zas všechno přeškrtala a napsala jedno sto padesát dolarů. A potom: domnívá se, že prod. akcií uchazeč – má ohavy – něco zatajila – chce Donalda.

Potom za slovy Donald osobně Berta namalovala číslici $175.00.

Další malůvky a potom zase slova: Teta bydlí 226 Korreander Street.

Následovalo několik klikyháků a čar a potom Bertiným písmem: Jméno tety: Amélie Jasperová, muž snaž. se podvést: 35 let, dobře oblečený, dvouřadové obvykle šedé obleky, snědá pleť, podlouhlý obličej, rovný nos, nervózně se směje, kouří cig. jednu za druhou z dlouhé vyřez. špičky ze slon., hezký profil, dokud se neusměje, potom krutá ústa, drsný smích, krásný profil.

Nato zas Berta něco čmárala a dodatečně přece jen učinila to, co jsem jí vtloukal do hlavy už celé tři roky – podrobný popis sledované osoby: 180 cm vysoký, váha 85 kg, tmavé vlasy, šedé oči.

Berta vypsala slovy jedno sto sedmdesát pět dolarů, potom ten řádek škrtla a napsala dvě stě dolarů a po několika dalších klikyhácích: Dotyčný má schůzku ve čtyři odp. Donald sledovat od 226 Korreander.

Dole pevnými tahy stálo to jediné, co Bertu při obchodním jednání zajímalo: Přijala šek $ 200.00.

Popsala tři listy kancelářského papíru, které spojila svorkou a zasunula pod psací podložku. Později by podle těch poznámek nadiktovala zápis pro naši kartotéku, ale protože dívka přišla v sobotu krátce před polednem, Berta se k diktátu už nedostala.

Potom jsem případ převzal já. Beta mě zavolala a já se postavil na číhanou před hezky stavěným domkem 226 Korreander Street.

Dotyčný přišel na vteřinu přesně. Kouřil cigaretu ve špičce a na sobě měl dvouřadový, dobře ušitý šedý oblek s modrými proužky. V domku zůstal sedmdesát minut.

Zavěsil jsem se na něho, když vyšel. Dával jsem pozor, aby mé auto nezahlédl v zpětném zrcátku. Povšiml jsem si poznávací značky jeho vozu a sledoval jsem hustotu provozu, abych se držel co nejdál vzadu, když jsem věděl, že ho neztratím, a jindy jsem se zas odvážil přijet blíž. O cokoli, co se dělo za jeho zády, neprojevoval sebemenší zájem.

Přesto se z hotelu, kam jsem ho sledoval, ještě týž večer odhlásil. Rozhodně byl prohnanější, než jsem se domníval, a určitě musel vědět, že je sledován. V tu chvíli mne žádné jiné vysvětlení nenapadlo a to mě mrzelo. Snižovalo to mou sebeúctu, kterou Berta označovala jako proklatou ješitnost. Vždycky jsem si lichotil, že poznám, když sledovaný ví, že má závěs.

Rozhodl jsem se, že na pana Thomase Durhama si dám příště větší pozor – jestli ho ovšem ještě někdy uvidím.

Bylo pro Bertu typické, že zatímco se bavila s klientem, zvýšila cenu o sto dolarů, a klinický záznam Bertiných myšlenkových pochodů byl zaznamenán na těch třech listech. Vůbec se však neobtěžovala tím, aby zjistila, zda má klient telefon nebo vypátrala něco z jeho minulosti. Dostala dvě stovky a basta.

Hledal jsem marně jméno Bushnell v telefonním seznamu. Zavolal jsem na dotazy, kde mi nic říct nemohli nebo nechtěli, a nakonec jsem sešel do garáže a vytáhl náš starý vůz „Číslo dva“.

Agenturní „Číslo dva“ byla stará, otlučená, ale pořád ještě výkonná kára, která ve firemních službách měla už kolikrát ohnuté nárazníky a poškrábanou karosérii. Najezdila na sto tisíc kilometrů a opotřebovala několikeré gumy při sledování jiných vozů, při stopování ženáčů, kteří svým krasotinkám vysvětlovali, že je manželky nechápou, a při pátrání po stopách a shánění svědků u různých případů vražd.

Počkal jsem, až se ohřeje motor a trochu ztlumí všechno to tlučení a hučení. Potom jsem zařadil rychlost a vyjel k bytu Claire Bushnellové.

Číslo 1624 Veronica Way byl noblesní činžák. Našel jsem jmenovku Claire Bushnellové, vystřiženou z navštívenky. Stiskl jsem tlačítko zvonku.

Nic se nedělo.

Snad si dnes v neděli přispala nebo vyšla na procházku. Podle jmenovky se mohlo soudit, že nemá manžela, takže jsem se rozhodl jednat neobřadně. Zahrál jsem na zvonek melodii – dlouze, dvakrát krátce, dlouze, krátce, potom dlouze a třikrát velice krátce.

Povedlo se to. Bzučák mi uvolnil dveře.

Pohlédl jsem na číslo bytu – 319, a vešel jsem.

Byl nádherný den, jasná obloha a průzračný vzduch mě sváděly, abych si vozem vyjel někam ven do lesa a pozoroval švitořící ptáčky. Uvnitř byl zatuchlý, nevětraný vzduch. Když člověk vstoupil z jasného slunečního světla do pološera haly, chvíli to trvalo, než si zrak přivykl.

Konečně jsem našel výtah, který mě se skřípotem dopravil do druhého poschodí, kde jsem vyhledal byt 319.

Dveře byly zamčeny.

Zaklepal jsem na ně.

Nic se nedělo.

Otočil jsem knoflíkem dveří a vstoupil.

Byl to obyčejně zařízený byt průměrné kvality. Budova byla stará. Kdysi tu asi byly rozsáhlejší byty, které byly nyní rozkouskovány na menší.

Slyšel jsem v koupelně téct vodu a když jsem za sebou zavřel dveře, ženský hlas zavolal: „Divím se, žes nepřijel dřív. Venku nádherně svítí sluníčko a…“ Šel jsem k židli stojící u okna a posadil se.

Když jsem neodpovídal, hlas z koupelny zmlkl, potom přestala voda téct a dveře se otevřely.

Claire Bushnellová v koupacím plášti a trepkách, s očima rozšířenýma úžasem a zvědavostí, se přišourala do pokoje.

„No tohle!“ zvolala.

Na stole ležely nedělní noviny. Přečetl jsem si už stejně všechno, co mě v nich zajímalo, hlavně o té vraždě a sebevraždě v Přívětivém zátiší, ale myslel jsem si, že je vhodná chvíle tvářit se nonšalantně. Vzal jsem si noviny a řekl: „Nenechte se vyrušovat při své ranní toaletě. Jen se klidně ustrojte.“

„Kliďte se odtud!“ řekla.

Pohlédl jsem na ni přes horní okraj novin s mírným údivem.

„Co jste říkala?“

„Slyšel jste to. Kliďte se odtud!“

„Ale já s vámi potřebuju mluvit.“

„Jděte pryč. Myslela jsem, že jste –“

„Ano?“ zeptal jsem se, když zaváhala.

„Kdo vlastně jste?“

Řekl jsem: „Nepověřila jste detektivní agenturu, aby stopovala –“

„Ne!“ zaječela.

„Já vím, že ano.“

„Hrozně se mýlíte. V životě jsem žádného detektiva nenajímala.“ Odložil jsem noviny, z peněženky jsem vytáhl firemní navštívenku, zvedl se, přikročil k ní a vizitku jí podal.

Prohlédla si ji, přečetla si, co na ní stálo, chvíli si mě podezřívavě prohlížela, a potom řekla: „Ach!“ Vrátil jsem se k židli a zase usedl.

„Vy jste Donald Lam?“

„Přesně tak.“

Na moment se zamyslela: „Můžete mi to nějak dokázat?“

Ukázal jsem jí svůj řidičský průkaz a koncesi soukromého detektiva.

Řekla: „Zrovna jsem se koupala.“

„Myslel jsem si to.“

„Inu,“ řekla, „nemá smysl, abych vám říkala, že se můžete chovat jako doma. Ke všem klientům se chováte takhle sebevědomě?“

„Zaklepal jsem na dveře,“ řekl jsem. „Nikdo se neozýval.“

„Nezamkla jsem je. Myslela jsem, že jste – jedna přítelkyně.“

„Nešlo to jinak,“ řekl jsem. „Nechtěl jsem stát na chodbě a vykřikovat, kdo jsem, aby to sousedé slyšeli.“

„To jistě ne,“ řekla. „Moment, já se obléknu.“

Za koupelnou byla podle všeho ložnice. Dívka prošla koupelnou, zavřela za sebou a slyšel jsem šramot zasunované zástrčky. Důvěřovala mi asi stejně jako kanárek kočce.

Asi čtvrthodinku jsem čekal, než se vrátila.

Berta Coolová měla pravdu. Byla to pohledná kočka. Měla živé černé oči a vlasy tak tmavé, že ve světle měly modročerný lesk, a velice, velice půvabnou postavu.

Pohodlně se uvelebila. „Mohl byste mi říct, proč jste přišel a co jste zjistil.“

„Potřebuju se dovědět ještě pár maličkostí,“ odpověděl jsem.

„O všem jsem paní Coolovou informovala.“

„To nepopírám. Ona si to ale nepoznamenala.“

„Ale ano. Držela v ruce pero a na papír před sebou si psala poznámky.“

„Berta Coolová se zajímala hlavně o honorář,“ řekl jsem. „Několikrát slovy i číslicemi napsala, kolik dostaneme, ale –“ Claire Bushnellová zaklonila hlavu a rozesmála se.

„Především mi povězte něco o své tetě,“ řekl jsem. „Berta Coolová mě informovala, že ta teta se jmenuje Amélie Jasperová a bydlí v čísle 226 Korreander Street. Vy prý jste její jediná žijící příbuzná.“

„To souhlasí.“

„A co dál?“

„Co chcete vědět?“

„Všechno.“

Na moment zaváhala, jako by se rozhodovala, kolik mi toho má prozradit. Potom řekla: „Strýc zemřel před několika lety a zanechal tetě hezké konto. Nikdo neví, kolik na něm bylo.“ Seděl jsem a neřekl nic.

Pečlivě volila slova a já věděl, že si dává pozor, aby mi pověděla jenom to, co považuje za vhodné. „Tetě je dvaapadesát. V posledních letech začala být velice domýšlivá. Vypadá velmi dobře na svá léta, ale přehání to, takže je až směšná. Zvykla si ptát se lidí na to, kolik jí hádají let – víte přece, jak to bývá. Chová se úplně dětinsky. Jak jsem říkala, je jí padesát dva a když jí tázaný hádá pětačtyřicet, nasadí teta Amélie ledový výraz. Když jí někdo řekne, že vypadá na takových sedmatřicet, tetička se usmívá a je hrozně milá a řekne: ‚Neuhádl jste, protože mi je jednačtyřicet.‘“

„Barva vlasů?“

„Rezavě červená. Barví je henou.“

„Chování?“

„Upejpavé.“

„Jinými slovy se obáváte, že ten její návštěvník může mít počestné úmysly?“ Dlouze se mi zahleděla do očí a potom řekla: „Přesně tak.“

„Jaký je váš vzájemný vztah? Přátelský?“

„Abychom si špatně nerozuměli, pane Lame,“ řekla. „Dejme tomu, že vám bude dvaapadesát a chcete, aby vás lidé považovali za pětatřicátníka. Občas se však vynoří vaše neteř, které je – co myslíte, kolik mi je?“ Pozorně jsem si ji prohlédl a nakonec jsem řekl: „Třicet osm.“ Oči jí hněvivě zablýskly, ale potom zaklonila hlavu a rozesmála se.

„Čtyřiadvacet,“ řekla.

„Inu, po té lekci, kterou jste –“

„Dobrý Bože!“ řekla. „Vypadám opravdu na přes třicet?“

„Vůbec ne,“ řekl jsem. „Odhadoval jsem, že vám bude asi tak sedmnáct, ale poté, co jste mě zasvětila do psychologie –“

„Jděte do háje!“ přerušila mne.

Seděl jsem a čekal.

„Čili umíte si představit, jak s tetou vycházím. Ráda mě vidí, když se nevyskytuje nablízku nějaký muž. Od té doby, co za ní začal chodit ten chlap, mi teta dala najevo, že se musím předem telefonicky ohlásit. Jinými slovy nepřeje si, aby mě ten její brunet s hezkým profilem náhodou viděl u ní.“

„Byla jste někdy u tety, když ten muž přišel?“

„Jednou,“ řekla, „a teta mě vypoklonkovala tak rychle, až to bylo směšné.“

„Představila vás?“

„Nebuďte bláha!“

„Takže jste se vlastně neseznámili.“

„Ne.“

„Myslíte, že by vás poznal, kdyby vás potkal?“

„Ano.“

„Ale zahlédl vás jenom na několik minut?“

„Několik vteřin.“

„Pouze jedenkrát?“

„Ano.“

„Prohlédl si vás důkladně?“

„Jeho pohled mi doslova propaloval šaty.“

„Takový je tedy?“

„Myslím, že ano. Jeho pohled to aspoň nasvědčoval.“

„Máte tušení, co má za lubem – pokud jde o tetu?“

„Myslím, že jí nabízí něco ke koupi.“

„Bertě Coolové jste řekla, že ten muž tetě nabízí koupi nějakých akcií.“

„Zdá se, že jste byl správně informován,“ řekla.

„Nevadilo by vám, kdyby při té obchodní transakci tetu obral o nějaké peníze?“ Odpověděla: „Pane Lame, kdyby se tomu muži měla poskytnout příležitost tetu Amélii obrat o dvacet nebo o třicet tisíc dolarů, řekla bych mu všechno, co o tetině povaze vím, aby se mu ten podvod povedl. Bojím se však, že s touhle myšlenkou začínal, nyní se jí ale snaží prodat zboží mnohem podřadnější kvality, které jí přijde mnohem dráž.“

„Míníte tím, že jí chce prodat sebe?“

„Ano.“

„Provdala by se vaše teta znovu?“

„Myslím, že ano – za vhodných okolností. Tenhle její zvyk nechat si od lidí lichotit ji zavedl tak daleko, že se z ní stala – nerada to říkám, ale –“

„Nemusíte to rozvádět,“ řekl jsem.

„Co jste vypátral?“ zeptala se. „Co se stalo včera?“

„Sledoval jsem toho muže.“

„Jak se jmenuje? Kde bydlí?“

„Jmenuje se Thomas Durham a byl ubytován v hotelu Westchester Arms. Včera pozdě v noci se odhlásil.“

„Odhlásil!“

„Ano.“

„Kam se odstěhoval?“

„To nevím.“

„To jste mi hezký detektiv!“ vybuchla.

Řekl jsem: „Moment. Měl jsem úkol toho muže sledovat a zjistit jeho jméno – to je všechno. Nežádala jste, aby byl sledován ve dne v noci, a také jste za to nezaplatila.“

„Potřebuji se o něm něco dovědět.“

„To se taky dovíte,“ odvětil jsem. „Pracuji na tom.“

„Proč se odhlásil z hotelu?“

„To nevím, ale hodlám to zjistit. Abych to mohl zjistit, potřebuju ještě nějaké informace.“

„Tak je tedy sežeňte.“

„Hodlám se některé věci dovědět od vás.“

„Co?“

„Začnu s vámi. Byla jste provdána.“

„Ano.“

„Jak to s vaším manželstvím dopadlo?“

„Ztroskotalo.“

„Kdo byl vaším manželem?“

„Jistý pan Bushnell,“ řekla. „James Bushnell. Jimmie, synáček paní Bushnellové.“

„Chápu. Hodný synáček Jimmie! Jaké měl nedostatky?“

„Ode všeho trochu.“

„Jak dlouho jste svou vlastní paní?“

„Rok.“

„Platí vám výživné?“

„Jděte se vycpat.“

„Já se pouze ptám.“

„A já pouze odpovídám.“

„Jste na své tetě finančně závislá?“

„Ne.“

„Jinak řečeno: jste výhradní dědičkou?“

„Patrně ano, po tetině smrti, ale zatím může nakládat se svým jměním, jak chce.“

„Nejste moc ochotná.“

„Odpovídám na vaše otázky. Vaší agentuře jsem zaplatila za to, aby mi sehnala informace.“

„Vaše vztahy k tetě mi připadají dost neosobní.“

Řekla s citem: „Ráda bych se s ní víc sblížila. Je to moje jediná příbuzná. Někdy mě postrádá. Ale najednou ji to popadne – nechá se obdivovat. Dosud se vždy dokázala vyhnout sňatku. Bojí se, že by se manžel zmocnil jejích peněz. Teta je hrozně skoupá. Když se cítí sama, ujišťuje mě, jak mě má ráda a chce, abych šla k ní bydlet. Před několika týdny měla automobilovou nehodu a od té doby ji trápí bolesti. Domnívá se, že je to následek poranění při té nehodě. Dělá z toho senzaci, vysedává v kolečkovém křesle, na gumovém nafukovacím polštáři a tak dále.“

„A co pojišťovna?“

„Pojišťovna tvrdí, že teta tu nehodu zavinila.“

„A teta trochu blázní po mužských?“

„Formuloval jste to příliš mírně.“

„To není dobré,“ řekl jsem. „Asi by jí neškodilo, kdyby jí někdo pustil žilou a obral o nějaké peníze.“

„To je pravda, neškodilo. Nechápu, co chce. Prostě ji nechápu – ne, chápu ji a rozumím jí, ale nerada to –“

„Trpíte?“ zeptal jsem se.

„Jak jí to můžu zakázat?“ zeptala se.

„Nechme toho. Přestaňte se ospravedlňovat sama sobě a řekněte mi další fakta.“

„Oba moji rodiče při ztroskotání lodi zahynuli. Mně byli tři roky a teta Amélie si mě vzala na vychování. Na rodiče si nepamatuju, ale na tetu Amélii ano – má mnoho ctností, ale řadu nedostatků.“

„Pokračujte,“ řekl jsem.

„Teta Amélie byla neobyčejně krásná. Strýce Daveho si vzala ze soucitu a prožila velké zklamání. Neuznávala rozvod. Za několik let po svatbě se dověděla, že muž, kterého si vzala, trpí nevyléčitelnou vadou. Zoufale, vášnivě se snažila udržet si své mládí, aby po smrti strýce Daveho mohla – no, mohla vypadat jako mladice. Chtěla začít znovu od samého začátku.“

„To je pochopitelné,“ řekl jsem.

„Potom strýc Dave zemřel a teta se seznámila se strýcem Fredem. Myslím, že se zatím z tety Amélie stala bystrá, vypočítavá žena. Ve svých nejranějších vzpomínkách z dětství vidím tetu stát před toaletním zrcadlem a pečlivě se v něm pozorovat, vidím, jak mě předává chůvě a později guvernantce. Pak mě poslala do internátu.

Chápete, co se stalo, pane Lame. Za ty léta, kdy teta čekala, až zemře její manžel, kdy se snažila zůstat mladá, zvykla si myslet výhradně na sebe, snít o svém mladistvém zjevu. To v jejím životě hrálo podstatnou roli. Kdyby tetu Amélii šlo nějak vykolejit z této zaběhané dráhy, byla by z ní skvělá žena. Má důvtip, má inteligenci – ale je sobecká.“

„Byla zraněná?“

„Ano, při automobilové nehodě. Zranění bylo lehčího rázu, ona si ho ale pěstuje. Každou chvíli prohlásí, že se to zase zhoršilo a usedne do kolečkového křesla.“

„Kdo ho tlačí?“

„Susie Irwinová, služebná, hospodyně, společnice, kuchařka a řidička v jedné osobě.“

„Zaměstnává ještě jiný služebný personál?“

„Ne.“

„Vaše teta je držgrešle?“

„Držgrešle a tajnůstkářka.“

„Je bohatá?“

„Říkala jsem vám, že to nikdo neví přesně. Nějaký kapitál zdědila a sama také hodně investovala. Zdá se, že nikdy netrpí nedostatkem peněz, ale loučí se s nimi velmi nerada a když ji opravdu chcete rozlítit, položte jí jednu jedinou otázku – zeptejte se jí na její majetek.“

„Co víte o té nehodě?“

„Byla to běžná bouračka na křižovatce, kde obě strany prohlašovaly, že jely správně.“

„Došlo k narovnání?“

„Tetička byla sice rozlícená a nazlobená, ale pojišťovna došla k názoru, že nehodu zavinila ona a náhradu škody dostal majitel druhého vozu. Měl tři svědky, zatímco teta jela ve voze sama. Teta zuřila. Kvůli tomu u té pojišťovny zrušila pojistku.“

„A teď je někde pojištěná?“

„Ne. Říká, že bude svou vlastní pojišťovnou. Je přesvědčena, že měl být odsouzen ten druhý řidič, který podle ní nehodu zavinil. Snad má pravdu. Teta jezdí velmi opatrně, má dobrý postřeh a rychle reaguje, ale jak už jsem řekla, v druhém voze seděli tři svědci. Vypovídali tak shodně, jako by se tomu z magnetofonu naučili.“

„Mluvme spolu upřímně, paní Bushnellová,“ řekl jsem.

„Představuji se jako slečna Bushnellová.“

„Tak dobrá, buďme k sobě upřímní, Claire.“

„Vy jste rychlý, pane Lame.“

„Ani ne,“ odpověděl jsem, „jenom si myslím, že nemáme ztrácet čas formalitami. Přejdeme k podstatným věcem. Bydlíte v zařízeném bytě, průměrně drahém a –“

„Měl byste to průměrné nájemné za ten byt platit.“

„No dobrá. Obecně vzato se to říct dá. Nemáte vlastní vůz. Máte patrně nějaký příjem, asi výživné. Máte kvalitní šaty, byt, v němž se dá bydlet co nejlevněji, ale přitom pohodlně, a snažíte se také ještě něco dát stranou. Nemáte telefon. Nejste bohatá. Žádný velký příjem tedy nemáte.“ Zlostně na mne pohlédla.

„Nicméně jste Bertě Coolové dala dvě stovky, aby o muži, který se ometá kolem vaší tety, zjistila podrobnosti. Těch dvě stě dolarů jste nenabyla jenom tak honem.“

„Ale nahonem jsem o ně přišla,“ vybuchla.

Kývl jsem a řekl: „Nechápete, kam mířím. Musela jste mít vážný důvod, abyste se rozloučila se dvěma stovkami. Neučinila jste to prostě jenom proto, že podezíráte muže, dvořícího se tetě Amélii.“

„Říkala jsem, že se jí něco pokouší prodat.“

„Berta Coolová s vámi hovořila dost dlouho. Potom si stanovila honorář dvě stě dolarů a vy jste vůbec nezaprotestovala. Nesnažila jste se tu cenu srazit –“

„Měla jsem se o to pokusit?“

„Někteří klienti to činí.“

„A jak to s nimi dopadne?“

„Pro ně špatně.“

„Také se mi zdá.“

„Jinými slovy,“ řekl jsem, „vedla vás k tomu nějaká skrytá pohnutka, o níž jste se nezmínila.“ Vyskočila ze židle a hněvivě řekla: „Neměl byste se dát do práce, abyste mi sehnal informace, za které jsem vám zaplatila, místo abyste tu seděl a urážel mě?“

„Pokouším se od vás získat důležitější zprávy, abych vám pomohl.“ Posměšně řekla: „Věřte mi, pane Lame, že kdybych na ty otázky odpověď znala, určitě bych té vaší vážené, chamtivé, lakotné Bertě Coolové nevysolila dvě stě dolarů za to, aby mi ty odpovědi vypátrala. Když jsem ty peníze vaší obchodní společnici dala, myslela jsem si, já pošetilá, že platím někoho, kdo se dá hned do práce, aby potřebné údaje vypátral. Místo toho si vysedáváte v neděli dopoledne v mém bytě a pokoušíte se ke mně mít –“

„Zatím jsem se o nic takového nepokusil,“ odpověděl jsem.

„Ale co nevidět s tím začnete.“

„Chcete se vsadit?“ zeptal jsem se.

Pohrdavě se na mne podívala a potom řekla: „Ano.“

„O kolik?“

„O dvě stovky,“ řekla a potom spěšně dodala: „Moment, počkejte. Vy – mluvila jsem o tom, jak jste se vloudil dovnitř, zatímco jsem se koupala, jak – totiž kvůli dvěma stovkám byste se choval jinak.“

„Snižte to na sto.“

„Ne.“

„Tak na padesát.“

„Ne.“

„Deset.“

„Platí,“ řekla. „Za dvacet dolarů byste se choval ještě jako džentlmen, ale deset jste ochoten riskovat v naději, že to aspoň napoprvé někam dotáhnete.“ Řekl jsem: „Dobrá, přijímám sázku. Vraťme se nyní zase k věci.“

„Co se chcete dovědět?“

„Bydlila jste někdy v Coloradu?“

„Ne.“

„Neznáte náhodou nějakého Dovera Fultona?“

„Ne.“

„Ani jeho ženu?“

„Nikdy jsem o nich neslyšela.“

„Neznáte jistého Stanwicka Carltona?“

Doširoka otevřela oči. „Jak tohle souvisí s tím případem?“

„Možná že vůbec ne. Potřebuju to vědět.“

„Totiž já – znám Minervu Carltonovou. Znám ji už řadu let. Je to má dobrá přítelkyně. Jejího manžela neznám. Nikdy jsem se s ním nesetkala.“

„Kde bydlí Minerva?“

„V Coloradu.“

„Dostala jste od ní v poslední době nějakou zprávu?“

„Ne.“

„Četla jste dnešní noviny?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ řekla. „Humoristickou a zábavnou přílohu. Pro všechno na světě, jak se do toho Minerva dostala?“

„Nevím. Je to vaše důvěrná přítelkyně?“

„Ano. Velmi důvěrná.“

„Kdy jste o ní slyšela naposled?“

„No, to si tak hned nevzpomínám. Tak před měsícem. Píšeme si dost pravidelně.“

„Nemáte náhodou její snímek?“

„To ano. Poslala mi svou fotografii a také mám několik záběrů, když jsme byly v létě spolu u moře.“

„Ukažte mi ty fotky od moře.“

„Proč je chcete vidět?“

„Potřebuji se na ně podívat.“

„Jak to všechno souvisí s mužem, co navštěvuje tetu Amélii?“

„Nevím. Potřebuju se na ty snímky podívat.“

„Jste ten největší tvrdohlavec, kterého znám, kromě –“ odmlčela se.

„Myslíte kromě Jimmieho, synáčka paní Bushnellové, viďte?“

„Přesně tak,“ řekla.

„Dobrá, doneste ty fotografie a všechno bude, jak má být.“

Šla ke skříni, chvíli se prohrabovala v zásuvce a vytáhla obálku, jakou používají fotografické ateliéry – s kapsou pro film a druhou kapsou pro kopie.

Vytáhla fotografie a rychle je prošla. Asi půl tuctu fotografií vrátila s pousmáním do kapsy obálky a dvě mi podala.

Prohlédl jsem si fotografie. Byly to dobré, kvalitní záběry Claire Bushnellové a jiné dívky v bikinkách. Snímky dokazovaly, že Claire má skutečně hezkou figuru. Ta druhá byla dívka, kterou jsem včera večer zahlédl v hotelovém baru – zrzka se zadumaným pohledem.

„To je Minerva Carltonová?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Skvělé tělo,“ řekl jsem.

„Nevypadá zle.“

„Ta poznámka platila vám.“

„Do těch dvou set dolarů, co jsem zaplatila vaší agentuře, to je započteno, nebo to dáváte navíc?“

„Dávám to navíc.“

„Děkuju, klidně se bez toho obejdu.“

„Co je na ostatních snímcích?“

Zavrtěla hlavou. „Když se dvě děvčata baví na pláži s fotoaparátem, vyfotí všelicos.“

„Máte od těch dvou snímků negativy?“

„Ano.“

„Buďte tak hodná a dejte mi je.“

„Proč?“

„Potřebuju je.“

Okamžik zaváhala, potom vytáhla filmy z kapsy na druhé straně obálky. Přistoupila k oknu, aby se na ně podívala proti světlu. Byla ke mně obrácená zády. Díval jsem se, jak se nejasné obrysy prosvětlují.

Vybrala dva negativy a podala mi je.

„Nemáte nějakou prázdnou obálku?“ zeptal jsem se.

Neodpověděla, ale z obálky vysypala zbytek filmů a obálku mi dala.

Prohlížel jsem si negativy. Byly dobré a kvalitní, velikosti 6x6. Půjdou dobře zvětšovat.

„Dobrá expozice,“ řekl jsem. „A dobře vyvinutá.“

„Už tři roky dávám vyvolávat filmy v dragstóru na nároží.“

„Nemluvil jsem o filmu, ale o vaší figuře.“

Tvářila se, že chce po mně hodit knihou, ale nepotlačila pobavený záblesk v očích.

„Od Stanwicka Carltona jste tedy žádnou zprávu neobdržela?“ zeptal jsem se.

Usmála se, zavrtěla hlavou a řekla: „Mám dojem, že mě Stanwick Carlton nemá příliš v lásce. Když se to tak vezme, poutá nás Minervina temná minulost.“

„Jak temná?“

„Nebuďte naivka. Její manžel je žárlivý, sobecký a podezíravý.“ Řekl jsem: „Měla byste si ty noviny dočíst.“

„Proč?“

„V motelu Přívětivé zátiší, asi patnáct kilometrů za městem, byla Minerva nalezena mrtvá. Spolu –“ Claire Bushnellová běžela rychle ke kuřáckému stolku a rozevřela noviny. Ukázal jsem jí článek na titulní stránce.

Zatímco s výrazem nevěřícího úžasu, pravého či dokonale napodobeného, strnule stála, vzal jsem si ostatní negativy, zastrčil je do kapsy a vyšel z místnosti.

Vůbec mě neslyšela odcházet. Když jsem se mezi dveřmi zastavil, četla zprávu o smrti Minervy Carltonové s očima vytřeštěnýma hrůzou.

Nečekal jsem na výtah, ale bral jsem schody po dvou, vyběhl na ulici, nasedl do agenturní káry a ujížděl odtud.

Asi o čtyři bloky dál jsem zastavil, abych si prohlédl ty ostatní negativy.

Na dvou byly obě dívky v Evině rouše. Na těch čtyřech dalších měly dívky na sobě plavky, ale byl s nimi muž. Minerva Carltonová měla hlavu položenou muži na nahých prsou. Oba vypadali šťastně.

Zasunul jsem filmy do obálky. Na obálce byla načmárána objednávka: Po třech, lesklé.

KAPITOLA PÁTÁ

Kouzlo osobnosti

S agenturním vozem jsem zastavil na Korreander Street a vyběhl po schodech k stavení s bílým štukovaným průčelím.

Vychrtlá padesátnice pomalu přicházela zvláštním houpavým krokem po chodbě. Viděl jsem ji skrze vnější dveře opatřené sítí proti hmyzu. Vnitřní dveře byly dokořán.

Stála tam bez úsměvu a nevlídně si mě měřila.

„Co prodáváte?“

„Nic.“

„Co si přejete?“

„Mluvit s paní Jasperovou.“

„Kvůli čemu?“

„Jisté automobilové nehodě.“

„Co chcete vědět?“

„Potřebuji zjistit, jak se to stalo. Její pojišťovna jí odmítla dát odškodné.“

„Proč to potřebujete zjistit?“

„To jí povím osobně.“

Neřekla „počkejte moment“ anebo „podívám se“ či „promiňte“. Jenom se prostě otočila a já se díval, jak se její vysoká hranatá postava vzdalovala chodbou.

Slyšel jsem vzdálený hovor. Potom se žena vrátila a tentokrát se pohybovala rychleji. Postavila se ve dveřích a řekla: „Jak se jmenujete?“

„Lam.“

„Celým jménem.“

„Donald Lam.“

„Jste od pojišťovny?“

„Ne.“

„Proč se zajímáte o tu nehodu?“

„To paní Jasperové povím osobně.“

„Mluvil jste s protistranou?“

„Ne.“

„Byl jste v pojišťovně?“

„Radši bych o tom hovořil s paní Jasperovou.“

„Ona by zas radši, abyste to řekl mně.“

Řekl jsem: „Povězte jí, že když chce, aby se na tom nespravedlivém vyrovnání nic nezměnilo, pak stačí, když mě odmítne přijmout. Jestli si přeje být ospravedlněna, měla by se mnou mluvit.“

„Co o tom víte?“

„Hodně.“

Z hlubokých důlků na mne zíraly její černé oči, neprůhledné, jako natřené tmavým lakem. Potom se ke mně žena znovu otočila zády, odkráčela, za necelou minutu se vrátila a odemkla vnější dveře.

Vstoupil jsem dovnitř.

Žena za mnou dveře zase zamkla.

„Kudy?“ zeptal jsem se.

„Rovně,“ odpověděla. „První dveře vlevo.“ Kráčel jsem po koberci, zahnul doleva a vešel do obývacího pokoje.

V kolečkovém křesle seděla dobře vypadající žena. Její vlasy byly narudo zbarveny henou. Její obličej byl téměř bez vrásek. Měla pohyblivé, živé a chytré oči. Nebýt malého podbradku, vypadala by mnohem mladší, než opravdu byla.

„Dobrý den, pane Lame,“ řekla. „Jsem Amélie Jasperová.“

„Těší mě, paní Jasperová,“ řekl jsem s úklonou. „Promiňte, že ruším v tuto hodinu a ještě k tomu v neděli. Je to ale jediný den, kdy mám volno, abych pro svou práci mohl sbírat materiál.“

„Smím vědět, na čem pracujete?“

„Jsem novinář na volné noze.“

Na rtech jí zamrzl úsměv.

„Novinář?“ zeptala se chladně.

Pronesl jsem procítěně: „Píšu seriál o tom, jak se praktikuje pojišťování motoristů. Zejména jsem se zaměřil na fakt, že se podporuje křivé svědectví. Když se sebeváženějšímu občanovi stane nehoda a proti řidiči vypovídá zřejmě lživě několik svědků protistrany, zřídkakdy si pojišťovna dá práci, aby si jejich výpověď ověřila a –“

„O tom mi nemusíte nic říkat!“ Amélie Jasperová mě přerušila a oči jí zaplály hněvem. „Dosud nikdy jsem nebyla tak ponížená. Domnívám se, že o mé nehodě víte.“

„Jen v hrubých rysech,“ řekl jsem. „Ve voze nebyl nikdo kromě vás.“ Na chvilku zaváhala, a pak řekla: „Ano.“

„A v druhém autě seděli tři nebo čtyři lidé?“

„Čtyři,“ řekla. „Nafoukaní nevzdělanci, lidé právě toho zrna, od nichž se můžete nadít, že zkreslí fakta, aby získali směšnou úhradu od pojišťovny.“

„To se přihodilo na křižovatce?“

„Ano. Vjížděla jsem na křižovatku. Pohlédla jsem napravo, zda nikdo nejede. Spěšně jsem pohlédla nalevo, neboť jsem předpokládala, že před vozidly z levé strany mám přednost, takže mě mohly zajímat pouze auta jedoucí z pravé strany.“

„A potom?“

„Ti mezuláni do mě vjeli. Přijeli z levé strany. Hnali se tak rychle, že na křižovatku přijeli dlouho potom, co jsem na ní byla, ale měli tu nebetyčnou drzost, že vyšetřovateli pojišťovny prohlásili, že byli na křižovatce, když mě spatřili přijíždět, a že jsem se hnala tak hrozně rychle, že jsem nemohla včas zastavit a že jsem do nich najela.“

„Skutečně jste do nich najela?“

„Do jejich vozu jsem narazila, to je pravda.“

„Čili oni nevjeli do vás. Vjela jste do nich, ano?“

„Postavili se rovnou přede mne,“ řekla.

„Dovedu pochopit, jak se na to pojišťovna dívala.“

„Já ale ne,“ vydechla, „a nemyslete si, že se s vámi hodlám dál bavit, když začnete přitakávat pojišťovně.“

„Já jí nepřitakávám,“ řekl jsem. „Snažím se prostě zjistit, jak k té nehodě došlo.“ Přichystal jsem si předtím zápisník a tužku. Nyní, bez toho, abych zápisník otevřel, zasunul jsem ho s tužkou do kapsy a uklonil se: „Velice mě těšilo, že jsem se mohl s vámi seznámit, paní Jasperová. Děkuju vám, že jste se mě uvolila přijmout.“

„Ale já vám o té nehodě ještě neřekla všechno.“ Neklidně jsem přešlápl z nohy na nohu a řekl: „Totiž, víte – myslím, že už rozumím, jak se to sběhlo.“ Řekla rozhněvaně: „Prostě proto, že čtyři lidé svědčí proti mně, přijímáte jejich výpověď za bernou minci.“

„Vůbec ne,“ řekl jsem. „Mám dojem, že pro redaktora magazínu, do kterého jsem o tom hodlal napsat, nebude tento případ dostatečně zajímavý.“

„Proč ne?“

„Chci hlavně upozornit na případy, kdy je pojištěnec sice v právu, ale pojišťovna soudí, že bude lépe nezačínat vleklý spor. Proto dá svědkům protistrany možnost, aby křivě přísahali a –“

„No a vy myslíte, že to nebylo právě tak v mém případě?“ Zaváhal jsem.

„Utrpěla jste vážné zranění?“

„Mám poraněnou kyčli.“

„Je už zahojená?“

„Ano. Chodit můžu, ale od té doby mívám občas bolesti. Právě nyní mě noha zase bolí. Mám nafukovací polštář a beru aspirin.“

„To vás tedy lituju,“ řekl jsem soucitně.

„A ještě se obávám, že po té nehodě budu mít jednu nohu trvale kratší.“

„Myslím, že se svaly za nějaký čas přizpůsobí a budete mít nohu v pořádku.“

„Za nějaký čas!“ zvolala rozhořčeně.

Mlčel jsem.

Chvíli si mne prohlížela, a potom řekla: „Mívala jsem – no, docela hezké nohy.“ Zaváhala na okamžik, aby se zdálo, že její skromnost překonala touha, aby mě přesvědčila, a potom povytáhla sukni a ukázala mi levou nohu.

Hvízdl jsem.

Pohoršeně si sukni stáhla. „Neukazovala jsem vám to proto, abyste hvízdal!“

„Ne?“ zeptal jsem se.

„Chtěla jsem vás přesvědčit o jednom bodu.“

„Spíše křivce.“

„Jste milý. Ale pomyslete si, jak budu zmrzačená, až budu mít druhou nohu kratší.“ Z očí jí vytryskly slzy. „O něco kratší už je. A je hubenější než druhá noha, protože necvičím dostatečně svaly. A – nejsem už nejmladší.“ Usmál jsem se.

„Opravdu ne. Co myslíte, kolik mi je?“

Sešpulil jsem rty a zatvářil se, že přemýšlím. „No,“ řekl jsem zadumaně, „překročila jste pětatřicítku, ale nesluší se, abyste mi teď kladla tuhle otázku, protože v kolečkovém křesle každá žena vypadá starší. Kdybyste stála, no – koneckonců si myslím, že vám bude opravdu kolem pětatřiceti.“ Její obličej se rozzářil: „To myslíte vážně?“

„Je vám asi tolik, snad o rok víc.“

„Je mi jednačtyřicet,“ řekla.

„Cože?“ zvolal jsem pochybovačně.

Znovu se na mne uculila: „Jednačtyřicet.“

„To tedy na ty roky opravdu nevypadáte!“

„A také se na ně necítím.“

„Zajdu do pojišťovny a zjistím si všechny podrobnosti o vašem případě. Nakonec se přece snad z toho dá udělat zajímavý článek.“

„Já si myslím totéž. Byla bych ráda, kdybyste ho napsal. Mělo by se o tom psát. Pojišťovny se chovají sebejistě a tak povzneseně, že s nimi není řeč.“

„Jsou to obchodní společnosti,“ řekl jsem. „Není tedy divu, že tam narůstá byrokracie.“

„To bych řekla.“

Ukázal jsem na raník ležící na stolku vedle ní. „Četla jste o té vraždě?“ zeptal jsem se.

„O jaké vraždě?“

„V tom motelu.“

„Ach tak – zase nějaká milenecká aféra. Jenom jsem přelétla titulky.“

„A ten článek jste nečetla?“

„Ne.“

„Byli to nějací lidé z Colorada,“ řekl jsem. „Ten muž se myslím jmenoval Stanwick Carlton – moment, ten mrtvý se jmenoval Dover Fulton. Pochází ze San Robles. Stanwick Carlton je manželem ženy, která přišla o život – tuším, že se jmenovala Minerva –“ Paní Jasperová roztržitě kývla a řekla: „Byla bych velmi ráda, kdybyste se spojil s pojišťovnou. Obraťte se na pana Smitha a požádejte ho, aby vám řekl svou verzi mé automobilové nehody. Ráda bych slyšela, co vám řekne. Myslíte, že byste mi mohl dát vědět, co vám sdělil?“

„To se dá zařídit.“

„Velmi by mě to těšilo. Tak vy jste reportér. O čem píšete?“

„Nu, o všem možném.“

„Pod vlastním jménem?“

„Ne. Používám různých pseudonymů a někdy jen značku.“

„Proč?“

Zazubil jsem se. „Píšu spoustu takových těch osobních zpovědí a –“

„Naznačujete, že jsou ty zpovědi smyšlené?“

„Ano, aspoň ty, co píšu já.“

„Já myslela, že bývají pravdivé.“

„Víte, vezmu pár faktů ze života a drobet je vylepším a pak je vypravuju v první osobě. Zajímají mě rozvody, vraždy a podobné senzace.“

„A proto jste se ptal na tu vraždu v motelu?“

„Jak vidíte.“

„Vždy jsem si přála umět psát. Je to obtížné?“

„Vůbec ne. Je až překvapující, jak snadno se slova kladou na papír.“

„Když je to snadné, tak proč nepíše víc lidí?“

„Píše.“

„Totiž,“ řekla, „myslím – proč neprodají své výtvory časopisům?“

„Umět je prodat! To je jiná!“ Zavrtěl jsem hlavou. „To je opravdu oříšek. Napsat článek je snadné. Prostě si sednete a na stroji to vyťukáte. Ale teprve když se svůj výplod snažíte prodat, narazíte na obtíže.“ Zasmála se a řekla: „Jste opravdu vtipný člověk, pane Lame. Nechtěl byste si sednout a ještě chvíli si se mnou pohovořit?“

„Nerad bych vás –“

„Je stejně neděle, jsem sama – ovšem, nerada bych vás připravovala o čas.“

„Vůbec ne,“ odpověděl jsem. „Bude mě těšit… Vsadím se, že kdybych našel nějakého nového svědka, který by prokázal, že vinu za nehodu plně nese protistrana, různí páni v pojišťovně budou vypadat jako zmoklé slepice. Mám dojem, že pojišťovna o této mé činnosti ví a velmi nelibě ji nese. Není vyloučeno, že mě chtějí do něčeho namočit, abych ve svém pátrání nemohl pokračovat.“

„No tohle! To si nesmíte nechat líbit!“

Řekl jsem rozpačitě: „Chystal jsem se zajít za vámi včera, ale potom jsem se polekal.“ Pousmál jsem se, jako bych se za svou plachost styděl.

„Vy jste se polekal?“

„Ano.“

„A co vás polekalo?“

„Jeden mladý, dobře oblečený muž. Myslel jsem, že je to detektiv.“

„Co tím myslíte, pane Lame?“

Řekl jsem: „Byl vysoký, měl na sobě šedý dvouřadový oblek a kouřil cigaretu. Vystoupil z vozu právě ve chvíli, když jsem přijel, a důkladně si mě změřil. Pak prošel kolem mě, vystoupil po schodech a zazvonil na váš domovní zvonek. Objel jsem blok a zaparkoval vůz tak, abych jeho auto mohl pozorovat. Čekal jsem, až vyjde ven, protože jsem – protože jsem byl přesvědčen, že je to detektiv ve službách pojišťovny, který mě drží pod dohledem. Měl jsem chuť toho všeho okamžitě nechat, ale váš případ je pro můj chystaný seriál tak typický, že jsem se odhodlal k vám zkusit zajít ještě jednou.“

„To nebyl detektiv,“ řekla. „Vím to určitě. Byl to – no, milý mladý muž, stejně jako vy.“ Zasmál jsem se a řekl: „To se mi ulevilo. Tak to byl tedy váš přítel. Znáte se s ním dlouho?“

„Ne příliš dlouho.“

Vyčkával jsem.

Řekla: „Je to milý mladý muž. Skutečně milý.“

„Mně se zdálo, že vypadá na detektiva.“

Zamračila se.

„Jak jste se s ním seznámila?“ zeptal jsem se.

Odpověděla: „Náhodou. Je zámožný, má podíly v důlní společnosti a tak nemusí hledat zaměstnání. Dalo by se snad říct, že je sukničkář, třebaže nevím, co na mně takový muž vidí.“ Uculila se.

„To, co můžu vidět i já, nemyslíte?“

„Ale, pane Lame! Zapomínáte na můj věk. Vždyť mu nemůže být víc než – zkrátka je o hodně mladší než já.“

„Vsadím se s vámi, že má o vás zájem.“

„Ale, jak jen takhle můžete mluvit?“

„Víte, že mám pravdu.“

Snažila se zatvářit upejpavě. „Vidíte, tohle mě ještě nenapadlo. Pan Durham se ke mně snaží chovat vždy roztomile.“ Usmál jsem se znalecky.

Zatvářila se spokojeně, jako když si pták načechrává peří.

Řekl jsem: „Nezazlívejte mi to. Doufám, že mi prominete.“

„Co vám mám prominout?“

„Že jsem zabrousil do vašich privátních záležitostí.“ Povytáhla obočí a řekla: „Ženy jsou rády, když se muži zajímají o jejich privátní záležitosti.“

„Opravdu?“

„Vy to nevíte?“

„Totiž – vlastně jsem o tom nikdy pořádně neuvažoval.“

„Teď to víte,“ řekla. „Pamatujte si to.“

„Jistě.“

Pohlédla na mě téměř žádostivě: „Uvidíme se zase?“

„Ovšem. Ještě několikrát k vám budu muset zajít. Dám se nyní do toho šetření a pak se vrátím, abych vám položil ještě několik otázek.“

„Ráda vás uvidím. Přála bych si, aby ta pojišťovna dostala za vyučenou.“ Zvedl jsem se. Paní Jasperová zvýšeným hlasem zavolala: „Susie.“ Služebná vpadla do místnosti s podezřelou pohotovostí.

„Pan Lam odchází,“ řekla. „Ať přijde kdykoli, vždycky ho přijmu. Kdykoli, Susie.“ Susie přikývla.

Postavila se v chodbě ke stěně, abych mohl projít. Odemkl jsem dveře, vyšel a obrátil se. Služebná stála na prahu.

„Sbohem, Susie,“ řekl jsem s úsměvem.

Zle se na mne podívala a řekla: „Paní jste obalamutil, mě ale ne,“ a zabouchla prudce dveře.

Uvažoval jsem o tom, když jsem přecházel přes ulici k místu, kde jsem měl stát vůz. Když jsem si povšiml stop plochých dámských podpatků poblíž vozu, byl jsem rád, že poznávací značka je zanesena na falešné jméno.

KAPITOLA ŠESTÁ

Něco je nakřivo

Zajel jsem s agenturním vozem na parkoviště, kde jsme platili měsíční nájem, vystoupil jsem, vehikl uzamkl a zamířil k budově, kde máme kancelář.

Na druhé straně ulice jsem zahlédl pohyb a za pár vteřin u mne zastavil policejní vůz. Za volantem seděl seržant Frank Sellers z kriminálky a s úsměvem řekl: „Ahoj, vševěde!“

„Ahoj. Co máte za lubem?“

„Potřebuju s vámi mluvit,“ řekl. „Vás chytit, na to musí mít člověk opravdu štěstí. Berta mi říkala, že pracujete na nějakém případě.“

„To je pravda.“

„Co to je?“

„Nebuďte bláha. Přece víte, že vám to nemůžu říct.“

„Musel byste, kdybych tu otázku položil úředně.“

„To se ale nestalo.“

„Už vás sháním několik hodin, Lame. Vyrazil jste dnes ráno hezky časně.“

„Časně je relativní výraz,“ odpověděl jsem, „podle toho, jestli pracujete pro Bertu Coolovou nebo pro daňové poplatníky.“ Nepochopil vtip. Otevřel dvířka vozu a řekl: „Nastupte.“

„Kam jedeme?“

„Všelikam.“

„Kvůli čemu?“

„O to se nestarejte. Nastupte.“

Nasedl jsem do vozu. Sellers přibouchl dvířka a prudce se rozjel.

„Nemůžete mi říct, kam jedeme?“ zeptal jsem se.

„Teď ne. Nechci se vás na nic ptát ani od vás nechci slyšet žádnou výpověď, dokud nebudu mít pohromadě více fakt. A potom vám dám možnost, abyste mi nalil čistého vína.“ Opřel jsem se o čalouněné sedadlo a zívl.

Seržant Sellers spustil sirénu a už jsme uháněli mezi zastavenou dopravou.

„Musí to hrozně spěchat,“ poznamenal jsem.

Zazubil se. „Nerad se za těmi svátečními řidiči vleču jako slimák. Prospívá jim, když zaslechnou občas sirénu. Aspoň se trochu – zatracený chlap!“ Sellers prudce stočil vůz, aby zabránil srážce s autem, které vybočilo z řady a snažilo se předjet svého předchůdce.

Sellers předjíždějící auto minul o vlásek, šlápl na brzdu a zastavoval, když se objevil hlídkový vůz a policista za volantem zavolal: „Beru si ho!“

„Pořádně mu to nasol!“ zaječel Sellers.

Policista kývl.

Sellers znovu přidal plyn a řekl: „Takové řidiče je třeba zavřít a nechat za mřížemi, až zmodrají!“

„Souhlasím,“ řekl jsem. „Vy se ženete o překot, neboť jde o otázku života či smrti a –“ Pohlédl na mne úkosem: „Nechte si své vtipy napotom. Třeba je budete potřebovat.“

„Podle rozkazu,“ řekl jsem. „Třeba je opravdu budu potřebovat.“ Po dalších třech minutách jízdy jsem věděl, kam mne veze. Připravil jsem se na to, co mě čeká, a tiše jsem seděl.

Motel Přívětivé zátiší vypadá v denním světle neútulně a omšele. Neónové reklamy v průčelí působily lákavě za noci. V červeném a zeleném přísvitu viděli motoristé štěrkované příjezdové cesty a pravidelně seřazené chaty s bílým štukovým průčelím. Ale na denním světle bylo znát, že průčelí potřebují nutně vyspravit a omítnout – stěny byly špinavé a popraskané a na mnoha místech zely dlouhé trhliny.

Seržant Sellers zabočil na příjezdovou cestu a zastavil. „Pojďte za mnou, Lame,“ vyzval mě.

Vystoupil jsem a šel za ním.

Žena v kanceláři si nás prohlédla.

„Znáte ho?“ zeptal se Sellers.

Pohlédl jsem jí do očí.

„Je to on,“ řekla.

„Jaký on?“

„Ten, co jsem vám říkala, že přijel tím Fultonovým vozem. Tady se vlastnoručně zapsal jako Dover Fulton, 6285, Orange Avenue, San Robles.“

„A co ta jeho společnice?“

Žena si odfrkla a řekla: „Nějaká poběhlice. Když to chcete vědět, řeknu vám, že ten muž je ťunťa. Přihlásí se pod záminkou, že té jeho se udělalo špatně a že hledá umyvárnu. Řekla jsem mu, že žádnou umyvárnu tady nemáme, ale že chaty mají koupelnu a toaletu a že mám ještě jednu chatu volnou. A co myslíte, že mi řekl?“ Seržant se na mne podíval zamyšleně. „Sakra, co řekl?“

„Povídal, že se na to té dámičky musí zeptat.“

Sellers se uculil.

„Abych pravdu řekla, rozmýšlela jsem se, jestli ho mám vzít. Zrovna tihle lidi nám dělají špatnou reklamu. Dneska lituju, že jsem se nad ním smilovala a že jsem ho nevykopla. Páreček ubohých amatérů, nic jinýho se o nich nedá říct. Já přece nevedu mateřskou školku.“

„On také není děcko,“ řekl Sellers.

„Ale choval se tak.“

„A co ta jeho saze?“

„Pořádně jsem si nevšimla,“ řekla žena a potom dodala unaveně: „Ani se u téhle branže o to nesnažím. Některé se tváří, jako by neuměly do pěti počítat; většinou se tyhle amatérky drží někde v pozadí, sedí ve voze a tváří se jako nějaký vznešený hraběnky. Namouduši už mi lezou krkem!“

„Určitě jste ji zahlídla,“ řekl Sellers. „Byla to rudovláska s –“

„Kdepak. Taková pomenší blondýna to byla. Víc jsem neviděla. A tohle jsem policii už taky řekla.“

„A co bylo dál?“

„On se zapsal a já je potom dovedla k té jejich chatě, vzala jsem si peníze a vrátila se. Měla jsem ještě tři chaty volné. Za půl druhé hodiny jsem je všecky obsadila. V té poslední si stěžovali na řvoucí rádio odvedle a já –“

„Zaslechla jste výstřely?“

„Myslela jsem, že to je výfuk nějakého auta. Netušila jsem –“

„Byly tři?“

„Ano, tři.“

„Potom, co si tenhle párek pronajal chatu?“

„Ano.“

„Za jak dlouho potom?“

„To přesně nevím. Snad za čtvrt hodiny – snad méně. Možná jenom deset minut potom.“

„Bylo to déle než čtvrt hodiny?“

„To je také možné. Kdybych věděla, že to jsou výstřely, tak bych se koukla na hodinky. A kdybych věděla, že tenhle chlap mě dostane do maléru, tak bych mu nic nepronajala. Nejsem však jasnovidka.“

„To je fakt,“ souhlasil Sellers. „A co se stalo pak?“

„Poslední chatu jsem obsadila až kolem jedenácti. Je to dvoják, a proto se špatně pronajímá. Ale naštěstí přišla společnost, čtyři lidi, a já jim šla ukázat jejich chatu. Vtom jsem si všimla, že se ve vedlejší chatě svítí a že je tam naplno puštěné rádio.“

„Předtím jste neslyšela žádnou stížnost?“

„Ne. Pochybuju, že to v ostatních chatách slyšeli. Ale tenhle neobsazený dvoják stojí těsně vedle a tam to bylo slyšet dobře. Ta čtveřice říkala, že jsou unaveni a že si chtějí jít hned lehnout, a tak jsem slíbila, že těm hostům vedle půjdu říct, aby nedělali takový rámus.“

„Pokračujte,“ řekl Sellers.

„Už jsem vám to řekla jednou.“

„Tak to opakujte.“

„Zašla jsem tam a zaklepala na dveře. Nikdo nešel otevřít. Zabouchala jsem na dveře silněji. Zase nic. Zkusila jsem dveře. Byly zamčeny zevnitř. Namíchla jsem se, vyrazila klíč svým klíčem a dveře jsem odemkla. Ti dva tam leželi na podlaze. Celý koberec byl od krve a já se snažím vést slušný podnik! Před třemi měsíci jsem tam položila nový koberec, aby pokoj vypadal útulněji a takhle se –“

„Potom jste zavolala policii?“

„To souhlasí. Když vás tady mám, mohl byste mi poradit. Od těch čtyř hostů jsem za ten dvoják vybrala peníze. Když slyšeli policejní vozy a celý ten virvál, tak se čílili a chtěli ty peníze na mně zpátky. Řekla jsem jim, že si najali chatu a jestli jsou slušní lidé a mají čisté svědomí, klidně můžou spát. Takových pár aut přece nenadělá žádný velký rámus. Řekli mi, že mě nechají zavřít, když jim nevrátím peníze. Můžou to udělat?“

„Ne,“ řekl Sellers.

„Taky si to myslím. Jsem ráda, že jste mi to potvrdil.“

„A co bylo dál?“

„Asi za hodinu odsud zase odjeli. Řekli, že nebudou spát vedle chaty, kde se stala vražda. Jeli někam dál po silnici a doufám, že nikde žádný volný pokoj nenašli.“ Podíval jsem se na Sellerse. Řekl: „O té společnosti chci vědět ještě něco víc. Pod jakými jmény se přihlásili, poznávací značku vozu a –“ Žena začala hledat v přihláškách. „Teď ne,“ řekl Sellers chvatně. „Vrátím se za pár minut. Všecko mi zatím vypište a já si to přijdu vyzvednout.“ Sellers mě uchopil za paži a vyvedl ven. „Tak byste mohl spustit, Donalde,“ řekl.

Zavrtěl jsem hlavou.

„No tak,“ řekl Sellers. „Měl byste jít s pravdou ven.“

„Nemůžu. Týká se to případu, na němž pracuju.“

„Jsou to povídačky,“ řekl Sellers. „Už jsem si to prověřil u Berty –“

„Říkám pravdu. Skutečně to je neuzavřený případ. Jistá žena mi zaplatila dvě stě dolarů a chtěla –“

„Pokračujte,“ řekl Sellers, když jsem se odmlčel.

Zavrtěl jsem hlavou a řekl: „Zradil bych důvěru klienta. Bez jejího předchozího souhlasu nic nemůžu říct.“

„Můžeš nám v téhle záležitosti píchnout, Donalde. Rád bych to objasnil a uzavřel.“

„Nemůžu, Franku. Opravdu, jde o neuzavřený případ.“

„Povídali, že mu hráli! Šel ses povyrazit s nějakou kůstkou. Berta mi to řekla. Nedělej drahoty, nebo můžeš přijít o koncesi. Snažím se občas přivírat oko, poněvadž Berta vždy hraje na rovinu, ale ty mermomocí zkoušíš triky.“ Řekl jsem: „Opakuju, že jsem na tom případě pracoval. Týká se taky Dovera Fultona, ale s tím střílením to nemá nejmenší souvislost.“

„Nezapomeň, že jsi povinen spolupracovat s policií.“

„Koukej, Franku, tohle byla sebevražda. Nešťastná láska. Oba byli do sebe zblázněni a našli si tohle východisko. To byla jejich věc. A pokud jde o policii, pro vás je ten případ uzavřen. Víš to stejně jako já.“

„Jsou tu však některé podivné okolnosti, které je třeba objasnit.“

„Nemáš koho vyšetřovat. Oba jsou po smrti. Je to stará obehraná písnička – milenecký párek se dobrovolně rozžehnal se životem.“

„Ale proč tu tedy stál ten automobil? Celé je to nějak nakřivo a já chci mít jasno.“

„Kdybych ti vyprávěl všechno, co vím, zůstane to stejně nakřivo.“

„Jak se jmenuje ta klientka? Pro koho pracuješ?“

Zavrtěl jsem hlavou.

Sellers řekl: „Počkej tady.“

Jeho těžké boty drtily štěrk, když se vracel do kanceláře motelu. Asi za pět minut se vrátil a zasunul do kapsy složený papír. Nasedl do vozu a řekl: „Tak teď jedeme na nový výlet.“ Tentokrát jsme zamířili do San Robles.

6285 Orange Avenue byl dům vystavěný těsně po válce z materiálu, který byl po ruce, a lidmi ochotnými pracovat. Zvenčí vypadal hezky, ale poněvadž každý další čtvereční metr obytné plochy by stavbu prodražil, stavebník se snažil co nejvíc šetřit. Dvě ložnice a koupelna, cena dvanáct tisíc sedm set osmdesát pět dolarů.

Prošli jsme vrátky a Sellers stiskl tlačítko domovního zvonku.

Žena, která nám otevřela, byla uplakaná. Plakala, dokud si neuvědomila, že pláč jí nepomůže. Vypadala jako zmámená, poněvadž se musela přizpůsobit naprosto novým okolnostem, které vůbec nepředpokládala.

„Znáte tohoto muže?“ zeptal se Sellers.

Žena zavrtěla hlavou.

„Promiňte, že ruším,“ řekl Sellers, „ale chceme vejít dovnitř.“ Paní Fultonová poodstoupila od otevřených dveří.

„Kde máte děti?“

„Sousedka si je vzala k sobě,“ řekla. „Myslím, že je lépe, když děti nejsou doma, když sem každou chvíli někdo chodí.“

„Máte pravdu,“ řekl Sellers. „Nebudeme dlouho zdržovat.“ Usadil se v pohodlném křesle, přehodil si nohu přes nohu, odhrnul si sako, zaklesl se palci do průramků vesty a řekl: „Mluvme bez cavyků. Určitě jste tohoto muže ještě neviděla?“ Podívala se na mne a zavrtěla hlavou.

„Nenajala jste ho, aby vašeho manžela stopoval?“

„Ne! Nebesa, to ne! Ani ve snu mě nenapadlo, že by mi manžel mohl být nevěrný.“

„Myslela jste, že pracuje v kanceláři?“

„To ne, ale že má nějaké vyřizování venku.“

„Máte dojem, že se v posledních dvou nedělích jeho chování vůči vám změnilo?“

„Ne, naopak – byl ještě pozornější. Před několika dny, když se Dover vrátil domů, jsem si myslela, jakého mám hodného manžela. Lichotil mi, jak hezky vypadám a – ano, to bylo včera. Zdá se mi to, jako by to byla věčnost.“ Sellers se po mně podíval.

„A jak je to s pojistkou?“ zeptal jsem se.

„Co máš za lubem, vševěde?“ otázal se Sellers.

„Nic,“ řekl jsem. „Vy tu paní jenom rozrušujete a tak jsem si řekl, že je načase, abyste začal mluvit konstruktivně.“

„Hele, tady to vedu já,“ řekl Sellers.

Irena Fultonová řekla: „Před několika měsíci jsem ho přemluvila, aby se dal pojistit. Životní náklady stále stoupají, a tak jsme nic neušetřili – totiž, nebylo toho moc. Řekla jsem mu, aby myslel také na rodinu a dal se pojistit – děti by dostaly po patnácti tisících, aby mohly vystudovat, a já deset tisíc.“

„To je správné,“ řekl Sellers.

„Kdy to bylo?“ zeptal jsem se.

„Vloni na podzim. Zavolala jsem pojišťovně; řekli mi, že se pojistná částka nevyplatí, když pojištěnec spáchá sebevraždu v průběhu jednoho roku od uzavření pojistky. Vrátí pouze zaplacené pojistné, a to je všechno. To bude prakticky celý můj majetek.“

„A co dům?“ zeptal se Sellers.

„Vázne na něm vysoká hypotéka. Snad bychom něco dostali – ale jistě to delší dobu potrvá a my někde bydlet musíme. A kromě toho děti –“ Na chvíli se odmlčela. V očích se jí objevila panika, když pokračovala: „Co si mám počít? Jak se mám starat o děti – nebudu dostávat měsíčně peníze na domácnost, nebudu –“

„Zachovejte klid,“ řekl Sellers.

„Byla to normální životní pojistka?“ zeptal jsem se.

„Ano. V případě násilné smrti měla být vyplacena dvojnásobná pojistná částka. Rozumíte, kdyby zahynul třeba při automobilové havárii nebo podobně. Když ještě nebyl pojištěn, často jsem nespala a přemýšlela, co se stane s dětmi a se mnou, kdyby se mu – no, potom se mi ulevilo. A teď mi nakonec stejně nic nedají.“

„Ano,“ řekl Sellers. „Když pojištěnec do roka po uzavření pojistky spáchá sebevraždu, pozůstalí nedostanou nic.“ Na chvíli nastalo ticho a potom Sellers řekl: „Je mi to velmi líto, paní Fultonová, ale musím vás požádat, abyste se svezla se mnou. Představím vás jisté osobě.“

„Dobrá, když to jinak nejde,“ řekla. Podle tónu jejího hlasu se zdálo, že vítá příležitost dům na chvíli opustit.

„Můžete hned?“

„Ano. Jenom zamknu. Děti jsou u sousedky.“

„Dobře. Oblečte se a jedeme.“

Bojovně se na mne podíval a řekl: „A na chvíli bych se rád obešel bez těch tvých poznámek, vševěde.“

„Bezevšeho,“ řekl jsem. „Můžu vám hned říct, že tohle stejně nevyjde.“

„Nech si ty řeči,“ řekl navztekaně. „Ještě jsem se nerozhodl, jak s tebou zatočit. Já – přál bych si, aby to byla vražda. Pak bych tě mohl zavřít do basy.“ Neřekl jsem nic. Sellers neměl náladu, abych se s ním přel.

Paní Fultonová si vzala kabát a nasadila klobouček, omyla si oči studenou vodou, nalíčila se a připojila se k nám.

Sellers jel do motelu Přívětivé zátiší. Majitelka vyšla z kanceláře, pohlédla na paní Fultonovou a zavrtěla hlavou.

„To není ona?“ zeptal se Sellers.

„Ne,“ řekla. „Doprovázela ho pomenší dívka s dlouhými vlasy, rovnými lícními kostmi, velkýma tmavýma očima a plnými rty.“

„Určitě se nemýlíte, když jste ji neviděla vystoupit z vozu?“ zeptal se Sellers.

„Ani nápad,“ řekla žena. „Tato paní – na ní je hned vidět, že je vdaná. Ta jeho byla kotě, celá vyplašená. Ne že by ještě s nikým nic neměla, ale určitě nebyla zvyklá na noc jezdit do motelu.“

„Myslím, že jste o ní říkala, že je poběhlice,“ řekl Sellers.

„Koukejte, řeknu vám to jinak. Chovala se tak nějak licoměrně, protože se něčeho bála. Myslela jsem, že má třeba strach, že se dostane na nějaký celonoční mejdan nebo tak. Nevím. Určitě se ale bála.“

„Jak víte, že je tato žena vdaná?“ zeptal se Sellers.

„To bezpečně poznám. Vypadá usedle. Přestala myslet jenom na sebe. Vede domácnost a má děcko, možná pár dětí. Ta včerejší cuchta ještě nenašla toho svýho a myslí zatím jenom na sebe.“

„Jste dokonalá čtenářka myšlenek.“

„To taky jo,“ řekla žena. „Jinak na to v téhle branži doplatíte.“

„Jak byla ta dívka stará?“ zeptal se Sellers.

„Mladší než tato paní. O hodně mladší.“

„A pomenší?“

„Ano.“

„A měla světlejší vlasy?“

„Ano. Mnohem světlejší.“

Sellers si povzdechl a zařadil rychlost.

„Tak to chodí,“ řekl unaveně. „Ale všechny možnosti se musí prošetřit.“ Zatímco jsme se vraceli k San Robles, zeptal jsem se Sellerse jakoby mimochodem: „V kolik hodin padly ty výstřely, co myslíte, Sellersi?“

„Pokud víme, tak skoro na chlup ve čtvrt na jedenáct. To víte, jak se tohle v podobných případech těžko zjišťuje. Nikdo se v té chvíli nekouká na hodinky a potom se přibližnou dobu snažíme stanovit dodatečně. Stalo se to přesně ve čtvrt na jedenáct.“

„Už jste prošetřoval alibi?“ zeptal jsem se.

„Jo,“ řekl otráveně.

„A co paní Fultonová?“

„Co je s ní?“

„Taky jste si to u ní prošetřil?“

„Kam míříte?“ zeptala se paní Fultonová.

Sellers se ke mně obrátil a tázavě nadzvedl obočí.

„Včera v noci jste jistě zažila otřes, paní Fultonová. Kdy jste se dověděla o smrti svého manžela?“

„Asi v jednu hodinu. Přišla policie a vytáhla mě z postele.“

„To je kruté,“ řekl jsem. „Ovšem myslela jste, že máte pojistku. To vám pomohlo zmírnit ránu.“

„Ano,“ přiznala. „To jsem si myslela, dokud jsem nepromluvila s pojišťovnou. Co to má s tím prošetřováním společného?“

„Chce prostě vědět, kde jste v noci byla,“ zazubil se Sellers. „Pokouší se to z vás vytáhnout nepřímo.“

„Kde jsem byla? Kde bych byla jinde než doma!“

„Byl někdo s vámi?“

„Samozřejmě že ne. Manžel byl pryč a já byla s dětmi sama.“

„Kde byly děti?“

„Spaly.“

„Myslím ve čtvrt na jedenáct.“

„Já také.“

Sellers se na ženu ohlédl, potom se podíval na mne a řekl: „Lame, vy přicházíte s těmi nejprapodivnějšími nápady.“

„Viďte?“

Sellers řekl: „Nerad to říkám, paní Fultonová, ale mohla jste vyklouznout z domu a odjet do motelu. Tam jste vašeho manžela přistihla s tou ženou, došlo k hádce –“

„To je nesmysl!“ přerušila ho.

„A ta hádka mohla být důvodem, že váš manžel zastřelil nejdřív svou milenku a potom spáchal sebevraždu.“

„Nemluvte hloupě.“

„Ale v tomhle případě něco nesouhlasí.“

„Především mi řekněte, jak jsem se dostala do motelu, když nemám vůz?“ řekla.

„Jak můžeme vědět, že jste vůz neměla. Řekla jste nám, že váš manžel pracoval venku a odjel tam svým vozem a – hele, Lame, myslím, že jste přece jen nemluvil do větru! Dover Fulton nepřijel svým vozem. Nechal ho doma. Jeho manželka do vozu nasedla, jela do motelu, tam vyvolala scénu a tou střelbou to vyvrcholilo. Bála se vrátit vozem domů a –“ Sellers najednou zmlkl.

„Už jste se svými nápady u konce?“ zeptala se paní Fultonová posměšně.

„Naopak, jen se mi hrnou,“ řekl Sellers. „Můžete dokázat, jakýmkoli způsobem dokázat, kde jste se nalézala ve čtvrt na jedenáct?“ Zaváhala a potom řekla: „Samozřejmě. Můžu.“

„Jak?“

„Kolem čtvrt na jedenáct mě telefonem volal nějaký muž,“ řekla, „a zeptal se mne, zda je manžel doma. Zmínil se o nějaké Lucille Hartové, která je prý mou sestrou. Řekla jsem mu, že žádnou sestru nemám. A potom zavěsil. Stačí toho muže najít a –“

„To je hračka,“ sarkasticky odpověděl Sellers. „Prostě ho vyhledáme mezi třemi nebo čtyřmi milióny účastníků telefonní sítě.“

„Myslím si, že to pro vás nebude oříšek. Když to dáte do novin…“

„To konečně můžeme,“ přerušil ji Sellers. „Telefon jste brala vy?“

„Ano.“

„Hovořila jste s tím mužem?“

„Ano.“

„Myslíte, že by váš hlas poznal?“

„Měl by – myslím, že by ho mohl poznat. V každém případě vám potvrdí, že z mého telefonního čísla mu odpověděla dospělá žena. Snad by to mohlo stačit, abyste upustil od své fantastické teorie.“ Sellers řídil chvíli mlčky.

„A jak jsem se po té střelbě měla dostat domů?“ zeptala se paní Fultonová.

„Asi vás někdo svezl,“ řekl Sellers. „Když jste přijela do motelu, zamkla jste vůz a bála jste se – moment. Ve voze byla Lamova vizitka. Kde máte peněženku?“

„V kabelce.“

„Ukažte.“

Otevřela kabelku a Sellers zajel k chodníku a zastavil. Podíval se na peněženku, kterou mu Irena Fultonová podala, a řekl: „To nic nedokazuje.“

„Vy jste mi rovněž nic neprokázal!“ vyjela na něho a potom náhle dodala: „Copak mi nestačí trampoty, co mám? Musíte mi je násobit?“

„Máte pravdu,“ řekl Sellers a odlepil se od chodníku. Po celou cestu do San Robles pozoroval zamračeně vozovku před sebou. Ani jednou nezapnul sirénu a jel tak zvolna, že jsem párkrát myslel, že dostane pokutu za zdržování frekvence.

Paní Fultonová rovněž nemluvila. S bledou a ztrápenou tváří seděla a hleděla před sebe. Přemýšlela a nebyly to jistě myšlenky příjemné.

Dojeli jsme k jejímu domu v San Robles a Sellers řekl: „Měl bych se porozhlédnout po vašem bytě. Ukažte mi, kde spí děti a kde máte telefon.“ Pohnul jsem se na zadním sedadle a Sellers nadzvedl rameno: „Vy zůstaňte sedět, Lame.“ Uvelebil jsem se pohodlně na sedadle a zapálil si cigaretu.

Sellers se vrátil asi za deset minut. Mezi zuby držel napolo rozžvýkaný doutník. Posadil se za volant, prudce přibouchl dvířka, obrátil se ke mně a řekl: „Zatraceně, Lame, někdy mám chuť tu tvou vizáž zlinýrovat pěstmi.“ Nevinně jsem na něho pohlédl: „Pročpak?“

„To bych sakra taky rád věděl,“ pronesl popuzeně, „a proto mě to tak štve.“

KAPITOLA SEDMÁ

„Mám ženu poběhlici!“

Když jsme byli asi na půl cestě k městu, Sellers zapnul sirénu a zrychlil.

„Můžete mě odvézt zpátky ke kanceláři,“ řekl jsem.

„Ještě jsme spolu neskončili.“

„Kam jedeme teď?“

„To se pozná,“ řekl a přidal plyn.

Předjížděli jsme sváteční motoristy a Sellers posléze zastavil před hotelem Beaverbrook. Když vystoupil z vozu, kývl na něho detektiv v civilu.

Sellers k němu přistoupil a zeptal se ho: „Co dělá? Je v pokoji?“ Detektiv kývl.

„Sám?“

„Ano.“

„Telefonoval?“

„Jenom v hotelové obsluze.“

„Co dělá?“

„Dává si do nosu.“

„To je prima,“ řekl Sellers. Kývl na mne hlavou: „Jdeme, Lame.“ Vystoupili jsme z výtahu na jedenáctém patře. Sellers věděl, kam jít. Na konci chodby zabušil na dveře pokoje 1110.

„Kdo je?“ ozvalo se zevnitř.

„Neptejte se a otevřete,“ řekl Sellers netrpělivě.

Zevnitř se ozvaly šouravé kroky a potom otevřel dveře dobře oblečený, vysoký muž s plochým břichem. Měl tmavé kudrnaté vlasy, úzké rty, šedé oči položené daleko od sebe a pleť opálenou do bronzova.

Už něco vypil a měl zarudlé oči. Zda to způsobil jenom alkohol, to se na první pohled nepoznalo.

„Tak vida,“ řekl, „ctihodný seržant Sellers od kriminálky osobně! Pojďte dál, Sellersi. Koho mi to vedete?“ Sellers nečekal na vyzvání. Vstoupil do pokoje a já za ním. Sellers kopnutím dveře přibouchl.

„Znáte toho muže?“ zeptal se.

Muž si mě prohlédl a zavrtěl hlavou: „Kdo je to?“

„Donald Lam, detektiv.“

„Co na mně chce?“

„On nic, ale já.“

„A co chcete vy?“

„Dovědět se všecko o něm.“

„Na to se zeptejte někoho jiného.“

„Neměli bychom se představit?“ zeptal jsem se.

Muž řekl: „Já jsem Stanwick Carlton.“

„Ach,“ vydechl jsem.

Sellers si vybral nejpohodlnější křeslo v místnosti, v němž se uvelebil.

Podal jsem Carltonovi ruku a řekl: „Těší mě, že vás poznávám, pane Carltone.“

„Jakže se jmenujete?“

„Donald Lam.“

Potřásli jsme si rukama.

„Posaďte se a napijem se spolu, Lame,“ řekl Carlton. „Stejně se nedá nic jiného dělat. Poldíci se ke mně chovají náramně mile. Můžu si prý dělat, co chci, jenom nesmím jít nikam, kam bych měl chuť, ani opustit město. Pokaždý, když z tohodle proklatýho hotelu vyjdu, zavěsí se na mě nějaký polda a jde jako stín za mnou.“

„Ani nevíte, jakou máte kliku,“ řekl Sellers.

„Třeba to nevím, ale docela dobře bych se bez ní obešel.“

„Mohl jste sedět za mřížemi.“

„Proč?“

Na to seržant nedovedl najít odpověď.

„Jsem středem pochybné pozornosti,“ ozval se Carlton. „Jsem manželem poběhlice, která za své milostné pletky zaplatila životem. Jste ženatý, Lame?“

„Ne.“

„Tak se teda napijte. Nežeňte se. Zamilujete se do nějaké ženy, úplně se v ní vidíte, a než se nadějete, tak ji její milenec v motelu odbouchne. Napijte se. Chcete bourbon, pivo nebo skotskou se sodou? Zázvorové pivo s žitnou? Nebo –“

„Skotskou se sodou.“

Carlton šel k domácímu baru a řekl Sellersovi: „Vy pít nesmíte, neboť jste ve službě. Máte smůlu.“ Nejistou rukou rozlil alkohol do skleniček a zamumlal: „Je to člověk civilizovaný. Dává si skotskou se sodou.“ Sellers řekl: „Tohoto muže jste si mohl najmout, aby vaši ženu stopoval.“

„Správně,“ pronesl Carlton. „To jsem fakticky mohl. Mohl jsem také udělat spoustu jiných věcí. A pak bych mohl zkusit hromadu dalších. Bydlím v jedenáctém patře. Mohl bych si z prostěradla vyrobit padák a vyskočit z okna. Chcete to vidět?“ Sellers neřekl nic.

Carlton se ušklíbl a řekl: „Jaký máte v téhle věci interes, Lame?“

„Žádný,“ řekl jsem. „Tenhle ostrozrak mě prostě sbalil a vláčí mě s sebou, aby mě mohli okukovat různí lidé. Myslí si, že takhle na něco kápne.“

„To není vyloučeno,“ řekl Sellers a pohlížel lačně na whisky.

„Proč na moment neodložíte tu úřední masku?“ zeptal jsem se. „Nemůžete přece trčet čtyřiadvacet hodin denně ve službě. A pokud jde o tohle vyšetřování, tak jste skončil.“

„Kdo říká, že jsem skončil?“

„Já to říkám. Narazil jste na cihlovou zeď.“ Carlton do sebe hodil whisky a řekl podroušeně: „Nepotřebuju, aby mě někdo litoval. Chci jenom, aby mě nechal každý na pokoji. Stejně nevím, proč jsem do Kalifornie přijel. Cítil jsem se sám a chtěl jsem svou ženu vidět. A taky jsem ji viděl – ležet v márnici.

Ví o tom kdekdo. Stojí to ve všech novinách. Zálety v motelu – a ještě k tomu v podniku čtvrté třídy. Dobře, jsem hloupý hejl. Budu muset zařídit pohřeb. Půjdu pro ni vybrat rakev. Budu muset jít na pohřeb a poslouchat, jak plačtivý hlas zpívá za doprovodu varhan Den tiše usíná. K čertu, přál bych si být tím, co –“

„Uklidněte se,“ řekl jsem. „Tamhleten džbánek v rohu má velké uši.“

„Taky že jo,“ řekl Carlton a obrátil se k Sellersovi. „Skoro jsem na vás zapomněl.“

„Jednoho krásného dne vás rozpitvám, Lame, abych zjistil, jak fungujete,“ řekl Sellers.

Seržant se pomalu zvedl, popošel k příručnímu baru, nalil si bourbon a kápl do sklenky drobet zázvorového piva.

„Helemese! Já věděl, že v sobě máte taky něco lidskýho,“ řekl Carlton.

„Copak jste sakra hledal v Kalifornii?“

„Už jsem vám to říkal. Chtěl jsem svou ženu vidět. Cítil jsem se takový opuštěný.“

„Proč jste jí neoznámil, že přijedete, aby vám přišla naproti?“

„Tohle bych taky rád věděl,“ řekl Carlton. „Měl jsem prostě takové tušení, že něco nehraje, že se do něčeho zamotala.“ Ušklíbl se na sklenku a pokračoval: „Podvědomí. Telepatie. Myslel jsem si, že se dostala do maléru a potřebuje pomoc svého manžela.“ Sellers řekl: „Sakra, nepovídejte mi, že jste za ní přijel, protože jste měl nějaké tušení. Přiznal jste, že jste Dovera Fultona podezíral. Sel jste ho hledat. Zjistil jste, že je s vaší ženou. Stopoval jste párek do motelu. Vpadl jste dovnitř a pronesl k nim řeč, že jste s ní skoncoval a že když vám Dover Fulton ženu odloudil, tak si ji může nechat. Potom jste odešel.

Vaše žena o Dovera Fultona nějaký zvláštní zájem neměla. Milovala vás a Fulton jí sloužil jenom k přechodnému rozptýlení. Když si vyjela na dovolenou, chtěla si taky drobet užít a –“ Carlton se zvedl ze židle: „Chlape, dejte si pozor na řeč! Nezáleží mi na tom, že jste polda. Co byste říkal, kdybych vám tuhle sklenku chrstnul do ksichtu?“

„Jen to zkuste a rozplácnu vás, jako by vás přejel parní válec!“ řekl Sellers.

Carlton na okamžik zaváhal. „Mluvte o mé ženě slušně,“ řekl.

„Je to marné. Stejně jste tam za nimi šel.“ Carlton se třásl hněvem. „Krucinál, seržante, aby mezi námi bylo jasno. Kdybych tam šel a s tím panchartem ji nachytal, udělal bych z něho takovou mrtvolu, že –“

„A pak byste zabil svou ženu,“ řekl Sellers.

V Carltonových očích se zatřpytily slzy. „Já bych to nikdy neudělal,“ řekl. „Snad bych ji ztloukl, pořádně bych jí napráskal a potom bych řekl: Obleč se a pojď se mnou domů, ty jedna poběhlice. A doma bych ji miloval – tak jak ji budu pořád milovat. A neberte si ji už do své nevymáchané huby, chlupatej.“ Sellers řekl: „Jste opilý.“

„To jste se teda opravdu strefil,“ řekl Carlton. „Jsem opilý. A co má bejt?“ Sellers se zvedl a přistoupil ke Carltonovi, takže se bradami téměř dotýkali: „Dávejte si dobrý pozor,“ řekl a jeho mohutná postava v porovnání s hubeným a křehkým Carltonem vypadala ještě statněji. „Mohl bych vás přelomit vejpůl. Mohl bych vás chytit pod krkem, zvednout vás do vejšky a třepat s váma tak dlouho, až by vám vypadaly všecky zuby. Mám pro vás pochopení a proto přivírám oko, ale všecko má své meze!“

„Vy máte pro mě pochopení?“ pronesl Carlton posměšně. „Vy – a kdo ještě?“

„Chci slyšet jednu věc,“ řekl Sellers. „Najal jste si Lama?“

„Ne.“

„Mluvil jste s ním už někdy?“

„Vidím ho poprvé.“

Sellers dopil, postavil na stůl prázdnou sklenici a řekl: „Tak jdem, Lame.“

„Zůstaňte tady, budeme si povídat,“ řekl Carlton. „Neodcházejte, cítím se tak sám.“ Viděl jsem, jak v Sellersových očích zablýsklo podezření.

Zavrtěl jsem hlavou a řekl: „Takhle to nejde, Carltone. Seržant se snaží zjistit, kdo mě najal. A když se se mnou chcete bavit privátně, hned vás má na mušce.“

„K čemu vás měl kdo najmout?“ zeptal se Carlton.

„To by právě Sellers rád věděl.“

Carlton poodstoupil a přivřel oči, aby na mne lépe viděl. „Hele, třeba bych si s váma opravdu rád promluvil.“ Šel jsem ke dveřím, otevřel je a vyšel na chodbu.

„Tak dobrá,“ volal za mnou Carlton rozlíceně „jděte se bodnout, je mi to stejně fuk.“ Sellers za mnou vypadl na chodbu a zavřel za sebou dveře.

Řekl jsem: „Vedete o prsa, Franku. Proč nesedíte doma a nelouskáte si nedělní noviny? Tohle je divný způsob, jak v neděli zabíjet čas.“

„To je,“ řekl Sellers studeně. „A to jsme ještě neskončili. Potřebuju prošetřit ještě jednu věc.“

„A to?“

„Uvidíte.“

Sjeli jsme výtahem. Sellers kývl na detektiva v hale a řekl mu: „To bude, myslím, všecko. Je dopálený, můžem ho nechat jít. Takhle nám je stejně houby platný.“ Detektiv přikývl. „Kdy končím?“ zeptal se.

„Hned teď,“ řekl Sellers. „Napište hlášení. V tuto chvíli vám končí služba.“ Detektiv se zazubil: „To teda mám štěstí. Už letím. Měl jsem vzít ženu a děcko na pláž a tady přešlapuju od chvíle, co jste mě sem postavil.“

„Tak přestaňte,“ odpověděl Sellers a dovedl mě k policejnímu vozu.

Tentokrát jsme zastavili u parkoviště.

Hlídači Sellers řekl: „Dover Fulton si tu platí měsíční pronájem, ne?“

„To souhlasí.“

„Stál zde jeho vůz včera večer?“

„Ne, jen odpoledne. Kdo by řek, že skončí tak tragicky. Neměl jsem ponětí, že je v tom až po uši.“ Sellers jako by neslyšel. „Kdo s tím vozem odjel? Fulton?“ Muž zavrtěl hlavou.

„Pojďte blíž a dobře si toho muže prohlédněte,“ řekl Sellers. „Lame, vylezte.“ Vystoupil jsem z auta.

„Už jste ho někdy dřív viděl?“

Hlídač parkoviště zavrtěl hlavou.

„A co ten vůz? Vydáváte účty?“

„Pravidelným nájemníkům to neděláme. Známe je. Mají očíslovaná oddělení a můžou s vozem přijet nebo odjet, kdy chtějí. Obvykle vůz zamknou. Nevím, jestli Fulton ten vůz zamkl včera odpoledne. Odvezla ho ženská.“

„Ženská?“ opakoval Sellers překvapeně.

„Myslím ta, co ji našli s ním.“

„Jak vypadala?“

„To nevím. Moc dobře jsem na ni neviděl – prostě taková prima kočka přišla a přesně věděla, kam má jít. Asi měla klíčky, viděl jsem, jak si vůz otevřela. Jak jsem se tak na ni koukal, šla najisto.“

„Proč jste ji neoslovil?“

Hlídač se zazubil a zavrtěl hlavou: „U pravidelných nájemců bych to nezkoušel. Rozhodně ne u někoho jako Dover Fulton. Jestli pošle pro svůj vůz takovou kůstku, nedovolím si ji oslovit, navíc když má ještě klíčky.“

„Jak jste věděl, že to auto nechce ukrást?“

„V těchto končinách se to nedělá. Ale věděl jsem, že to je na rovinu. Měla Fultonovu navštívenku s načmáraným OK.“

„Jak to víte?“

„Dala mi ji, když odjížděla. Já bych ji nezastavoval, ale ona vystrčila z vozu ruku a držela v ní tu vizitku.“

„Ukažte mi ji.“

Hlídač řekl: „Nevím, kam jsem ji založil. Ale vím, že to bylo na rovinu. Moment, už si vzpomínám. Asi jsem ji dal do pokladny.“ Vytáhl zásuvku, nadzvedl pružinu, která přidržovala bankovky, a vytáhl vizitku. Na líci stálo jméno Davida Fultona a na rubu byla napsána písmena OK.

Sellers se na hlídače útrpně podíval: „To je Fultonovo písmo?“

„Myslím, že ano. Je to přece jeho vizitka.“

„Obchodní, takových rozdal tucty.“

Hlídač se zeširoka usmál. „Měl jste toho zajíce vidět. Byl to kus.“

„Rudovláska?“

„To si přesně nepamatuju. Možná že měla klobouček. Ale povšiml jsem si těch jejích očí – byly velké, tmavohnědé jako zralé datle. Vzpomněl jsem si na datle a jakou má ten Fulton kliku. Ten ňouma v tom byl až po uši a zapadal pořád hlouběji.“

„Počkejte moment,“ řekl Sellers. „Myslím, že to nebyla tatáž žena, co ji nalezli v motelu. Poznal byste ji na fotografii?“

„To sotva. Ale ji bych poznal.“

„A tenhle chlápek s ní nebyl?“ zeptal se Sellers a kývl na mne.

Muž zavrtěl hlavou.

„Viděl jste tu ženu nastupovat do vozu?“

„To jo. Věřte mi, bylo se na co koukat.“

„Jste starý nemrava,“ řekl Sellers.

„To teda máte pravdu,“ řekl hlídač lítostivě.

„Copak jste z toho ještě nevyrostl?“

„To je sakra to, že vyrostl. Moje stará je jako dobře vyšlápnutá bota. Nevyměnil bych ji ani za nic. Vypadá jako pytel brambor, ale vaří jako nikdo na světě. Po výplatě mi obrátí kapsy naruby a má řečí, že radši ani neceknu. Ale seržante, jako chlap chlapovi – člověk se občas potřebuje kouknout na hezkou kůži. Taková štíhlá a pružná laňka, jako ta včerejší – sakra, není to tak dávno, co jsem si chodil zatrsat a –“

„Dávno ne,“ řekl Sellers netrpělivě. „Třicet let.“ Hlídač nakrčil čelo. „Tolik ještě ne. Takových pětadvacet – no, takových čtyřiadvacet to bude –“

„Dobře,“ řekl Sellers. „Prozatím jsme skončili. Nastupte do vozu, Lame.“ Cestou zpátky Sellers vůbec nemluvil. Když zastavil před naší kanceláří, řekl: „Tady jsem vás naložil. Pokračujte v pravidelném chodu svého života a nezapomeňte, že vás mám na očích. Jestli se pokusíte o nějaké triky, zamávám s váma, že nebudete vědět, čí jste. A Berta vás nezachrání, to vám garantuju.“ Zívl jsem a řekl: „Tohle slyším pořád. Proč vám k tomu někdo nesloží hudbu? Mohl byste to v rozhlase zpívat jako reklamu. Třeba by se to posluchačům líbilo.“ Sellers se na mne vztekle podíval, zabouchl dvířka policejního vozu a odjel.

KAPITOLA OSMÁ

Třetí střela

Zazvonil jsem u Bertina bytu. Z mluvítka se ozval její ječivý hlas. „Copak je?“

„Tady je Donald.“

Berta něco zamručela a stiskla tlačítko, takže bzučák dveře uvolnil.

Vystoupil jsem po schodišti, zahnul doleva a zaklepal na dveře.

„Není zamčeno,“ zaječela Berta.

Otevřel jsem dveře a vešel dovnitř.

Berta si užívala nedělní siestu. Měla na sobě volné pyžamo a přes ně župan. Na ušáku uprostřed místnosti ležela kupa nedělních novin. Na stolku vedle křesla stál kávovar, konvička se smetanou, cukřenka a šálek. Velký popelník byl až po okraj zaplněn cigaretovými špačky a ohořelými sirkami.

O kousek dál stál jídelní stůl s elektrickým opékačem topinek, bochníkem chleba, máslem a talířem s ořechovými rohlíčky.

Bylo to pro Bertu typické. Občas vsunula do opékače krajíček chleba, potřela chřupavou topinku máslem, nalila si další porci kávy z dvoulitrového kávovaru do šálku a přidala hojně cukru a smetany. Popíjela kávu, ukusovala topinku, četla přitom noviny a ke každé zprávě přidávala stručný komentář.

Bertina očka se hněvivě zaleskla, když se na mne podívala přes rameno. „Co se děje, sakra? Frank Sellers se utábořil před mým bytem. Objevil se krátce poté, cos mi volal. Co ho to k čertu napadlo?“ Řekl jsem: „Té dívce jsem dal svou navštívenku.“

„To jsem si mohla myslet,“ řekla Berta. „Propána, ty jsi bambula a žádný detektiv.“

„V té chvíli se mi to nezdálo hloupé.“

„Když se jdeš v sobotu večer povyrazit s pucíčkem, děláš jednu hloupost za druhou.“

„Nevím, jestli tam tu vizitku nechala schválně, nebo zda to byla náhoda.“

„Záleží na tom?“

„Mohlo by záležet.“

Berta řekla: „Měl bys chodit na zálety pod falešným jménem. Jsi svobodný, a proto si myslíš, že kdekomu můžeš rozdávat vizitky.

Propána, nedovedu pochopit, že hlavička jako ty může být takový naivka.“ Čekal jsem, až si uleví a zmlkne. Potom jsem řekl: „Potřeboval bych něco o klubu Cabanita.“

„Co to má být?“

„Nějaké informace,“ řekl jsem. „Znáš tam vedoucího, že?“ Věděl jsem, že jdu najisto, protože Berta se s málokým z nich neznala.

„Moment. Mám dojem, že tam to teď vede Bob Elgin.“

„Rád bych s ním mluvil.“

„On s tebou ale sotva.“

„Můžu to zkusit.“

Berta si povzdechla: „Vytáhni tamhleto první šuple, drahoušku. Podej mi ten červený notes, co leží na kartónu cigaret. Můžeš mi donést taky hned jeden balíček.“ Podal jsem Bertě notes a krabičku cigaret.

„Co to Sellerse hryže? Copak to nebyla dobrovolná smrt dvou milenců?“

„Vypadá to na to,“ řekl jsem. „Ale pár maličkostí nesouhlasí a to dělá Sellersovi těžkou hlavu. Myslím ale, že případ uloží k ledu.“

„Tím je tedy všechno vyřízené.“

„Snad.“

„Co tím ksakru myslíš?“

„Když se dohodli, že sejdou společně ze světa, proč ji ten muž první ranou minul?“ Berta se na mne lačně zadívala: „Kápne nám z toho něco, Donalde?“

„To nevím.“

„Pojď si ke mně sednout. A nalej si, co chceš. Kávu? Pivo? Whisky se sodou? Kávu mám, ale šálek si musíš vzít. V ledničce je sodovka a –“

„Napiju se kávy,“ řekl jsem.

Nalil jsem si šálek kávy. Berta mi opekla topinku, potom zalistovala v červeném notýsku a řekla: „Bob Elgin má telefon do bytu Cornwall 63 481. Drahoušku, proč myslíš, že ji ten muž chybil?“

„To nevím. Padly tři výstřely.“

„Tou třetí ranou prostřelil kufr.“

„Ano, dámský kufřík. Policie tu třetí střelu nějakou dobu hledala. Divili se, kam se poděla. Potom otevřeli kufr a podle střelné rány našli tu střelu mezi šatstvem.“

„Střela neprolétla kufrem?“

„Ne. Uvízla asi v polovině.“

„Co z toho pro nás kouká, drahoušku?“

Řekl jsem: „Fulton byl pojištěn na čtyřicet tisíc. Ale od uzavření pojistky ještě neuplynul rok. Jestliže tu ženu zabil a potom zastřelil sebe, pojistka je neplatná. Jestliže však zemřel první on, pak byl zavražděn a pojišťovna zaplatí dvojnásobek pojistné částky, to jest osmdesát tisíc babek.“

„On však držel v ruce revolver,“ řekla Berta a její lakomá očka se zablýskla.

„Ano, když našli jeho mrtvolu. Ale snad to někdo drobet vylepšil. Jde o pouhých osmdesát tisíc.“

„Ta žena však byla střelena do týla,“ řekla Berta.

„To souhlasí.“

„Takže se sotva zastřelila sama, co myslíš?“

„Sotva.“

Berta rozčertěně řekla: „Z tebe by mohl člověk dostat infarkt!“

„Podíl z osmdesáti tisíc není pakatel.“

Berta se rozzářila. „Hned se do toho zakousni, drahoušku.“

„Sama budeš muset taky přiložit ruku k dílu. Zajdi za Fultonovou vdovou, aby nás najala.“

„Co když ho odpráskla ona?“

„Ještě tu jsou děti. Kdybychom jednali v jejich zájmu, soud by nám přiřkl honorář, jestliže nás jejich opatrovník najal. A tou opatrovnicí je jejich matka.“

„To zařídím,“ řekla Berta.

„A nezapomeň, že podezření padá logicky na ni,“ zdůraznil jsem.

„Sakra, jdi se bodnout,“ řekla Berta rozlíceně, „nejdřív vystavíš vzdušné zámky a potom mě uzemníš. Copak nemáš žádnou stopu, která –“

„Zavolal jsem ji, abych zjistil, jestli má manžela doma. Taky jsem se optal na její sestru. Nepodíval jsem se na hodinky, ale telefonoval jsem jí, když jsme přijeli do města a já se zastavil v hotelu Westchester Arms. Kvůli tomu Durhamovi. Zeptal jsem se jí, jestli má sestru, a ona mi odpověděla záporně.“

„No a co má být?“

„Seržantovi Sellersovi řekla, že ji někdo volal domů právě v době, kdy podle policie padly v motelu ty smrtící výstřely. Já jsem jí ale telefonoval nejméně o půldruhé hodiny později.“

„Proč to řekla?“

„Snad se pokoušela získat alibi. Třeba také byla ospalá a nevěděla, kolik je hodin.“

„A co dál?“

„O nápady není nouze. Třeba seržant Sellers myslí, že Stanwick Carlton, ten podvedený manžel, přijel z Colorada zrovna ve vhodnou chvíli, aby se mohl v hotelu přihlásit, a šel se projít přibližně ve stejné době, kdy padly výstřely.“

„To se mi nelíbí,“ řekla Berta. „Moment – totiž líbí. Kdyby to byla vražda, tak z toho vytlučeme nějaké peníze.“ Kývl jsem.

„Proč si myslí policie, že to byla sebevražda?“

„Dveře byly zamčeny zevnitř. Obě mrtvoly ležely na podlaze a nikde se nenašly známky zápasu. Výstřely byly vypáleny z Durhamova revolveru. Držel jej volně v ruce, když policie mrtvoly našla.“ Berta se mrzutě ušklíbla a řekla: „Dá ti fušku vyloudit z pojišťovny osmdesát táců, když fakta vypadají takhle.“ Kývl jsem.

„Dveře byly zevnitř zamčeny?“

„To souhlasí. Majitelka motelu musila klíč vyrazit, než dveře mohla otevřít vlastním klíčem. Myslím, že bylo v místnosti otevřené okno.“ Berta se zasmušila a na obličeji se jí objevil zklamaný výraz. Řekla: „Je to mamá snaha, Donalde, svou teorii neprosadíš. Byl to jeho revolver a dveře byly zevnitř zamčeny. To je ámen.“

„Ale padly přece tři rány.“

„No, jednou chybil.“

„Kdy?“

„Patrně hned při té první ráně.“

„Ta žena byla ale střelena do týla.“

„No a?“

„Dobrá, první ránou se netrefil. Co bylo potom?“

„Sakra, jak to mám vědět?“ řekla Berta. „Ty to lepíš dohromady, tak mi pověz, co se potom stalo.“ Řekl jsem: „Kdyby žena k němu stála obrácena zády, po prvním výstřelu by se asi otočila, aby se přesvědčila, co se děje, že?“ Berta kývla.

Pokračoval jsem: „Čili tou druhou ranou by ji střelil do čela.“ Berta řekla: „Pohlédla na něho, poznala, co má za lubem a dala se na útěk. Snad se snažila dostat ke dveřím. A on ji střelil do zátylku.“

„Když utíkala?“

„Proč ne?“

„Poprvé, když ta žena stála nehybně, se netrefil. Mezitím se musel hrozně zlepšit, když se trefil do pohyblivého cíle.“

„Když věděla, že ji zastřelí, třeba se k němu otočila zády. Nedokázala se na revolver dívat, nebo on nenašel tolik odvahy, aby ji střelil do čela.“

„To zní logicky,“ řekl jsem. „Proč se ale napoprvé netrefil a k tomu šla ještě rána takový kus vedle?“

„Co tím míníš, takový kus vedle?“

„Stojící žena má hlavu aspoň půldruhého metru vysoko nad podlahou. A kufr není vyšší než čtyřicet centimetrů. Mířil na hlavu a trefil místo toho kufr –“

„Jasné!“ řekla Berta. „Je mi to jasné!“ Zamžikala očkama a pousmála se. „Donalde,“ řekla, „ty jsi hlavička a někdy taky hlavička na druhou. Jak ti může Berta pomoct?“

„Zavoláš Bobu Elginovi a řekneš mu, že s ním tvůj společník musí nutně mluvit. Pověz mu, že ho oberu maximálně o hodinu času.“

„Podej mi telefon,“ řekla Berta.

Podal jsem jí přístroj a Berta vytočila žádané číslo. Zatímco přemýšlela, lakomá očka jí prudce mžikala. Zakryla dlaní mikrofon, vzhlédla a řekla: „Vynese nám to deset papírů, drahoušku?“

„Přijde na to,“ řekl jsem. „Ale může to vynést hodně.“ Berta spokojeně kývla. „To je konečně řeč. Věděla jsem, že se na tebe můžu –“ Odtrhla dlaň od mikrofonu a co nejsvůdnějším hlasem řekla: „Haló… haló… haló, Bobe, tos ty? Tady je Berta Coolová… Bobe, já vím, že pracuješ dlouho do noci, ale koneckonců je už dost pozdě, takže ses mohl vyspat… Hele, Bobe, udělej pro mne jednu laskavost. Je to opravdu maličkost a nebude ti to dělat potíže.“ Na chvíli se odmlčela, pak se zašklebila na sluchátko a přerušila Elgina: „Ale Bobe, miláčku, je to prkotina. Můj společník Donald Lam pracuje na jednom případě a hledá jistou osobu, která navštěvovala bar Cabanita. Kdyby sis mohl udělat půlhodinku volno, promluvit si s ním… Kdepak, nemusíš se oblékat, klidně zůstaň v pyžamu. Prostě jenom s ním promluvíš, víc nic… Ne, kdepak, nic se nedostane do novin. Jak jsem řekla, drobet pomůžeš mému obchodnímu společníkovi… Dobře, už tam jede… Máš pořád stejnou adresu? Tisíceré díky, Bobe, miláčku. Máš to u Berty schované.“ Berta zavěsila telefon a vybuchla. „Ten pacholek!“

„Copak?“

„Tváří se nabručeně,“ řekla Berta. „Za to, co jsem pro něj udělala!“

„Přijme mě?“

„Ano,“ řekla Berta, „ale nemusel s tím dělat takové cavyky.“

„Kde bydlí?“

Berta napsala jeho adresu a dodala: „Má apartmá 825. Je to nóbl činžák, kde se musíš ohlásit. Domácí telefonní ústředna a podobné výmysly. Ať se na mne Bob Elgin ještě obrátí, až bude něco potřebovat!“

„Byl třeba nabručený, že ho tvůj telefon probudil.“

„Snažil se mě odbýt,“ řekla Berta. „Je si to představ, drahoušku, odbýt mě, Bertu Coolovou!“

„Třeba se mu ještě chtělo spát.“

„Může mi být vděčný. A vylézt z postele.“

„Zač ti má být vděčný? Mohlo by se to hodit.“

„Zachránila jsem ho před basou a věř, že mi to dalo hroznou fušku. Kvůli tomu jsem skoro přišla o koncesi. Ale tohle vědět nemusíš, a bude líp, když se to nedovíš. Tak už běž, drahoušku.“

„Dobře. Zatím můžeš něco zařídit.“

„Co?“

„Policie případ uzavírá. Ten prostřelený kufr patřil Minervě Carltonové. Chci, abys Stanwicka Carltona přemluvila, aby jakožto manžel zemřelé si ten kufr od policie vyžádal. Až ho bude mít, přemluv ho, aby nám kufr na chvíli půjčil.“

„Proč?“ zeptala se Berta.

Řekl jsem: „Chtěl bych prozkoumat dráhu té střely.“ Bertě zablýskala očka. „Rozumím.“

„Stanwick Carlton je statný a tvrdý chlap, ale to je všechno jenom fasáda. S radostí se svěří do tvé mateřské péče.“

„Přivinu ho k ňadrům, aby se mohl vyplakat,“ odpověděla Berta.

„Chovej se k němu mateřsky,“ řekl jsem jí. „Nebude ti vadit, když na moment převezmeš roli matky?“

„Kdepak,“ řekla Berta. „Jestli z toho koukají nějaké peníze, zahraju si třeba na jeho babičku.“

KAPITOLA DEVÁTÁ

Konferenciér doma

Ten noblesní činžák byl vystavěn původně pro nájemníky, kteří hledí působit vznešeným dojmem. Průčelí vypadalo, jako bych vstupoval do milionářského sídla. Ve vyumělkované hale stál pult a za ním domácí telefonní ústředna. Důstojně se tvářící muž zastával roli informátora a telefonistky. Dokonce tu měli liftboye v modré uniformě se zlatě vyšitým znakem činžáku na límci a na rukávu.

Přistoupil jsem k tomu důstojnému muži. „Prosím pana Elgina.“

„Roberta Elgina?“

„Ano.“

„Jste ohlášen?“

„Ano.“

„Vaše jméno, prosím.“

„Lam.“

Zasunul kolíček do jedné zdířky ústředny, počkal, než signální žárovka zhasla, a pak řekl: „Je tu pan Lam. Říká, že je ohlášen… Ano, děkuji.“ Vytáhl kolíček, sejmul sluchátka a řekl: „Račte prosím nahoru. Apartmá 825.“ Liftboy mě vyvezl nahoru, zastavil a ukázal mi apartmá.

Bylo to, jak jsem očekával. Zvenčí vznešené sídlo bylo rozparcelováno na malé bytečky. Bob Elgin stál ve dveřích oděn v pyžamo a župan a na tváři měl výraz hrozné únavy. Nevzpomínám si, že bych už viděl muže s tak naprosto unaveným výrazem. Nebylo to vyčerpání ani vysílení, ale prostě jenom únava. Byl otráven sám sebou, svým okolím, svou prací, svým životem. Ze rtů mu visela cigareta a zdálo se, že jeho rty nemají dost síly cigaretu udržet rovně.

„Vy jste Lam,“ řekl.

„To souhlasí.“ Podal jsem mu ruku.

„Společník Berty Coolové?“

„Ano.“

Jeho ruka spočinula bezvládně v mé dlani. Na moment mu prsty poněkud ztuhly a potom zase jako bych držel v ruce bláto.

Pustil jsem mu ruku a Elgin řekl: „Pojďte dál.“

Technicky vzato to byla dvougarsónka. Jestli se podle obývacího pokoje dalo soudit na rozměry ložnice, byla právě dost velká na to, aby se tam vešla postel, toaletní stolek a dveře do koupelny. V obýváku na prochozeném koberci stál gauč, dvě křesla a stůl, na oknech visely splihlé krajkové záclony a několik obrazů na zdi. Na jednom konci byl výklenek, kde stála lednička a malý elektrický sporák. Na stěně viselo několik skříněk na stolní nádobí.

Ve výlevce ležely špinavé talíře a na stole obýváku stály dvě sklenice. V každé bylo asi na centimetr vody, patrně z krychliček ledu, které se během noci rozpustily. V popelnících byly navršeny špačky a otevřené okno nestačilo pokoj vyvětrat – čpěl tu kouř z cigaret a byl cítit alkohol. Na stole ležel výtisk magazínu Variety a druhý byl pohozen na gauči. Nedělní noviny ležely rovněž na gauči, byly však ještě složeny, jako by si je Elgin vyzvedl hned po rozhovoru s Bertou, ale zatím se je rozhodl ještě nečíst.

Elgin byl oholen a lesklé černé vlasy měl sčesané dozadu.

„Posaďte se,“ řekl, „jako doma. Není ještě uklizeno. Než jsme šli na kutě, trochu jsme popíjeli.“ Kývl jsem a posadil se.

Elgin byl asi padesátník s propadlými tvářemi, štíhlý v pase, se širokými rameny. Jeho černé oči ležely dost daleko od sebe. Měl ve zvyku přimhouřit oči, zaklonit hlavu a pozorovat svůj protějšek, takže budil dojem, jako by mu bylo všechno jedno.

„Myslím, že to musíte obvykle táhnout hodně dlouho do noci.“

„Domů se skoro vždy vracím za svítání.“ Unavený tón jeho hlasu prozrazoval, co si o tom myslí.

„Slyšel jsem, že je v Cabanitě znamenitý program.“ Znechuceně mávl rukou, vdechl do sebe kouř z cigarety a vypustil jej nosem. „To patří k povolání.“

„Vy jste majitelem?“

„Ne. Nájemcem.“

„Jakou máte návštěvu?“

„Hostů máme dost. Chcete ten podnik koupit?“

„To ne. Jenom mě zajímá jeho provoz.“

„Často tam vidíme stejné tváře,“ připustil Elgin, „ale u takového podniku koukáte na to, aby si získal renomé. Mám tam výstup, kde mluvím o překot v dvojsmyslech. Hostům obvykle chvíli trvá, než jim to dojde, a já bez přestávky pokračuju, dokud se neozve první zachichtnutí. Potom se odmlčím a tvářím se překvapeně, a to obvykle vzbudí hromový smích.“

„Ženám se to líbí?“ zeptal jsem se.

„A jak! To byste koukal.“

„Poprvé se obvykle zasměje žena?“

„Rychle mluvit v dvojsmyslech, to je jejich,“ řekl Elgin. „Obyčejně se nějaká ta světaznalá dáma v nejlepších letech hystericky zahihňá. Já se potom odmlčím a užasle na ni zírám. Zatím to dojde i ostatním hostům a všichni se začnou nahlas smát. Některé vtípky jsou drobet peprnější a tu se obyčejně jako první rozchechtá nějaký muž. Mluvím pořád dál, jako bych ho neslyšel, a přestanu teprve, když mě smích přehluší. Hlavně je třeba všecko dokonale načasovat. Nesmíte se nikdy odmlčet na tak dlouho, aby diváci pointu pochopili. Třeba by se i někteří mohli urazit. Hlavně je třeba se nezastavovat a mluvit dál, jako by se nechumelilo.“

„Líbí se jim to, že?“

„Říkal jsem vám, že všichni si medí. V předních řadách toho zatraceného baru sedí ženy a prohýbají se smíchem nad vtipy, za které byste dostal jednu do nosu, kdybyste jim je říkal mezi čtyřma očima. A co si ksakru tedy přejete?“

„Potřebuju zjistit něco o jedné ženě.“

„Panebože!“

„Proč vzdycháte?“

„Kvůli nějaké ženské mě burcujete takhle časně! Dám vám telefony a adresy pěti set ženských.“

„Znáte jich jistě hodně?“

„Znám všecky šlapky ve městě.“

„Tahle do té kategorie třeba nepatří. Nedávno navštívila Cabanitu.“

„Co o ní víte?“

„Žena v kapesním vydání – hnědé oči, světlé vlasy, drobná, má ale dokonalé tvary. Rovné lícní kosti, oblé boky. Má takový jakoby dětský pohled a –“ Přerušil mě líným pohybem ruky, který začínal u zápěstí – asi jako když plovoucí tuleň pohne ploutví.

„Znáte ji?“

„Sakra, to ano. Asi stovku podobných. Všechny chodí do Cabanity. Všecky si jsou podobné jako vejce vejci. Popisujete mi model, ne ženu.“

„Tu ženu hledám.“

„Opravdu znám spoustu takových žen. V tomhle vám skutečně nepomůžu. Budete si ji muset v podniku najít.“ Řekl jsem: „Tahle je plná ohně, je to osobnost.“

„Její jméno znáte?“

„Znám jméno, kterým se mi představila – Lucille Hartová.“

„Neznám.“

„Myslím, že ta Lucille sedí,“ řekl jsem. „Ale Hartová může být vymyšlená.“ Řekl: „Nechte mě na moment přemýšlet.“

Znovu zadýmal z cigarety, potom ji udusil v popelníku. Povšiml jsem si, že pár oharků v popelníku nese stopy po rtěnce.

„Lucille,“ pronesl zadumaně.

Zahleděl se na chvíli na odřený koberec, potom zaklonil hlavu a pozoroval mě přivřenýma očima. „Co s ní máte?“

„Potřebuju ji nalézt.“

„To jsem pochopil,“ odpověděl suše. „Vede vás k tomu osobní nebo profesionální zájem?“

„Od obojího trochu.“

„Povězte mi, jaký na ní máte osobní zájem.“

„Odvedla mě do motelu, kde mě nechala ve štychu.“ Elgin si zívl.

V pokoji bylo ticho. Nějaká moucha ospale kroužila a hledala teplé místečko, kam svítí slunce, ale zřejmě se jí to nedařilo.

Elgin si vzal další cigaretu: „Vezmete si taky?“

„Ne, děkuji.“

„A zájem profesionální?“

„To nevím. Je snad zamotaná do případu, který vyšetřuju.“

„Jakého případu?“

„Sebevražda. Párek milenců. Stojí to v novinách,“ řekl jsem a palcem jsem ukázal na složené nedělní noviny.

„O mordech nikdy nečtu,“ řekl Elgin. „Podívám se na zahraniční zprávy a potom na sport, hlavně na koňské dostihy. Často mě to přivede na nějaký dobrý nápad pro vtip.“

„Humoristickou přílohu nečtete?“ zeptal jsem se.

„Proboha, co vás vede. Když máte třikrát za večer, sedm večerů v týdnu dělat legraci, přejde vás chuť myslet na nějakého chlápka, co se snaží pro denní pokračování comics vyrábět vtipy. Musím dělat legraci. Je to moje povolání. On taky musí dělat legraci. Je za to placen. Mám k němu ohromné sympatie. Co chcete vědět jěště?“

„Dejme tomu, že ta Lucille chodí k vám. Jak bych ji nejlíp našel?“

„Tak, že tam prostě budete chodit taky. Ale na vašem místě bych se moc nevyptával.“ Řekl jsem: „Mám tu zápalky z Cabanity. To je poslední reklama?“

„Ano. Žádnou jinou nevedeme.“

„V balíčku cigaret od Lucille jsem našel tohle.“ Podal jsem mu útržek jídelního lístku, na jeho rubu bylo napsáno motel Přívětivé zátiší.

Bob Elgin si papír prohlížel.

„A teď obraťte na druhou stranu. Co o tom soudíte? Myslím, že je to od vás.“ Podíval se na útržek. „Řekl bych, že máte pravdu.“

„Všimněte si, že tam stojí Minimální účet 5 dolarů za osobu. A v druhém roku A la Cabanita special. Domnívám se, že je to utrženo z vašeho jídelního lístku.“

„Ano, je to tak.“

„Napadá vás něco?“

„Ne.“

„Nejste příliš ochotný.“

„Otevřel jsem vám. Mluvím s vámi. Odpovídám na vaše otázky. Ta vaše Lucille snad do Cabanity chodí pravidelně, ale zrovna tak tam mohla zajít náhodou. Lituju, že vám nic víc říct nemůžu. Ne proto, že bych ji nepoznával – právě naopak. Řekl jsem vám, že se váš popis hodí na sto jiných žen.“

„Odkud se všechny berou?“

Pokrčil rameny: „Odkud se bere prach, když fouká vítr?“ Zamyslel se a pokračoval: „Kolik vašich známých má opravdu hezkou manželku?“

„Proč se ptáte?“

Řekl cynicky: „Krásná žena nechce život prožít ohnutá nad neckami. Krásná žena nechce ztrácet čas drhnutím podlahy. Skutečně krásnou ženu nenadchne zašívání ponožek a punčoch. Všechny tyhle práce nemá ráda, protože ví, že její kráse neprospívají. A krásu si může uchovat jenom určitý čas – ne déle. Z těch šťastných jsou filmové hvězdy a slaměné vdovy boháčů. Žijí z alimentů a z vhodných příležitostí. Ženy, kterým štěstí tolik nepřálo, se také pokoušejí vymámit nějaké výživné, to se jim ale nepovede. Musí však žít. Když jde o to udržet si štíhlou linii, prokazují značnou sebekázeň. Naleznete je v každém baru, někdy s jedním, jindy zas s druhým, třetím společníkem, anebo tam sedí taky samy. Je to ta odrůda smyslně se tvářících žen s vlnícími se boky, plnými rty, pohotovým úsměvem a zkoumavýma očima. Och, jak ty potvory nenávidím!“ Dveře ložnice se otevřely. Smyslná blondýnka v dobře ušitých modrých domácích pantalónech, v blůze s výstřihem v podobě V dosahujícím skoro až k pasu, v sandálech, z nichž čouhaly šarlatové nalakované nehty, vplula do pokoje.

Pantalóny byly ušity tak, že jenom ještě víc zdůraznily každé zavlnění jejích boků.

„Co tu sakra spolu máte?“ zeptala se. „Co tady pečete?“ Bob Elgin se uklonil. „Miláčku, dovoluji si ti představit pana Lama. Je to soukromý detektiv.“ Otočil se ke mně a řekl: „Pane Lame, to je moje žena.“ Její zkoumavé oči si mě změřily od hlavy až k patě. Na plných rtech se pohotově rozestřel úsměv. Podala mi ruku: „Těší mě, pane Lame.“ Povšiml jsem si, že nemá na levé ruce žádný prsten.

„Miláčku,“ řekla, a to á protáhla, „nebude káva?“

„Ano, má drahá. Hned to zařídím.“

Popošel ke kuchyňce, nalil do kávovaru vodu, nasypal kávu a zapnul elektrický sporák.

„To jsi mohl už dávno,“ řekla blondýna.

„Ano, má drahá.“

Bezostyšně mě zkoumala chladnýma šedýma očima. Vytáhla z krabičky cigaretu, mírně ji oklepla o opěradlo křesla, vsunula cigaretu mezi své plné rty a zaklonila hlavu; čekala, až jí zapálím.

Přešel jsem přes pokoj, škrtl sirkou a přiložil plamínek ke konci cigarety. Zvedla ruku a přidržela mi dlaň. Prsty ji svírala déle, než bylo nutné.

Sfoukl jsem plamínek. Naše pohledy se setkaly.

„Díky,“ řekla zastřeným hlasem.

Vrátil jsem se ke gauči a usedl.

Viděl jsem na záda Boba Elgina, kutícího něco v kuchyňce, slyšel jsem cinkot šálků a lžiček. Bob Elgin řekl: „Smím vás pozvat na kávu, Lame?“

„Děkuji, nebudu. Piju kávu už celý den.“

„Co vyšetřujete, pane Lame?“ zeptala se blondýna.

„Snažil jsem se vypátrat něco o jedné půvabné blondýnce.“

„O to se snaží mnoho lidí,“ ujistila mne.

„Tahleta je v kapesním vydání – drobná postava, dokonalé tvary, rovné lícní kosti, tmavohnědé oči a křestním jménem patrně Lucille.“ Na moment seděla úplně strnule, potom pohlédla ke kuchyňce a řekla: „Známe ji, Bobe?“

„Ne,“ odpověděl Elgin.

„Je mi líto, že vám nemůžeme pomoct.“

Řekl jsem: „A co tenhle muž? Třicet pět let, asi sto osmdesát vysoký, dlouhý rovný nos, pravidelné rysy, černé vlasy, šedé oči, váží asi osmdesát pět kilo, nosí šedé dvouřadové obleky, kouří cigarety z dlouhé vyřezávané špičky ze slonoviny. Neznáte ho?“ Z kuchyňky jsem zaslechl třesk rozbitého porcelánu.

„Cos to rozbil?“ zeptala se blondýna.

„Šálek, miláčku. Promiň.“

„Bobe, zase se ti klepou ruce. Neměl jsi v noci tolik pít.“ Uslyšel jsem téct vodu.

„Co děláš?“ zeptala se.

„Vymývám šálek. Poslední čistý jsem rozbil.“

Otočila se ke mně a unaveně se usmála.

Řekl jsem: „Ten muž snad vystupuje pod jménem Tom.“

„My ho neznáme,“ ozvalo se z kuchyňky.

„Lituju, ale nic o něm nevíme,“ řekla blondýna.

Čekal jsem, až Elgin přijde z kuchyňky. Potom jsem otevřel nedělní noviny, ležící na gauči, našel stránku, kde se psalo o tragédii milenců v motelu Přívětivé zátiší. Otištěné snímky byly ucházející.

„A co tahle dvojice?“ zeptal jsem se.

Žena nepotlačila výkřik. „Bobe, to je přece to děvče, co se nechtělo dát minulý týden vyfotografovat!“ poznamenala impulzivně.

Elgin ji rýpl loktem. „Které děvče?“

Blondýna řekla: „Víš, to děvče, co jsme viděli na procházce parkem. Ne, není to ona. Na moment se mi to sice zdálo, ale tahle vypadá jinak.“

„Viděli jste ji nebo jeho někdy v Cabanitě?“ zeptal jsem se.

„V Cabanitě ne,“ řekla blondýna chvatně. „Vůbec jsem je nikdy neviděla. Na chvilku se mi zdálo, že ty její oči znám. Procházeli jsme se parkem. Na lavičce sedělo děvče a kdosi ji chtěl fotografovat, ale ona nechtěla.“

„Tohle děvče?“

„Ne, to určitě byla jiná. Chvíli jsem měla dojem, že to je ona.“ Podíval jsem se na blondýnu a řekl: „Trávíte hodně času v Cabanitě?“ Kývla a pohlédla na Boba Elgina.

Elgin řekl: „Manželka tam má výstup – egyptský břišní tanec. Najdete ji v programu. Potom chodí mezi hosty a stará se, aby se všichni dobře bavili.“

„Ano,“ odpověděl jsem.

Elgin na mne pohlédl. Blondýna se usmála.

„Ještě něco?“ zeptal se Elgin.

„Ne, už nic,“ řekl jsem. „Děkuji vám za pomoc. Berta se vám jistě nějak odvděčí.“ Blondýna mi podala ruku. „Zůstaňte ještě na kávu,“ zvala mě.

„Ne, děkuju. Teď si jdu drobet odpočinout. Je neděle a už jsem se napracoval dost.“

„Souhlasím s vámi,“ řekl Elgin. Četl si zprávu o tragédii milenců v motelu.

„Co je to, Bobe?“ zeptala se blondýna, ale podle tónu hlasu bylo vidět, že to říká jen ze zdvořilosti.

„Tady je článek o nějaké vraždě a sebevraždě dvou milenců v motelu.“

„Božínku,“ protáhla, „proč muži zabíjejí ženy?“

„Z lásky,“ řekl Elgin.

Odpověděla mu jedním jediným slovem.

Řekl jsem: „Už musím jít.“

„Ráda jsem vás poznala, pane Lame,“ řekla blondýna. „Zajděte někdy k nám do podniku. Chtěla bych, abyste mě viděl tančit.“

„Děkuju. Vaše pozvání využiju.“

Bob Elgin mě vyprovodil ke dveřím. Podali jsme si ruce. Viděl jsem přes rameno na blondýnu, která na mne nestoudně hleděla.

Sjel jsem výtahem a zašel k důstojnému recepčnímu. „Neuvolní se tu brzy něco?“ Pokoušel se unaveně vyloudit úsměv. „Vůbec nic.“ Vyňal jsem svazek bankovek a začal je počítat. „Vůbec nic?“ Jeho oči hleděly lačně na peníze. „Vůbec nic. Fakt, je mi to moc líto.“ Listoval jsem dál a řekl: „Kdybych se předem nějak mohl dovědět, že se tu uvolní nějaké apartmá, potom bych –“

„Promiňte na moment,“ řekl a přiskočil k centrále.

Viděl jsem, že volá byt Boba Elgina.

„Moment prosím,“ řekl. „Prosím, jaké číslo? Ano, Waverly 98 765. Mám.“ Zapsal si číslo, potom chvíli vytáčel a nato řekl: „Mluvte, prosím,“ a vrátil se k pultu. „Velice rád bych vám pomohl,“ řekl. „Snad vám dám tip později.“

„Později mi to není nic platné,“ odpověděl jsem. „Jsem v maléru.“ Viděl jsem, jak se mu sbíhají sliny, když spatřil hodnotu vrchní bankovky. „Já – sám opravdu nevím o ničem, ale zkusím se přeptat u několika známých a –“

„Mám políčeno ještě na jiných místech, vlastně je už skoro jisté, že dostanu byt v jiném činžovním domě. Tam to ale ani zdaleka nevypadá tak příjemně a útulně jako zde.“

„Snažíme se vycházet vstříc.“

Ještě jsem si s ním povídal, dokud Elgin neskončil hovor. Žádné další hovory neobjednával a já vyšel z domu.

KAPITOLA DESÁTÁ

Fotografky

Bylo už po deváté, než jsem našel dívku, která měla povolení fotografovat v Cabanitě. Jmenovala se Bessie, bydlela v přívěsném voze, zařízeném jako temná komora, a objížděla různé noční podniky a varieté. Nyní stál její trailer právě asi pět kilometrů daleko od Cabanity před barem Červený kohout. Tento podnik nebyl tolik na ráně a také toho využíval, neboť se tam údajně děly věci, které by jinde neprošly.

Vešel jsem dovnitř a rozhlédl se. Fotografku jsem našel hned. Byla neděle večer a protože podnik stál až na předměstí továrenské čtvrti, mnoho hostů v něm nebylo. Fotografka získala nicméně čtyři objednávky. Když udělala snímky, vyzvedla si u šatnářky pršák, hodila ho přes ramena a kráčela k vozu.

Přidal jsem se k ní. „Nechcete prodat nějaké fotky?“ zeptal jsem se jí.

Slehla po mně pohledem. „Nahotinky?“

„Ne. Zákazníků.“

„Beze všeho.“

Řekl jsem: „Minulý týden jste měla s jedním párkem v Cabanitě menší nepříjemnost. Nechtěli se dát vyfotografovat. Vzpomínáte si na to?“

„Kdo jste?“ zeptala se.

„Jmenuju se Pracháč,“ řekl jsem. „Rodiče mě pokřtili E. Pluribus Unumpoznamka1“>1, ale říká se mi také Lupen nebo Zelená.“

„Opravdu jsem tam měla kvůli snímku menší mrzutost. Mám napilno. Kdy vás uvidím?“

„Hned teď.“

„Musím co nejrychleji vyřídit tyhle objednávky a snímky vyvolat.“

„Jsem zkušený fotograf.“

„Já vím,“ řekla, „muži si vymýšlejí všechny možné záminky, aby se mnou mohli do temné komory a tam –“

„Já ne,“ řekl jsem.

„No dobře, tak pojďte. Někdy se to musí risknout.“ Odemkla dveře traileru. Vešel jsem za ní, ona dveře zavřela, zamkla a stiskla tlačítko. Přívěsný vůz se vzápětí dal do pohybu.

„Má společnice jede bez otřesů, takže tyhle snímky vyvolám, než přijedeme k další zastávce. To víte, při téhle práci sebou musíte hodit.“ Nastavila elektrické signální hodiny se světélkujícím ciferníkem a zhasla všechna světla. Chvíli jsme tam spolu stáli ve tmě tmoucí a jenom na druhém konci matně svítila červená žárovka. Po chvíli můj zrak červenému přítmí přivykl a viděl jsem, jak dívka dělá rukama rychlé a cílevědomé pohyby.

Řekl jsem: „To vám asi dá zabrat, tohle všechno udržet v pořádku.“

„Není to tak zlé,“ odpověděla. „Filmy vložím do vyvolávacího rámu a jakmile signální hodiny –“ V té chvíli zazněl zvonek, jako by její slova chtěl potvrdit.

Dívka vzala z vývojnice rám z filmu, vložila ho do dalšího tanku a řekla: „Máme dvě minuty čas. Potom filmy dám do ustalovacího roztoku k vyjasnění mléčného zákalu, vykoupu je v lihové lázni a usuším. Zatímco fotografuju další zákazníky, vyrobí moje společnice řidička otisky. Každý z filmů je označen číslem.“

„Vypravujte mi, co se přihodilo v sobotu.“

„Občas se nám to stává. Nevím, čím to je. Nikdy obvykle nefotografuju dřív, dokud si objednávku neověřím, ale tohle vypadalo tak věrohodně, že jsem na to nalítla.“

„Co se stalo?“

„Ti dva tam večeřeli. Mluvili klidně, potichu, jako manželé, kteří už žijí dlouho spolu. Obvykle s nimi neztrácím čas. Venkovští návštěvníci, co si do města přijeli povyrazit a kamarádům doma chtějí ukázat, s jakou kráskou seděli u stolu, nebo podobní výtečníci mi pomáhají vydělávat na chleba. Někdy to bývají rodinné večírky.“

„Dál,“ řekl jsem.

Pozorovala světélkující ciferník elektrických signálních hodin.

„Jedna žena mě požádala, abych ty dva vyfotila. Myslela jsem, že ona tam s nimi také sedí. Nebyla jsem dost opatrná. Vysvětlila jsem jí, že minimální objednávka činí čtyři snímky, po dolaru kus. Odpověděla, že je to v pořádku. Řekla mi, že ten párek si vyšel na večeři o výročí svatby a že by jim ty fotografie ráda věnovala jako upomínku. Pověděla mi, že mi uhradí veškeré výlohy.“

„A co bylo potom?“ zeptal jsem se.

„Přišla jsem k jejich stolu, usmála se na ně a čekala jsem, až vzhlédnou. Potom jsem zmáčkla spoušť. Ten muž se mě zeptal, co to jsou za mravy, a já mu řekla, že to obdrží jako dárek a že mi nemusí nic platit. Jeho společnice byla celá rozrušená a nato se rozčílil také on a řekl, že si žádné fotografie neobjednával. Řekla jsem, že je objednala jedna jeho známá a že mu tím chtěla způsobit překvapení. Takhle to pokračovalo, až nakonec zavolal vedoucího.“

„Jak se jmenuje?“

„Bob Elgin. Je to vlastně jenom nájemce, ale vede to tam. Když přišel, tak jsme si pohovořili a já nakonec té dvojici řekla, že to všechno byl omyl a že jim dám negativ, aby ho zničili.“

„A dala jste jim ho?“

„Co vás napadá?“ zvolala. „Měla jsem objednávku. Copak si myslíte, že zahodím čtyři dolary?“

„A co dál?“

„Vytáhla jsem další neexponovaný plochý film, který jim pak Elgin odevzdal a zeptal se, jestli jsou spokojeni. Muž film podal své společnici a ta řekla, že tím je všechno v pořádku.“

„A co vy?“

„Našla jsem tu ženu, která snímky objednala, a řekla jí, že jedna kopie podražila na deset dolarů. Odsekla, že je to moc, ale že mi za čtyři snímky dá pětadvacet dolarů. Řekla jsem si, že asi víc už nedostanu, a tak jsem jí ty fotky slíbila zaslat poštou. Nechtěla jsem riskovat a dávat jí je ještě týž večer.“

„A co je s negativem?“

„Moment, jenom co opláchnu ty filmy.“

Uslyšel jsem zurčení tekoucí vody, potom fotografka nadzvedla víko další nádoby a já ucítil pach alkoholu. Chvíli filmy koupala v nádobě, potom je zachytila do skřipce a zavěsila, aby se usušily.

„Za pětadvacet dolarů vám udělám čtyři snímky.“

„Kdy budou hotovy?“

„Vezmu vás přednostně. Zatímco budu v příštím podniku, má společnice vám je udělá.“ Přívěsný vůz se zastavil. Podle všeho svítila červená. Fotografka rozsvítila, zalistovala ve foliantu popsaném spoustou čísel a značek, otevřela zásuvku s kartotékou a vytáhla obálku obsahující negativ filmu.

Vytáhl jsem dvě desetidolarové a jednu pětidolarovou bankovku a podal je fotografce. „Kdy je dostanu?“

„Jakmile s tímhle skončím,“ řekla. „Nechcete jít se mnou, abyste mě viděl při práci?“

„Díky. Zůstanu zde a budu se dívat, jak dělá vaše společnice kopie. Můžete mi povědět něco o ženě, která ty snímky objednala?“

„Taková hezká blondýnka s pěknou figurou, ale velmi drobná.“ Znovu jsme se rozjeli a asi za pět minut se přívěsný vůz zakymácel, když auto zabočilo ze silnice na štěrkovanou příjezdovou cestu, kde zastavilo.

„Jsme na místě,“ řekla. „Opravdu nechcete se mnou?“

„Ne. Počkám na vás tady.“

Vzala kameru a několik fotoblesků, narovnala si punčochy, upravila sukni a zeptala se: „Jak vypadám?“

„Úžasně.“

„Díky.“

„Kdo se stará o auto?“

„Má společnice. Nemá zrovna hezkou vizáž, je to však dobrá fotografka i řidička. Muž by se chtěl podílet na obchodě, ale také na mém soukromí. My dvě spolu vycházíme znamenitě. O náklady za živobytí a také o výdělky se dělíme rovným dílem.“ Zvenčí jsem zaslechl kroky. Někdo stiskl kliku u dveří.

Bessie odpověděla: „Už jdu, Elsie.“

Odemkla dveře.

Příchozí se na mě podívala poněkud popuzeně. Měla nečistou pleť, hranatou postavu, pevnou bradu a ocelově šedé oči.

„Elsie, zase kšeftík. On chce čtyři otisky čísla 45228 – pětadvacet dolarů.“ Elsie řekla: „Fajn. Ten negativ nám vynáší. Nechceš ho náhodou zahodit, co?“

„Nemluv hlouposti.“

„Kdy dostanu ty čtyři fotky?“ zeptal jsem se.

„Co nevidět,“ řekla Elsie.

„Máš tam ještě čtyři další negativy, každý čtyřikrát.“

„Spolehni se, Bessie,“ řekla Elsie.

Bessie na mne krátce pohlédla a potom s kamerou v ruce a zapnutým pršákem vstoupila do kruhu bílých světel kolem budovy. Elsie si ohrnula rukávy a pustila se do díla. Přitáhla si kopírku k sobě, zapojila ji, nachystala si vedle pěti negativů hromádku fotografických papírů, a dala se do práce. Vložila negativ do kopírovacího přístroje, na negativ přiložila kopírovací papír, přiklopila víko, papír osvítila a hotové kopie kladla na zvláštní hromádku.

„Vyznáte se ve fotografování?“

„Tak trochu.“

„Už jste to někdy dělal?“

„Vyvolávání a kopírování, myslíte?“

„Ano.“

„Hm.“

„Vemte tyhle papíry a dejte je do vývojky. Působí rychle. Nekoukejte na hodiny, ale v červeném světle sledujte, až se objeví obrázek. Pak ty papíry vložte do vedlejší nádoby do ustalovače.“ Začal jsem pracovat. Elsie mě chvíli sledovala zkušeným zrakem, aby viděla, zda to dělám dobře. Když poznala, že nejsem nováček, přestala si mě všímat a dál se činila s kopírkou.

Elsie skončila práci, vzala snímky, které jsem zatím zhotovil, ještě jednou je opláchla a dala je sušit.

„Které jsou moje?“ zeptal jsem se.

„To musím vybrat,“ odpověděla. „Kde jsou ty peníze?“

„Zaplatil jsem je Bessie.“

„Nic o tom neřekla.“

„Potvrdí to, až se vrátí.“

„Dobře, tak budete čekat.“

„To mi nevadí,“ řekl jsem.

Elsie se přesvědčila, že jsou kopie suché, z velké kartónové krabice pod stolem vytáhla pasparty, vsunula do nich fotografie a rozsvítila bílé světlo.

Přívěsný vůz byl útulně zařízen. Vpředu byla kuchyňka, vzadu ložnice s dvěma postelemi. Byl to velký přívěsný vůz, ale vše v něm bylo uspořádáno účelně.

„Vy obě tady bydlíte, že?“

„Jasně. Proč bychom se měly stěhovat sem a tam, když máme pohodlný byt na kolečkách?“

„Máte na parkovišti přívěsných vozů pronajaté místo?“

„Ano. Ne na parkovišti, ale za soukromým domem. Přijedeme, zaparkujeme pod stromem, zapojíme elektriku. V poledne vstaneme a uděláme si snídani. Kolem půl osmé obědváme, pak začneme pracovat a obvykle končíme kolem třetí ráno.“

„Hezky se to poslouchá,“ řekl jsem.

„Jako pokaždé, když vám o své práci vykládá někdo jiný,“ poznamenala. „Četl jste večerník?“

„Ne.“

„Tak si ho přečtěte. Nějakou chvíli budeme na Bessii čekat. Vyzná se v tlačenici a umí shánět kšefty.“

„Rád bych se koukl na ty snímky.“

„Abychom si dobře rozuměli. Já nevím, jestli jste těch pětadvacet babek už vyklopil.“

„Nevezmu nic, jenom se na ty fotky podívám.“ Vypadaly poněkud šedě, ale když uvážíme, za jakých podmínek byly pořízeny, šlo o solidní profesionální práci. A ty pasparty snímky velmi vylepšily. Na prvním snímku byla zrzka, která nyní spočívala v márnici. Na druhé fotografii byl Tom Durham.

Uběhlo dobrých dvacet minut, než Bessie přišla.

„Mám toho spoustu, Elsie,“ řekla. „Dám se do toho, než to objedeš, ale dodělat je musíš sama. Devět zakázek!“

„Neříkej!“ zvolala Elsie. „A to je neděle večer.“

„Drobet jsem se vynasnažila,“ odpověděla Bessie. „Dala jsi mu ty fotografie?“

„Dal ti peníze?“

„Ano. Pětadvacet dolarů.“

„Dobrá,“ řekla Elsie a podala mi čtyři snímky. „Tady ty fotky máte.“

„A co ty čtyři další? Komu jste je zaslala?“

„Samozřejmě té ženě, co si je objednala.“

„Myslíte Lucille?“

„To souhlasí… Koukejte, vy ji znáte?“

„Trošku.“

„Proč se o to vůbec zajímáte?“

„Přišel jsem si pro další kopie a snažím se prověřit, co se stalo. Nemáte náhodou její adresu?“

„Nemáte náhodou u sebe ještě pětadvacet dolarů?“

„Děvčata, vy vždycky koukáte, na které straně je krajíc namazaný máslem.“

„A kdo to nedělá?“ zeptala se Bessie.

„Odpovězte mi,“ řekl jsem.

Uculila se a řekla: „Prakticky mi každý dá o dolar víc – za čtyři fotky pět dolarů. A najdou se také vykukové, kteří mi přidají padesát centů nebo dolar, a za to by ode mne chtěli bůhvíco.“

„Já chci pouze adresu.“

„Elsie, dej mu ji,“ řekla Bessie.

Elsie nastavila dlaň.

Dal jsem jí pětadvacet dolarů a v duchu jsem se děsil představy, jak se Berta zatváří, až najde tuhle položku mezi výdaji.

Elsie rozevřela foliant a řekla: „Lucille Hollisterová, 1925 Mono Drive, u paní Marburyové.“ Elsie pronesla jako by mimochodem: „Máte vizitku, pane?“

„Ovšem,“ řekl jsem.

Natáhla ruku.

„To bude dělat deset babek.“

„Spadl jste z višně?“

Řekl jsem: „Vypočítal jsem si, že někomu, kdo přijde jako já, vizitku střelíte za pětadvacet babek. Nechávám vám patnáct dolarů čistého zisku.“ Dívky na sebe pohlédly a obě se zasmály.

Bessie řekla: „Tak jedeme, Elsie. Musím se dát do díla. Zdá se, že dnes bude práce nad hlavu. Jedeme k Červenému kohoutovi, odevzdáme ty fotky za dvacet dolarů, a pak se rychle vrátíme zpět. Ani nebudeme mít čas zajet do Čarovné studně.“

„Svezu se k Červenému kohoutovi a tam vystoupím.“

„Ráda bych věděla, jak se jmenujete,“ řekla Bessie.

„O tom nepochybuju.“

Zasmála se a řekla: „Jste moc milý. Protože nám nechcete říct své jméno, aspoň mi cestou můžete pomáhat vyvolávat filmy.“

„Ale oběma rukama,“ řekla Elsie jedovatě.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Vypočítavá blondýnka

Nasedl jsem do firemního auta, které jsem nechal stát před Červeným kohoutem, a vyrazil směrem k Mono Drive. Cestou jsem v zpětném zrcátku zahlédl světla reflektorů. Auto bylo dost daleko vzadu. Přidal jsem plyn a plným tempem ujížděl.

Reflektory se za mnou držely ve stejné vzdálenosti. Byly ale příliš daleko, než aby mě opravdu sledovaly.

Znovu jsem přidal plyn. Jenom ze zvyku jsem pohlédl na měřič paliva. Ručička spadla skoro na nulu. Věděl jsem, že než jsem vyjel k Červenému kohoutovi, bral jsem si plnou nádrž.

Ovšem, měřič snad mohl být porouchán. Rozhodně bylo radno zbytek benzínu vypotřebovat do poslední kapky.

Přišlápl jsem plynový pedál až k podlaze.

Jel jsem nyní opuštěnou silnicí, vedoucí přes průmyslovou čtvrť, kde stálo roztroušeno pár továren. Silnici přetínaly občas koleje vlečky, ale většinou se všude kolem rozkládaly nezastavěné pozemky. Byl tu nepatrný dopravní ruch a tma.

Motor agenturního vozu zahrčel a zhasl. Ještě na pár vteřin zabral, potom prsknul a zhasl – tentokrát definitivně.

Než se vůz zastavil, měl jsem dvířka už otevřená. Široko daleko nebylo žádné auto kromě těch vytrvalých předních světel, která se nezadržitelně blížila.

Rozhlédl jsem se, to pusté okolí se mi ani zbla nelíbilo. Na jedné straně se tyčila temná továrna, obehnaná vysokým plotem, na němž v pravidelných odstupech visely nápisy: Vstup zakázán.

Kousek od cesty byla vlečka, na níž stálo několik nákladních vagónů. O kus dál jsem viděl nákladiště, ale další výhled zakrýval vysoký dřevěný plot.

Logické bylo počkat u vozu a požádat prvního řidiče, aby mé auto vzal do vleku až k nejbližšímu benzínovému čerpadlu. Cítil jsem však v kostech, že chovat se v této situaci logicky není vhodné.

Díval jsem se po úkrytu, ale nic vhodného jsem neviděl.

Přeběhl jsem k vlečce a vlezl pod nárazníky vagónu, kde jsem se ve stínu přikrčil.

Byl to úkryt velice chabý.

Reflektory za mnou jedoucího vozu rozehnaly stíny na silnici a vůz se zastavil. Slyšel jsem, jak se dvířka vozu otevřela a zabouchla. Ozval se mužský hlas: „Copak se vám stalo? Můžu vám pomoct?“

V nočním tichu jsem slyšel předení motoru auta.

Nato promluvila žena. „Bude někde poblíž. Určitě mu došel benzín. Jel přece přímo před námi.“

Krčil jsem se pod nákladním vagónem a byl tiše jako myška. Dvojice obcházela okolí. Viděl jsem jejich obrysy a občas zahlédl i jejich nohy. Muž měl lýtka svalnatá a silná, žena zase měla pár nohou, který by se dobře vyjímal jako reklama punčoch, ale její hlas zněl bezcitně.

Muž řekl: „Sakra práce! Přece jel kousek před námi, viď, broučku?“

„Ano. A tohle je jeho vůz. Nemohl dojet daleko. Co říkáš tamhle těm vagónům?“

„Nebude přece vystupovat z vozu proto, aby zalezl do nějakého dobytčáku?“ zeptal se muž podrážděně. „Měl udělat to, co učiní každý normální řidič, když mu dojde benzín. Postavit se k vozu a počkat. Když nás viděl, měl na nás zamávat rukou a požádat nás o pomoc.“

„Fakt je, že neudělal to, co podle tebe měl udělat,“ řekla žena a pak dodala: „Hádej proč?“

„Nebyli jsme za ním přece tak blízko, aby se vylekal.“

„Pak tedy ještě sedí ve voze,“ poznamenala žena výsměšně.

Slyšel jsem muže lézt na nákladní vagón a potom jsem zaslechl jeho kroky na podlaze vagónu. Žena šla podél železničních vozů a nahlížela do mezer mezi nimi.

Vyklouzl jsem ze své skrýše a chráněn tmavými stíny jsem utíkal podél vozů. Slyšel jsem tiše běžet motor auta, v němž oba přijeli, a to mne uklidňovalo.

Vzadu za mnou řekl muž: „Teď se podíváme pod ty vagóny. Nikde nahoře není.“

„Musí tady někde být,“ řekla žena popuzeně. „Přece nepřelezl ohradu a – koukej, támhle je!“

Muž vykřikl a oba se rozeběhli směrem ke mně.

Naskočil jsem do jejich auta, zabouchl za sebou dvířka, zařadil rychlost a rozjel se.

Ujel jsem skoro padesát metrů, když v temnotě za mnou vyšlehlo několik žlutých plamínků. Potom se sklo v zadním okně roztříštilo na tisíce kousků a zpětné zrcátko mi také už nebylo k ničemu.

Na první křižovatce jsem zpomalil a zahnul doleva, na další křižovatce jsem zase zabočil doprava. Dostal jsem se do vilové čtvrti a když jsem uviděl tramvaj, zastavil jsem a vystoupil z auta. Ovšem nejdřív jsem se koukl na poznávací značku a certifikát o registraci, připevněný k sloupku řízení.

Vůz byl zaregistrován na jméno Samuela Lowryho, bytem 968 Rippling Avenue.

Zamával jsem na tramvaj a svezl se, dokud jsem neuviděl u chodníku stát taxík. Řidiči jsem uvedl adresu 1810 Mono Drive.

Když jsme tam dorazili, dům byl tmavý a taxikář na mne chtěl počkat. Ujistil jsem ho, že moji známí se vrátí co nevidět, zaplatil jsem mu a když odjel, vrátil jsem se půldruhého bloku zpátky, k číslu 1925.

Okolní domy přišly na pěkné peníze. Nebyly to honosné luxusní stavby pro boháče, ale nové sídliště rozhodně patřilo k vyššímu průměru: Stály tu moderní, většinou jednopatrové domy, architektonicky zajímavě řešené, kde hrálo význačnou roli sklo. Každý dům měl vlastní dvorek a třebaže postrádal soukromý plovací bazén, moc mu k tomu nescházelo.

Dům, co jsem hledal, obepínala dlouhá vznosná zeď. Vzadu stála garáž a živý plot chránil dvorek před zvědavými pohledy z druhé strany.

Rozhodl jsem se, že se po dvorku nejdřív porozhlédnu, než vejdu do domu. Po trávníku jsem prošel podél živého plotu, propletl se mezi okrasnými keři, obešel jsem zadní část garáže a stál jsem na dvorku.

Kapesní svítilna by mi nyní přišla velmi vhod. Dvorek byl vycementován, ale na jedné části v poslední době někdo zasel trávník. Uvědomil jsem si to teprve pak, když jsem šlápl do kypré hlíny. Rychle jsem vycouval na tvrdý cementový poklad.

Dům byl stavebně vyřešen tak, aby se ložnice v tomto křídle těšily naprostému soukromí. Dívka, stojící v osvětlené ložnici, se proto ani nenamáhala v oknech stáhnout rolety.

Moderně konstruovaná ložnice měla přední stěnu z olovnatého skla, skleněné dveře a široká okna v ocelových pohyblivých rámech, která se zevnitř otevírala pouhým otočením kliky. Ložnice byla vzdušná a slunečná. Soukromí zajišťovaly těžké neprůhledné záclony, které zakrývaly celou skleněnou stěnu ložnice. Drapérie ale nyní nebyly staženy.

Před zrcadlem stála blondýnka v spodním prádle a dívala se na sebe se zřejmým zalíbením. Byla to dívka, která si mě včera večer vybrala za společníka a vlákala do motelu.

Na okamžik jsem zaváhal, potom jsem si však řekl, že další průtahy nemají smysl, a kráčel jsem dál.

Když jsem došel skoro až pod balkón, kam vedly skleněné dveře ložnice, dívka zvedla zrcátko, zachytila v něm můj odraz, otočila se a vyjeveně na mne pohlédla. Otevřela ústa k výkřiku, ale zarazila se ještě včas.

Když jsem vystupoval po čtyřech cihlových schodech vedoucích na balkón, hleděla na mne nevěřícím zrakem.

„Smím vejít?“ otázal jsem se.

Beze slova, jako hypnotizovaná, otevřela skleněné dveře. „Jak – jak jsi mě našel?“

„Dalo mi to drobet fušku. Chceš si promluvit?“

„Ne.“

„Pochyboval jsem o tom. Ale radši bys měla.“

„Já – já jsem na tebe myslela,“ přitiskla si prst na rty. „Když budeme mluvit hlasitě, uslyší nás sestra,“ řekla.

S nervózním zahihňáním vzala župan, ležící vedle postele, a oblékla se. „Mám dojem,“ řekla, „že ti poskytnu štědrou podívanou, za všecko to, co se –“

„Oč jsem včera v noci přišel?“ napověděl jsem jí.

„Ano,“ pronesla s úsměvem. „Myslel sis o mně, že jsem mrcha, viď?“

„Já si to nemyslím, ale policie si to myslí.“

„Policie? Proč by se do toho pletli?“

„Skoulela jsi to docela šikovně. Vyzvedla sis auto Dovera Fultona na parkovišti. Potom jsi začala hledat nějakou figuru, co bys nastrčila. Vybrala sis mne. Dovedla jsi mě do motelu Přívětivé zátiší. Věděla jsi, že se zapíšu jako Dover Fulton. Věděla jsi, že tam v jedné chatě bydlí Dover Fulton s Mirandou Carltonovou. Filmovala jsi opilství. Potom –“

„Já byla opilá.“

„Nelži.“

Zrudla.

Řekl jsem: „Nech na hlavě. Oba jsme to filmovali. Dala jsi číšníkovi pět dolarů, aby ti nosil zázvorové pivo místo whisky. Já mu dal deset babek, aby mi řekl, cos na něm chtěla, a nosil mi zázvorové pivo místo skotské.“

„Cože! Ty – ty –“

„Přesně tak.“

Posadila se na kraj postele a najednou se rozesmála.

Usedl jsem na postel vedle ní. Natáhla ruku a položila mi ji na paži. „Donalde, prosím tě, nezlob se na mě,“ řekla. „Je to docela jinak, než si myslíš.“

Neřekl jsem nic.

Přehodila nohu přes nohu. Župan jí sklouzl z nahého stehna. Nesnažila se nohu přikrýt, ale seděla a kývala jí sem a tam, sem a tam, nervózně, svůdně. Bylo vidět, jak usilovně přemýšlí.

Řekl jsem: „Bude rozhodně lepší, když mi povíš pravdu hned. Ani ta nejlepší lež tě nezachrání, protože teď máš generálku a pak to všecko povíš policii.“

„Donalde, policii ne.“

„Ano, policii,“ řekl jsem.

„Co jsem spáchala, aby se o to policie zajímala?“

„Třeba vraždu.“

„Vraždu?“ vyjekla a vzápětí si dlaní zakryla ústa, jako by se snažila to hlasitě vyřčené slovo zase zatlačit zpátky do hrdla.

„Zbláznil ses!“

„Nechala jsi mne samotného v pokoji. Vyšla jsi ven a tak dlouho hledala, až jsi tu chatu našla. Zaklepala jsi na dveře. Vešla jsi dovnitř a vyvolala hádku. Dover Fulton vytáhl revolver a střelil po tobě. Nato –“

„Donalde, ty ses dočista zbláznil! Mluvíš jako pomatenec!“

„Tak dobře,“ řekl jsem. „Řekni mi to tedy ty.“

„To také udělám,“ odpověděla. „Povím ti čiročirou pravdu. Budeš mě proto nenávidět. Ale já nechci, abys mě nenáviděl, Donalde. Ty – ty se mi líbíš. Já –“

„To znám,“ řekl jsem. „Další správně modulované svádění. Máš nádherné půvabné tělo. Mockrát ti pomohlo získat to, co si usmyslíš. Včera večer jsi mě hezky vypekla. Ale dnes večer bych chtěl slyšet pravdu.“

Natáhl jsem ruku a uchopil cíp jejího županu. Seděla vyčkávavě, bez hnutí, bez odporu. Přehodil jsem jí župan přes obnažené stehno.

Zasmála se. „Nemůžeš se na to koukat.“

„Ne,“ řekl jsem.

„Jsi divný muž.“

„Asi jsem. Takový staromódní. Občas slyším rád pravdu. A tvé nohy mě zneklidňují.“

„Dobře. Povím ti pravdu, protože – protože – kruci, protože mě nyní žádná přesvědčivá báchorka nenapadá. A tvoje přítomnost mě zneklidňuje zrovna tak, jako tebe mé nohy.“

„Tak spusť. Ven s pravdou, než si to zase rozmyslíš.“

„Tak tedy začnu od začátku. Jmenuji se Lucille Hollisterová. Byla jsem vdaná, ale manželství se mi nelíbilo. Když jsme se rozešli, obdržela jsem část majetku. Mám peníze a –“

„Svůj životopis vynech,“ řekl jsem. „Pověz mi, co se včera v noci stalo. Hraješ o čas. Vzbuzuje to u mne podezření, neboť kdybys mi chtěla vyklopit pravdu –“

„Ale Donalde, já ti přece říkám pravdu. Pochop mě, prosím tě. Přála bych si, abys – líbíš se mi víc než kdokoli jiný, koho jsem za dlouhou dobu potkala. Ty – ty ženu dovedeš pochopit. Včera večer ses choval báječně.“

„Tak už přestaň okolkovat a mluv.“

„Přece se ti to snažím vysvětlit – já nedělám žádné okolky.“

Přisedla blíž a položila mi dlaň na rameno. Její oči na mne hleděly prosebně. „Prosím tě, Donalde, věř mi. Opravdu, musíš mi věřit.“

„Řekni mi, čemu mám věřit,“ odvětil jsem, „ale pospěš si! Policie je na cestě sem.“

„Policie! Na cestě sem!“

Přikývl jsem.

„Donalde, oni nemohou… To bys přece neudělal.“

„Já ne, nadrobila sis to sama.“

„Donalde, co mám dělat?“

„Především mluvit pravdu. A potom ti snad můžu pomoct.“

„Budeš si o mně myslet, že jsem mrcha.“

Neodpověděl jsem.

„Tak dobře, dám ti to po lopatě. Má sestra není vdaná. Jmenuje se Rosalinda Hartová. Pocházíme z Colorada a jsme tady asi měsíc na návštěvě. Sestra je o čtyři roky mladší než já. Je to strašně milé děvče. Ona – ona nehoní chlapy. Je hrozně romanticky založená a zamilovala se do Stanwicka Carltona na první pohled. Byla to úplně šílená láska a oba byli spolu nějakou dobu zasnoubeni. Byl prvním mužem v jejím životě, prvním, kdo jí ukázal, že už není dítě, kdo v ní probudil ženu. Rosalinda ho miluje – až přespříliš. Víš, jak to chodí, Donalde. Když se děvče až po uši zamiluje, nakonec to jejího milence unaví. Muži chtějí ženy dobývat. Nepřejí si, aby jim ženy hned padly k nohám.

Chytrá dívka, která se v mužích vyzná lépe než Rosalinda, by Stanwicka Carltona úplně pobláznila, ale ona se dala dobýt příliš snadno, příliš lehce. Pokoušela jsem se jí poradit, ale Rosalinda se mi vysmála. Řekla, že se vezmou a budou spolu spokojeně žít až do smrti. Umíš si představit, jak to dopadlo.“

„Jak to dopadlo?“

„Zanedlouho se mu zprotivila. Neustále ho obletovala, obskakovala a okamžitě splnila jeho sebemenší přání. Na žádného jiného muže se nepodívala ani nedovolila, aby pohlédl na ni. Neměla ani tolik zdravého rozumu, aby se občas tvářila nepřístupně.“

„A potom přišla na scénu Minerva?“

„Ano – Minerva. Prohnaná, sebevědomá a cílevědomá. Myslím to vážně. Žena umí ženu prohlédnout.“

„Tak začala lovit. Co dál?“

„Přijela do Colorada. Okamžitě pochopila situaci a začala si hrát na nedostupnou.“

„Takže si ji Stanwick Carlton hned vzal?“

„Nemluv hlouposti. Tak to vůbec nebylo. Začal se o ni zajímat a ona prostě jen vysunula bradu, podívala se na něho přes rameno a odkráčela. Musel přijmout výzvu. Myslím, že jí chtěl ukázat, že když bude chtít, dovede si ji podmanit, a potom se hodlal vrátit k Rosalindě. Ale než se vzpamatoval, uvízl v tenatech a byla z toho svatba. Myslím, že ten chudák ani netušil, co se s ním stalo, až se jednoho krásného rána probudil jako Ženáč. Bylo to po krátké, bouřlivé známosti, jak se píše v novinách. Bouřlivá známost!“ dodala posměšně. „Jenomže tuhle bouřku on nerozpoutal!“

„Pokračuj,“ řekl jsem.

„Manželství trvalo dva roky. Věděla jsem, že Minerva zase začne honit chlapy. Dávala jsem na ni pozor. Přijela sem na návštěvu k dávné přítelkyni, nějaké Bushnellové. Byly spolu u moře – no a drobet si užívaly. Potom se Minerva vrátila do Colorada. Když jsem se dověděla, že pojede zase na návštěvu do Kalifornie, zařídila jsem si to tak, abych ji mohla sledovat.“

„Zahrála sis na detektiva, viď?“

„Ano. Nedalo mi to vůbec žádnou práci. Minerva navázala spojení s Doverem Fultonem hned po příjezdu, a první večer v městě šla na večeři s nějakým jiným mužem. S Fultonem se vídali velice často. Minulý týden zajeli do toho motelu a zapsali se tam jako manželé. V motelu zůstali do půlnoci, načež ho Minerva odvezla do města. Tam si Fulton vyzvedl na parkovišti auto a odjel domů.“

„Myslím, že se ti z té manželské nevěry zvedal žaludek?“

„Nebuď kuba,“ řekla. „Těšilo mě to. Dostala jsem do ruky všechny esa, jenom jsem potřebovala vědět, jak a kdy je mám vynést.“

„Co bylo dál?“

„Včera večer jsem se dověděla, že půjdou znovu do motelu, kde předešle byli a tak – tak jsem se rozhodla, že je pořádně namočím, aby se jejich jména octla v novinách.“

„Jak jsi to narafičila?“

„Nabalila jsem tě a postarala se, abys mě dovezl do motelu, zapsal se jako Dover Fulton s chotí a také abys řídil Fultonův vůz. Potom jsem vyklouzla a telefonovala policii, že byl ten vůz ukraden. Věděla jsem, že se policie obvykle nejdřív poptává v motelech a autokempincích. Každý motel je totiž povinen vést záznamy o autech a jejich poznávacích značkách. Věděla jsem, že nejdéle do půlnoci policie Fultonův vůz najde.“

„A mě měli sebrat jako zloděje?“

„Zapaluje ti to vůbec? Tím by se přece všecko pokazilo. Vybrala jsem si chytrého a natolik podezíravého muže, aby po mém odchodu – prostě aby pochopil, že tu něco nehraje, a také se vytratil. Viděla jsem tě z motelu odcházet.“

„Až policie ukradený automobil najde v motelu Přívětivé zátiší, zamýšlela jsem zatelefonovat paní Fultonové a říct jí, aby se od manžela nenechala vodit za nos, že ten ukradený automobil byla jenom výmluva a že v tom motelu byl její manžel zapsán s jinou ženou v posledních dvou nedělích už několikrát. Protože ukradený vůz v motelu najdou, paní Fultonová se tam přijde přeptat a majitelka motelu potom bude samozřejmě muset identifikovat Dovera Fultona jako muže, který se zapsal jako Stanwick Carlton.“

„A Stanwicka Carltona jsi přirozeně také hodlala o spádech jeho choti informovat?“

„To jsi uhádl.“

„Jsi pěkná šibalka.“

„Vůbec ne,“ řekla. „Jsem kočka a mám drápy. Rvu se o Rosalindu. Stanwick Rosalindu miloval a dosud ji má rád. Minerva se přihasila, viděla zámožného muže, který se dal dobře ochočit, a nasadila mu chomout. Říkám ti, že Minerva byla ženská mazaná všemi mastmi. Mírné, hodné a nevinné jehně jako je Rosalinda bylo proti ní bezmocné.“

„Když jsi vyšla a mě nechala ve štychu, zaslechla jsi ty výstřely?“

Na okamžik sklopila oči.

„Zaslechla?“ zeptal jsem se.

Zaťala mi prsty do ramene.

„Odpověz.“

„Ano.“

„Kde jsi byla?“

„V jedné garáži. Čekala jsem, až jsem tě viděla vyjít z chaty. Potom jsem si řekla, že se svezu stopem, a tu jsem zaslechla výstřely.“

„Víš to jistě?“

„Já – já myslela, že to jsou výstřely, ale kdybych věděla, z které chaty se to ozvalo pak – no pak bych – vlastně ani ne –“

„Taky si myslím, že bys to neudělala,“ řekl jsem. „Kolik jsi slyšela výstřelů?“

„Tři.“

„Víš to určitě?“

„Ano.“

„Kolik bylo hodin?“

„Bylo přesně deset a sedm minut. Koukla jsem na hodinky.“

„A co dál?“

„Donalde, povím ti pravdu. Byla jsem vyděšená. Schovala jsem se a pozorovala. Po té střelbě jsem v té chatě viděla chodit nějaké lidi a potom odjíždět vůz. Nato jsem se dala na útěk. Třásla se mi kolena, že jsem sotva šla.“

„A co dál?“

„Svezla jsem se stopem. Vyprávěla jsem řidiči obehranou historku, že mě jakýsi muž dovezl do motelu a pak ujel beze mne. Ten řidič byl velice galantní.“

„Doufám, že jsi ten příběh vykládala patřičně vylepšený senzačními detaily?“

„Ovšem,“ řekla. „Když někdo sveze ženu autem takhle pozdě večer, doufá, že od ní uslyší aspoň něco zajímavého.“

„Aspoň?“ zeptal jsem se.

Zasmála se. „Donalde, ty jsi moc milý naivka.“

„A pokoušel se o něco?“

„Ovšemže. Neptej se hloupě. Mám hezkou figuru a on si myslel, že jsem si šla užívat, ale že se mi můj společník nelíbil.“

„Proč jsi na zadní stranu útržku toho jídelního lístku napsala motel Přívětivé zátiší a –“

„Já to nepsala.“

„Bylo to zastrčeno pod celofánový obal cigaretové krabičky, co –“

„To vím, Donalde. Já to ale nenapsala.“

„Kdo tedy?“

„Kdybych to věděla, tak bych věděla hodně. Pokouším se to zjistit. Donalde, víš, že – ne, to ti nepovím – teprve až tě poznám lépe.“

„Jsi vypočítavá potvůrka, viď?“

Otočila se na posteli a zblízka se mi zahleděla do očí. „Ano,“ řekla. Dlaněmi si mou tvář přitáhla k sobě a políbila mě.

Byl to polibek, na který hned tak nezapomenu. Trval hodně dlouho. Potom mě náhle odstrčila.

„A teď víš odpověď na všecko, že?“

Její oči si mě vyzývavě měřily.

„Ano,“ řekl jsem, vstal z postele a zamířil ke dveřím.

„Kam jdeš?“

„Zavolám nejdřív jednoho přítele,“ řekl jsem. „Je to seržant Sellers od kriminálky, který mě považuje za lháře prolhaného. Promluvíš si s ním.“

„Tudy nemůžeš jít.“

„Dobře, půjdu tamtudy.“

„To také nejde. Koukej, má sestra je v obývacím pokoji.“

„A co paní Marburyová?“

„Dnes večer je na návštěvě. Donalde, miláčku, buď na mne hodný. Půjdu s tebou všude, kam budeš chtít.“

„Jak tomu mám rozumět, kam budu chtít?“

„Doslovně. Když chceš hodinové ručičky vrátit o čtyřiadvacet hodin zpátky, nemám nic proti tomu.“

„Naznačuješ tím –“

„Bože, to ti to mám ještě namalovat nebo co?“

„Ustroj se.“

„Pospíším si,“ řekla. „Donalde, prosím tě, jdi do té ložnice na konci chodby. Je mojí sestry. Tam na mě počkej. Přijdu hned, jakmile budu hotová. Půjdeme pak za sestrou a já tě představím, aby si myslela, žes přišel pro mne a já tě vpustila z dvorku postranním vchodem. Sestra teď čte nějaký román a –“

„Co když nechá čtení a vejde –“

„Neměj strach. Rosalinda se ti bude zamlouvat. Je to dívka milá a nevinná, úplně sklíčená žalem a nic nedělá, nevychází ven, jenom v jednom kuse čte. Pořád myslí na to své trápení. Pohled na ni je dojemný. Až ji uvidíš, poznáš, že ti říkám pravdu. Donalde, nebudeš mi už vyčítat, co jsem ti provedla? Já tě přesvědčím, že jsem tě nechtěla vodit za nos. Čestně. Kvůli tomu, že jsem se k tobě tak škaredě zachovala, jsem nemohla celou noc usnout.“

Uchopila mě za paži, vystrčila ze dveří a ukázala mi na dveře na konci chodby: „Tamhle počkej. Jsem u tebe za moment.“

Ušel jsem několik kroků a když zavřela dveře, po špičkách jsem přešel na konec chodby, sestoupil po několika schodech a škvírou v zácloně, visící na dveřích, jsem nakoukl do obývacího pokoje, zřízeného v misijním stylu.

Na lehátku s knihou v ruce a s cigaretou v prstech ležela černovlasá dívka. Byla do četby tak zabraná, že se zdálo, že propaluje do stránek očima otvory. Nikdo jiný se zřejmě už v domě nenacházel.

Vrátil jsem se do ložnice, kterou mi Lucille ukázala. Podobala se její ložnici až na to, že okna vedla na vedlejší pozemek. Drapérie byly zatažené a zakrývaly okna.

Byla to vysloveně dívčí ložnice. Na toaletním stolku ležely kosmetické potřeby, dále tu stála ustlaná postel a stojací lampa vedle pohodlného křesla. Několik obrázkových časopisů a kniha byly pohozeny na stole.

Uvelebil jsem se v křesle, ale tu jsem si vzpomněl na rtěnku na tváři. Šel jsem k zrcadlu, vytáhl kapesník a lepkavou rudou skvrnu otřel.

Rozhlížel jsem se po telefonu, ale v ložnici jsem ho nikde neviděl.

Znovu jsem se usadil do křesla, prolistoval jeden obrázkový časopis a potom jsem vzal do ruky knihu.

Začínalo to jako hrozný slaďák. Potom se odkudsi vynořila vychytralá, bezohledná žena a ten muž nevěděl, co si má počít. Odloudila ho nevinné a nezkušené dívce a jeho nejsvětější city pošlapala. On tu dívku miloval víc než pouhou tělesnou láskou – a to se už nedalo brát ani jako legrace.

Román byl přečten už tolikrát, že byl celý ohmataný. Byl pečlivě zabalený do celofánu. Zdálo se, že pro tu mladou dívku byl biblí.

Olízl jsem si rty a pocítil v ústech nějakou divnou chuť. Na moment jsem si neuvědomoval, čím to je. Pak mě napadlo, že mi ještě lpějí na rtech zbytky Lucilliny rtěnky.

Vytáhl jsem kapesník, párkrát jsem si jím přejel rty a zase jsem se vrátil ke knize.

Neurčitě jsem si uvědomoval, že čas kvačí. Zdálo se mi, že oblékání trvá Lucille nějak dlouho. Znenadání mě napadlo, že snad vyšla skleněnými dveřmi na dvorek. Nevěděl jsem, čeho tím hodlá dosáhnout. Přece jsem nyní znal její jméno a bydliště. Její mladší sestra seděla v obýváku a četla knihu. Stačilo, abych tam zašel a představil se – anebo jsem se mohl vrátit tudy, kudy jsem přišel – přes ložnici.

Dveře se otevřely. Někdo vešel.

„No, už je načase,“ řekl jsem.

Zaslechl jsem přidušený výkřik a ohlédl jsem se.

Ve dveřích nestála Lucille, ale bruneta; její mladší sestra.

Hleděl jsem na bledou užaslou tvář, velké černé oduševnělé oči a vpadlé tváře. Podle podoby jsem viděl, že je Lucillina sestra. Byla mladší, křehčí a citlivější. A právě se chystala k novému výkřiku.

Vstal jsem a řekl: „Čekám tady na Lucillu. Zrovna se obléká. Řekla mi, abych tu na ni počkal.“

To ji uklidnilo. „Ale jak jste se dostal do domu?“

„Lucille mě vpustila postranním vchodem.“

„Postranním vchodem?“

Kývl jsem.

„Nic jsem neslyšela.“

„Byla jste úplně zabraná do knihy.“

„Ano, četla jsem, ale – totiž –“

„Lucille mi přikázala, abych se choval tiše a uvedla mě sem. Řekla, že se chce převléct.“

„Nechápu, proč vás zavedla sem. Je to moje ložnice.“

Řekl jsem: „Myslím, že se Lucille už oblékla a všechno vám vysvětlí.“

„Kde je?“

„Tam někde,“ ukázal jsem rukou. „Myslím, že její pokoj je někde na té straně.“

Rosalinda se na mne dívala vystrašeně. Nevěděla, zda má křičet nebo jít na druhý konec chodby.

Pohnul jsem se směrem k ní a okamžitě se dostavila reakce. Rozběhla se chodbou: „Lucille!“ zvolala. „Lucille!“

Vrhla se na dveře Lucilliny ložnice, otevřela je a zůstala stát bez hnutí.

Zazubil jsem se a řekl: „Všechno je v pořádku, Rosalindo. Zanedlouho se poznáme lépe.“

Udělala krok do místnosti a potom vyrazila pronikavý výkřik plný hrůzy. Nato se z plných plic rozkřičela: „Pomoc! Policie! Policie!“ Museli to slyšet v celém sousedství.

Přistoupil jsem ke dveřím, abych jí nahlédl přes rameno. Lucille si svlékla župan. Odložila také průsvitné kombiné, co měla na sobě, když jsem ji z dvorku viděl. Byla pouze v podprsence a černých kalhotkách.

Byla uškrcena vlastní punčochou, pečlivě utaženou kolem hrdla. Její mrtvé tělo bylo i ve smrti půvabné, ale obličej byl naběhlý a znetvořený.

„Policie! Policie! Vražda!“ ječela Rosalinda.

Mužský hlas z protějšího domu zavolal: „Co se děje?“

„Pomoc, policie! Vražda!“ vřískala Rosalinda.

Zaslechl jsem bouchnout dveře a spěchající mužské kroky po cementovém chodníku.

Rychle jsem se obrátil, přeběhl chodbou, po několika schodech sestoupil do obývacího pokoje, šel ke dveřím vedoucím na dvorek a vyšel jsem do tmy a na chodník.

Potřeboval jsem zatraceně moc času k přemýšlení, a tam v domě by mi určitě nebyl dopřán – už vzhledem k tomu jedinému vysvětlení, co jsem mohl dát.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Pozastavený šek

Pro noviny to byla senzace. Hezky to rozmázly.

Dívka stála před zrcadlem a pečlivě se strojila, aby učinila na večerní schůzce co nejlepší dojem. Byla teplá noc. Skleněné dveře na dvorek byly dokořán a protože ložnice neměla okna na ulici, dívka opomněla zatáhnout závěsy.

Okolí obcházel sexuální maniak, který sem snad chodil šmírovat. Oknem ložnice uviděl stát před zrcadlem polooblečenou dívku.

Zamířil přes dvorek rovnou k ložnici, ale šlápl do měkké hlíny nedávno vysazeného trávníku. Předešlý večer zahradník prsť důkladně pokropil, takže muž do ní zapadl skoro po kotníky. Otočil se a vrátil se na cementový chodník. Podle zablácených šlápot bylo vidět, že poté kráčel přímo k ložnici.

Vystoupil neslyšně po schodech.

Dívka ve spodním prádle se krášlila před zrcadlem, uvažovala, jaké si má vzít šaty, tvář natřela pleťovým krémem, přejela si rty rtěnkou, načernila si řasy a obočí.

Pojednou pocítila neklid. Zdálo se jí, že v místnosti ještě někdo je. Chtěla se otočit – bylo však už pozdě.

Muž jí přehodil hedvábnou punčochu kolem hrdla a utáhl ji; kolenem se jí nemilosrdně opřel mezi lopatky. Pokoušela se vykřiknout, ale nemohla vydat ani hlásku. Hedvábná punčocha se jí pevněji a úžeji stahovala kolem hrdla.

Slabě a bezvýsledně se bránila.

Když se začala dusit, pokoušela se rukama a nohama tlouct kolem sebe, ale útočník zaryl koleno ještě hlouběji a srazil nebohou na podlahu. Svalnaté, silné ruce ještě pevněji utáhly hedvábnou punčochu kolem jejího hrdla. Dívka sebou několikrát křečovitě škubla, a potom se rozhostilo ticho.

Bylo to ticho smrtelné.

Vrah nato obrátil svou oběť na záda, sklonil se k ní a políbil ji. Rozmazaná rtěnka na dívčiných rtech svědčila o tomto posledním polibku.

O polibku smrti.

Bulvární plátky a jejich reportéři to vychutnávali do všech detailů. Byly uveřejněny snímky mrtvé ženy ve spodním prádle, ležící na podlaze.

To ovšem ještě nebyl konec. Vraždící zvrhlík vešel do sousedního pokoje, ložnice sestry zavražděné dívky. Podle všeho tam hledal další oběť anebo hodlal počkat, až si mladší sestra půjde lehnout.

Zatímco čekal, zahloubal se do knihy.

Tohle se také dalo senzačně využít.

Vrah se začetl do oblíbeného románu Rosalindy Hartové, do knihy, kterou měla ustavičně v pokoji. Aby se kniha nepoškodila, byla zabalena do celofánového obalu a protože policie věděla, že vrah držel tu knihu v ruce, podařilo se jí téměř okamžitě po příjezdu na dějiště zločinu nejenom získat dokonalé otisky prstů, ale i obrysů dlaně hledaného muže.

Sestra zavražděné vypověděla, že když vstoupila do dveří své ložnice, otíral si muž, čtoucí knihu, rty kapesníkem a zřejmě se pokoušel odstranit zbytek rtěnky, kterou slíbal ze rtů mrtvé dívky. Když se sestra nenadále objevila, vraha to natolik překvapilo, že vyskočil z křesla a kapesník upustil. Laboratorní rozbor červených šmouh na kapesníku, který policie provedla, nezvratně dokázal, že šmouhy pocházejí z rtěnky zavražděné. Na kapesníku je značka prádelny značně rozmazaná, ale policie doufá, že ji bude schopna rekonstruovat a použít k dalšímu pátrání.

Při čtení novin jsem měl pocit, jako bych stál na drolící se skále u kraje propasti a shlížel dolů do rokle.

Vzpomněl jsem si, jak jsem před lety navštívil státní věznici a uvedli mě do popravčí komory, kde mi ukázali propadlo, mechanismus, který na první pohled vyhlížel jako část podlahy, byl však přesně vyvážen, takže stačilo stisknout tlačítko a těžké padací dveře sletěly dolů se zlověstným rachotem tak ohavně známým každému, kdo jednou přihlížel exekuci – dunivý zvuk rozřízne ticho a nesmazatelně se vryje do mysli přítomných. Je tak načasovaný, aby lidé přihlížející popravě neslyšeli ošklivé lupnutí krčního obratle odsouzence, když se provaz napne a uzel obrátky za jeho uchem se zadrhne a zlomí mu vaz; natažená šíje není silnější než mužská paže a do chvějícího se masa se zařezává provaz.

Měl jsem pocit, jako bych stál na propadlu, zatímco mi kat přehazuje černou kápi přes hlavu a utahuje mi kolem krku oprátku.

Jen tak pro zajímavost jsem se podíval na parkoviště vyhrazené naší firmě.

Vůz číslo dvě, kterým jsem jel, než mi došel benzín, stál na obvyklém místě.

Nastartoval jsem motor a pohlédl na měřič paliva. Nádržka byla plná. Hlídač věděl jenom to, že se tu vůz objevil někdy během noci. Když ráno nastoupil, auto tam už stálo.

Dál jsem se nevyptával.

Vešel jsem do kanceláře s raníky pod paží a snažil se vypadat nenuceně. Elsie Brandová, má sekretářka, vzhlédla s úsměvem od psacího stroje.

„Jak jste si užil víkend?“ zeptala se.

„Znamenitě,“ odvětil jsem.

„Vypadáte svěží a odpočatý.“

„Cítím se prima,“ ujistil jsem ji. „Vy zase vypadáte jako filmová hvězda. Přišla už Berta?“ Kývla. „Chce s vámi mluvit.“

„Kdyby mě někdo hledal, jsem u ní.“

Vešel jsem do Bertiny soukromé kanceláře.

Berta po mně šlehla pohledem a potom se otočila na židli. Otáčecí křeslo se skřípotem zaprotestovalo, když mi ukázala na klubovku pro zákazníky.

„Kopni do dveří, drahoušku.“

Zavřel jsem dveře.

„Jak jsme na tom? Zapracoval jsi, abychom se taky podíleli na těch osmdesáti tisících, Donalde?“

„Co je s tím kufrem?“

„Páni, šlo to jako po másle,“ řekla. „Řekni Bertě, co potřebuješ, a ona ti to na to tata zařídí.“

„Kde je ten kufr?“ zeptal jsem se.

Odsunula otáčecí křeslo a vytáhla kufřík, ležící pod stolem.

„Jak se ti to povedlo?“

„Zašla jsem za Stanwickem Carltonem a řekla mu, že o tomhle případu potřebuju něco zjistit, že policie má podle mne mylnou teorii a že si myslím, že vše někdo narafičil, aby zastřel nějakou větší věc.“

„Jako co, třeba?“

„Bože můj, to jsem mu neřekla,“ odpověděla Berta. „Mluvila jsem s ním tak všeobecně. Chudinka, žalem byl celý sklíčený. Dovolila jsem mu, aby se mi na rameni vyplakal a potom jsem do něho nalila nějaké destiláty. Stejně už měl počinek. Řekla jsem mu, že potřebuju ten kufřík, a on mi ho dal a políbil mě. Představ si, drahoušku, ten holomek mě políbil!“

„Máš za to ten kufřík,“ potěšil jsem ji.

Berta si hřbetem dlaně otřela ústa a řekla: „Máš sakra pravdu.“ Přistoupil jsem blíž a podíval se na kufřík. „Hýbal někdo s jeho obsahem od té doby –“

„Jak to k čertu mám vědět?“ řekla. „Znáš přece poldíky. Zeptala jsem se Stanwicka Carltona, jestli se koukal dovnitř, a on povídal, že by ten pohled nesnesl.“ Otevřel jsem kufr a řekl: „Projektil si jistě vzali. Podívej, co ti to říká, Berto?“

„Co mi to má říkat? Je to prostě kufr.“

„Jsme v časové tísni. Musíme vědět něco víc než to, že tohle je kufr. Proč byl prostřelen?“

„Protože ten muž netrefil ženu, na kterou mířil, a střela ten kufr provrtala.“ Vytáhl jsem složené části oděvu a pečlivě je skládal na desku Bertina stolu, aby díry provrtané střelou byly v jedné rovině. Nakonec jsem držadlem pera, ležícím na stole, díry spojil.

Blůza byla úhledně složená. Prostřelené díry neležely v jedné rovině.

Řekl jsem: „Tu blůzu někdo znovu skládal.“

„Určitě poldíci,“ řekla Berta.

„Je ale složená úhledně,“ upozornil jsem.

„Hm, to jistě.“

„Zkusme tu blůzu zase složit tak, aby všechny díry ležely pod sebou.“ Šestkrát jsem blůzu složil různým způsobem. Ani jednou se mi nepodařilo, oč jsem usiloval.

V Bertě se probudil zájem.

Řekl jsem: „Jak se dá ještě jinak složit? Jak by ji složila žena?“

„Mě se na to neptej,“ řekla Berta. „Obvykle naházím věci do kufru a víko se zaklapne a dá zavřít, když ho přimáčknu svou osmdesátikilovou váhou. Vždyť mě znáš, drahoušku. Už dávno nejsem upejpavá a je mi fuk, jak vypadám. Hlavně, abych nebyla nahá.“

„Berto, máme málo času.“

„To říkáš už podruhé. Sakra, proč to pořád zdůrazňuješ?“

„Asi o mně den dva neuslyšíš.“

„Budeš na tom případu pracovat?“

Kývl jsem.

„Hlavně aby to něco sypalo.“ řekla Berta. „Drahoušku, znáš mě a víš, co si myslím. Když ve vzduchu lítá osmdesát táců, měli bychom se taky přiživit, abychom –“

„Odvedli osmdesát procent na daně,“ řekl jsem.

Věděl jsem, že ji to umlčí.

Bertou začal lomcovat vztek a marně se snažila nalézt vhodná slova, aby vyjádřila své rozhořčení.

Vložil jsem šaty zase zpět do kufru, zaklapl víko a zavazadlo odnesl do své kanceláře.

Elsie Brandová vzhlédla od psacího stroje a zvědavě se na kufr podívala. „Jedete někam?“ zeptala se.

„Není to vyloučeno.“

„To je dámský kufřík, že?“

Kývl jsem a řekl: „Pojď ke mně na moment.“

Odsunula psací stroj a vešla do mé kanceláře. Zavřel jsem dveře a řekl: „Elsie, máme pouze několik minut času. Jsi žena, která přijela do motelu se svým milencem. Dveře jsou zavřené. Jsi v soukromí. Co bys udělala?“ Elsie se začervenala.

„No tak, mluvme konkrétně. Začneš se svlékat. Co uděláš se šaty?“

„Pověsím je na ramínko.“

„Podívej se na tenhle kufr. Nedá se říct, jak byl původně zabalený, protože je obsah zpřeházený, ale podívejme se, jak to všechno jde za sebou. Některé věci jsou prostřeleny a mají díru. Tady vidíš děravé dámské prádlo a pár punčoch. Tady je několik kapesníků. A teď jsme u blůzy. Stojíme před problémem. Dokážeš ji složit tak, aby dráha střely byla v jedné rovině? Vidíš, že projektil blůzu provrtal čtyřikrát nebo pětkrát.“

„Protože byla složená,“ řekla.

„Tak ji tedy slož tak, jak byla.“

Elsie položila blůzu na stůl a pokoušela se ji složit, aby díry byly v jedné rovině. Nepodařilo se jí to.

Elsie si blůzu pečlivě prohlédla, přičichla k místu, kde byly našity rukávy, a jala se blůzu skládat znova. Potom zavrtěla hlavou a řekla: „Blůza nebyla složená. Mohla ležet jedině takhle.“ Uchopila blůzu a stočila ji, potom uchopila držátko pera, zrovna jako já v Bertině kanceláři, a chvíli si s blůzou hrála, až všechny díry ležely v jedné rovině.

„Zabalila by to tak žena?“

Zavrtěla hlavou a řekla: „Blůza je našpiněná. Ale určitě by ji jen tak nepohodila –“

„Moment. Co tím myslíš, že je blůza našpiněná?“

„To, co říkám. Je trochu ušpiněná od toho, že ji ta žena měla na sobě.“

„Kdybys v motelu měla schůzku se svým milencem, kdybys kvůli tomu podvedla manžela, vzala by sis na sebe našpiněné šaty?“

„Určitě ne. Měla jenom tenhle kufřík?“

„Ano.“

„A ten muž?“

„Ten byl bez zavazadel.“

Elsie se jala prohledávat kufr, aby zjistila, co obsahuje.

„Otočte se na moment zády,“ řekla. „Tohle je intimní věc.“

Obrátil jsem se k ní zády, ale přes rameno jsem řekl: „Nemusíš s tím dělat žádné drahoty. Policie všecky věci už prohrabala.“

„Řekla bych, že ne všecky, když to tak teď procházím.“

Přešel jsem k oknu a vykouřil cigaretu.

Elsie řekla: „Už můžete. Myslím, že když – no, když přišla ta žena do motelu, měla blůzu na sobě.“

„Já si myslím totéž, Elsie. Dokázat to nemohu, ale myslím si to.“

„A blůza nemohla být složena jinak, než takhle.“

Díry nyní ležely v jedné rovině, ale blůza byla částečně složená a částečně stočená a stlačená na co nejmenší prostor.

„Skládala bys ty takovým způsobem blůzu?“

Zavrtěla hlavou.

„No, myslím, že už jsem přišel na odpověď. Elsie, teď půjde do tuhého.“

„Jak to?“ zeptala se.

„Teď opravdu půjde do tuhého. Pracuju v terénu na případu. Je to něco tak důležitého, že jsem dokonce ani tobě neřekl, kde jsem. Ale nezapomeň každému říkat, že dnes ráno jsem byl v kanceláři. Neměl jsem nijak naspěch a potom jsem odešel služebně pryč. Kdyby –“ Dveře se prudce rozevřely. Stála v nich Berta Coolová a vztekle prskala.

„Co je?“ zeptal jsem se.

„Ta zatracená banka!“ vybuchla. „Já s nimi zamávám! Co, sakra, myslíš, že mi provedli!“

„O jaké bance mluvíš?“ zeptal jsem se. „Kvůli čemu se tolik čílíš?“

„Kvůli tomu šeku od Claire Bushnellové. Mají tolik drzosti, že mi řekli, že jím zatíží mé konto. Přijali prý ho pouze s výhradou, že bude proplacen šek, co tam Claire Bushnellová deponovala.“

„A nebyl?“

„Takhle mi to řekli.“

„Kdo vystavil ten deponovaný šek?“

„To nechtějí prozradit.“

„Dobře, Berto, já to nějak vyřídím.“

Berta řekla: „Co si ta banka, sakra, myslí. Takhle se nás snaží vzít na hůl?“

„Snažit se mohou.“

„To si tedy dobře vybrali. Já nejsem žádná hej počkej. Já jim – já –“

„Ty peníze máš, ne?“

„Dostali jsme je.“

„A co bylo dál?“

„Požádali mou banku, aby mi ty peníze odepsala z účtu, protože prý převzali ten šek jenom k inkasu. Taková troufalost!“

„Kde jsi ten šek odevzdala k proplacení? Odnesla jsi ho do banky, na kterou byl vystaven, a inkasovala jsi ho tam?“

„Co tě napadá? Šla jsem do naší banky. Tam si telefonicky ověřili, že je šek krytý, a připsali nám ho ve prospěch.“

„A co dál?“

„Dnes ráno mi oznámili, že šek Claire Bushnellové nám připisují na vrub, protože není krytý a tudíž nemůže být honorován. Drahoušku, tohle nám přece banka nemůže dělat!“ Řekl jsem: „Když jsi šek naší bance předala a dodatečně se zjistí, že ten šek nemá krytí, potom je banka naprosto v právu.“

„Ale naše banka si u té druhé banky telefonicky ověřovala, že všecko je v pořádku!“

„Co bylo pravda v sobotu ráno, nemusí být pravda dnes. Nezapomeň, že je pondělí a že se zřejmě změnila situace.“

„Zatraceně!“ řekla Berta. „A kvůli té vypečené hopsandě jsme se honili zbytečně!“

„Pokusím se to nějak napravit. Neříkej vůbec nikomu, na čem pracuju. A neodvažuj se komukoli naznačit, kde bych byl k zastižení. Je to dynamit a musím být velice opatrný.“

„Budu mlčet jako hrob,“ řekla Berta. „Ale musíš sehnat tu Bushnellovou. Má jistě někde ulité peníze. Snad má šperky nebo prsteny, které může prodat. Má taky tu prachatou tetu. Ať z ní nějaký groš vyrazí.“ Usmál jsem se a řekl: „Jinými slovy, teta má zaplatit za to, že jsem stopoval jejího přítele?“

„Jak to navlečeš, to mi je fuk,“ řekla Berta. „Ale ten šek musí být proplacen. Dvě stě babek. Ty si nemůžeme nechat jen tak proklouznout mezi prsty!“

„Nejdřív se potřebuju drobet porozhlédnout, než se do toho pustím. Říkej každému, že provádím nějaké nutné šetření a že se snad každou chvíli vrátím.“

„Zdá se mi, že dnes ráno nějak nemáš stání.“

„Ani ne,“ řekl jsem. „Ale chci tohle všechno dát do kupy dřív, než –“

„Než co?“ zeptala se Berta.

„Než se policie začne zajímat o dráhu projektilu tím kufrem.“

„Šplouchá ti na maják. S tím vším je už ámen, až na tu životní pojistku. Donalde, musíš se do toho opravdu vložit. Osmdesát táců!“

„Tak mysli na těch osmdesát táců, Berto. Určitě ti to prospěje. Nezapomeň, že jde hlavně o vyplacení pojistky.“

„Kvůli tomu nespusť z očí ty dvě stovky,“ řekla. „Nedovolíme, aby nás takhle braly banky na hůl, drahoušku. Jsem tak navztekaná, že bych si ocukrovala pár šindelů, polila je smetanou a rozchroupala k snídani. Pusť se do toho, ale dávej pozor, ať tě nesvede ta špindíra!“

„Mám si na ni dávat pozor?“ usmál jsem se.

„Ano,“ zaječela Berta. „A nekřeň se tak pitomě! Víš dobře, že žádná ženská nestojí za dvě stě dolarů!“ Berta vyšla a práskla za sebou dveřmi.

„Berta a Claire Bushnellová mají na svádění jistě rozdílné názory,“ řekl jsem.

Elsie Brandová sklopila oči. „A vy?“

„Já nejsem úřední odhadce,“ řekl jsem.

Elsie upejpavě upírala oči na podlahu. Za chvíli řekla: „Četl jste dnes ráno noviny, pane Lame?“ Kývl jsem.

„O vraždě té krásné blondýnky, uškrcené punčochou?“

„Ano. Proč?“

„Víte, vždycky jsem se divila, jak lidé můžou někoho poznat podle policejního popisu.“

„Co tím míníš?“

„Policie totiž uveřejnila popis muže hledaného v souvislosti s vraždou. Měl byste si jej přečíst.“

„Proč?“

Zasmála se a řekla: „Na mou duši, zdá se, jako by to sedělo na vás! Božínku, když jsem četla ten popis, připadalo mi, že toho vraha snad musím znát, pořád se mi to zdálo takové známé. Pak jsem si to přečetla ještě jednou a viděla jsem, že ten popis padne na vás jako ulitý. A proto jsem se smála. Člověk vidí, jak málo se dá věřit úřadům.“

„To je fakt,“ odpověděl jsem a zamířil ke dveřím.

„Vrátíte se?“ zeptala se.

„Jasně že se vrátím,“ odpověděl jsem přes rameno.

Odjel jsem taxíkem k dragstóru na Veronica Way, a potom jsem se pěšky vrátil několik bloků zpět k číslu 1624.

Stiskl jsem tlačítko domovního zvonku – krátce, dlouze a opakoval stejný signál, který měl takový úspěch včera.

Z mikrofonu se ozval hlas Claire Bushnellové. „Kdo je?“

„Lam,“ řekl jsem.

„Och… Teď vás přijmout nemůžu.“

„Proč ne?“

„Právě vstávám.“

Řekl jsem: „Navlečte si župan. Musím s vámi velmi nutně mluvit.“ Chvilku váhala a potom mi bzučák uvolnil dveře. Otevřel jsem, vešel dovnitř a vyšel nahoru.

Dveře bytu Claire Bushnellové byly pootevřené. Vešel jsem dovnitř.

„Posaďte se a udělejte si pohodlí. Přijdu za pár minut,“ zavolala z ložnice.

„Nebuďte tak zpropadeně upejpavá,“ řekl jsem. „Hoďte na sebe župan a pojďte sem. Musím s vámi mluvit.“ Na centimetr pootevřela dveře. „Kdo je upejpavý?“ zeptala se. „Musím se drobet upravit. Copak nevíte, že když ráno žena vstane, vypadá za všechny drobné?“

„Odkud bych to měl vědět?“ zeptal jsem se.

„Zapište se na dálkové studium,“ odpověděla a přibouchla dveře.

Seděl jsem a čekal.

Uběhlo patnáct minut než se objevila v domácích pantoflíčkách a negližé, byla však učesaná a pečlivě nalíčená.

Řekla: „Vy se vždycky objevíte v tom nejnevhodnějším okamžiku.“

„Co tím chcete říct?“

„Nepotřebujete se malovat válečnými barvami. Vyhopsnete z postele a můžete se v tu ránu ucházet o cenu královny krásy.“

„Vy toho zase víte! Nedáte si kávu?“

„Rád.“

Otevřela dveře do kuchyňky. Stál v ní malý plynový sporák, několik přihrádek s nádobím a miniaturní elektrická chladnička. „Víc vám nemohu nabídnout. Sama toho k snídani moc nesním.“

„Nevadí. Už jsem snídal. Kávu jsem si vzal, abych vám nedával košem.“

„Co vás ke mně přivádí tak záhy?“

„Ten šek, co jste nám dala.“

„Na dvě stě dolarů?“

„Ano.“

„Co je s ním?“

„Nebyl proplacen.“

Sypala kávu do kávovaru a nyní se prudce otočila. „O čem to mluvíte?“

„O tom šeku. Nebyl proplacen.“

„To není možné! Je přece krytý.“

„Názory se rozcházejí,“ odpověděl jsem. „Banka zastává jiné mínění. Patrně jste v bance deponovala peníze jedním šekem a vystavila jste nám šek, abychom si honorář z vašeho konta vyzvedli. Ale ten první šek neměl krytí.“

„Donalde, to je nesmysl! Ten šek byl naprosto v pořádku!“

Řekl jsem: „Zavolejte si do banky, když o mých slovech pochybujete.“ Postavila nádobu s kávou jako omámená a potom řekla: „Proboha, tohle mě vůbec nenapadlo!“

„Berta Coolová zuří,“ řekl jsem po chvilce.

„To mě nepřekvapuje.“

„Jak to dáme do pořádku?“ zeptal jsem se.

Zamyšleně na mne hleděla. „Zatím se nic nedá dělat.“

„Nemůžete si nějaké peníze obstarat?“

„Ani cent.“

„Máte v bance jistě nějaké úspory?“

„No a i kdybych je měla?“

„Něco můžete zastavit.“

„To mě ani nenapadne.“

„Vaše drahá tetička vám dnes už tolik neleží na srdci jako v sobotu, že?“

„Mlčte. Seďte a počkejte, až bude káva.“

„Od koho byl ten šek?“ zeptal jsem se. „Ten bez úhrady.“

„Chcete počkat na kávu, nebo vás mám vykázat?“ zeptala se.

„Počkám na kávu,“ odpověděl jsem.

Nalila do kávovaru vodu, zapálila plynový hořák, vytáhla elektrický opékač topinek, rozbalila půl bochníku chleba, otevřela chladničku a vytáhla máslo.

„Dívala jste se do novin?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

Podal jsem jí raník a řekl: „Přečtěte si, co je nového, než se uvaří káva.“

„Radši si s vámi pohovořím. Noviny si můžu přečíst kdykoli jindy. Jste – jste zajímavý a patrně se ode mě chcete zas něco dovědět, viďte?“

„Už jsem se dověděl.“

Rozevřela noviny, prolétla titulky, pročetla si letmo na první straně zprávu o té vraždě a potom se podívala na zadní stranu s fotografiemi dívky, ležící na podlaze ložnice v podprsence a kalhotkách.

„To je opravdu hrozné!“ řekla.

„Co?“

„Že tu chudinku takhle uškrtil.“

Neřekl jsem nic.

„Zase nějaký sexuální maniak,“ zachvěla se. „Raději na tyhle věci nemyslím.“ Vytáhl jsem z kapsy cigaretové pouzdro. „Vezmete si?“

„Ano, děkuji.“

Vzala si cigaretu a špičkami prstů mi vedla ruku, v níž jsem držel zápalku. Potom jsem si také zapálil, přešel k oknu a díval se ven.

Znenadání jsem se otočil.

Noviny měla otevřené na sportovní stránce a četla výsledky dostihů.

Znovu jsem se otočil k oknu.

Zaslechl jsem zašelestění skládaných novin. „Líbí se vám vyhlídka?“ zeptala se.

„Ujde.“

„To jsem ráda,“ řekla. „Někteří lidé mají radši oživenou scenérii.“

„Dnes se ke mně chováte přátelštěji než včera.“

„Třeba se mi víc líbíte.“

„Třeba.“

„Třeba mám lepší náladu.“

„Třeba.“

„Třeba si pouze představujete, že jsem k vám milá.“

„Třeba.“

„Propánajána,“ řekla, „copak se nechcete hádat?“

„Ne. To přenechám Bertě.“

„Dobře. Vezmu si ji na starost.“

„Budete asi zpívat jinou, až na vás Berta podá trestní oznámení, že jste jí platila falešným šekem.“

„Když jsem šek vystavila, měl dostatečné finanční krytí. Není to moje vina, že se něco stalo.“

„Banka tvrdí něco jiného. Převzala od vás šek k inkasu a vy jste k tíži toho šeku neměla právo nic vystavovat, dokud nebylo provedeno inkaso.“

„Když jsem šek deponovala, nic takového mi banka neřekla. Připsali mi tu částku k dobru v záznamní knížce. Můžu vám to ukázat.“

„Rád bych se na to podíval.“

Chvíli váhala, potom se zvedla a odešla do ložnice.

Za minutu se vrátila. Podala mi bankovní knížku, otevřela ji a nalakovaným nehtem ukazovala na poslední položku. Byl to vklad na pět set dolarů a za ním byly iniciály úředníka, který ten zápis provedl. Přelétl jsem očima předešlé položky. Pravidelně každý měsíc měla zapsaný vklad na dvě stě padesát dolarů. Pojednou si všimla mého počínání, sklapla knížku a vzala mi ji.

„Výživné,“ řekl jsem. „Kdybyste se znovu vdala, patrně byste o ně přišla.“ Oči jí plály. „Jste ten nejdrzejší čmuchal, kterého znám!“

„To výživné vystačí pro hospodárnou nenáročnou dívku jen tak tak,“ řekl jsem. „Mohla byste se ještě jednou zkusit vdát a vyrazit vyšší alimenty.“ Řekla: „Jednou byste ode mne mohl dostat přes ústa, pane Donalde Lame.“

„To nedělejte,“ řekl jsem. „Pak se ve mně probouzí primitivní pudy a mohl bych vám to oplatit.“

„U vás primitivní pudy?“ pronesla pohrdavě. „Ty úplně postrádáte.“

„Myslíte pořád ještě na tu sázku o deset dolarů? Kdybyste mě vyprovokovala, abych se k vám měl, pak byste své konto obohatila o deset dolarů.“ Změnila výraz. „Na tu sázku jsem zapomněla,“ řekla a po chvilce dodala: „Lituji, že jsem ji uzavřela.“

„A já, že jsem ji přijal.“

„Donalde, chcete ji zrušit?“ zeptala se zastřeným hlasem. „Prostě na ni zapomenout?“

„Ne,“ řekl jsem. „Já těch deset babek potřebuju.“

Vzplála hněvem: „Vy jeden – vy –“ Nato se zasmála a řekla: „Vy to se ženami znamenitě umíte, co?“

„Vůbec ne,“ řekl jsem. „Pracuji.“

„A práci a zábavu nikdy nesměšujete, že?“

„Přesně tak.“

„Lidé toho druhu se mi příliš nezamlouvají.“

„Až dopiju kávu, můžete mě vyhostit.“

„To taky udělám.“

Káva začala vřít a ona vložila dva krajíčky do opékače. Topinku jsem si nevzal, ale vypil jsem dva šálky kávy. Zkoumavě si mě prohlížela.

Řekl jsem: „Rád bych slyšel pravdu, Claire.“

„Ale já vám nelhala.“

„Říkala jste, že se ten mladý muž snaží vaší tetě navěsit nějaké akcie.“

„Obávala jsem se toho.“

„A že se bojíte, že si ji hodlá vzít a finančně si tak polepšit.“

„Ano.“

„Nerozloučila jste se se dvěma stovkami jen proto, abyste zjišťovala tohle.“ Neodpověděla.

„Přestaňte mluvit v náznacích, Claire.“

„Vy mluvíte v náznacích, vymýšlíte si kdovíco, snažíte se překroutit všecko tak, jak to vyhovuje vaší bujné fantazii –“ Řekl jsem: „Podívejte se, Claire, mluvme otevřeně. Máte vyhlídky, že po své tetě snad dostanete nějaké dědictví. Myslím si však, že to nebude tak jisté, jak jste nám chtěla namluvit, a pochybuji velice, že teta je tak zámožná, jak jste říkala Bertě.“

„No a co má být? To je moje věc.“

„Do jisté míry snad,“ řekl jsem. „Ale když jste k nám do kanceláře přišla, začala jste s tím, že chcete jistého muže dát sledovat, abyste zjistila jeho totožnost. Ten muž prý vaši tetu navštěvuje. Uvedla jste celou řadu důvodů. Ovšem vaše důvody nějak moc nejdou dohromady. Potom Berta vyrukovala s honorářem ve výši dvou set dolarů. Pro dívku ve vašem postavení to znamená celou spoustu peněz. Nepokoušela jste se vůbec smlouvat. Klidně jste na tu částku vypsala šek.

Nyní se ukazuje, že na svém bankovním kontě nemáte tolik peněz, kolik jste si myslela. Byla jste přesvědčená, že v sobotu byl deponován na vaše konto šek na pět set dolarů. Muselo se to stát dříve, než jste za Bertou šla, protože váš šek Berta donesla do banky ještě před koncem úředních hodin. Naše banka telefonovala vaší bance a byla informována, že váš šek má dostatečné krytí.

Nyní vaše banka tvrdí, že ten první šek převzala k inkasu, že vám jej prozatímně připsala ve prospěch. Když ale zjistila, že ten šek nelze honorovat, těmi pěti sty dolary zatížila vaše konto a tím i vámi vystavený šek na dvě stě dolarů postrádá úhradu.“

„Bože můj,“ řekla, „tohle omíláte do omrzení. Kdyby to všechno byla pravda, co z toho plyne?“ Řekl jsem: „Závěr je nasnadě. Ten šek, který jste pokládala za plnohodnotný, ale o němž nyní víte, že byl pozastaven, nebyl běžný šek. Nešlo o žádnou obvyklou obchodní transakci. Kdybyste si opravdu myslela, že ten vámi deponovaný šek na pět set je plně kvalitní a já k vám dnes ráno přišel a řekl vám, že postrádá krytí, za normálních okolností byste prohlásila, že ihned podniknete potřebné kroky, abyste těch pět stovek vyinkasovala, abyste měla úhradu pro svůj šek na dvě stě dolarů. Důvod, že jste to neučinila, se dá snadno uhodnout. Vyinkasovat ten šek na pět set dolarů není teď možné.“

„No a co když tomu tak je? Kolikrát už obdrželi lidé šek, který neměl krytí a poznali pozdě, že byli podvedeni.“

„Vy jste nebyla podvedena,“ řekl jsem. „Přijala jste plnohodnotný šek a nedostatečné finanční krytí není důvodem, že byla výplata šeku pozastavena. Stalo se to proto, že banka zjistila, že výstavce šeku zemřel.“ Zvedla šálek k ústům. Nyní šálek postavila na talířek a beze slova na mne zírala.

„Jinými slovy vám ten šek na pět set dolarů dala Miranda Carltonová. Setkala se s vámi v sobotu ráno, předtím, než jste šla do naší kanceláře. Miranda řekla, že musí zjistit jméno muže, který vaši tetu Amélii navštěvuje. Řekla vám, že na uhrazení výdajů, s pátráním spojených, vám dává šek na pět set dolarů, že máte jít do naší agentury a vymyslet si nějakou srdceryvnou historku.

Paní Carltonová věděla, že k nám osobně nemůže zajít se souvislým příběhem, který by nevzbudil podezření. Věděla však, že vy nás o pomoc můžete požádat. Se vší pravděpodobností vám vaše teta nemíní odkázat ani cent a s tím vy také počítáte. Ale vymyslela jste si historku, která zněla natolik věrohodně, že jsme se dali do vyšetřování. Těch dvě stě dolarů, které jste nám zaplatila, vás vůbec nebolelo, protože všechny výdaje stejně hradila Minerva. A teď byste mi měla dopovědět to ostatní.“ Pohrdavě pronesla: „Vy ale máte bujnou fantazii, jen co je pravda!“

„Radši mi to povězte, jinak povím policii, co vím.“

„A co mi policie může provést?“ odpověděla Claire Bushnellová s despektem.

„Obešle banku k soudu. Pak vyjde najevo, kdo vám dal ten šek na pět set dolarů a budete sama obeslána před soud.“ Sklopila oči a pohrávala si s uchem šálku.

Řekl jsem: „Nemám čas celý den.“

Povzdechla si, a řekla: „Dejte mi cigaretu, Donalde.“

Podal jsem jí cigaretu a zapálil. Párkrát zabafala, zamyšleně pozorovala žhnoucí konec cigarety, jako kdyby tam chtěla najít východisko, jak vybřednout ze šlamastyky, a potom řekla: „Vyhrál jste, Donalde.“

„Tak spusťte.“

„Minerva a já jsme byly dobré kamarádky. Společně jsme chodívaly na rande, dobře jsme si rozuměly a užily jsme spoustu legrace. Minerva se o muže ani tolik nezajímala, ale bavilo ji vyjít si s někým a počkat, jak se to vyvine. Měly jsme obě rády dobrodružství.“

„To bylo v době, kdy tu Minerva bydlela a byla zaměstnaná u Dovera Fultona?“

„Ano. Jako sekretářka.“

„A co dál?“

„Potom se Minerva odstěhovala do Colorada, kde žili nějací její bohatí příbuzní. Tam potkala Stanwicka Carltona a řekla si, že ho uloví. Nezamilovala se do něho, věděla však, že je dobrá partie. Políčila na něho a také ho polapila.“

„A co potom?“

„Minervu nebavilo hrát si na pečlivou hospodyňku. Byla ale natolik chytrá, aby věděla, že se nemůže dát mužskými obletovat. Potřebovala si občas zavzpomínat na staré časy. To potom přijela na návštěvu a seděly jsme až do bílého rána a mluvily o svých dřívějších dobrodružstvích.

Potom měla Minerva dovolenou a rozhodla se ji strávit se mnou u moře. Chtěla si taky uvést do pořádku nervy, protože coloradská vysočina jí nesvědčila. Přijela ke mně a odjely jsme k moři.“

„A jaly jste se lovit?“

„Co vás vede,“ řekla. „Drobet jsme si zaflirtovaly, ale to bylo vše. Minerva byla vdaná žena. Všecko měla – společenské postavení, peníze, pěkný domov, služebnictvo, krátce všechno na světě. Nemyslím, že byla proto ohromně šťastná. Měla ráda smích, veselí a všude chtěla být středem pozornosti. A také milovala častou změnu, i když věděla, že se musí dříve či později usadit.“

„Muži se ale o vás pokoušeli?“

„Kdy?“

„Na pláži.“

„Ovšem. Ještě jsem nepoznala muže, aby se o něco nepokoušel.“

„A jak se zachovala Minerva?“

„Tropila si z nich šašky. Měly jsme společníky na plavání a byl tam taky jeden muž do Minervy úplně udělaný, ale stejně mu to nebylo nic platné.“ Řekl jsem: „Minerva se dala vyfotografovat s hlavou položenou na jeho prsou.“

„Jak to víte?“

„Viděl jsem snímek.“

„Donalde Lame, to vy jste ukradl ty filmy? No ovšem, kdo jiný. Dívala jsem se po nich všude a nemohla jsem si vzpomenout, kam jsem je založila. Vy – vy –“

„Ovšem, vzal jsem je. Dělala jste si ze mě dobrý den.“

„Nerada slyším takové řeči.“

„Nechme toho. Držme se věci. Tušil Stanwick Carlton, co jste tam na té pláži prováděly?“

„Říkám vám, že k ničemu nedošlo. Pár budulínků jsme povodily za nos, a to bylo všecko.“

„Nebyl jeden z nich Tom Durham?“

„Nikdy jsem Toma Durhama neviděla. Jenom jednou jsem ho na chvilku zahlédla u tety Amélie. A říkala jsem vám přece, že se teta neobtěžovala s představováním.“

„Proč tedy Minerva chtěla, aby byl Durham sledován?“

„Nechtěla, aby byl sledován. Jenom si přála zjistit, kdo to je a proč se stýká s tetou Amélií.“

„A odkud se dověděla, že ten muž zná tetu Amélii?“

„O tom nevím vůbec nic, Donalde, čestně, že to nevím. Minerva Carltonová za mnou přišla v sobotu ráno. Během její návštěvy jsme se dvakrát či třikrát viděly. V sobotu ráno se tvářila vítězoslavně, jako by se zbavila nějakých tíživých starostí. Byla celá vzrušená.

Dala mi šek na pět set dolarů a řekla, abych zašla do vaší agentury a zařídila, abyste o tom muži všechno zjistili, ale on že se nesmí nic dovědět. Všechno se musí dít naprosto diskrétně. Minerva řekla, že ten muž zná tetu Amélii. Tehdy jsem o něm poprvé slyšela. Když mi ho Minerva popsala, poznala jsem, že asi jde o toho návštěvníka, kterého jsem potkala u tety.“

„A vy nevíte, co od tety chtěl?“

„Nemám zdání. Minerva řekla, že ten muž o čtvrté k tetě přijde.“

„Nevíte, jestli jí zamýšlel prodat nějaké akcie, anebo se o ni ucházel, nebo –“

„Ne. Mohl to být docela dobře pojišťovací agent. Přišla jsem k vám s vymyšlenou historkou, aby v případě kiksu nevedla k Minervě žádná stopa. Na tom jí záleželo hrozně moc. Říkala, že kdyby se něco přihodilo, kdyby to nějak selhalo, ona do toho nesmí být vůbec zatažena. Posledním článkem řetězu musím zůstat já.“

„A celý ten čas vás Minerva tahala za nohu.“

„Co tím myslíte?“

„Měla milostné pletky s Doverem Fultonem a vám se o tom nezmínila ani slovem.“

„To nedovedu pochopit, Donalde. Jsem přesvědčena, že kdyby – kdyby mezi nimi něco opravdu bylo, Minerva by mi to řekla. Věděla, že se s tím přede mnou nemusí skrývat. Já to prostě nechápu.“

„Kde jste byla v sobotu v noci kolem desáté hodiny večer?“

„Byla jsem – byla jsem venku.“

„S přítelkyní?“

„Po tom vám nic není.“

„S přítelem?“

„Jděte se bodnout.“

„Doufám, že můžete prokázat alibi,“ řekl jsem.

„Alibi? Proč?“

„V té době byla spáchána vražda.“

„O jaké vraždě mluvíte? Ta byla přece spáchána včera v noci.“

„Vy myslíte uškrcení tou punčochou.“

„Ano.“

„Já ne.“

„Jak to?“

„Mluvím o vraždě Minervy Carltonové.“

„Čekal jste, že budu překvapená?“

„Ne.“

„Já vím určitě, že to sebevražda nebyla,“ řekla. „Minerva nebyla typ lidí, co by se zabíjeli a pochybuji, že Dover Fulton pro ni citově něco znamenal. Vím, že ho obdivovala a respektovala, ale kromě takových těch obvyklých legrací, jaké jsou v kanceláři obvyklé, se Dover Fulton v době, kdy u něho Minerva pracovala, nepokusil ani o to nejmenší.“

„Nebyl do ní Dover zblázněný?“

„Tohle právě nedovedu pochopit. Ale pochybuju o tom. Já a Minerva jsme byly důvěrné přítelkyně. Neměly jsme navzájem žádné tajnosti.“

„Opravdu jste ji znala tak dobře?“

„Přirozeně.“

Řekl jsem: „V případě, že by mě u vás někdo hledal, řekněte, že jsem tu byl, ale odešel.“

„Někdo vás bude hledat, Donalde?“

„Snad.“

„Agentura?“

„Snad.“

„Co vaše společnice udělá s tím šekem, co jsem jí dala?“

„Patrně si na vás zchladí žáhu.“

„Donalde, všechno jsem vám vysvětlila. Vidíte, že to má vina nebyla.“ Řekl jsem: „Jestli Bertě Coolové dokážete vysvětlit, že se má vzdát dvou set dolarů, pak můžete kdekoho přemluvit, že výbuch atomové pumy není o nic horší než škytavka.“ A s tím jsem se odporoučel a ponechal ji napospas jejím vlastním starostem.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Vražda k snídani

Měl jsem ještě jednu stopu. Bob Elgin volal ústřednu Waverly 9– 8765. Na certifikátu vozu, který mě tehdy sledoval, stála adresa Sam Lowry, 968 Rippling Avenue.

Byl to výstřel naslepo, ale trefil do černého.

Podíval jsem se do telefonního seznamu. Lowry v něm uveden nebyl. Hledal jsem podle čísla. Byla to telefonní stanice domu a adresa souhlasila.

Vydal jsem se tam. Měl jsem poslední příležitost. Až se ty fotografky probudí a přečtou si noviny, určitě si vzpomenou na adresu, co mi daly. A potom jsem už jen mohl čekat, až se síť, kterou rozhodil seržant Sellers, stáhne kolem mne.

Zastavil jsem se u činžáku s opadanou omítkou. Podle jmenovek jsem zjistil, že Lowry bydlí v prvním patře. Stiskl jsem tlačítko zvonku.

Chvíli to trvalo, než někdo reagoval. Potom se seshora ozvalo: „Kdo je?“

„Nesu zprávu,“ zavolal jsem.

Bzučák dveře uvolnil a já vešel a vystoupil po schodech.

Nahoře mě čekal asi osmadvacetiletý širokoplecí muž. Vypadal, jako by si v každé situaci dovedl poradit. Měl býčí šíji, tak charakteristickou pro zápasníky či boxery. Na sobě měl domácí kalhoty, bačkory a kabát od pyžama a jeho tmavé vlasy byly rozcuchané. Přeražený nos mu zase srostl a jeho tváři dodával poněkud mongolský výraz. Nyní se ale muž dobromyslně šklebil: „Co mi nesete?“ Zavřel jsem za sebou dveře a řekl: „Promiňte, že jsem vás vytáhl z postele.“

„To nevadí. Obyčejně v tuhle dobu vstáváme. Od koho je ta zpráva?“

„Ode mne,“ řekl jsem.

Ze tváře se mu ztratil úsměv. Rozkročil se na schodech, takže mi zahradil cestu, napjal ramenní svaly: „Bráško, s tímhle na mě nechoď,“ řekl.

„Jmenuji se Donald Lam,“ odvětil jsem.

Nakrčil čelo a pokoušel se vybavit, v jaké souvislosti mé jméno už slyšel.

Pomohl jsem mu. „Včera večer jsme si hráli na schovávanou.“

Vzápětí se mu zase na tváři rozhostil úsměv. Všiml jsem si, že mu v horní části chrupu chybí několik zubů. „No tohle! Kdo by se toho nadál! Pojďte dál a posaďte se.“ Poodstoupil a natáhl ruku. Potřásli jsme si rukama. Stiskl mi prsty, že mě z toho zabolely kosti.

„Našel jste své fáro?“ zeptal se.

„Samo,“ řekl jsem.

„Dali jsme do něj šťávu a zjistili, kde ho necháváte stát. Odvezl jsem ten vehikl na plac, abyste ho tam ráno našel. Klíčky jsem musel nechat ve voze, ale řek jsem si, že s touhle kraksnou asi nikdo neujede.“

„Všecko klaplo. Vůz jsem našel.“

„A co jste udělal s mým auťákem?“

„Nechal jsem ho stát vedle tramvajových kolejí. Řekl jsem si, že snad ohlásíte, že vám byl ukraden.“ Zachmuřil se a řekl: „Myslíte si asi, že jsem nějakej křivák. Sakra, tohle přeci neudělám.“ Zavedl mne do svého bytu.

Řekl jsem: „Pokoušel jsem se vás dovolat, ale telefon nikdo nebral. Máte číslo – Waverly 9-8765.“

„To mě podržte! Odkud ho znáte?“

„Jsou různé fígle, jak se takové informace seženou.“

Zasmál se. „Telefon je dole v hale. Obyčejně můžete zvonit až do alelujá, pokud zrovna není někdo poblíž. Domovnice bydlí vedle. Když je vzhůru, telefon vezme a toho, koho chcete, vám zavolá. Když spí, tak telefon nechá vyzvánět.“

„Co byste se mnou udělal, kdybyste mě chytil?“

Zakřenil se a řekl: „Asi bych vás zlinýroval a drobet vám upravil vizáž, podle toho, jestli byste se vzpíral nebo ne.“

„A co mi uděláte nyní?“

„Sakra, nabídnu vám kafe. Co tomu říkáte? Přečetl jsem si v posteli noviny a mám hlad jako vlk.“

„Já jsem snídal už třikrát a kromě toho jsem vypil dvě kávy.“

„Tak se posaďte a chovejte se jako doma. Než vás odsud vystrnadím, musím to mít schválený. Ale vypadáte jako správný chasník.“

„Kvůli čemu byl ten binec včera večer?“

„Vždyť víte.“

„Nevím,“ odvětil jsem.

„Tak byste to měl vědět.“

Čile se pohyboval po kuchyni. Postavil na kávu, vsunul hlavu do dveří ložnice a zavolal: „Broučku, vstávej.“ Ospalý ženský hlas odpověděl: „Kdo to přišel?“

„To neuhádneš,“ řekl Lowry. „Obleč se a přijď.“

Slyšel jsem cupot nohou a potom se dveře ložnice rozevřely a na prahu stála útlá hezká rudovláska. Měla na sobě koupací plášť, patřící podle všeho Samu Lowrymu, protože si asi o čtvrt metru ohrnula rukávy. Měla ho obtočený jedenapůlkrát kolem sebe a visel až k podlaze, takže v něm vypadala ještě menší než byla.

„Pořádně si ho prohlídni,“ řekl Lowry. „Je to ten chlápek, co nás včera doběh, ten, co se zdekoval za náklaďáky.“

„Vida, kdo by to řek,“ odpověděla rudovláska. „A ráno přijde jako by nic.“

„To je fakt.“

„Co chce?“

„Můžeš třikrát hádat, já to nevím. Miláčku, vyčisti si zoubky a vymyj spánek z očiček. Při snídani si to probereme.“ Řekla „dobře“ a přibouchla dveře. O chvíli později jsem slyšel téct vodu v koupelně.

„Štramanda, co,“ řekl Lowry.

„To bych řekl,“ odpověděl jsem.

„Sakra, to jste ještě neviděl, jakou má figuru. Počkejte, až shodí ten župan. A když ji necháte dělat, co chce, je taky hodná. Má čerta v těle, fakt. Jak chcete ty vejce?“

„Už jsem měl třikrát snídani. Díky.“

„To jste fakt povídal. Nevadí. Já se zase potřebuju pořádně nadlábnout. Taky jsem nějaká vazba, no ne? Je to fajn ženská, ale u plotny je levá.“

„Proč ji nenaučíte vařit?“

„No, třeba to udělám. Zatím mi to ale nevadí.“

Rozbalil plátky šunky, hodil je na pánev, postavil pánev na plyn a řekl: „Teda musím přiznat, že vám to zapaluje.“

„Ani ne. Měl jsem kliku.“

„Hezky jste mě převez,“ přiznal. „Neměl jsem na to jít tak okatě. Ale nenapadlo mě, že mi vyvedete tenhle kousek. Kde jste byl? Pod nárazníky?“

„Ano,“ řekl jsem. „Schoval jsem se pod nárazníky nákladního vagónu.“

„Sakra, vám to myslí. Dojde vám šťáva, zahlídnete v zrcátku světla a už víte, že se na vás šije nějaká levota. Určitě jste hned po zastavení sebou musel mrsknout.“

„Co jste chtěl?“

„Sakra, jako byste to nevěděl. Chtěl jsem ty fotky a taky vám pár trhnout. Jenom pár, abyste dostal za vyučenou, že nemáte strkat nos do věci, která vás nepálí.“

„Proč?“

„Koukejte,“ řekl a stáhl poněkud plamen plynového hořáku. „To není moje starost. O tom si promluvte s někým jiným.“

„Rád bych o tom mluvil s vámi. Proč vám Bob Elgin poručil, abyste mi dal na pamětnou?“

„Bráško, tyhle rozumy si nechte,“ řekl. „Na lačnej žaludek bych vás nerad zlinýroval takhle brzy ráno.“

„To je jedno. Dosáhl jsem toho, co jsem chtěl.“

„Taky jsem si to myslel, jinak byste sem nechodil. Přeci nejste tak praštěnej. Právě naopak, jste liška podšitá. K čemu jste potřeboval ty fotky?“

„Vyšetřoval jsem jeden pojistný případ.“

„Co mají fotky nějakejch fiflen společnýho s pojišťovnou?“

„Někdy hodně.“

„Zatímco budu jíst, můžete mi to povědět.“

Obrátil vidličkou opečenou šunku na druhou stranu. Dveře koupelny se otevřely a rudovláska vyšla. Měla na sobě těsně padnoucí kalhoty a svetr.

„Koukněte se,“ řekl Lowry pyšně, „neříkal jsem vám to?“

Kývl jsem.

„Miláčku, dodělej tu šunku,“ řekl Lowry. „Já se zatím opláchnu.“ Dívka šla k sporáku, usmála se na mne a potom se otočila a trochu stáhla plamen. Lowry na ni přes rameno zavolal: „Na ten plyn radši nesahej. Ten plamen je akorát.“ Dělala, jako by ho neslyšela, ale shýbla se, aby na plamínek hořáku lépe viděla.

„Co jsem vám říkal,“ ozval se Lowry ze dveří koupelny. „Koukněte se, jakou má prima figuru!“

„Nech toho!“ řekla, ale podle tónu jejího hlasu bylo znát, že to vážně nemyslí.

Lowry za sebou zavřel dveře koupelny.

Když ji velikost plamínku uspokojila, pootočila se s úsměvem ke mně: „Jste milý,“ řekla.

„Pokouším se o to,“ odpověděl jsem.

„Jsem ráda, že jsme vás včera v noci nechytili. Sam to někdy drobet přežene, protože ani neví, jakou má sílu.“

„To si umím představit,“ odpověděl jsem.

Upravila si svetr, povšimla si mého upřeného pohledu a usmála se. „Jak je venku?“

„Docela hezky.“

„Svítí slunce?“

„Nebe je úplně bez mráčku.“

„Bude vedro?“

„Myslím, že ne.“

„Prohlédněte si tenhle stůl,“ řekla a ukázala mi na krásný hezky vyleštěný stůl, který se vůbec do tohoto bytu nehodil. „Není báječný?“

„Nádherný.“

„To jsem od Sama dostala jako dárek k narozeninám. Je z myrtového dřeva, až z Oregonu. Vsadím se, že jste ještě tak dokonalý lesk neviděl.“

„To opravdu ne.“

Položila na stolní desku podložku a prostřela přes ni ubrus. „Jste náš host,“ řekla. „Na tomhle stolu budete snídat.“

„Srdečně vám děkuji, ale já už jsem –“

„To vím, ale kávu si s námi vezmete.“

Díval jsem se, jak se pružně pohybuje. Měla skutečně proudnicové linie a věděla o tom. Těšilo ji, že na ni hledím.

„Tak jste dosáhl toho, co jste chtěl?“

„Ano.“

„Hezky jste na nás vyzrál. Sam se celou cestu smál, když pochopil, jak jste to zaonačil.“ Obrátila na pánvi plátky šunky. „Jak chcete ty vejce?“

„Děkuju, nebudu. Nevejde se do mne už ani sousto.“

Rusovláska řekla: „Co je nového?“

„Půjčím vám noviny, abyste –“

„Kdepak, kdo by se namáhal čtením? Radši si pustíme zprávy.“

Šla k rozhlasovému přijímači a zachytila pořad, který začal patrně před dvěma nebo třemi minutami. „Pustím to víc nahlas, aby to slyšel také Sam v koupelně,“ řekla a pootočila knoflík regulující hlasitost.

Hlasatel dokončil komentář ke zprávám ze zahraničí, několika větami se zmínil o stávce přístavních dělníků a potom začal číst místní zprávy.

Byl to malý přístroj, ale poslech byl kvalitní, takže bylo zřetelně slyšet hlasatelova slova. „Nejposlednější vývoj ve vyšetřování vraždy Lucille Hollisterové, včera večer uškrcené sexuálním maniakem, ukazuje na dokonalou detektivní práci seržanta Franka Sellerse z kriminálního oddělení.

Seržant Sellers znovu prošetřil činnost jistého soukromého detektiva v posledních dnech. Ten pracoval na případu, o který se zatím z nevysvětlitelných důvodů Hollisterová zajímala.

Před několika minutami policie oznámila, že hledaným pachatelem je soukromý detektiv Donald Lam, obchodní společník detektivní agentury Cool a Lam. Sestra zavražděné dívky neomylně poznala na předložených fotografiích Donalda Lama jako muže, kterého potkala ve své ložnici vzápětí po vraždě. Otisky prstů, které zanechal vetřelec na celofánovém obalu knihy, byly rovněž identifikovány jako otisky prstů Donalda Lama.

Majitelka předměstského motelu v mrtvé dívce rovněž poznala ženu, která doprovázela Lama, když se zapsal jako Dover Fulton s manželkou a ubytoval se v chatě motelu.

Seržant Sellers skromně odmítá chválu za svou dokonalou detektivní práci. Prohlásil, že souhrou okolností si vzpomněl, že popis zavražděné dívky je shodný s popisem oné mladé ženy, zapsané v motelu jako paní Fultonová. Poněvadž věděl, že tato mladá žena se s jmenovaným soukromým detektivem stýkala, seržant Sellers dovezl majitelku motelu do márnice, kde svědkyně mrtvou identifikovala. Nato vyslechl seržant Sellers sestru zavražděné, slečnu Rosalindu Hartovou, aby zjistil, zda oním vetřelcem, kterého viděla ve své ložnici, nebyl Donald Lam.

Pokud jde o motivy činu, seržant Sellers dnes prohlásil: Lam je neobyčejně chytrý, ale měl jsem vždy podezření, že nebude patrně úplně normální. Jeho obchodní společnice přiznala, že neobyčejně přitahoval ženy, ale povětšině se k nim choval chladně a odmítavě.

Policie nám zatím popis hledaného nedodala. Za hodinu budeme v našich příštích zprávách však vysílat podrobný popis podezřelého. Policie dala zatím zprávu všem hlídkovým vozům, které střeží výpadové silnice. Sellers je přesvědčen, že Lam bude nejdéle během několika hodin zadržen. Jenže, prohlásil seržant Sellers, a nyní cituji doslovně: Lze bezpečně předpokládat, že je hledaný schopen se ze zoufalství dopustit jakéhokoli činu, když nebude okamžitě zneškodněn.“ Potom začal hlasatel číst další zprávy a rusovláska klidně přistoupila k přijímači a vypnula ho.

Sam Lowry vyšel z koupelny a otíral si mokrým ručníkem z tváře mydliny. „To mě podržte, kdo by to byl řek!“ poznamenal.

Zapálil jsem si cigaretu.

„Co budeme dělat?“ zeptala se rusovláska.

„Máte u sebe revolver?“ zeptal se mě Lowry.

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Spáchal jste tu vraždu?“

„Ne.“

„Proč tam našli vaše otisky?“

„Vysvětlím to, až bude vhodná doba.“

„Je teď,“ řekl Lowry.

Postavil se mezi mne a dveře. „Same,“ vyjekla dívka, „máš bouchačku?“

„Žádnou nepotřebuju,“ odpověděl Lowry.

Pokuřoval jsem klidně dál.

„Zavolám poldy,“ řekla dívka.

„Jenom žádný kvalt,“ řekl Lowry. „Zamysli se.“

„Proč?“

„Jestli do rána nelíznou tohohle ptáčka, vypíše se určitě odměna. Co když se prostě vytratil jako pára? Víš přeci, jak to u sexuálních vražd chodí. Policajti to nafouknou jako bublinu a město vypíše odměnu za dopadení.“ Rusovláska se na mne podívala s odporem a řekla: „A přitom vypadáte docela normálně. Jak jste tohle mohl proboha udělat ženě? Jaké z toho máte uspokojení, když –“

„Sklapni zobák,“ řekl Lowry. „Mám nápad. Lame, vstaňte.“

Přistoupil ke mně, našlapoval lehce jako boxer v ringu. „O nic se nepokoušej, bráško,“ řekl. „Žádný finty. Vstaň a otoč se zády.“ Zvedl jsem se a otočil k němu zády. Pečlivě mě prohmatal a řekl: „Co na to řekneš, zlato? Mluvil pravdu. Bouchačku nemá.“ Usedl jsem opět na židli.

„Ne aby tě napadlo mě s ním nechávat na moment o samotě!“ řekla dívka.

Lowry kývl a pozorně si mě prohlížel.

Řekl jsem: „Já tu dívku nezabil.“

„Já vím,“ zakřenil se Lowry. „Dala vám pusu a potom dostala neodolatelný nutkání omotat si kolem krku punčochu a uškrtit se. Vy jste se na to koukal užasle a nebyl jste schopen pohybu. Já dobře vím, jak se to stalo, bráško.“ Rusovláska řekla: „Jestli ho pustíš o metr blíž ke mně, Same, tak tě zabiju.“

„Nečil se, zlato,“ řekl Lowry. „K tobě se nepřiblíží. Starej se radši o šunku. Beztak jsi ji nechala připálit.“

„Vař si sám, když se ti to nelíbí. Já nemůžu pořád –“

„Podívej se na tu šunku, už jsem řek. Já ohlídám zatím tohohle ptáčka. Jestli mě neposlechneš, půjdu pryč a vás dva nechám o samotě.“ Pohrůžka zapůsobila. Dívka uchopila vidličku a vyndala šunku z pánve.

„Teď tam nalej krapet vody, trochu mléka, přisyp mouku a udělej omáčku,“ řekl Lowry.

„Nemusíš mi radit. Dělala jsem ji už několikrát.“

„Dobrý, nebudem se hádat. Jenom se s tím dlouho nepárej.“

Dívka začala vyrábět omáčku. Lowry si olízl tlusté rty a řekl: „Lame, myslím, že na vás něco vyrazím.“

„Když mě nepustíte a předáte mě policii, abyste dostal odměnu, povím jim, jak a proč jste mě u vás držel.“ Zasmál se a řekl: „Vaše slovo nestojí za zlámanou grešli. Policii budete vykládat, že jste tu dívku nezabil a přitom jste na té knize nechal fůru otisků. Měl jste kapesník od její rtěnky. Poldům si říkejte, co chcete, bude vám to houby platný. Já rozhodně udělám kšeft, z kterýho koukaj prachy.“

„Hele, nemysli si, že mě s ním tady necháš samotnou –“

„Zavři zobák, zlato,“ řekl. „Musím přemýšlet. K čemu vám byly ty fotky, Lame?“

„Pracoval jsem na jednom případě.“

„Co to bylo?“

„Vražda a sebevražda milenců.“

„Ta v tom motelu?“ zeptala se dívka.

Kývl jsem.

Hleděla na mě rozšířenýma očima. „Ta dívka šla s vámi do toho motelu, kde jste se zapsali jako manželé?“

„To tvrdí policie.“

„Chtěl jste ji vlákat dovnitř, abyste… abyste ji měl u sebe a punčochou mohl –“

„Sklapni konečně zobák. Vylej tu omáčku, umyj pánev a udělej vejce. Opravdu si nevezmete taky, Lame?“ Zavrtěl jsem hlavou.

„Dobrý. Tak jenom čtyři vejce, zlato.“

„Mě hlad už přešel,“ řekla dívka. „Dělá se mi špatně od žaludku.“

„Tak co bude s těmi vejci?“ řekl Lowry a hrozivě k ní vykročil.

Odmlčela se a věnovala se smažení vajec.

Lowry pronesl zadumaně: „Tohle mi dá drobet fušku.“

„Jestli si myslíš, že na moment odejdeš, pak jsi opravdu blázen,“ řekla dívka.

„Dělá mi hlavu,“ přiznal se Lowry, „jak to mám navléct. Potřebuju se spojit s Bobem Elginem, ale – ale nechci, aby tě u mne našel.“ Na chvíli se rozhostilo ticho a potom řekl Lowry: „Zlato, můžu ti půjčit bouchačku. Sedneš si sem a budeš ho držet v šachu.“

„Povídám ti, že s ním sama nebudu, i kdybys mi dal deset bouchaček.“ Lowry se dal znovu do přemýšlení.

Řekl jsem: „Udělám s vámi dohodu, Lowry. Vydělal byste na ní.“

„Jak?“

„Chovejte se jako dospělý. Nechcete přece celý život dělat hospodského vyhazovače.“

„Člověk na tomhle světě nežije z toho, co by chtěl dělat, ale z toho, co dělá.“

„Můžeme dát hlavy dohromady,“ řekl jsem.

Děvče postavilo snídani na stůl. Lowry se hltavě pustil do jídla.

„Dávej si na něho pozor,“ řeklo zlato rozhořčeně. „Je chytrý jako opice. Jen si s ním něco začínej a já odsud v tu ránu vymáznu.“

„O jaký kšeft by šlo?“ zeptal se mě Lowry.

„O pojistku na osmdesát tisíc dolarů. Pojišťovna chce zaplatit zaplacené prémie za jeden rok a víc ani cent. Kdyby měli vypláznout osmdesát talířů, moc by je to mrzelo.“

„Koho ne?“ pronesl Lowry a nacpal si do úst další velkou porci šunky.

„Já se na ně chystám. Zrovna na tomhle jsem pracoval. Přišel jsem k té dívce na návštěvu, řekla mi však, abych počkal ve vedlejším pokoji, než se obleče. Někdo mě sledoval. Myslím, že jste to byl vy.“

„On to určitě nebyl,“ prohlásila dívka. „Tohle na nás nenavlíknete. Od té chvíle, co jste nám ujel naším vozem, jsem byla pořád s ním. Museli jsme zastavit kolemjedoucí auto, sehnat pro vaši káru šťávu, odjet do města, zaparkovat vůz a vrátit se taxíkem domů.“ Řekl jsem: „Tu adresu znal ještě někdo jiný.“

„Kterou adresu?“

„Adresu zavražděného děvčete.“

Uculil se a řekl: „Hezky se to poslouchá. Zkusme si to zopakovat. Přišel jste do její ložnice a dívka se oblékala. Je to tak?“

„Ano.“

„Sice nebyla oblečená, ale políbila vás?“

Kývl jsem.

„Vy jste byl džentlas a ona zas moc stydlivá, takže jste u ní nemohl zůstat, proto vás poslala k své sestře do ložnice.“

„Třeba tomu nevěříte, ale bylo to tak,“ řekl jsem.

Zasmál se. „Co by sis o takové dívce myslela, zlato?“ zeptal se rusovlásky.

„Do toho mě nezatahuj,“ odpověděla. „Když si pomyslím, co děvčata všecko riskujou! Chudinka malá!“ Řekl jsem: „Rozmyslel jsem si to a taky si vezmu pár vajec. Neobtěžujte se. Udělám si je sám.“ Chystal jsem se zvednout ze židle.

„Zůstaňte na té židli a vůbec se nehýbejte,“ řekl Lowry. „Zlato, udělej mu pár vajíček, když má na ně chuť.“ Ohrnula spodní ret a řekla: „Já nebudu posluhovat řádnému sexuálnímu maniakovi. Proč ho nenecháš, aby si je připravil sám?“

„Dostal hlad znenadání,“ odpověděl Lowry a očka mu zablýskala. „Chce se dostat k plotně. Pak chytne pánev vřelého oleje, chrstne mi ho do očí a co pak s tebou bude?“

„Dobrý Bože!“ zvolala.

Řekl jsem: „Nejste příliš podezíravý?“

„To jste uhád, že jsem,“ zazubil se Lowry. „Převezl jste mě už jednou.“ Rusovláska vstala a dala se do díla. Vejce usmažit neuměla. Zespoda měly silnou kůrku a bylo v nich plno bublin, takže vznikla odporná huspenina plovoucí v tuku.

„Zlato, dej pryč pepř,“ řekl Lowry.

„Ale já si chci ty vejce opepřit.“

„Já to udělám,“ řekl Lowry. „Vezmete pepřenku, odšroubujete závěr a do dlaně si nasypete pepř.“

„Nedotýkejte se toho,“ řekl, když jsem natáhl ruku po kávové konvici. „Naleju vám sám. Vlastně ne. Zlato, nalej mu to kafe.“ Lowry si odsunul na židli asi metr od stolu a řekl: „Ani hnout, Lame. Žádné finty. Za moment jsem zpátky.“ Odešel do vedlejšího pokoje a nechal dveře dokořán. Byl za chvilku zpátky a v ruce držel revolver. „Tohle vám vyžene z hlavy nějaké nápady, jako mi vchrstnout kávu do očí.“ Polykal jsem s nechutí mizerná vejce, vzal jsem si topinku a popíjel kávu. Byla docela dobrá.

Lowry mě při jídle pozoroval a zasmál se. „Polykáte každé sousto nadvakrát.“

„Co tím myslíte?“ řekl jsem. „Chcete kritizovat kuchařku? Ať dělám, co dělám, nic vám není vhod.“ Díval se na mne, zatímco jsem dojedl vejce a pil druhý šálek kávy.

Řekl: „Nehýbejte se z té židle. Ať se stane cokoli, vůbec se nesmíte hnout. Rozuměl jste?“ Zívl jsem a řekl: „Nic proti tomu. Chtěl jsem vaší ženě pomoct s tím špinavým nádobím.“

„Vaší ženě,“ zasmála se rusovláska.

„Nech toho, zlato,“ řekl Lowry.

„Proč jsem k vám asi dnes ráno zašel, co myslíte, Lowry?“

„To jsem vedle. Nemám tušení.“

„S Bobem Elginem jsme udělali dohodu! Jde o těch osmdesát táců. Nedostanem je celé, ale i tak jde o hezký prachy. Počítám, že se Elgin co nevidět objeví – ovšem jestli vám o tom řekl. Určitě se vám o tom zmínil, ne?“ Lowry se na mne podezíravě podíval. „Co tím k sakru myslíte? O čem se měl zmínit?“

„O ničem. Já se vás jenom ptám.“

„Odkud mám sakra vědět, co má Elgin za lubem?“

Mlčky jsme seděli u stolu. Rusovláska nalila do dřezu vodu; pozorovali jsme ji chvíli při mytí nádobí.

Koukl jsem se na hodinky a řekl: „Hrome, to je divné, že se Elgin ještě neozval. Myslel jsem, že tu už bude.“

„Říkal, že tu bude?“

Odpověděl jsem: „Podrobně jsem ho o všem informoval a řekl mu, že potřebuju člověka, na kterého je spolehnutí, kdyby šlo do tuhého. Řekl jsem mu, kolik bude činit jeho podíl. Udal mi vaše jméno a adresu. Řekl jsem mu, že už jste se chtěl se mnou jednou setkat a on se zasmál a řekl: ‚Někdy člověk nemá chuť setkat se s každým, kdo ho hledá,‘ nebo něco v tom smyslu. Nepamatuju se, jak to řekl doslovně. Odpověděl jsem mu, že jedu hned sem a proto jsem myslel, že buď na mne tady bude čekat, nebo se tu se mnou spojí.“ Znovu nastala delší odmlka.

„Nemyslíte snad, že vyzrál na nás na oba?“

„Sakra, já přece nejsem jeho společník,“ řekl Lowry. „Jsem u něho jako vyhazovač.“

„Počítalo se, že v tom kšeftě pojedete s námi.“

„O kolik to jde?“

„Osmdesát tisíc babek.“

„Odkud se vzaly?“

„Přečtěte si včerejší noviny a dovtípíte se. Dover Fulton byl nalezen mrtev. Jestliže spáchal sebevraždu, pojišťovna nic nezaplatí, protože od uzavření pojistky neuplynul ještě rok. Vrátí pouze zaplacené pojistné. Jestliže Fulton sebevraždu nespáchal, v případě násilné smrti se vyplácí dvojnásobek. Pojistná částka činí čtyřicet tisíc, čili dvakrát čtyřicet je osmdesát táců.“

„Osmdesát táců!“ řekl Lowry a olízl si rty.

„My bychom se šábli o takových dvacet papírů. Váš podíl by stačil, abyste se mohl zařídit pro sebe a nakoupil pro rusovlásku nějaké hezké šaty. Mohla by se dostat k filmu, kdyby se to vzalo správně do ruky.“

„Myslíte, že by se mi povedlo dostat se k filmu?“ zeptala se dívka.

Lowry řekl rozhorleně: „Lame, povězte mi podrobnosti. O to, jak ty peníze mám investovat, se postarám sám.“ Rusovláska řekla podrážděně: „Docela věřím, že na mně budeš šetřit –“

„Zavři zobák, zlato,“ poručil jí. „Musím si to rozmyslet.“

V tichu, které následovalo, jsme slyšeli tikot levného budíka. Rusovláska nádobí otřela a utěrku pověsila.

Natáhl jsem ruku s prázdným šálkem. Nalila mi hustou černou kávu ze dna kávovaru.

„Ohřej mu ji, zlato,“ řekl Lowry.

„To je zbytečné,“ řekl jsem. „Piju rád vlažnou kávu.“

„Musím zavolat Boba Elgina,“ ozval se Lowry znenadání.

„Přece mě tu s ním nenecháš samotnou!“

„Koukni, zlato, nechám ti bouchačku. Sedni si tamhle ke dveřím a když se pohne, tak po něm střel. Na to máš plné právo. Je to policií hledaný vrah na útěku. Kdyby se stalo a tys ho zastřelila, nezapomeň, že jsem šel telefonovat pro poldíky.“

„Ale já s ním nechci zůstat sama.“

„Jinak to nejde,“ řekl Lowry. „Musím telefonovat.“

„Já to vyřídím za tebe.“

Zasmál se a řekl: „Víš, co by řekl Bob, kdyby věděl, žes u mě?“

„A co udělám, kdyby sem přišel?“

„Zmizíš zadním vchodem.“

„Tak radši zmizím hned teď.“

„Až se vrátím. Musíš toho ptáčka hlídat.“

„Říkám ti, že s ním o samotě nebudu.“

„Koukej, drahoušku, sedneš si tady ke dveřím a když se hne, tak hned střel. Já budu kousek od tebe, tamhle na konci chodby. Když křikneš, tak tě uslyším a jsem u tebe, coby dup. A nedělej žádné cavyky – naper mu to do hlavy.“

„Nejradši bych to udělala hned,“ řekla dívka. „Když na tu chudinku vzpomenu, dělá se mi špatně od žaludku.“ Řekl jsem: „Snad s vámi Bob v tom kšeftě počítal, i když to na beton nevím.“

„Radši by měl,“ odpověděl Lowry.

„Podle toho, co jsem zjistil, Bob Elgin věděl něco o tom motelu. Věděl, kdo tam půjde a –“

„Moment,“ řekl Lowry, „to jste si vybral špatný numero, ne? Bob netrpí v podniku žádný grázly. Občas tam některá šlapka klofne křupana, ale to je všecko.“

„Choval se prostě tak, jako bych mu neříkal žádnou novinku a řekl, že vy a já to dáme do latě. Třeba jsem mu toho říkal víc, než jsem měl.“

„Zlato, vezmi si tu bouchačku,“ řekl Lowry. „Jdu volat Elginovi.“

„Nemáš ho kvůli čemu volat,“ řekla. „Zatím jsi slyšel planý řeči.“ Viděl jsem, že to zapůsobilo. Znovu usedl do židle. „Fakt, on umí lhát, až se mu od huby práší.“ Řekl jsem: „S čím jsem měl vyrukovat? Předvést nějaké kejkle? Nebo to dát do televize?“

„A co jste nám vlastně řekl?“ zeptala se. „Proč nám nenalejete čistého vína?“

„Dám vám to tedy po lopatě. Tom Durham a Bob Elgin jedou na holport v nějaké levotě. Nevím, jakou úlohu hrál Durham v té takzvané dvojité sebevraždě v motelu, ale vím, že on i Elgin jsou do toho namočeni. Je tu možnost získat něco z těch osmdesáti táců, o které se zajímá i Elgin. Řekl mi, abych přišel k vám a – sakra, kdoví jestli nás nechce všechny převézt. A já tady musím trčet jako kůl.“

„Ještě se nasedíte dost a dost jinde,“ řekl Lowry.

„To radši ne. Pěkně si vezmu svůj díl z osmdesáti papírů a vykroutím se z vraždy té Hollisterové.“

„Chcete nám namluvit, že jste tu dívku nezabil?“

„Jasně, že jsem to neudělal.“

Lowry řekl: „Půjdu zavolat Bobovi. Je to moje poslední slovo. Zlato, vezmi si bouchačku.“ Lowry podal dívce revolver. Posadila se mezi mnou a dveřmi.

„Nechám otevřené dveře,“ řekl Lowry.

Obhlédl situaci, kývl na dívku a potom vyšel.

Dívka seděla u pootevřených dveří s revolverem namířeným na mne. Všiml jsem si, že kůže na kloubech její ruky zbělela. „Nehýbejte se,“ řekla. „Na mou duši, ráda bych vás provrtala, vy mizero! A přitom se dovedete tak mile chovat!“

„Už jsem vám říkal, že tu vraždu nemám na svědomí. A také to nebyla žádná sexuální vražda.“

„Měl jste její rtěnku na kapesníku.“

„Dala mi pusu.“

„Co jste dělal v její ložnici?“

„Hovořil jsem s ní.“

„Ona ale nebyla oblečená.“

„Pozvala mě dovnitř.“

„To vám určitě někdo uvěří.“

Natáhl jsem ruku po šálku a převrhl ho, takže se káva rozlila po ubruse.

Nedovedla potlačit bezděčnou reakci. Vyskočila ze židle, jako by ji něco píchlo. „Vy neohrabaný hlupáku!“ řekla. „Rychle pod to něco dejte, aby se nepoškodil stůl!“ Vytáhl jsem z kapsy kapesník a marně jsem se pokoušel rozlitou kávu utřít.

„To ne!“ řekla. „Vespodu, rychle, než to prosákne na stůl!“ Přiběhla ode dveří a když došla na druhou stranu stolu, převrátil jsem na ni stůl, skočil k ní, zkroutil jí zápěstí ruky, v níž držela revolver, vzal jí ho a řekl: „Ani muk! K zadnímu východu – rychle!“ Zbledla a její nalíčené tváře vypadaly jako oranžové šmouhy.

„Zadem,“ opakoval jsem a potom jsem dodal zlomyslně: „Mám ovinout punčochu kolem vašeho bílého hrdla, abyste nemohla dýchat? Byla by z vás krásná mrtvola, takhle –“ To přivodilo reakci. Otevřela ústa k výkřiku. Zakryl jsem je dlaní a řekl: „Jakmile hlesnete, opravdu vám tu punčochu kolem hrdla omotám. Jdeme!“ Třásla se jako osika. Sundal jsem jí dlaň z úst, poklepal jí na rameno a řekl: „Zlato, nejsem takový kruťas, abych vás déle trápil. Vyveďte mě zadem. Vážně jsem Hollisterovou nezavraždil.“

„Ne – nezaškrťte mě. Udělám – udělám všecko. Já –“

„Nemluvte bláhově,“ řekl jsem. „V životě jsem nikoho neuškrtil, ale potřebuju se rychle odsud ztratit a vás beru s sebou, abyste neutíkala za Samem. Tak jdeme.“ Vyšli jsme zadními dveřmi na krytou verandu. Na dřevěném schodišti zněly naše kroky dutě. Vsunul jsem pistoli pod kabát.

Asi uprostřed schodiště jsem řekl: „Můžete se vrátit, zlato. Lituju, že to jinak nešlo, ale musel jsem pryč. S těmi rozhlasovými zprávami jsem nepočítal.“

„Vy mě – vy mě nikam neodvedete, abyste – abyste mě tam uškrtil?“ Zasmál jsem se. „Zapomeňte na to. Tady vám vracím revolver.“ Vyňal jsem náboje, vrátil jí prázdný revolver a potom náboje. „Nepokoušejte se střílet, dokud zbraň nenabijete,“ řekl jsem „a zatím si to snad rozmyslíte. Zbytečně byste na sebe upoutala pozornost a dostala se do novin. A Bob Elgin by jistě nerad slyšel, že jste tady. Sbohem, zlato.“ Chvíli váhala a potom se pokusila o úsměv. „Sbohem,“ řekla. „Myslím, že jste hrozně moc chytrý – a vlastně i hodný člověk.“ Seběhl jsem po schodech a když jsem byl dole a vzhlédl, viděl jsem ji stát ještě na místě, kde jsem ji nechal. Revolver a náboje držela v ruce a dívala se za mnou.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Berta zasahuje

Půlhodinku potom, co jsem se dostal z Lowryho bytu, zazvonil jsem obvyklým signálem u Claire Bushnellové.

Vpustila mě dovnitř.

Řekl jsem: „Tak jsem se vrátil.“

„To vidím. Dost se naběháte, že?“

„Hm. Viděla jste poslední vydání novin?“

Zavrtěla hlavou.

„Mluvila jste s někým?“

Znovu zavrtěla hlavou a řekla: „Dělala jsem si manikuru.“

„Claire, pracuju pro vás. Necháte mě v bytě?“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Jistí lidé mě hledají a já se s nimi nechci setkat. Zůstanu tady.“

„Jak dlouho?“

„Do večera a snad i přes noc.“

„Panebože, vy opravdu nemaříte čas!“

„Viďte?“

„Tady přenocovat nemůžete.“

„Proč ne?“

„Co by o mně řekli ostatní nájemníci?“

„Když mě neuvidí, neřeknou nic.“

Na to už odpovědět nedovedla.

Šla k oknu, chvíli hleděla ven, a potom se otočila ke mně. „Donalde,“ řekla, „já to vím.“

„Co víte?“

„Slyšela jsem zprávy.“

Postavil jsem se mezi ni a dveře. „A co hodláte učinit?“

Přišla ke mně a podívala se mi do očí. „Vy jste to nespáchal.“

„Děkuji vám.“

„Proč se chcete skrýt?“

„Chtěl bych všechno objasnit dřív, než mě dopadnou. Když mě sbalí, půjdu za mříže a v cele jsem bezmocný.“

„A když vás nechytí?“

„Potom se mi ten případ snad podaří rozřešit.“

„Z mého bytu, Donalde?“

„Jakmile se naskytne vhodná příležitost, hned se jí chopím. Z vězeňské cely nemůžu odejít.“

„Jakou mám jistotu, že se neprobudím s punčochou kolem krku?“

„Žádnou jistotu nemáte.“

Přistoupila blíž a položila mi dlaně na ramena: „Donalde, podívejte se mi do očí.“ Učinil jsem, jak si přála. „Povězte mi, jak to bylo s tím – tím děvčetem.“ Řekl jsem: „Obcházel jsem zadní trakt domu a uviděl jsem ji v ložnici. Okna nebyla zastřená a skleněné dveře zely dokořán. Byla teplá noc. Dívka se právě strojila. Uviděla mě. Vešel jsem dovnitř. Myslím, že měla trochu strach.“

„Z vás?“

„Provedla něco a obávala se následků. Něco věděla a nechtěla, abych se to dověděl já.“

„A co potom?“

„Drobet se se mnou muchlovala. Nevím, snad to myslela upřímně. Potom mi řekla, abych šel vedle a tam na ni počkal.“

„A vedle byla ložnice její sestry?“

„To souhlasí.“

„Proč jste nepočkal na policii?“

„Protože bych putoval do vězení a ztratil možnost tuhle záležitost objasnit.“

„Myslíte, že ji policie nevyřeší?“

„Pochybuji.“

„Je vám jasné, že jste se svým útěkem dostal do bezvýchodné situace?“

„Stejně nemám jiného východiska: buď to vyřeším, anebo dostanu provaz jako sexuální vrah,“ řekl jsem. „A navíc policie vyrukuje s nevyšetřenými vraždami za posledních pět let a hodí mi je na krk.“

„A vy si myslíte, že ten případ opravdu objasníte?“

„Nemám žádnou jinou naději.“

„A jak na to hodláte jít, Donalde?“

Šel jsem k židli a posadil se. Chvíli váhala a potom usedla naproti. „Líbíte se mi,“ řekla. „Podstoupím to riziko. Totiž, myslím si, že to riziko podstoupím, ale chci od vás slyšet fakta.“

„Začalo to Tomem Durhamem. Chtěla jste o něm získat informace. Přišla jste k nám do kanceláře a uvedla důvody, proč si přejete, aby byl sledován. Skutečné důvody byly ale jiné. Ty informace si přála získat Minerva Carltonová.“

„Ano, to jsem vám řekla.“

„Odkud věděla Minerva, že Durham chodí k vaší tetě na návštěvu?“

„To nevím.“

„Nedomnívám se, že měl Tom Durham v úmyslu se o vaši tetu ucházet.“

„Byl by blázen.“

„A rovněž nemyslím, že jí chtěl odprodat nějaké akcie.“

„Ale určitě od ní něco chtěl.“

Kývl jsem. „Myslím, že Tom Durham je vyděrač. A také si myslím, že Durham tetu vydírá. Zamyslete se nad tím a povězte mi, co by o ní mohl vědět.“ Nakrčila obočí a řekla: „Proč by tetu Amélii mohl vydírat?“

„Ano.“

Zavrtěla hlavou: „S tetou Amélii by to nešlo.“

„Tak se aspoň o to pokoušel.“

„Zavolala by na něj policii.“

„Myslím, že ne. Všechno nasvědčuje tomu, že o ní Durham něco věděl, či že se to aspoň domníval.“

„Nemám tušení, co by to asi mohlo být.“

„Je vaše teta vůbec nějak zranitelná?“

„To si nedovedu představit. Za své činy a jednání se nemusí nikomu zodpovídat.“

„A co její minulost?“

Zavrtěla hlavou.

„Co její zesnulý manžel?“

„Také nic. Jeho památka – to jsou pro ni prázdná slova. Nudil ji.“

„Zdědila po manželovi nějaký majetek?“

„To opravdu nevím. Když jde o peněžní záležitosti, teta vyniká neobyčejnou mlčenlivostí. Myslím, že něco dostala, ale nevím kolik. Asi nějaké peníze od pojišťovny.“

„Jak zemřel váš strýc?“

„Zemřel velmi náhle. Myslím, že se otrávil zkaženým jídlem.“

„To by mohlo sedět.“

„Co jste povídal, Donalde?“

Řekl jsem: „Nahlas přemýšlím. Zkoumám různé možnosti. Jak dlouho už je po smrti?“

„Asi tři nebo čtyři roky.“

„Myslím si, že je vaše teta přece jenom vydírána. Jak dlouho je u ní ta služebná?“

„Susie?“

„Ano.“

„Mnoho let.“

„Sloužila Susie u ní za manželova života?“

„Ano, ovšem.“

„A jak se chovala Susie k vašemu strýci?“

„Susie je tetě Amélii neobyčejně oddaná. Pojí je spolu nějaký pevný záhadný svazek.“

„Teta Amélie nebyla v manželství příliš šťastná?“

„To vám opravdu nemohu říct. Nestýkala jsem se s ní moc často. Rozčilovala mě a – prostě jsem za ní nechodila. Ale vím, že teta Amélie si vždycky přála mít volnost. Toužila prožít romantické dobrodružství.“ Zvedl jsem se a šel se podívat z okna, zapálil jsem si, několik minut jsem přecházel po místnosti, a potom jsem se znovu posadil.

„Proč se domníváte, že je teta vydírána?“

„Protože je Tom Durham vyděrač.“

Claire Bushnellová řekla: „Opravdu nevím, jak se něco konkrétního dověděl. Samozřejmě – teď mě napadá, že na té strýcově smrti bylo opravdu něco podivného. Zemřel velice náhle a ty příznaky, které měl on, se u tety Amélie neobjevily. Vzpomínám si, že mi říkala, že jí bylo špatně. Abych vám pravdu řekla, ani jsem o tom moc nedumala.“

„Minervu Carltonovou také někdo vydíral. Dostala se do spárů vyděrače a já si myslím, že jím byl Tom Durham. Minerva patrně zjistila, že se Durham pokouší vydírat i vaši tetu. Proto se o něm snažila sehnat nějaké informace a hodilo se jí, že přiskřípl vaši tetu, takže vaším prostřednictvím na něho mohla poštvat detektivní agenturu.“

„Co vás přivádí na myšlenku, že byla Minerva vydírána?“

„Všechno tomu nasvědčuje. Já –“

Zazněl zvonek.

Řekl jsem: „Nevšímejte si toho zvonění.“

Návštěvník vyzváněl vytrvale dál; za chvíli jsem řekl: „Dobře, podívejte se, kdo to je. Když je to policie, musíte je vpustit dovnitř. Zapřete mne?“

„Můžete se spolehnout,“ řekla. Vzala cigaretové nedopalky z popelníku a špičkou prstu je na koncích umazala rtěnkou.

Zasmál jsem se: „Na tohle jste už patrně jednou doplatila.“

„Nač jsem doplatila?“

„Že v popelníku zůstaly cigaretové oharky beze stop po rtěnce.“

Ohrnula rty a řekla: „To od vás není hezké.“

„Není,“ řekl jsem.

Šla k mluvítku a křikla: „Kdo je?“

„Berta Coolová. Musím s vámi okamžitě mluvit!“ zadunělo v odpověď.

Claire Bushnellová se na mne tázavě podívala.

Řekl jsem: „Moment. Povězte jí – počkejte. Pusťte ji nahoru.“

Claire stiskla tlačítko uvolňující domovní dveře. „A co vy? Schováte se?“ Přikývl jsem. „Budu ve výklenku vzadu za sklápěcí postelí. Povězte Bertě, že jste mě neviděla.“

„Dobře,“ řekla.

Šel jsem ke dveřím, které zakrývaly sklápěcí postel, vešel do výklenku a Claire Bushnellová za mnou dveře zasunula. Uslyšel jsem cvaknout západku.

Zanedlouho poté jsem zaslechl Bertu: „Dobrý den, slečno Bushnellová.“

„Dobrý den, paní Coolová. Co vás ke mně přivádí?“

„Vzpomínáte si, že jsme pro vás měli provést jisté šetření?“

„Ovšem. Račte prosím dál a posaďte se.“

Slyšel jsem, jak pod Bertinou vahou prkna podlahy zavrzala a potom se ozvalo žuchnutí, když dopadla do křesla. „Váš šek byl pozastaven, má milá,“ řekla Berta.

„Jak tomu mám rozumět?“

„Váš šek na dvě stě dolarů nebyl proplacen. Sakra, říkala jsem Donaldovi, aby vám to vyřídil. Myslela jsem, že ho tady najdu.“

„Ale to přece není možné! Mám v bance dostatečnou úhradu.“

„Banka tvrdí opak. Šek, který jste u ní deponovala, prý banka převzala pouze k inkasu. Ten šek byl vystaven na banku v jiném státě a poněvadž nemohl být vyinkasován, zatížili jím vaše konto.“

„No tohle! Ten šek byl plně krytý.“

„Kdo ho vystavoval?“

„To vám říct nemohu, paní Coolová, ale ráda vás doprovodím do banky.“ Nemohl jsem vidět, jak se Claire Bushnellová tváří, ale mluvila jako dokonalá herečka. Když jsem si vzpomněl, jak věcně a bez okolků se dala do díla na těch cigaretových nedopalcích, začalo mi vrtat hlavou, kde se naše klientka naučila tak dokonale klamat a mást.

„Ten šek nemá krytí,“ řekla Berta.

„Ale přece je krytý, paní Coolová.“

„Banka tvrdí opak.“

„Tak to tedy projednám s bankou.“

„Je mi fuk, s kým to projednáte nebo neprojednáte,“ řekla Berta prudce, „ale než odtud odejdu, chci mít něco, čím vyrovnám pohledávku ve výši dvou set dolarů na našem kontě, protože jsem váš šek předala bance v dobré víře.“

„Víte – no – jestliže osoba, která mi šek dala – totiž dostala bych se tím do přechodných těžkostí.“

„Jestliže ten šek nebude řádně honorován, dostanete se do mnohem větších těžkostí,“ odpověděla Berta Coolová výhrůžně.

„Je mi líto, paní Coolová, že vám nemám co dát.“

„Houby nemáte.“

„Jak to myslíte?“

„Má milá, přece jsme dospělí lidé,“ řekla Berta. „Zajděte za svým amantem a –“

„Já žádného amanta nemám.“

„Tak si nějakého opatřte.“

„Já – já – totiž, víte –“

„Neviděla jste dnes Donalda Lama?“

„Ne.“

„Bože dobrý,“ řekla Berta, „to je patálie! Policie o něm prohlásila, že spáchal sexuální vraždu. Takový mizera!“

„Sexuální vraždu!“ vykřikla Claire Bushnellová.

„Víte, ta polonahá dívka na podlaze ložnice, co byla uškrcena punčochou.“

„Ale pan Lam se zdál – totiž něco takového bych do něho nikdy neřekla.“

„Nevím, co si mám myslet,“ řekla Berta nezaujatě. „Já ho fakt mám ráda, ale něco mi u něho nehraje. Ženy se na něho lepí, ale on není moc chytlavý, třebaže by to člověk čekal. Když si vzpomenu – když se tak drobet zamyslím, tak mě napadá všelicos.“

„Ale paní Coolová! Jak můžete tímhle způsobem mluvit o svém obchodním společníkovi?“

„Sakra, máte pravdu,“ řekla Berta. „To jsem si jen tak ulevila.“

„Pracovali jste přece společně na řadě případů?“

„Zajisté.“

„No a to ho tak málo znáte?“

„Zatraceně,“ řekla Berta, „my jsme obchodní společníci. Já s ním nespím.“

„Tak jsem to nemyslela,“ odpověděla Claire Bushnellová.

„No, radši jsem vám to vysvětlila předem, než s tím přijdete,“ odpověděla Berta. „Takže vy jste ho neviděla?“

„Ne… Byla jste v kanceláři, paní Coolová?“

„Chvíli jsem byla, chvíli nebyla,“ řekla Berta. „Musela jsem služebně do San Robles, měla jsem puštěné autorádio a o Donaldovi jsem slyšela ve zprávách. Když jsem se vrátila do kanceláře, už to tam věděli. Děvčata z toho byla celá hysterická.“

„Jaká děvčata?“

„Sekretářky,“ řekla Berta. „Elsie Brandová, to je Donaldova osobní sekretářka, se chovala jako rozlícená tygřice. Byla celá bledá, jak se vztekala a křičela, že vsadí krk na to, že Donald je úplně nevinný a že mu koupí celý tucet dámských punčoch a půjde s ním sama kdykoli a kamkoli do tmavé místnosti.“ Claire Bushnellová využila situace, aby se mi trochu svezla po kůži. Zadumaně řekla: „Ovšem, když se to tak vezme, pan Lam je opravdu nějaký divný. Včera jsem s ním mluvila, když za mnou přišel do bytu. Byla jsem ještě v negližé –“ Zvonek znovu vytrvale vyzváněl. Claire Bushnellová šla k mluvítku, řekla: „Kdo je?“ a potom nastalo na delší dobu ticho.

„Kdopak to je?“ zeptala se Berta Coolová. „Páni, vždyť vy jste bílá jako stěna!“

„Muž jménem Sellers,“ odpověděla Claire, „policejní seržant Sellers.“

„To je Frank,“ řekla Berta. „Já ho znám. Je od kriminálky a správný chlap. Ráda bych věděla, co tady sakra hledá!“ Vůbec jsem se nehýbal. Zanedlouho jsem zaslechl velitelské klepání na dveře bytu a Claire šla otevřít. „Vy jste Claire Bushnellová?“ zeptal se Sellers.

„Ano.“

„Ahoj, Franku,“ řekla Berta.

„A – hoj, Berto,“ zvolal Sellers. „Berto, udělal jsem to opravdu nerad, ale znáš to – padni komu padni.“

„No, já ti nic nevyčítám,“ řekla Berta. „Jestli je ta rozhlasová zpráva pravdivá, ten mizera sní to, co si nadrobil. Myslím, že při tom jeho nadměrně vyvinutém mozku ho nic jiného nečekalo. Vždycky býval takový sám pro sebe.“

„Měl se ženami někdy normální styk?“ zeptal se Sellers.

„Sakra, odkud to já mám vědět,“ odpověděla Berta vzpurně. „Ženy se mohly přetrhnout, byly do něj celé pryč… Třeba jeho osobní sekretářka je do něj zblázněná a Donald se k ní chová jako k mladší sestře. Když vejde Donald do kanceláře, kukadla se jí rozsvítí jako reflektory a každý jeho krok sleduje těma svýma zamilovanýma očima, ale pro Donalda je vzduch. Chová se k ní mile, je na ni hodný. Díky jemu dostala přidáno a ulehčuje jí práci, jak může.“

„Typické příznaky,“ řekl Sellers samolibě a s konečnou platností laického psychoanalytika.

„Hrome, to jsem mohl tušit už dávno.“

„Smím vědět, o kom je řeč?“ řekla Claire Bushnellová.

„O jejím společníkovi Donaldu Lamovi,“ odpověděl Sellers. „Je to vrah – sexuální maniak. Co o něm víte?“

„Nu, jednou jsem se s ním setkala,“ řekla Claire.

Sellers řekl: „Tak už sakra přestaňte okolkovat. Kdepak je?“

„Co to má znamenat?“

„Víte dobře, co to má znamenat,“ odpověděl Sellers. „Tady někde ho ukrýváte.“

„To si vyprošuju!“ vzkřikla Claire Bushnellová rozhořčeně.

„Fuj!“ ulevil si Sellers. „Hned jak se ta zpráva roznesla, věděl jsem, že je Donald natolik fikaný, aby se neobjevil v kanceláři. Půjde někam, kde si myslí, že je v bezpečí, a zavolá Bertě, aby tam za ním přišla. Tak jsem prostě koukal, kam Berta půjde. Když vyrazila ven, šlapal jsem jí stín. Věděl jsem na beton, že tu má s Donaldem Lamem rande. On je tady, anebo sem za Bertou přijde.“ Berta řekla: „Franku, šplouchá ti na maják. S Donaldem jsem vůbec nemluvila a nemám nejmenší tušení, kde vězí.“

„S tím si na mě nepřijdeš,“ odpověděl Sellers. „Třeba si myslíš, že je vrah nebo taky ne, ale společně vedete firmu a sotva tě napadne, abys ho nechala zalígrovat dřív, než zjistíš, co vyšetřil o tom případu, na němž pracuje, abys to mohla dotáhnout do konce a vydělat nějaké prachy.“

„Kdybych věděla, jak se s Donaldem spojit, tak bych to udělala. Přišla jsem k téhle dámě, protože nám dala šek na dvě stě dolarů, které banka neproplatila.“

„Jo, to jistě,“ řekl Sellers. „Radši se tady porozhlídnu.“

„Jen si posluž,“ řekla Berta. „Vsadím se s tebou, že ho nenajdeš, protože se tu nevyskytuje.“

„Oč se chceš vsadit?“ zeptal se Sellers.

„Padesát babek,“ řekla Berta hbitě. „Platí?“

Bylo zřejmé, že se nad tím Sellers zarazil. Asi minutu váhal a potom řekl: „Sázet se nebudu, ale pro jistotu se tu přece jenom rozhlídnu.“

„Nemůžete v mém bytě dělat prohlídku,“ řekla Claire.

„Ale, ale,“ odpověděl Sellers. „Teď je to jasný.“

„Povolení k domovní prohlídce nemáte. Vpadnete ke mně jen tak z ničeho nic. Jak mám vědět, že jste od policie?“

„Berta mě zná,“ řekl Sellers. „Proč nesmím udělat prohlídku vašeho bytu, milostivá?“

„Je to můj byt. Nesnesu, aby si nějaký policajt přišel do mého bytu, kdy mu napadne, a převracel ho naruby.“

„Platí ještě ta sázka?“ obrátil se Sellers k Bertě.

Po delší odmlce Berta řekla: „Sázím se o deset dolarů.“

„Pětadvacet,“ řekl Sellers.

„Deset,“ řekla Berta. „Výš nejdu.“

„Slevila jsi čtyřicet dolarů,“ řekl Sellers.

„Ty jsi taky otočil,“ řekla Berta.

„Tak dobrá, sázím deset babek,“ řekl Sellers. „Dámo, uhněte mi z cesty. Copak je za těmi dveřmi?“ Slyšel jsem, jak Claire zápasí se Sellersem. Seržant se jenom zachechtal.

„Aby vás čert vzal!“ supěla Claire. „Tohle nesmíte, vy jeden –“

„Uhněte dámo, povídám!“ řekl Sellers.

Cvakla západka, dveře se otevřely a sklápěcí postel mě odsunula na bok.

„Koukejme se,“ řekl Sellers, „trefa hned napoprvé. Vylez ven, Lame.“

Vešel jsem do místnosti.

Berta vyskočila ze židle a oči jí hněvivě zablýskaly: „Ty jeden podfukáři, ty mizero!“ křičela. „Okradl jsi mne o deset dolarů!“ Frank Sellers zaklonil hlavu a hlasitě se rozesmál. „Tohle se povedlo! To se opravdu povedlo!“

„Ty jeden nevděčný darebáku,“ dusila se Berta vztekem.

Claire na mne bezmocně hleděla.

„Claire, je mi to líto. Vyšel jsem po schodech a vy jste asi telefonovala nebo co. Dveře bytu byly otevřené. Čekal jsem, až přijdete, ale tu se ozval domovní zvonek. Nevěděl jsem, kdo to je, a tak jsem vklouzl do výklenku a zasunul za sebou dveře.“ Sellers řekl: „Tak jsi přišel moment před Bertou.“

„Asi ano,“ odpověděl jsem.

Sellers se přestal smát. Zvedl se z pohovky, šel ke dveřím a řekl: „Lame, ukaž mi, jak jsi za sebou ty dveře zevnitř zavřel.“ Věděl jsem, že jsem v pasti.

Na vnitřní straně dveří nebyla žádná klika ani knoflík.

Sellers se zazubil a řekl: „Tak to bychom měli. Donalde, nastav ruce.“

„Franku, moment. Chtěl bych o tom –“

„Nastav ruce!“ řekl velitelským tónem. Znal jsem ten tón a viděl jsem, jak mu v očích zablýsklo. Nastavil jsem zápěstí a Sellers mi nasadil pouta. Potom mě prohledal, žádnou zbraň nenašel, a řekl: „Můžeš se posadit. Jestli mi něco chceš říct, tak spusť. Jsi obviněn z vraždy Lucille Hollisterové. Všechno, co řekneš, může být použito proti tobě. A teď si provětrej plíce, když tě to baví.“ Řekl jsem: „Já ji nezabil.“

„Jo, tohle známe. Přišels tam, našel jsi ji ležet mrtvou, a tak sis její rtěnku rozmazal na ústa a šel do vedlejší ložnice, abys tam na ni počkal. Tohle bych od tebe nikdy nečekal, Donalde. Věděl jsem, žes divný pavouk, ale nenapadlo mě, že bys takového činu byl schopen.“

„Vraťme se k východisku, kdy to všecko začalo, Sellersi.“

„Nesmysl,“ řekl Sellers a potom chvatně dodal. „Tak dobře. Mluv dál.“

„Dáváš pozor, jestli něco neřeknu, co by mou vinu prokázalo. Zachovej se na moment nestranně, zapomeň, že jsi polda, a vyslechni mě.“

„Máš slovo,“ řekl Sellers. „Pokračuj v krasojízdě.“

„Jeden pohled do minulosti, Sellersi. Lucille Hollisterová měla velice ráda svou mladší sestru Rosalindu. Rosalinda milovala Stanwicka Carltona. Stanwickova žena byla drobet chytlavá na chlapy, aspoň podle toho, co mi Lucille o ní řekla. Lucille chtěla Stanwickovo manželství rozbít.“

„Kdo ti to povídal?“ zeptal se Sellers.

„Lucille.“

„Kdy?“

„Krátce před smrtí.“

Sellersovi zasvítily oči, jako když lovec najde čerstvou stopu. „Přiznáváš tedy, žes s ní byl v ložnici krátce před smrtí.“ Zadíval jsem se mu do očí a řekl: „Ano.“

„Proč jsi ji zavraždil, Donalde? Byla to sexuální vražda?“

„Nebuď labuť,“ řekl jsem. „Předně jsem ji nezabil. Za druhé to žádná sexuální vražda nebyla. Někdo ji zabil proto, aby nepromluvila.“

„O čem?“

„To se ti snažím vysvětlit a to se taky pokouším vypátrat.“

„Pokračuj,“ řekl Sellers a potom se otočil k Claire Bushnellové. „Slyšela jste, jak se přiznal, že krátce před smrtí byl se zavražděnou.“ Claire Bushnellová přikývla. Byla v tváři bledá jako křída.

„Tolik o Lucille Hollisterové. Hlídala Minervu Carltonovou, ale Minerva si při téhle poslední návštěvě s žádným mužem nic nezačala.“

„To je mi jasné,“ řekl Sellers výsměšně. „Zašla s Doverem Fultonem do motelu, protože ji chtěl naučit hrát ferbla a sundala si blůzu, aby si přitom nepomačkala rukávy.“ Řekl jsem: „Minerva Carltonová usilovala o komplikovanější plány. Navštívila zde přítomnou Claire Bushnellovou a dala jí šek na pět set dolarů s příslušnými instrukcemi. Claire měla zajít za Bertou Coolovou a získat informace o muži, který navštěvuje tetu Claire Bushnellové.“ Sellers pohlédl na Claire a ona kývla.

Nyní to Sellerse začínalo zajímat. Podíval se na mne a řekl: „Pokračuj, Lame. Co dál?“

„Ujal jsem se toho případu. Sledoval jsem toho muže až do hotelu Westchester Arms, kde dotyčný bydlel. Byl zapsán pod jménem Tom Durham. Nuže, proč myslíš, že ho dala Minerva sledovat?“

„Jak to mám sakra vědět?“ řekl Sellers. „Nejsem jasnovidec.“

Řekl jsem: „Když mě Lucille Hollisterová odvedla do motelu, vytáhla z kabelky balíček cigaret a ploché zápalky. Obojí zapomněla v chatě na stole. Na jejích zápalkách byla vytištěna reklama baru Cabanita.“

„Co na tom?“ zeptal se Sellers.

„Když cigarety vyndala, zřejmě zapomněla, že si pod celofánový obal zastrčila jakýsi papírek. Byl to útržek z jídelního lístku Cabanity a stálo na něm: motel Přívětivé zátiší.“

„Do toho motelu tě zavedla Lucille Hollisterová?“ otázal se Sellers.

„Ano.“

„Do téhož motelu, kde Dover Fulton a Minerva Carltonová skončili sebevraždou?“

„Byli v něm zavražděni,“ opravil jsem ho.

Sellers řekl: „Teď nabíráme tempo. Ti dva byli zavražděni, přestože dveře byly uzamčeny zevnitř?“

„To souhlasí.“

„Jen mluv dál,“ řekl Sellers. „Třeba ti hodíme na krk další dvě vraždy, kdyby ses nějak vyvlékl z té první.“

„Dveře byly zevnitř opravdu zamčeny, ale kdo ví, kdy byly zamčeny?“

„Nač narážíš?“

„Padlo několik výstřelů.“

„Správně. Jedna střela vězela v kufru, jedna v těle Dovera Fultona, jedna v těle Minervy Carltonové.“

„Celkem čtyři,“ řekl jsem.

„Čtyři? Blázníš? Dohromady tři.“

„Čtyři.“

Sellers řekl: „Chceš se hádat nebo co?“

„Kolik prázdných nábojnic zůstalo ve Fultonově revolveru?“

„Tři.“

„Zůstaly v něm jenom dva ostré náboje.“

„To proto, že pod úderníkem nechal prázdnou komoru bubínku. Dělá to mnoho lidí, protože to je bezpečnější.“

„Čili bubínek Fultonová revolveru měl jednu komoru prázdnou a ve zbývajících pěti zůstaly dva ostré náboje a tři prázdné nábojnice.“

„Správně.“

„Byly vypáleny čtyři rány.“

Sellers se na mne podíval s jistým respektem. „Snad máš pravdu. Co o tom víš“

„Sečetl jsem dvě a dvě dohromady.“

„A výsledek byl čtyři,“ zazubil se Sellers, že se mu povedl vtip.

„Výsledek byl čtyři,“ odpověděl jsem. „Dover Fulton chtěl zastřelit Minervu a sebe. Proč se tedy trefil do kufru?“

„Střelil po Minervě, ale netrefil se.“

„O takový kus vedle? Kufr ležel na podlaze.“

„Sakra,“ řekl Sellers, „shýbla se, třeba se chystala dát něco do kufru a on ji chtěl překvapit.“

„To určitě,“ řekl jsem. „Minerva klečí u kufru, chystá se ho otevřít, a Dover Fulton ji střelí do zátylku. Hodlal ji překvapit.“

„No,“ řekl Sellers, „takhle se to mohlo stát.“

„Budiž, vynechme ten moment překvapení. Co pak udělá Minerva?“

„No, samozřejmě vyskočí.“

„A otočí se čelem k němu,“ dodal jsem.

„Co máš proti tomu?“

„Pak by ji druhou ranou střelil do čela.“

„To není nutné. Otočila se k němu, viděla, že míří na ni a začala utíkat.“

„A on ji potom střelil do týla.“

„Ovšem.“

„Jinými slovy,“ řekl jsem, „když Minerva klečí a Fulton stojí těsně za ní, trefí se o celý metr vedle, ale pak Minerva vyskočí a uběhne pár kroků, načež Dover střílí jako olympijský vítěz.“ Sellers se poškrabal na hlavě a řekl: „Sakra, opravdu nevím, co se stalo, ale tohle je jediné vysvětlení.“

„Vysvětlení, které nic nevysvětluje,“ řekl jsem. „Povím ti, jak to bylo. V místnosti padly tři rány. Ten neznámý, co byl v chatě, věděl, že ty tři výstřely je nějak třeba odůvodnit. Vzal revolver a kufr a odešel o kus dál, aby výstřel nebylo slyšet. Potom prostřelil kufr, vrátil se do chaty, položil kufr na podlahu, vsunul revolver Fultonovi do dlaně, zamkl dveře zevnitř a vylezl oknem ven.“

„Tomu nerozumím,“ řekl Sellers. „Proč to všechno riskoval? Proč to dělal?“

„Protože musel najít pro tu třetí střelu nějaké vysvětlení. A tak prostřelil kufr.“

„Ale podle tvého vyprávění bylo vystřeleno čtyřikrát,“ řekl Sellers.

„Přesně tak.“

„A proč musel vystřelit počtvrté, aby pro třetí střelu našel vysvětlení?“

„Důvod je prostý,“ odpověděl jsem. „Pachatel má třetí střelu v sobě.“ Sellers na mne pět nebo šest vteřin hleděl, než mu to došlo. Potom řekl: „Fakt je, že se to hezky poslouchá, ale je to jenom teorie a neprokázaná domněnka.“

„Je to drobet víc než domněnka. Když jste našli mrtvoly, kde byly ženiny šaty?“

„Byla částečně oblečená a to ostatní – moment, myslím, že to ostatní leželo v kufru.“

„To stačí. Žena, která si do motelu s milencem vyjede na víkend, si přece nesundá blůzu, nesroluje ji a nenacpe do kufru. V době, kdy se střílelo, byl kufr rozevřený. Blůza visela vedle kufru na židli. Vraha zachvátila panika. Vzal blůzu, smotal ji, vecpal do kufru a přiklapl víko.“

„Se mi zdá, že toho víš nějak moc,“ řekl Sellers a významně dodal: „Taky se nedivím. V té době jsi byl v tom motelu.“ Bylo vidět, že přemýšlí, a potom náhle řekl: „Sakra, tohle přece jen k něčemu bylo! Dámy, pamatujte si každé slovo, co tady říkal. Byl v té době v motelu. A jestli to byla vražda, potom ji spáchal on.“

„Já ji nespáchal,“ řekl jsem, „protože nemám v těle tu třetí střelu.“ Pokračoval jsem: „Podívejte se na snímky místnosti, v níž byly obě mrtvoly nalezeny. Povšimněte si těch visících ručníků.“

„Co je s nimi?“

„Jeden třecí ručník,“ řekl jsem, „dva ručníky na osušení rukou.“

„No a?“

„Obvyklé vybavení jsou dva třecí ručníky a dva ručníky na ruce. Kam se poděl ten druhý třecí ručník?“

„Sakra, to teda nevím,“ řekl Sellers. „Přece neděláme inventuru prádla.“ Řekl jsem: „Vrah byl poraněn a omotal si ručník kolem rány, aby zastavil krvácení. Ta rána snad ani tolik nekrvácela, ale ten ručník je pryč.“

„Lame, to je bezuzdná domněnka. Nic jiného než divoký nápad.“

„Snad. Ale vyplatilo by se tu domněnku prozkoumat.“

„To je sakra pravda, že by se to vyplatilo,“ ozvala se Berta Coolová. „Franku, jenom si vzpomeň na tu pojišťovnu.“

„Co tím myslíš?“

„Při sebevraždě do jednoho roku se pojistka nevyplatí,“ řekla lakotně Berta. „Když pojištěnec zemřel – ale nespáchal sebevraždu – pojišťovna vysolí čtyřicet tisíc a při násilné smrti dvojnásobek – osmdesát tisíc babek.“ Sellers si hvízdl.

Berta řekla: „Jdeme na to – totiž, půjdu do toho.“

„Pokračuj, Lame,“ řekl Sellers. „Mluv dál.“

„Vůbec nešlo o nějaké milostné pletky. Minerva Carltonová byla ve spárech vyděrače. Vyděrač po ní žádal příliš vysoké výkupné, které Minerva nemohla zaplatit. Pohrozil jí, že když ty peníze nedostane, půjde k jejímu manželovi a všechno mu vyklopí.“

„Jestli skutečně padla vyděrači do rukou, tak nějak se to mohlo stát,“ řekl Sellers.

„Minerva se na vyděrače rozhodla vyzrát. Zašla za svým bývalým šéfem Doverem Fultonem. Byli spolu zadobře. Snad někdy dřív spolu něco měli, to nevím. Ale fakt je, že za ním zašla a oba se dohodli, že všecko narafičí tak, že Dover Fulton bude představovat jejího manžela. Vyděrač neznal Stanwicka Carltona osobně. Dover Fulton sehrál roli Stanwicka Carltona a řekl asi něco v tom smyslu, že mu žena byla sice nevěrná, ale že jí odpouští. Políbili se a před vyděračem se chovali jako milující manželé a Fulton v úloze Stanwicka Carltona vyděrači řekl, že se může jít bodnout.“

„To by šlo,“ odpověděl Sellers, když si to promyslel. „Ale musíš přijít s nějakými důkazy.“

„Chystal jsem se je opatřit, když jsi mi nasadil želízka.“

„Taky sakra víš, proč jsem to udělal,“ řekl Sellers. „Byls přistižen při vraždě.“

„Já žádnou vraždu nespáchal,“ řekl jsem.

„Pak jsi tedy odtamtud neměl utíkat, milánku. Myslel sis, že se vytratíš a nikdo na tebe nepřijde, nikdo tě nepozná. Ale náhodou se mi povedl chytrý kousek. Vzpomněl jsem si, že popis té blondýnky, cos s ní byl v motelu, přesně sedí na tu mrtvou a –“

„Tohle jsem už slyšel,“ řekl jsem. „Říkali to v rozhlase.“

Sellers se na mne škaredě podíval. „A potom jsem jen tak mimochodem vzal tu knihu a na celofánovém obalu byly samé otisky tvých prstů.“

„Jasně,“ řekl jsem, „vždyť jsem tam byl.“

„To je podruhé, co to přiznává,“ obrátil se Sellers k Bertě Coolové a Claire Bushnellové. „Zapamatujte si to.“ Řekl jsem: „Mám důvodné podezření, že to vydírání nějak souvisí s barem Cabanita. Víte, jak to v takových podnicích chodí. Lidé si tam zajdou vyhodit z kopýtka a občas se tam vyskytne nějaký chlápek s fotografickou pamětí a zjistí si jméno toho oslavence. Jestli je to Ženáč odněkud zvenčí nebo zdejší občan, který si šel na víkend drobet zařádit, vyděrači si ho nevšimnou. Kolem většiny podniků tohoto druhu se točí vyděrači. Anebo to řeknu jinak: Spousta vyděračů tam chodívá a taxírují hosty, zapisují si čísla aut a podobně, aby si přivydělali. Často se spokojí i s menšími částkami, ale někdy udělají dobrý lov. Myslím, že jedna taková tlupa vyděračů se soustředila v Cabanitě. Soudím, že k ní patří Tom Durham a domnívám se, že Bob Elgin ví, kdo je Tom Durham a kde ho najít.

Durham bydlel v hotelu Westchester Arms a hned po těch vraždách v motelu se odhlásil. Tehdy jsem si myslel, že přišel na to, že jsem ho sledoval, ale nyní soudím, že o tom střílení věděl. Rád bych si ho prohlédl. Myslím, že mu v těle vězí střela z dvaatřicítky.“

„Budu si to pamatovat a uvidíme, co se v tom dá dělat.“

Řekl jsem: „Včera večer jsem si Cabanitu drobet oťukal. Sehnal jsem pár fotek, pořízených v klubu. Jistým lidem se to nelíbilo a chtěli mi dát za vyučenou. Jen o vlásek jsem unikl tomu, že mě nezmlátili. Měl jsem pár fotografií a adresu. Byla to adresa té zavražděné dívky. Zašel jsem na tu adresu, abych se přesvědčil, kdo tam bydlí. Zjistil jsem to. Někdo mě tam sledoval anebo někdo věděl, že tam přijdu.“

„To říkáš ty,“ poznamenal Sellers.

„A z toho důvodu chci ten případ objasnit. Je to moje jediná příležitost. Zajeďme za tetou Claire Bushnellové a promluvme si s ní, než si něco vyvzpomene. Byla v rukou vyděrače. Myslím, že s ní byl vyděrač telefonicky ve spojení. Myslím, že dnes Tom Durham nechodí po návštěvách, protože mu vězí v těle střela z dvaatřicítky. Cestou na velitelství se můžeme zastavit u Amélie Jasperová a drobet ji zmáčknout.“

„Jo a já si můžu hledat jiný místo,“ řekl Sellers. „Copak si myslíš, že jsem nekňuba, který vpadne k něčí bohaté tetě a řekne: Koukejte, paní, kdo vás vydírá?“

„To nechte na starosti mně. Já to na vás nežádám. Můžete klidně sedět a poslouchat.“ Sellers se nad tím zamyslel, potom zavrtěl hlavou a řekl: „To je zas nějaký trik. Pojedeme na velitelství.“

„Mezitím stopa vychladne a už nic nevypátráte.“

„Chytil jsem vraha,“ uculil se Sellers samolibě. „To je dost za jeden den. Jdeme.“

„Propánajána Franku,“ řekla Berta, „poskytni tu příležitost aspoň mně. Rozbil jsi agenturu, budou nás vláčet po novinách a tahle senzace mě bude stát těžké prachy. Mám políčeno na osmdesát tisíc babek. Jestli říkal Donald pravdu, tak mám vyhlídku, že se drobet zhojím na pojišťovně.“ Frank Sellers zaváhal. Konečně mi řekl: „Jestli mě chceš vodit za nos –“

„Komu se podařilo tě někdy vodit za nos?“ ozvala se Berta.

Sellers se na mne zamračeně podíval: „O tebe nejde, Berto, ale o tohohle výtečníka. Člověk nikdy neví, co kuje za pikle.“ Zvedl jsem spoutané ruce a posměšně řekl: „Koukněte se, jak jsem chytrý.“ Berta řekla: „Mohli bychom ti dát nějaký podíl, když –“

„Berto, přestaň s tím,“ přerušil jsem ji. „Frank nemyslí na peníze.“

Sellers na mne vděčně pohlédl.

Řekl jsem: „Naskýtá se ti možnost odhalit pachatele vraždy v motelu Přívětivé zátiší. Naskýtá se ti možnost vyznamenat se a získat slávu. Máš příležitost rozdrtit vyděračskou tlupu a objasnit, jak vlastně byla Lucille Hollisterová zavražděna, kdo je pachatelem a motivy činu.“

„Spousta lidí řekne, že odpověď na tu poslední otázku mám po ruce,“ řekl Sellers, ale už nemluvil tak přesvědčivě jako ještě před chvílí.

„A v San Robles žije vdova s dvěma malými dětmi. Ty děti vyrostou a půjdou do školy. A když budou chtít udělat díru do světa, snad budou navštěvovat vysokou školu. A vzdělání dnes stojí peníze. A jejich matka neví, kde vezme peníze na živobytí na zítřek. Když mě poslechneš a pojišťovna jí těch osmdesát tisíc dolarů vyplatí, pak –“

„Přemluvil jsi mě,“ řekl Sellers. „Jdeme.“

Všichni jsme se zvedli a já řekl: „Co ty pouta?“

„Padnou akorát,“ zazubil se Sellers. „Nedělejte si žádné starosti. Chodit můžeš docela dobře, když ty ručičky budeš držet před sebou.“

„Bude lépe, když mi pouta sundáš.“

„Pro koho to bude lépe?“ poznamenal jízlivě.

„S tebou je potíž, že myslíš jako policajt. Tak tedy pojďme.“

Nahrnuli jsme se do výtahu, sjeli do přízemí a potom jsme všichni nasedli do Sellersova policejního vozu.

„Jaká je to adresa?“ zeptal se Sellers.

„226 Korreander Street,“ řekla Claire Bushnellová.

Sellers se prudce rozjel. Řekl jsem: „Uděláš líp, když necháš sirénu na pokoji.“ Sellers mě obdařil výsměšným pohledem a potom se soustředil na cestu.

Několik bloků před cílem snížil rychlost na padesát kilometrů a zastavil před bíle štukovaným průčelím.

Vyhrnuli jsme se ven a zůstali stát na verandě. Sellers stiskl tlačítko zvonku.

Susie, nohatá služebná, přišla k domovním dveřím, otevřela je a zdálo se mi, že když spatřila Franka Sellerse, štítivě ucouvla. Potom nasadila kamenný výraz.

„Susie, je teta Amélie doma?“ řekla Claire.

Služebná zaváhala.

Frank Sellers odhrnul klopu kabátu a ukázal policejní odznak. „Je doma?“ opakoval.

„Ano.“

„Jdeme,“ řekl Sellers a protlačil se dovnitř; nečekal, až bude ohlášen.

Susie se na něho zamračila, ale bezmocně stála na místě. Ještě než jsme došli do obýváku, nabyla duchapřítomnosti a ječivě zavolala: „Paní Jasperová! Přišla Claire a policie!“ Sellers mě držel za paži. Levačkou otevřel dveře a vešli jsme do pokoje.

Amélie Jasperová vzhlédla z kolečkové židle a na tváři vyloudila úsměv. „Vítám vás! Prosím, posaďte se. Claire, miláčku, jak se máš?“

„Dobře, děkuju.“

„Protože nemůžu vstát, bude Claire dělat hostitelku místo mne. Zase mám záchvat ischiasu po té autonehodě. Nevím, jak bych tu bolest potlačila. Snědla jsem už tolik aspirinů, že mi je z toho špatně – prosím, jen se posaďte. Promiňte, když budu mluvit trochu nesouvisle. Vzala jsem příliš moc prášků.“ Přivřela oči, potom se vzpamatovala a naplno je rozevřela.

Usedli jsme; vtom zpozorovala na mých rukách pouta. „Ale co to vidím, pane Lame! Snad nejste – totiž –“ Susie Irwinová, stojící ve dveřích, ji přerušila: „Slyšela jsem to v rozhlase, madam. Nechtěla jsem o tom mluvit, ale on zavraždil Lucille Hollisterovou. Jistě si vzpomínáte, jak psali v novinách o té ženě uškrcené punčochou.“

„Donald Lam!“ vykřikla Amélie Jasperová překvapeně. „A mně připadal takový slušný! Ale – a vy jste ho sem přivedl!“

„Abychom objasnili několik maličkostí s případem spojených.“ omlouval se seržant Sellers.

„Nechci mít toho muže ve svém domě. Nepřeju si mu být poblíž. Četla jsem o tom zločinu v novinách, všechny ty hrozné, ty odporné podrobnosti. Lituju, ale –“

„Jenom několik otázek, teto Amélie,“ řekla Claire. „Policie chce objasnit několik detailů a jakmile těch pár otázek zodpovíš, okamžitě odejdeme.“

„Já se vůbec nechci vybavovat s policií,“ odsekla Amélie Jasperová. „Na jaké otázky mám odpovídat? Toho muže jsem viděla jenom jednou a –“ Seržant Sellers ji přerušil. „Potřebuji nějaké informace o jistém Tomu Durhamovi.“

„Co je s ním?“ řekla teta Amélie Jasperová vzdorovitě.

„Domníváme se, že mezi ním a Lamem je nějaká souvislost.“

„Docela určitě se mýlíte,“ řekla Amélie Jasperová. „Pan Durham je velmi příjemný mladý muž.“

„Kdy jste ho viděla naposled?“ zeptal jsem se.

Hněvivě se na mne podívala a řekla: „Na vaše otázky nemusím odpovídat.“

„Ptám se, protože si myslím, že je Durham nějak zapleten do té tragédie v motelu Přívětivé zátiší.“ Vysunula bradu a ignorovala mne.

„A myslím si také,“ pokračoval jsem, „že to je vyděrač.“

„Vyděrač!“ vykřikla pohrdavě.

„Nevydíral vás?“ zeptal jsem se.

Tvářila se, jako by mou otázku neslyšela.

„Odpovězte,“ ozval se Sellers.

„Nevím, proč mám odpovídat na otázky člověka, který je úkladný vrah, člověka, který se pod záminkou, že mi pomůže získat pojistné, neprávem vetřel do mého domu. Nebesa, je to opravdu zázrak, že neležím na podlaze uškrcená punčochou!“

„Pokoušel se vás Durham vydírat?“ přerušil jsem ji.

Nevšimla si mne.

„Vydíral vás?“ zeptal se Sellers.

„Nevím, jak jste na takový nápad přišel.“

Řekl jsem: „Když vás nevydíral, co tedy chtěl? Přestaňte okolkovat a odpovězte jasně a jednoznačně. Co u vás pohledával?“

„Projednávali jsme jednu obchodní záležitost.“

„Co to bylo?“ zeptal jsem se.

„Důl.“

„Jaký důl.“

„Na olověnou rudu.“

„Kde leží?“

„V Coloradu.“

„Víte určitě, že to byl důl na olovo?“ zeptal jsem se a podařilo se mi vyloudit vítězoslavný úsměv.

Ten úsměv ji uvedl do rozpaků. Myslela si, že padla do pasti. „Totiž bylo tam olovo, ale také zlato.“

„Tak do čeho jste chtěla investovat – do dolu na olovo nebo na zlato?“

„To nevím. Podrobně jsem si to nepromyslela.“

„Čili jste se o nějakou finanční spekulaci příliš nezajímala?“

„Ne.“

„Tak proč vás Durham tak často navštěvoval?“

„Nedám se podrobovat křížovému výslechu ve vlastním domě,“ řekla. „To je neslýchané! Seržante, podám na vás stížnost!“ Sellers sebou zavrtěl, jako by se necítil ve své kůži.

Otočila se ke mně. „Štítím se takového ohavy!“ Potom se otočila k Sellersovi a zachvěla se: „Takové milé, hezké děvče, a právě když mu položila dlaně na tvář a přitáhla si jeho hlavu, aby ho mohla políbit –“

„Moment!“ řekl jsem. „Jak to víte, že mi položila na tvář dlaně a chtěla mě políbit?“

„Bylo to v rozhlase.“

„Určitě ne. Odkud to víte? Ani v novinách o tom žádná zmínka nebyla.“ Naklonil jsem se dopředu a díval se jí do očí.

Byla zmatená.

„Já nevím,“ řekla. „Snědla jsem tolik prášků, že –“

„To jsem vám říkala já,“ ozvala se Susie Irwinová. „Slyšela jsem to ve zprávách.“

„A jak jste se to mohla doslechnout? Kde se ten hlasatel skrýval, že věděl, jak mě ta dívka líbala?“

„Už nevím, ale myslím, že tu informaci jim dala policie. Patrně to měli od nějakého svědka.“

„Ano, je to tak,“ řekla Amélie Jasperová. „Susie mi o tom řekla.“

Posadil jsem se zpříma a řekl: „Všecko je mi jasné. Byl jsem opravdu hlupák.“

„Co je jasné?“ ozval se Sellers. „A pitomec jsem já, protože jsem si hezky zavařil.“

„Copak nechápete?“

„Co?“ zeptal se Sellers.

Řekl jsem: „Durham byl skutečně vyděrač, nebyl ale hlavou tlupy ani nevydíral tuto ženu. Přiveďte nějakého doktora, ať se na ten její ischias podívá, a uvidíte, že ho způsobila střela ráže dvaatřicet.“ Amélie Jasperová rozhněvaně zaječela: „Žádám vás, abyste z mého domu toho člověka okamžitě odvedl pryč.“

„Tak dělejte,“ řekl jsem. „Zavolejte doktora.“

Sellers chvíli váhal a potom řekl: „Zbláznil ses, Lame. Takové podtrhy na mne neplatí. Fantazíruješ, aby ses z toho vyvlékl.“

„Drobet se zamysli, Franku,“ řekl jsem. „Všechno je jasné. Ten záchvat ischiasu je zástěrka – Jasperová byla v motelu Přívětivé zátiší zasažena střelou do kyčle.“

„Seržante,“ řekla Amélie Jasperová vztekle, „žádám vás, abyste můj dům okamžitě opustili. Všech těch urážek mám už dost. Susie, okamžitě telefonuješ na policii, že –“

„Promiňte mi,“ omlouval se Frank Sellers.

Natáhl ruku, uchopil mě za límec a zvedl ze židle. „Tak jdeme, Lame. Dostal jsi mě do pekelné situace. A hni sebou! Tohle mám z toho, že jsem se snažil Bertě vyjít vstříc.“ Strčil do mne, že jsem téměř upadl a bezděčně jsem se snažil rozpřáhnout ruce. Ocelová pouta se mi zaryla do zápěstí a bolestí jsem ruce téměř necítil.

Sellers řekl: „Doufám, že mi prominete, paní Jasperová. Pokoušel jsem se celý případ důkladně objasnit a tenhle chlápek mě podvedl.“

„Susie, otevři jim dveře,“ poručila paní Jasperová.

Služebná vyšla na chodbu.

Otočil jsem se k Sellersovi: „Ty korunovaný osle, copak nechápeš, že tahle – –“ Sellers mě udeřil přes ústa: „Zavři klapačku!“

Vyvlekl mě na chodbu. Claire Bushnellová plakala, Berta Coolová se kolébala za námi. Susie stála vítězoslavně u otevřených domovních dveří.

Otočil jsem hlavu a řekl úpěnlivě: „Berto!“

Sellers mě uhodil tak tvrdě, že mi téměř přerazil vaz.

Když jsem pootočil hlavu, koutkem oka jsem zahlédl, jak se Berta vrací.

Byli jsme několik kroků od domovních dveří, když se z obývacího pokoje ozval výkřik. Potom byl slyšet pád křesla, další výkřik a volání Amélie Jasperové o pomoc.

Nato se ozval hlas Berty Coolové: „Tím to hasne, ty lhářko zatracená. Nehýbej se, nebo ti zlámu krk… Franku, rychle sem!“ Sellers na vteřinu zaváhal, potom se otočil a rychle mě táhl zpátky do pokoje.

Kolečkové křeslo leželo převrženo na podlaze a opodál se válel zakrvácený obvaz. Berta seděla Amélii Jasperové na ramenou a držela její nohu v ocelovém sevření. Amélie Jasperová chabě kopala druhou nohou a ječela o pomoc.

Sellers řekl: „Tohle přece nemůžeš udělat, Berto. To nemůžeš udělat.“

„To si povídej někomu jinému,“ odpověděla Berta. „Už jsem to udělala. Koukni se na tu díru po střele.“ Sellers uchopil Bertu za ramena: „Pusť ji, Berto. Tohle nejde dělat.“

„Povídám ti, že už jsem to udělala.“

Sellers se pokusil Bertu od Jasperové odtrhnout, ale Berta ho prudce odstrčila, takže seržant zakolísal a asi minutu se snažil nabýt ztracenou rovnováhu.

Ve dveřích stála služebná Susie Irwinová a v ruce držela ocelově modrý revolver: „Sáhněte ke stropu – všichni,“ řekla chladně.

Zlověstný tón jejího hlasu zapůsobil jako studená sprcha.

„Vy taky, seržante,“ řekla. „Ruce vzhůru!“

Sellers se otočil příliš rychle a Susie Irwinová stiskla kohoutek. Rána z revolveru se rozlehla místností. Sellers se užasle zadíval na svou zakrvácenou pravici.

Všichni pochopili tvrdou realitu. Susie Irwinová nerozuměla žertu.

Amélie Jasperová se pomalu zvedla.

„Amélie, pojď,“ řekla Susie.

Amélie rychle odkulhala ke dveřím. Zřejmě ji bolel každý krok.

Sellers se levačkou pokoušel vytáhnout revolver, ale nešlo mu to. Berta Coolová se pomalu zvedla a jako tank se vyřítila na chodbu.

Susie Irwinová se v domovních dveřích zastavila, otočila se a klidně zamířila.

Natáhl jsem nohu. Berta Coolová zakopla a dopadla na zem se žuchnutím, až se zatřásl dům. Susie Irwinová zmáčkla kohoutek a střela zasvištěla vzduchem v místě, kde by se asi vyskytovala široká prsa Berty Coolové, kdybych jí včas nebyl nastavil nohu.

Zabouchly domovní dveře. Zvenčí se ozval zvuk startujícího motoru.

Seržant Sellers vykřikl na Bertu: „Vytáhni mi z pouzdra revolver a dej mi ho do levačky.“ Učinila to Claire Bushnellová. S revolverem v levici utíkal Sellers k domovním dveřím. Přišel ještě právě včas, aby viděl světla policejního vozu zahýbat za roh.

Stál tam rozkacený a klel. Potom se obrátil ke mně: „Za to můžeš ty. Budu terčem posměchu –“

„Přestaň,“ řekl jsem. „Sundej mi želízka a vyhlaš poplach. Jsi tak hloupý, že ani nechápeš, že tě co nevidět čeká povýšení.“

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Zkrušený seržant

Frank Sellers se na mne zamračil a neobratně si utáhl kolem zápěstí pravé ruky kapesník, aby zastavil krvácení.

„To mám z toho, že jsem tě poslechl,“ řekl vztekle.

„Co?“ zeptal jsem se.

„Vyzraje na mě ženská, střelí po mně a ještě uteče v mém policejním voze. Vypadám jako pitomec číslo jedna.“ Podíval jsem se na Bertu: „Koukni se, jestli nenajdeš ručník, aby si ho omotal kolem paže.“

„O mně se nestarej,“ řekl Sellers, „je to dobré. Berto, sežeň taxík a jedeme na velitelství. Sakra, budu teď celému sboru pro legraci. Ženská mě trefila!“

„Berto, jdi se kouknout po tom třecím ručníku.“

„On ho nepotřebuje,“ řekla. „Utáhl si ruku kapesníkem a teď mu nekrvácí, takže –“

„Jak ti to mám přeslabikovat? Jdi najít ručník s vyšitou značkou motelu Přívětivé zátiší.“

„Sakra, proč to neřekneš hned?“ ozvala se Berta.

„Hlavně, že ti už došlo,“ řekl jsem.

„Sakra, co je s tím taxíkem? Budu ho muset objednat sám.“ Sellers šel k telefonu, zvedl sluchátko, položil jej na stolek, levou rukou vytočil číslo, potom sluchátko zvedl a řekl: „Policejní seržant Frank Sellers. Jsem na 226 Korreander a okamžitě potřebuju taxi. Pospěšte si, ano?“ Počkal na odpověď, něco zavrčel a položil sluchátko na místo.

Berta chodila po domě a hledala ručník. Ustrašená Claire Bushnellová se ometala kolem Sellerse.

„Smím se vám podívat na ruku?“ zeptala se.

„Naštěstí,“ řekl Sellers, „není přeražená kost, snad jenom ten palec. Vypadá to moc špatně.“ Otočil se ke mně a řekl: „S tebou a Bertou si to ještě vyřídím. Berta do mě strčila, jinak –“

„Tím ti Berta asi zachránila život.“

Podíval se na mne, jako by mě chtěl zakousnout.

Slyšeli jsme Bertu pochodovat chodbou. Potom vítězoslavně zamávala zakrváceným třecím ručníkem s červeně vyšitými slovy MOTEL PRIV ZAT.

„Tady to máš, drahoušku,“ řekla. „Našla jsem ho v koupelně mezi špinavým prádlem. Moc opatrná ta ženská zrovna nebyla.“

„Protože si prakticky byla jistá, že sotva někdo ten ručník přijde hledat sem. Zabal ho do novin, Berto. A nejdřív perem někde na kraj napiš své iniciály, abys mohla dosvědčit, kdy a kde jsi ho našla.“ Sellers řekl: „To je zbytečné. Doličné předměty si vezmu na starost já.“

„Seržante, nechceme, aby na ručníku byla vaše krev.“ Sellers se zaškaredil: „Už těch tvých nápadů mám dost, Donalde. Jedeme na velitelství a tam tě dám za katr. Měl jsem to učinit hned. A pak to vytmavím těm dvěma ženským.“

„Jasně,“ řekl jsem. „Reportéři se slítnou jako hejno much. Všichni budou chtít vědět, jak jsi přišel k tomu zranění.“

„Já jim to povím.“

„Berta ti zachránila život. Odstrčila tě stranou, takže tě ta žena nezastřelila.“

„O čem to ksakru mluvíš?“

„O tom, jak ti Berta zachránila život,“ řekl jsem. „A jestli se domníváš, že to bude vypadat pěkně, až se to dočteš v novinách, tak –“

„Berta mi život nezachránila,“ vykřikl Sellers. „Strčila do mě, takže jsem ztratil rovnováhu zrovna když ta bába s ksichtem jako půlnoc na mě vypálila. Berto, jestli se mě ještě jednou dotkneš, dostaneš do zubů, i když jsi žena.“

„Jenom to zkus,“ řekla Berta bojovně, „jestli ti nestačí, že máš rozbitou pracku.“ Řekl jsem: „Když si chceš hrát na umíněného, Franku, tak tedy vyložíme karty na stůl. Zajeď na velitelství a dostaneš se do takového maléru, že ti hlava půjde kolem. Zatkl jsi mě, ale nemůžeš mě držet ve vazbě.“

„To si myslíš ty!“

„Na pár hodin snad,“ řekl jsem, „ale teď je po ruce habaděj důkazů a každý advokát mě z toho snadno vyseká.“

„Tak slavné to není,“ řekl Sellers. „Amélie Jasperová má prostřelenou kyčli – co na tom?“

„Dobře, dejme tomu, že proti ní ještě nemáš dost důkazů. Ale pokud jde o mne, taky jsi pohořel.“

„Sakra, to bych rád věděl jak?“

„Stačí, že ta žena prohlásila, že mi dívka položila dlaně na tvář. Věděla to, protože mě zvenčí pozorovala.“

„Opravdu ti to děvče položilo dlaně na tváře?“

„Ano.“

Sellers se zadumal.

Řekl jsem: „Nyní je zřejmé, že Amélie Jasperová byla v motelu Přívětivé zátiší. Minervu Carltonovou vydírala. Minerva se dostala do úzkých. Obávala se, aby se nic nedověděl její manžel, a zavolala si tedy na pomoc Dovera Fultona, aby sehrál roli manžela.“

„Tohle už jsi jednou vykládal.“

Pokračoval jsem: „Něco se zhatilo. Domnívám se, že Dover Fulton sáhl po revolveru. Susie, ta semetrika, ho patrně něčím udeřila přes hlavu a Dover křečovitě stiskl kohoutek. Amélie byla pootočená zády a střela se jí zaryla do kyčle. Minerva Carltonová se dala na útěk. Irwinová zvedla revolver a střelila ji do zátylku. Jasperová a Susie nyní už nemohly couvnout, a tak věc dovedly do konce. Zastřelili Dovera Fultona a napadlo je, že všecko narafičí tak, aby se zdálo, že šlo o dobrovolný odchod dvou milenců ze světa. Musely ale najít nějaké vysvětlení pro tu třetí střelu. Nakonec přišly na nápad, že střelí do kufru.

Kufr ležel otevřený na podlaze. Blůza byla zřejmě někde poblíž, protože si ji Minerva odložila, aby vypadala domácky a zdálo se věrohodnější, že v motelu je s manželem. Amélie Jasperová si ovinula nohu ručníkem, aby zastavila krvácení. Zavřela kufr, do kterého předtím rychle nacpala tu blůzu. Obě ženy odjely tak asi kilometr odtud na dálnici, kufr prostřelily, z revolveru vyndaly jednu prázdnou nábojnici, aby se zdálo, že Dover Fulton nosil revolver s prázdnou nábojnicí pod úderníkem, potom se do motelu vrátily, kufr daly na původní místo, dveře zevnitř zamkly, oknem vylezly ven a odjely.“ Sellers řekl unaveně: „Už mě otravuje poslouchat všechny ty tvoje nepodložené domněnky.“ Řekl jsem: „Tohle není domněnka. Tak se to opravdu stalo. Chtěl jsem, abys věděl, co budu povídat těm reportérům.“

„Jdi se bodnout!“

„Pěkně sis to nadrobil. Místo, abys vraždu Lucille Hollisterové rozřešil, všechno jsi dokonale zkaňkal, dal sis prostřelit ruku od ženské, která ti navíc ještě ujela s vozem. Určitě budeš vypadat jako bambula první třídy. Už vidím ty tučné titulky pod tvou fotografií v novinách: PACHATELKA POSTŘELILA POLICISTU A UJELA JEHO VOZEM!“ Ta představa se Sellersovi příliš nezamlouvala.

„Teď jsi v té kaši až po uši. Pomůžu ti z ní vybřednout. Postačí půl hodiny –“

„Tak dobře,“ přerušil mě unaveně. „Máš zase nějaký divoký nápad. Aspoň si ho vyslechnu.“

„Sundej mi ty náramky –“

„To by tak hrálo! Kdepak!“

„Přemýšlej trochu. Ten chlápek, Tom Durham, je do toho všeho namočený. Víme to, protože o něm Minerva sháněla informace. Durham dělal spojku. Amélie a její služebná Susie jsou vyděračky a mají nyní na svědomí taky vraždu. Pokusí se zdrhnout, ale nejdřív se sejdou s Tomem Durhamem, který je rovněž na útěku. A moc bych se mýlil, kdyby nevymyslely pro Durhama nějakou historku v případě, že ho chytí policie. A po Durhamově výpovědi změní obě ženy souhlasně svou výpověď, spolehnou na známou rytířskost amerických porot a ty vraždy hodí na krk Durhamovi.“

„Pořád jen mluvíš a mluvíš a mluvíš,“ řekl Sellers. „Kde se sakra courá ten taxík?“ Zvenčí se ozvala houkačka auta.

Sellers se zvedl a řekl: „Tak dobře, jdeme.“ Položil mi levici na paži: „Hni sebou, vševěde.“

„To je tvoje věc, Franku, ale kdybys to chytře skoulel, přijedeš na velitelství ve svém voze s rozřešenou vraždou Lucille Hollisterové a objasněnou tragédií v motelu.“ Zdálo se mi, že tlak jeho prstů povolil.

Řekl jsem: „Koukej se, Franku. Máš revolver. Vezmi si ho do levačky a kdybych chtěl utéct, můžeš mě provrtat. Sundej ty náramky a já tě zavedu k Tomu Durhamovi.“ Taxík před domem znovu zahoukal.

„A k místu, kde je zaparkovaný tvůj vůz.“

Sellers řekl: „Když jsi takový vševěd, doveď mne nejdřív k mému vozu. Ty želízka ti docela sluší. Zkus mě podfouknout a můžeš hledat zuby na chodníku. Řekněte některá z vás tomu chlapovi, aby už přestal dělat kravál.“ Claire Bushnellová vyběhla k taxíku.

Řekl jsem Sellersovi: „Tom Durham se odhlásil z hotelu kolem jedenácté večer. To asi zrovna přijel z motelu. Pro odchod z hotelu je to nevhodná hodina. Dobré vlakové spojení už propásl a neodjel na letiště ani taxíkem. Portýr to tvrdí naprosto přesvědčivě. Na Durhama si nevzpomíná, ale na to jeho mohutné zavazadlo ano.

Liftboy říká, že Durhama viděl platit účet. Nato mu liftboy donesl kufr k východu. Portýr si vzpomíná, že ten kufr viděl a také zahlédl Durhama, ale potom otevíral dveře taxíku nějakým hostům, a když se otočil, byl Durham fuč.“

„Šel k druhému východu a nasedl tam do taxíku,“ řekl Sellers.

„O tom pochybuju.“

„A kam tedy podle tebe šel?“

Řekl jsem: „Uzavřeme dohodu. Jestliže tvůj vůz najdu poblíž hotelu Westchester Arms, sundáš mi želízka a poskytneš mi tu příležitost?“ Sellers zaváhal. Bylo na něm vidět, že ho ztráta vozu opravdu hrozně dopaluje.

„Dovedu tě přímo k místu, kde stojí tvůj vůz a –“

„Tak mě tam doveď,“ řekl. „Potom si můžeme povídat dál. Opravdu bych krádež vozu nerad hlásil.“

„Platí. Jedeme.“

Vykročili jsme k čekajícímu taxíku.

„Hotel Westchester Arms,“ řekl jsem, „a když tam dojedete, pomalu blok objeďte, až vám řeknu, abyste zastavil.“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Rvačka v suterénu

Necelý domovní blok od hotelu jsme našli stát vůz Franka Sellerse před požárním hydrantem.

Sellers radostně vykřikl a bylo vidět, že se mu ulevilo.

„Zastavte,“ řekl jsem taxikáři.

Taxikář zastavil, Sellers otevřel zdravou rukou dvířka auta, šel k policejnímu vozu, viděl, že tam jsou klíčky, zamkl vůz, klíčky dal do kapsy, zazubil se a vrátil se zpátky k taxíku.

„Berto,“ řekl Sellers a zvedl poraněnou pravici, aby jí nenarazil do otevřených dvířek auta, „v pravé kapse vesty mám klíčky k poutům.“ Berta mu odhrnula kabát, klíčky našla a odemkla mi pouta.

Sellers řekl: „Abys mi dobře rozuměl, Lame. Stále ještě jsi zatčený. Já ti jenom dávám tu slíbenou příležitost.“ Taxikář řekl: „Kdo mi zaplatí?“

„Oni,“ řekl Sellers.

Berta otevřela peněženku a to, že místo šedesáti centů taxikáři dala půldolar a dvacet pět centů, mluvilo za celé knihy.

„Co teď?“ zeptal se Sellers. „Budeme na ně čekat, až se vrátí?“

„Nevrátí se,“ řekl jsem. „Nejsou natolik hloupé, aby městem jezdily v ukradeném policejním voze.“

„Dobře. Co dál?“ otázal se Sellers netrpělivě.

„Pojď se mnou.“

Sellers se zamračil, zaváhal, ale potom přece jenom vykročil. „Žádné podtrhy,“ varoval mě.

Mlčky jsme došli k hotelu Westchester Arms.

„To si myslíš, že se tu ubytovaly?“ zeptal se Sellers.

Odpověděl jsem: „Jsou pronásledovány, jsou v zoufalé situaci a snaží se dostat pryč. Když se Tom Durham z hotelu odhlašoval, měl také naspěch a rovněž se snažil dostat pryč. Zmizel i se zavazadlem, jako by se rozplynul ve vzduchu. Máme co dělat se zaběhanou tlupou vyděračů. Nejde o náhodné, ale o plánovité akce.“

„Mluv konkrétně!“ řekl Sellers.

„Pojď za mnou. Tudy.“

Otevřel jsem dveře hotelového baru.

Vedoucí stál uprostřed místnosti, takže viděl na dveře z ulice i na dveře do hotelové haly.

Přišel k nám, uklonil se, potom zpozoroval Sellerse s ovázanou rukou a nato také poznal mne.

Řekl jsem: „Myslím, že si na mě pamatujete, viďte?“ Snažil se vypadat bezvýrazně.

„Dal jste mi vodu s olivou a účtoval ji jako koktajl.“

„Máte důkazy?“

„Ty už asi odtekly kanálem.“

„Nemluvte hlouposti.“ Zakrvácený obvaz pravice Franka Sellerse ho úplně fascinoval, takže od něj nemohl odtrhnout pohled.

„Dobře, objednáme si něco k pití, ale doufám, že tentokrát se silně polepšíte,“ řekl jsem.

Šel jsem k boxu. Usedli jsme. Sellers dost nerad.

Vedoucí se vytratil.

Polohlasně jsem řekl: „Claire, rychle za ním! Kdyby šel k telefonu, pozorujte ho a zjistěte, jaké číslo vytáčí!“ Claire Bushnellová vyklouzla od stolu a šla za vedoucím s patřičně upejpavým výrazem jako mladá žena, která hledá umývárnu.

„Myslíš, že on o tom něco ví?“ zeptal se Sellers pochybovačně.

„Když jsem se pokoušel sledovat Toma Durhama, něco se přihodilo právě v těchto končinách. A mimochodem, Dover Fulton a Minerva Carltonová si sem zaskočili na skleničku předtím, než odjeli do motelu.“

„To je setsakra tenká nitka,“ řekl Sellers.

„Ale stačila, abych ti našel vůz.“

Na to už odpověď neměl.

Řekl jsem: „Počítám, že se to všechno soustřeďuje buď zde, nebo v Cabanitě. Šel jsem nejdřív sem, protože to je blíž a tady se snáz mohly zbavit toho vozu, ale možná že nakonec rozřešení najdeme až v Cabanitě.“ Sellers pohnul rukou a sykl bolestí. Znecitlivění už pominulo a odštěpky roztříštěné kosti v pravém palci ho zabolely, kdykoli pohnul loktem.

Berta na něho soucitně pohlédla: „Měl by sis dát něco ostrého,“ řekla.

Sellers řekl: „Moje řeč. Kdepak vězí ten číšník?“

„Seženu ho,“ řekl jsem. „Co si dáš?“

„Dvojitý koňak,“ řekl a hlavou se opřel o čalouněné opěradlo. Zavřel oči a pobledl ve tváři. Koutky rtů se mu zkroutily bolestí.

Vyklouzl jsem z boxu, ale neušel jsem ještě ani šest kroků, když Sellers otevřel oči a napřímil se: „Moment, ty ne!“ řekl. „Ať jde Berta.“ Ozval se tlumený ženský výkřik. Přicházel odkudsi za barovým pultem.

Rozběhl jsem se tím směrem. Barman mě zastavil: „Tam nesmíte!“ Viděl jsem otevřené dveře a schodiště vedoucí dolů. Utíkal jsem tam. Barman mě uchopil za rukáv. Kopl jsem ho do kolena a když jeho sevření povolilo, seběhl jsem po schodech. Barman měl ještě tolik duchapřítomnosti, že za mnou přibouchl dveře, aby hluk zezdola nedolehl do hotelového baru.

Octl jsem se v suterénu. Bylo to skladiště – stály tu police s vinnými lahvemi a bedny lihovin. Po Claire Bushnellové nebylo ani vidu, ani slechu.

Vedoucí hotelového baru se právě chystal projít otevřenými dveřmi na druhém konci skladiště. Když mne spatřil, tvář se mu stáhla vztekem.

„Co tady chcete?“ obořil se na mne.

„Kde je to děvče, co vykřiklo?“

„Nevím. Vyběhla zase nahoru. Tady nemáte co pohledávat. Vypadněte!“

„Kam jdete?“ zeptal jsem se.

Uslyšel hluk od dveří vedoucích na schodiště. „Tohle je přepadení! Budu se bránit,“ řekl náhle.

Vsunul ruku pod kabát.

Uchopil jsem za hrdlo láhev šampaňského a mrštil ji po něm. Láhev se na betonové zdi roztříštila a šampaňské mu chrstlo do tváře, takže na chvíli neviděl. Levou rukou si otíral oči, ale pravici stále ještě držel pod klopou kabátu.

Vyřítil jsem se na něho.

Slyšel jsem praskot rozražených dveří a dusot nohou na schodech.

Vedoucí hotelového baru si to pojednou rozmyslel. Vytrhl pravou ruku zpod kabátu.

Seržant Sellers a Berta Coolová seběhli ze schodů.

„Co se tu sakra děje,“ zeptal se Frank Sellers a měl obličej bílý jako stěna.

„Kde je ta žena?“ zeptal jsem se.

„Vrátila se zas nahoru po schodech,“ řekl vedoucí.

Za jednou bednou vystrčila Claire Bushnellová obličej pokrytý pavučinami. „Houby!“ řekla rozkaceně. „Chtěla jsem vidět, kam jde. Vyběhla jsem zas na schody, když se obrátil proti mně. Když utíkal zpátky, přikradla jsem se dolů a schovala se.“

„Koukejte, co má tohle znamenat?“ zeptal se vedoucí. „Podám si stížnost na policejní velitelství. Ještě štěstí, že jsem nevystřelil. Myslel jsem, že to bude nějaké přepadení. Chystal jsem se bránit. Seržante, budete mít co vysvětlovat.“ Sellers vypadal jako maratónský běžec, který sbírá poslední síly, aby doběhl do cíle. Pomalu popošel a řekl: „Lame, mám už dost těch –“ Prudce jsem se otočil, přikrčil se, a pod nataženou paží vedoucího hotelového baru proběhl otevřenými dveřmi.

Zaslechl jsem Sellersovo rozkacené zvolání: „Chyťte ho!“ Za mnou se ozval dupot kroků.

Zaslechl jsem křičet vedoucího: „Tam se nesmí,“ a potom: „Já ho chytím.“ Octl jsem se v místnosti zařízené jako byt, zřejmě pro hotelového portýra. Nábytek byl levný a fórový, ale ucítil jsem čerstvý cigaretový kouř. Z cigarety na popelníku ještě vystupoval modravý dým.

Sehnul jsem se a podíval se pod postel.

Uviděl jsem sukně, ženskou nohu a potom jsem se střetl s hněvivým pohledem Amélie Jasperové.

Za mnou se něco hnulo. Tom Durham se na mne rozpřahoval holí. Uhnul jsem hlavou a uchopil ho za nohu. Prudký úder mi ochromil rameno. Durham se svalil se mnou na podlahu. Pevně jsem ho držel. Amélie Jasperová vylezla zpod postele a chytila mě za vlasy. Vedoucí hotelového baru mě nakopl a potom se přihnala Berta jako beranidlo.

Slyšel jsem křičet Sellerse. „Přestat! Okamžitě přestaňte!“ Potom jsem uviděl Bertino svalnaté lýtko, které se mihlo kolem mého nosu a špička jejího střevíce zasáhla Durhama do brady. Nato Berta řekla hněvivě: „Pokaždé, když chcete nějakého pancharta kopnout do zubů, tak vám v tom překážejí sukně!“

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Konec vše napraví

Když jsem vešel do kanceláře, Berta Coolová se na mne nevlídně podívala.

„Sakra, kde se pořád touláš?“

„Prověřoval jsem pár maličkostí,“ řekl jsem.

„Maličkostí! To si dovedu představit!“ rozhorlila se Berta. „Cukroval ses a miliskoval s tou holkou Bushnellovic. Vidí v tobě hrdinu.“

„Myslel jsem, že Sellersovi jenom prospěju, když mě novináři nenajdou.“ Berta si odfrkla a řekla: „Věděla jsem, že na ni letíš a ani pár koní tě nezadrží.“

„Co je nového?“ zeptal jsem se.

„Drahoušku, ve všem jsi měl pravdu. Ten vedoucí hotelového baru měl pronajatý byt v suterénu, který původně patřil portýrovi. Byl členem té vyděračské tlupy a Bob Elgin jakbysmet. Víš, jak to v nočních podnicích chodí. Vždycky se najde příležitost, jak najít vhodnou oběť. Ale špinavou práci za ně dělala Amélie Jasperová.

V posledních pěti letech si tím přivydělávala. Je zajímavé, jak kápla na tu Minervu Carltonovou. Claire Bushnellová se těmi avantýrami podle všeho vychloubala. Myslela si, jak to tetu Amélii zajímá, tetinka se začala vyptávat na bližší podrobnosti a potom –“ Přerušil jsem ji: „Přiznal se někdo?“

„Jestli se přiznal?“ Bertě zablýsklo v očích. „Měls vidět Franka! A přitom má jenom jednu zdravou ruku. Uchopil kus gumové hadice do ruky a ta sebranka se roztřásla jako sulc!“

„Kdo práskal?“

„Budeš se divit,“ řekla Berta, „ale první kápl božskou Tom Durham.“

„Dobře, a co vyšlo najevo?“

„Zmáčkli Minervu Carltonovou. Hrozili jí, že řeknou všecko jejímu manželovi. Tom Durham se sešel s Minervou v Cabanitě. Minerva řekla, že bude v motelu Přívětivé zátiší v sobotu večer a donese výkupné. Adresu napsala na zadní stranu jídelního lístku. Lucille se podařilo si hned po nich sednout do stejného boxu a toho jídelního lístku se zmocnila. Poprvé se neukázali – asi měli nahnáno. Carltonová umluvila schůzku o týden později. Přivedla Dovera Fultona, aby sehrál roli jejího manžela. Když se vyděrači objevili, Minerva se jim vysmála. Řekla, že manžel ví o všem a že jí odpustil. Přijel za ní nenadále z Colorada a ona se mu se vším svěřila. Vypadala šťastně a spokojeně.

Došlo k menší kontraverzi a Durham, rozhořčený, že přišel o peníze, chtěl Fultona udeřit. Fulton vytáhl revolver, ale chybil a Amélii Jasperovou zasáhl do stehna. Durham mu zbraň vykroutil z ruky. Fulton po něm skočil a Durham ho střelil přímo mezi oči. Minerva Carltonová se otočila a chtěla utéct, ale on jí zezadu prostřelil hlavu. Durham je výborný střelec.“

„A ten kufr?“

„Bylo to přesně tak, jak jsi říkal. Věděli, že pro tu třetí střelu musí najít nějaké vysvětlení.“

„A co Lucille Hollisterová?“

„Chtěli ji vyřídit. Nahlédla vyděračské tlupě do karet. Pozorovali její byt a chtěli s ní skoncovat, až vyjde z domu. Potom ses u toho nachomýtl ty a obě ženské tě sledovaly na dvorek a potom do její ložnice.“

„Myslíš Amélii Jasperovou a Susii?“

„Koho jiného? Jsi ty ale kus hňupa! Copak se nemůžeš ohlídnout a vidět, že máš v patách párek amatérů?“

„Když se oknem ložnice dívám na polosvlečenou dívku, tak sotva,“ řekl jsem.

Berta si povzdechla a zavrtěla hlavou: „To je z toho, že mám jako obchodního společníka muže. Měla bych ti koupit polarizační skla.“

„To bys opravdu měla,“ řekl jsem. „Sledovaly mě, je to tak?“

„Ne. Pozorovaly dům.“

„Já vím, ale potom, když jsem se objevil, tak mě sledovaly.“

„To souhlasí. Z Lucille měly strach. Nevěděly, jakou roli hraje. Myslely si o ní, že je detektiv. Z novin se ovšem dočetly, žes byl v motelu s nějakou ženou zrovna v době, kdy se tam střílelo. Poznaly ji podle popisu. Věděly, že Lucille se vyskytovala v nočních podnicích a jinde, kde vyděrači pracovali. Jenom přesně nevěděli, co má za lubem. Otevřeným oknem slyšely váš rozhovor v ložnici. Když řekla, že v chatě Dovera Fultona viděla nějaké lidi potom, když padly ty tři výstřely, podepsala si tím rozsudek smrti.“ Elsie Brandová zaklepala na dveře a řekla: „Přišel inspektor pojišťovny. Chce mluvit s Donaldem Lamem.“ Na tváři Berty Coolové se rozestřel andělský úsměv.

„Pošlete toho pána ke mně, kde se mu můžeme věnovat oba,“ řekla sladce.

ERLE

STANLEY

GARDNER

patří ke nejčtenějším autorům detektivních románů na světě. Napsal dosud přes 130 knih, které byly přeloženy do 21 jazyků, mj. do japonštiny, hebrejštiny, tamilštiny. Začínal jako obhájce, ale už roku 1923 publikoval první detektivní povídky v časopise Black Mask, kde rovněž začínal D. Hammett a R. Chandler. Roku 1933 vyšel jeho první román The Case of Velvet Claws (Sametový spár). Když napsal už na třicet knih o Perry Masonovi, představil pod pseudonymem A. A. Fair čtenářům dvojici soukromých detektivů Bertu Coolovou a Donalda Lama (The Bigger They Come 1939), „takže jsem mohl konkurovat sám sobě“. Své bohaté právnické znalosti uplatnil i při obhajobě nevinně uvězněných (Soud posledního odvolání 1952, česky Orbis, 1968).

ERLE STANLEY

GARDNER

DO LOŽNIC

JE VIDĚT

Z anglického originálu A. A. FAIR:

Bedrooms have Windows, vydaného nakladatelstvím

Dell Publishing Co. Inc., New York 1966,

přeložil František Jungwirth

Obálku navrhl a graficky upravil Pavel Hrach

Odpovědná redaktorka Hana Müllerová

Vydalo nakladatelství Josef Lukasík a spol. Praha

jako svou 132. publikaci

Edice Dobrá próza přeložená, svazek 12

2. opravené vydání

str. 175

Vytiskla tiskárna Naše vojsko, s. p., Praha 6

59-315-93 13/13

Nakladatelský kód 394

Doporučená cena 55 Kč

včt. DPH

ISBN 80-900303-5-1

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai