Lam a Cool - Ženy nechtějí čekat

Erle Stanley Gardner

(2012)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

ŽENY NECHTĚJÍ ČEKAT

A. A. Fair (E. S. Gardner)

1)

Hnal jsem se ulicemi, jako bych právě vyloupil banku. V kanceláři jsem měl být už před půl hodinou.

„Ptala se po vás Berta Coolová, pane Lame,“ oznámil mi vrátný, jen co jsem vkročil do dveří.

„Díky,“ odpověděl jsem.

„Nejspíš je to něco důležitého.“

„Jo, díky.“

Vyjel jsem výtahem nahoru a zamířil ke dveřím na konci chodby. Coolová & Lam. Soukromá detektivní kancelář hrdě hlásal nápis na skleněné výplni.

Vešel jsem dovnitř. Recepční na okamžik přestala horečně spojovat hovory a obrátila se ke mně. „No to je dost! Berta Coolová se po vás shání.“

„Je sama?“

„Ne. Je u ní pan Bicknell.“

„Kdo to je?“

„Nový zákazník.“

„Zavolejte Bertu a vyřiďte jí, že už jsem tady a že se u ní hned zastavím.“

Zamířil jsem do své kanceláře. Má sekretářka Elsie Brandová obrátila oči v sloup. „Donalde! Berta vyvádí jako pominutá. Už jsi s ní mluvil?“

„Ještě ne.“

Elsie se vzrušením celá chvěla. „Už to víš, Donalde?“

„Co?“

„No přece, že jedeš na Honolulu.“

„To mě těší.“

„Ty nemáš radost?“

„Ještě nikam nejedu.“

„Ale jedeš – zítra vyplouváš na Lurline.“

„Na Lurline přece do zítřka nesezenu lístek,“

„A kdo říká, že ho musíš shánět?“

„Tak už mě nenapínej a vyklop to.“

„Víc nevím. Ale Berta s tebou nutně potřebuje mluvit. Telefonovala na rezervace lodních lístků. Taky si nechala přinést materiály k jednomu staršímu případu. Ten Bicknell ji pořád přemlouval, aby jela na Honolulu ona. A Berta že ne, že má moc práce, že pojedeš místo ní ty a…“

Knoflík na dveřích mé kanceláře se začal točit tak, jako by si někdo ten kousek mosazi chtěl odnést. Dveře se prudce rozletěly a na prahu stanula Berta Coolová, osmdesátikilové ztělesnění hněvu a touhy po penězích.

„Kdes ksakru byl?“

„Pryč,“ řekl jsem nevinně.

„No to jsem si mohla myslet. Už půl hodiny tě všude možně sháním. Konečně se objeví klient s kapsama plnýma peněz a ty se ani neuráčíš přijít včas. Ten chlap je poklad – ví, co chce, a chce to hned.“

„A co chce?“

„Chce, abys jel na Honolulu.“

„Jsem ochoten s ním o tom diskutovat.“

„Ty o ničem diskutovat nebudeš. Jednám s ním já nebo ty?“

„Ty. Takže on chce, abys na Honolulu jela ty.“

„Jedna věc je, co chce, druhá, co dostane. V tom je setsakra rozdíl.“

„No tak dobře. Jdeme si s ním promluvit.“

„Počkej ještě.“ Berta za sebou zavřela dveře a hodila po Elsii pohledem, jako by jí její přítomnost byla proti mysli. „Nejdřív ti o něm něco řeknu.“

„Poslouchám.“

„Je to takovej přihrblej sušinka. Až mu budeš podávat ruku, dej pozor, ať ji moc nestiskneš. Má těžkou artritidu a mohlo by ho to bolet. Ale rozhodně mu nesmíš dát najevo, že se na něj díváš jako na chudinku. Očividně si zakládá na tom, jakej je chlap.“

„O co v tom případu jde?“

„Na to bude dost času, až se s ním seznámíš. Teď tě na to jenom připravuju. Klienti jsou zatraceně vzácný zboží a musí se s nima zacházet v rukavičkách. Ale zároveň člověk musí být nad nima a mít situaci plně pod kontrolou. Jinak začnou moc myslet a to nikdy není dobrý. Takže teď už všechno víš. Já jdu zase zpátky k němu. Počkej asi tak deset vteřin a pak za námi přijď. Zdržel ses u případu, rozumíš, nechci, aby si myslel, že chodíš do kanceláře, kdy se ti zrovna zachce.“

„Jak přišel na nás?“ neodpustil jsem si otázku.

„Ví o nás už delší dobu.“

„Myslíš, že mu nevadí, že jsi ženská?“

„Myslím, že ne.“

„Tak to je dobře.“

Ne že by Berta nebyla žena na svém místě a dělala svému povolání ostudu, jen některým klientům občas trvalo trochu déle, než pochopili, že se na to místo hodí lépe než lecjaký muž. Byla jako křemen a po prvním rozhovoru to musel uznat i ten nejzarytější zastánce názoru, že žena patří tak leda do kuchyně.

„Naopak, jsem si jista, že si nás vybral právě proto, že jsem ženská. Žije totiž v představě, že jeho případ vyžaduje jemný ženský přístup.“

Při pomyšlení na jemný ženský přístup v Bertině podání mi mimoděk zacukaly koutky.

„Tak řekneš mi konečně, kdo je ten Bicknell?“

„Vlastník pomerančovníkových hájů, zlatých dolů a ropných polí.“

„Jestli se máme přepravit na Honolulu, tak jedině letadlem. Nemůžeme přece ráno jen tak napochodovat na loď a…“

„Nebuď naivní,“ přerušila mě Berta. „Má rezervaci aspoň pro šest lidí. Sám jede taky a…“ Berta zaváhala.

„A po tobě chce, abys jela s ním.“

„Tak nějak.“

„A ty jet nechceš.“

„To teda nechci. Nesnáším cestování. Nenávidím schody. Já se svejma nohama!“

Nadzdvihla si sukni a ukázala mi lýtko, které sice nepozbylo téměř nic ze svých někdejších lepých tvarů, pravou ozdobou by však bylo na noze hráče amerického fotbalu. Když jsem pohledem sklouzl ještě níž, uviděl jsem útlý kotník, ladný nárt a drobné chodidlo. Dokázal jsem si představit, že by taková nožka mohla po světě nosit subtilní dívenku, ale nikoli Bertu, a v duchu jsem jí dal za pravdu.

„Tak to vidíš. Nožičky jako antilopa a zadek jako valach. Copak já můžu někam jet?!“

Elsie i já jsme dobře věděli, jak moc si Berta na svých nohou od kotníků dolů zakládá, a se zdvořilým zájmem jsme hleděli na její drahé střevíčky.

Chápavě jsem pokýval hlavou. „Ale no tak, Berto, na lodi mají přece výtahy.“

„To sice mají, ale ty jsou věčně plný lidí, který se na sebe nechutně mačkají. A na Honolulu jsou samý hory a kopce. Viděla jsem to na obrázcích. Všechno je tam do kopce. A je tam strašný horko. Kdybych se náhodou nezalknula vedrem, tak se utopím ve vlastním potu. A navíc, ten chlap mi na rozdíl od tebe vadí. Nesnáším nemoci a nesnesu kolem sebe nemocný lidi.“

„A co že mu vlastně je?“

„Má artritidu. Kdybych s ním měla jet na jedny lodi a celou dobu poslouchat, jak mu vržou klouby, asi bych se neudržela a shodila ho do moře. Takže se začni tvářit, že jsem ti nic neřekla, počkej deset vteřin a pak přijď za mnou. A nezapomeň – pracoval jsi na jiném případu!“

Berta se otočila na podpatku, s trhnutím otevřela dveře, s prásknutím je za sebou zavřela a vykročila do své kanceláře.

„Teda, Donalde, představ si, že by to bylo něco velkýho a musela jsem za várna na Honolulu letět i já. To by bylo úžasný!“ Elsie přivírala oči při představě slasti, kterou dozajista skýtá Waikiki Beach a další malebná místa na Honolulu.

„No já nevím.“ Můj skeptický tón její nadšení částečně zchladli.

„Ale stejně by to bylo prima.“

„To možná ano, ale moc s tím nepočítej. Jestli budeme potřebovat pomoc, najdeme si někoho přímo na místě. Letenka by vyšla draho – to by Berta nepřenesla přes srdce.“

„To je mi jasný, ale snít o tom můžu, ne?“

„To samozřejmě můžeš.“ Upravil jsem si kravatu a vykročil ke dveřím s tabulkou Berta Coolová, Kancelář.

Berta byla ztělesněná roztomilost. „To je pan Bicknell, Donalde,“ řekla a se zářivým úsměvem se obrátila k Bicknellovi. „Donald Lam, můj společník, pane Bicknelle.“

Rychle jsem k němu pokročil. „Ne, ne, jen seďte,“ řekl jsem a podával mu ruku.

Podal mi konečky prstů a odtáhl je ještě dříve, než jsem se jich vůbec stačil dotknout.

„Opatrně, nemám ruce úplně v pořádku. Trochu mě začíná zlobit revma.“

„Promiňte.“ Obrátil jsem se k Bertě. „Tak je to hotový. Myslím ten případ ze včerejší noci, jak jsi mě kvůli němu volala.“

„Už jsem měla starost, co tě mohlo tak dlouho zdržet.“

Přitáhl jsem si židli a posadil se.

Berta začala. „Pana Bicknella trápí jistá záležitost a byl by rád, kdybychom mu ji pomohli vyřešit.“

„Oč se jedná?“

„Chvilku strpení, pan Bicknell ti to hned vysvětlí. Zatím to vypadá, že budeš muset jet na Honolulu.“

„Ale?“

„Tu záležitost je třeba řešit přímo na místě. Pojedeš hned zítra.“

„Zítra? Do zítřka lístek nesezenu – sama víš, že zaoceánské plavby se rezervují několik měsíců dopředu.“

„Už je to tak, zítra vyplouváš. Pan Bicknell všechno zajistil. Lodní lístek s místenkou si můžeš vyzvednout třeba hned.“

Obrátil jsem se k Bicknellovi a důkladně si ho prohlédl.

Mohlo mu být něco kolem pětačtyřiceti. Byl drobný – pořádný závan větru by ho snadno zdvihl ze země a odnesl do dáli. Zpod hustého obočí hleděly pronikavé šedé oči. Na hlavě mu do všech stran trčely rozcuchané tmavé vlasy jako dráty. Na tvářích mu ostře vystupovaly lícní kosti. Měl voskovou pleť, a tak nevypadal příliš zdravě. Oblek šitý na míru, pečlivě vyleštěné boty, hedvábná kravata, zlaté manžetové knoflíčky s pravými smaragdy. Kostnatýma rukama svíral masivní rukojeť vycházkové hole. Snažil se vypadat jako velký šéf, ale přitom z něj čišela úzkost. Jako by měl z něčeho strach. Jako by se bál – snad odmítnutí, snad nevhodně položené otázky.

„Jak dlouho už máte rezervaci na Lurline?“

„Už docela dlouho.“

„Takže jste věděl předem, že naše služby budete potřebovat?“

„To ne.“

„Měl jste tedy jet s někým jiným?“

„Proboha, Donalde, proč pana Bicknella nenecháš, aby nám to pověděl sám? Co ho máš co vyslýchat? Tím ho jenom zmateš.“

„Chtěl jsem mít jasno.“

„Od toho tu přece jsi ty, abys v tom jasno udělal. Ale ne tak, že budeš pana Bicknella zpovídat.“

„A jak tedy?“ zatvářil jsem se přihlouple.

Berta se zamračila. „Bereš to prostě za špatný konec.“ Obličej se jí ale v mžiku opět rozjasnil. S úsměvem se otočila k Bicknellovi a snažila se vše převést v žert. „Donald rád žertuje. Nesmíte si toho vůbec všímat. Je ale inteligentní a váš problém vyřeší.“

„To doufám,“ odtušil Bicknell. „Přesto bych byl raději, kdybyste se mnou jela vy, paní Coolová. Tedy ne že bych nevěřil vašim schopnostem, pane Lame,“ podíval se na mě.

Berta se do toho spěšně vložila. „O tom si promluvíme později. Pochopte, oba nemůžeme odjet, jeden z nás tu musí zůstat. Donald právě dokončil případ, nic ho tu nedrží a já mám spoustu práce. Nemůžu se teď hned sebrat a odjet. Pane Bicknelle, mohl byste nám ještě jednou zopakovat okolnosti toho případu? Stačí velmi stručně, dělala jsem si podrobné poznámky, takže s ostatním seznámím Donalda sama. Ale chtěla bych, aby to hlavní slyšel přímo od vás.“

Bicknell před sebou pomalu sepnul vyzáblé, svrasklé ruce, nahnul se kupředu, nahrbil hubená záda a přenesl část váhy na hůl, o niž se opíral. „Vlastně ani není co popisovat. Okolnosti musíte vypátrat vy.“

„Říkal jste, že od nás potřebujete ochranu pro jednu ženu. Domníváte se, že ji někdo vydírá.“

„Přesně tak. Chci, abyste poskytli Miře ochranu – ale nesmí o tom vědět. Proto jsem tolik stál o to, aby to byla žena. Žena by se podle mého k tomu účelu hodila určitě lépe, paní Coolová.“

„Já vám rozumím,“ řekla Berta, „ale pokud se nemýlím, tak vám jde v první řadě o výsledek.“

„To samozřejmě.“

„No a Donald je pro ten úkol jako stvořený. Je mladý, bystrý, má šarm…“

„A to právě může věci uškodit,“ ozval se Bicknell poněkud podrážděně.

„Jak to?“ podivila se Berta.

„Mira je – já prostě nechci, aby se situace jakkoli zkomplikovala.“

„Chcete říct, že je snadno ovlivnitelná?“ Z tónu Bertina hlasu bylo patrné, že začíná něco tušit.

„Spíš bych řekl nevypočitatelná.“

„V tomto ohledu nemusíte mít strach, pane Bicknelle,“ vyhrkla Berta možná příliš prudce. „Jak se Donald jednou dá do práce, nic jiného ho nezajímá.“

V Bicknellových očích se zračila pochybnost. To se dalo čekat. Ale u Berty mě to překvapilo.

„Možná bych mohla přijet o pár dnů později, až to tady dodělám,“ vemlouvala se Berta. Viděl jsem jí na očích, jak se v duchu snaží odhadnout výši jeho konta. „Jestli ten případ bude dostatečně zajímavý.“

„To bude. Přinejmenším tak zajímavý, aby si zasloužil maximální úsilí. Netvrdím, že to se mnou jako s klientem budete mít snadné, paní Coolová, ale musíte pochopit, že chci chránit především sám sebe. Na druhé straně jsem ochoten za dobrou práci štědře zaplatit.“

„Tak to jste na správné adrese, my odvádíme jedině dobrou práci.“ Berta zářila jako sluníčko. „Prozraďte nám o Miře ještě něco dalšího, prosím.“

„Mira mi poslala telegram, že má vážné potíže. Potřebuje peníze. Víc nevím.“

„Mira a Miriam Woodfordová jsou tedy jedna a táž osoba?“ Berta se na mne zadívala.

„Ano.“

Berta nahlédla do poznámek. „Provdala se za vašeho obchodního společníka Ezru P. Woodforda a po jeho smrti zdědila pěknou kupu peněz.“

„To v podstatě souhlasí. Ezra byl pohádkově bohatý a kromě Miry neměl žádného žijícího příbuzného.“

„Jak je to dlouho, co zemřel?“ zajímal jsem se.

„Tři měsíce.“

„A ženil se kdy?“

„Před devíti měsíci.“

„Ezrovi Woodfordovi bylo šedesát devět. Je to tak správně, pane Bicknelle?“ zeptala se Berta.

„Zcela správně. Zemřel v devětašedesáti. Oženil se v osmašedesáti.“

„Miře je kolik?“

„Dvacet sedm.“

Na to jsem neřekl nic.

„Byl to samozřejmě sňatek z rozumu.“ Bicknell ze mě nespouštěl oči. „Ale to Ezra o ni stál. Mira by ho neuháněla – je to báječné děvče. Ezra neměl nikoho jiného, komu by mohl odkázat peníze, než Miru a mě. Mira ho přitahovala. Chtěl ji mít pořád u sebe, protože mu s ní bylo dobře. Až ji uvidíte, tak pochopíte. Vyzařuje z ní život, mládí, radost, energie. V její přítomnosti si člověk uvědomí, že život nemusí být zdaleka jen všednost. Její radost ze života je nakažlivá. Šíří kolem sebe pohodu. Je jako závan jarního větříku, jako doušek z čisté studánky. Je…“

„Je prostě dokonalá,“ přerušila ho Berta netrpělivě. „Důležitá informace, Donalde – pan Bicknell a Ezra Woodford byli společníci. Uzavřeli společnou dohodu, že když jeden z nich zemře a nezanechá po sobě manželku, veškerý majetek připadne tomu druhému. V případě, že po smrti jednoho z nich zůstane vdova, dostane polovinu. Ezra Woodford se tedy oženil a v souladu se zněním partnerské smlouvy ihned změnil svou poslední vůli. Podle ní měl být po Ezrově smrti jeho majetek rozdělen na dvě poloviny. Jednu měl dostat pan Bicknell a pro druhou, která měla patřit Miře, bylo zřízeno svěřenství.“

„Správcem Miřina majetku ustanovil Ezra Woodford vás?“ obrátil jsem se k Bicknellovi.

„Ano. Jako správce mám právo se svěřeným majetkem nakládat podle vlastního uvážení. Peníze investuji a Miře z nich vyplácím výnos. Ve výjimečných případech jí mohu vyplácet peníze i ze základního kapitálu.“

„Na jak dlouho bylo svěřenství určeno?“

„Na dobu pěti let.“

„A potom?“

„Potom Mira dostane celý základní kapitál. Ovšem pouze za předpokladu, že se po celou dobu nedopustí ničeho, co by podle mého názoru znevážilo nebo pošpinilo památku jejího zesnulého manžela.“

„Dopustí-li se něčeho, co se stane se svěřeným majetkem pak?“

„K tomu nedojde.“

„Ale co když přece?“

„V tom případě peníze půjdou na dobročinné účely.“

„To svěřenství bude možná potřeba prověřit. V kterém státě byla závěť sepsána?“

„V Coloradu.“

„Díval jste se do ní?“

„To sice ne, ale podle právníků je závěť sepsána řádně.“

„Z čistě finančního hlediska vás však sňatek vašeho společníka přišel pěkně draho,“ nadhodil jsem.

„Už to tak vypadá.“

„Když jste věděl, že by to takhle mohlo dopadnout, nepokusil jste se jim v sňatku zabránit?“

„Zpočátku jsem si mylně vykládal Miřiny pohnutky.“

„A se sňatkem nesouhlasil. Je to tak?“

„Ano i ne. Rozhodně ne tak, jak by si někdo mohl myslet. Ezra už měl věk na to, aby se řídil vlastním rozumem.“

„Což vás stálo polovinu jmění.“

Bicknellovi po tváři přelétl úsměv. „I tak mi ještě hodně zbylo. Do konce života to neutratím. Nejdřív jsem ale měl dojem, že Ezra ze sebe dělá blázna.“

„Později se váš dojem změnil?“

„Později jsem přišel na to, že vlastně udělal tu nejlepší možnou věc. Na stará kolena konečně našel štěstí.“

„Teď ale k věci,“ vpadla do toho dost neomaleně Berta. „Mira vám poslala telegram, že se dostala do nesnází a potřebuje od vás značnou finanční částku.“

„Přesně tak.“

„O jak vysokou částku požádala?“ zeptal jsem se.

„O deset tisíc dolarů.“

„Pan Bicknell se domnívá,“ Berta kývla hlavou směrem ke mně, „že se patrně jedná o případ vydírání. Má pocit, že někdo tlačí Miru ke zdi.“

Zadíval jsem se na Bicknella.

Bicknell pohled opětoval a přikývl. „Požadovaná suma tvoří jen nepatrný zlomek majetku, který pro Miru spravuji. V tuto chvíli mi nejde ani tak o peníze, jako o prostý princip. Jak jednou člověk vyděrači zaplatí, už se ho nezbaví a musí mu platit stále. Mým cílem je Miru ochránit od všeho zlého. Penězi ji neochráním.“

„Máte tušení, kdo ji může vydírat?“

„To nemám. Nemám nejmenší představu, kdo by to mohl být.“

„Nebudeme si hrát na slepou bábu, pane Bicknelle,“ řekl jsem. „Přiznejme si otevřeně, že Miriam Woodfordová je poněkud živější, než bývá obvyklé.“

„To nepopírám.“

„Je jí sedmadvacet.“

„To je pravda.“

„Před devíti měsíci se provdala.“

Bicknell přikývl.

„Její manžel je mrtev a ona je bohatá. Kvůli čemu by ji tedy kdo mohl vydírat? Nějaký drobný hříšek, kterého se v minulosti dopustila, jí určitě nebude stát za deset tisíc dolarů.“

„To samozřejmě, ale Mira je moc hodné děvče a všichni o ní mají to nejlepší mínění. Ale jestli by to mělo být něco, co by naplňovalo podstatu závěti a čím by Mira pošpinila Ezrovu památku… Jistě chápete, pane Lame, mou situaci…“

„Kde Ezra Woodford bydlel?“

„V Denveru.“

„Mira je odtamtud?“

„Ne, pochází z New Yorku.“

„Jak dlouho se před svatbou s Ezrou znali?“

„Tři nebo čtyři měsíce.“

„Jak se s ní Ezra seznámil?“

„Potkali se na lodi.“

„A jak dlouho jste ji znal vy?“

„Mě s ní seznámil teprve Ezra. Předtím jsem ji neznal.“

„Jaký k ní máte vztah?“

„Je to mladá, neobyčejně přitažlivá žena.“

„Jaký smysl ale mělo ustanovení závěti, že po dobu pěti let se nesmí dopustit žádného prohřešku, jinak o všechny peníze přijde? To je přece podmínka jako stvořená pro vyděrače.“

„Nikdy jsem o tom s Ezrou nemluvil. Nejspíš si plně uvědomoval sílu Miřina temperamentu, a chtěl proto chránit jméno, které Mira sňatkem získala.“

„A co potom chcete vy?“ zeptal jsem se znenadání ostře.

„Chci Míře poskytnout maximální bezpečí. Trápí mě myšlenka, že se jí něco stalo, že jí hrozí nebezpečí. Prostě ji chci chránit.“

„To nebude právě snadné – bez jejího vědomí. Nejspíš ji budeme muset s celou věcí seznámit.“

„To je přesně to, co nechci. Mám pocit, že by se jí nelíbilo, kdyby se dozvěděla, že jsem se o tom někomu zmínil.“

„Co tedy potom po nás chcete?“

„A jsme u toho. Osobně bych uvítal, aby se té práce ujala žena. To je také důvod, proč jsem si vybral právě vaši kancelář. O paní Coolové mám reference jako o neobyčejně schopné, rozhodné a vynalézavé ženě, která se před ničím nezastaví. Mohla by se jakoby mimochodem s Mirou seznámit, spřátelit se s ní, zjistit, jaké nebezpečí jí hrozí, a odvrátit ho.“

„Vy se tedy domníváte, že ji někdo vydírá?“

„Ano.“

„Jak byste si Miřinu ochranu z naší strany představoval? Má být naším úkolem vyděrače zatknout?“

„Proboha, jen to ne! Nejde mi vůbec o jeho zatčení, chci ho pouze nechat odstranit z Miřiny blízkosti. Odsunout ze scény, abyste rozuměli.“

„A způsob?“

„Na způsobu nezáleží, pane Lame, volbu prostředků ponechám zcela na vašem uvážení.“

„Neměl bych tedy potom raději letět?“ zeptal jsem se. „Jestliže paní Woodfordové hrozí takové nebezpečí, jak říkáte, zbytečně budeme mařit čas…“

„Pro cestu lodí jsem se rozhodl záměrně. Na palubě bude dostatek příležitostí k navázání prvních kontaktů.“

„Jak to myslíte?“

„Bude tam Miřina přítelkyně Norma Radcliffová. Jede Miru navštívit. Na lodi tedy budete mít dost času seznámit se s Normou a jejím prostřednictvím se pak dostat k Miře.“

„Rozumím. Co víte o Normě Radcliffové?“

„Moc o ní nevím.“

„Znáte ji osobně?“

„Ne, nikdy jsem se s ní nesetkal.“

„Není tedy z Denveru?“

„Ne, pochází z New Yorku. S Mirou se přátelí dlouhá léta.“

„Když vám Mira telegrafovala, že nutně potřebuje peníze, co jste jí na to odpověděl?“

„Že za ní přijedu lodí.“

„Takže vy zítra odplouváte také?“

„Ano.“

„Mira tedy ví, že se za ní chystáte?“

„Ano.“

„To by mohlo zatím stačit, Donalde,“ vložila se do naší výměny otázek a odpovědí Berta.

„Rozhodnete-li se přece jen jet vy, paní Coolová, nebudete na tom škodná,“ ozval se Bicknell. „Na peníze se rozhodně ohlížet nebudu – výše honoráře pro mě nehraje roli.“

„Strašně bych tam trpěla. Chození mi dělá čím dál větší potíže.“

„Přesto bych mnohem raději dal přednost ženě,“ nevzdával se Bicknell.

Berta zabloudila pohledem nejprve na hodinky a potom na objemnou kupu papírů na psacím stole.

„A na vašich výdajích samozřejmě také šetřit nebudu,“ pokračoval Bicknell. „Sám nejlépe vím, kolik takový výlet na Honolulu stojí…“

Berta se podívala na mě. „Tak proč se vzpíráš, Berto?“ zakřenil jsem se.

Berta se rázem rozohnila. „Protože nesnáším cestování po moři. A vůbec nerada cestuju. Nenávidím kopce. Z těch předražených tropických rájů v Pacifiku, kde se to turistama jen hemží, se mi dělá mdlo. A havajská hudba mi rve uši. Nemůžu odjet a nechat kancelář bez dozoru. Musím…“

Bicknell vytáhl z náprsní kapsy šekovou knížku, významně ji otevřel a vyčkával.

Berta se při pohledu na knížku náhle odmlčela. Svýma lakotnýma očima na ní zrovna visela.

Na několik dlouhých vteřin zavládlo v místnosti ticho.

„Tak dobře,“ přikývla nakonec Berta nahněvaně. „Přesvědčil jste mě, pojedu na Honolulu. Půjč panu Bicknellovi plnicí pero, Donalde.“

„Takže když pojede Berta, mě vy vlastně nepotřebujete?“ mrkl jsem na Bicknella.

„To skutečně ne.“

„Ale já ho potřebuju,“ vykoktala ze sebe zaskočená Berta. „V terénu se umí pohybovat mnohem líp než já. Bez něj jsem ztracená a ne…“

„Ale nejste, paní Coolová, to si jen namlouváte,“ odbyl ji Bicknell suše. „Jsem si jist, že daný úkol dokonale zvládnete sama. A já budu mít mnohem lepší pocit, když budu vědět, že případ řeší žena. Dohoda je jasná, buď se toho ujmete vy sama, nebo půjdu jinam.“

Nastalo ticho.

Podal jsem Bicknellovi pero. „Ale jo, Berta určitě pojede.“

2)

Konečně se Bicknell svým podivně šoupavým krokem odbelhal z kanceláře. V popelavé tváři mu pohrával vítězný škleb.

Došel jsem s ním až k výtahu a pak jsem se vrátil k Bertě do kanceláře.

Berta si mezitím nechala spojit Bicknellovu denverskou banku. Mezi dveřmi jsem zaslechl její hlas.

„Tady Berta Coolová, detektivní kancelář Coolová & Lam. Mám před sebou šek na tři tisíce dolarů, vystavený na jméno naší firmy a podepsaný Stephensonem D. Bicknellem. Chci vědět, jestli je krytý.… Je?… Skutečně?… Dnes večer ho chci dát do banky… Je opravdu krytý?… Chápete, musíme provést určité platby… Dobře, dobře. Děkuji.“

Berta hlučně položila sluchátko a podívala se na mě. „Ten chlap si to ani neověřil. Prostě řekl, že ten šek je v pořádku.“

„Když už ses dala do toho zařizování, zavolej prosím tě ještě našeho zpravodaje v Denveru. Ať nám obratem pošle všechny dostupné informace o Miriam Woodfordové, Ezrovi P. Woodfordovi a Stephensonu D. Bicknellovi.“

„Našemu klientovi by tohle nemuselo být právě po chuti.“

„Dělej, jak myslíš. Něco mi ale říká, že toho budeš litovat.“

„Proč myslíš?“

„Podívej se na to takhle. Bicknell se tváří, že celá věc strašně spěchá. Přitom ale trvá na tom, abychom jeli lodí. O letadle nechce ani slyšet.“

„Ale to nám přece nakonec vysvětlil,“ namítla Berta. „Na lodi se máme seznámit s Normou Radcliffovou.“

„To je sice všechno hezký, ale znamená to ztrátu pěti dnů. Za to to přece nestojí. K Miře bychom se mohli dostat i jinak. A co kdybys ty jela lodí a já letěl letadlem?“

Berta překvapeně zamžikala. „A co si teda o tom myslíš ty?“

„Vlastně nic, ale zdá se mi, že Miřiny ,,potíže“ jsou poněkud vážnější, než se nám Bicknell snaží namluvit.“

„Proč myslíš?“

„Posílá tě luxusní lodí na Havaj. Máš pocit, že to dělá proto, aby ti dopřál pár dnů volna na pláži u moře?“

„Pláž!“ odfrkla si Berta zhnuseně. „V plavkách vypadám jak hora sádla, a sotva se ukážu na slunci, hned se spálím. Představa pobytu na Havaji mi nahání hrůzu. Vůbec nechápu, proč jsem na to přistoupila.“

„Ty vážně nevíš?“ zeptal jsem se posměšně a zadíval se na šek v Bertině ruce. „Teď se spoj s Denverem, ať mají čas to zjistit.“

Berta protestovala, ale nakonec poslechla.

V půl páté odpoledne přišla odpověď následujícího znění:

Miriam Woodfordová se provdala za Ezru P. Woodforda před devíti měsíci. Šest měsíců po svatbě Ezra zemřel. Polovinu svého ohromného majetku zanechal své ženě, druhou polovinu Stephensonovi Bicknellovi. Toho času se Miriam Woodfordová nachází na Honolulu. Detektiv Edgar B. Larson z oddělení vražd denverské kriminální policie odjíždí zítra lodí Lurline na Honolulu na fingovanou dovolenou. Před deseti dny odjel Bicknell z Denveru neznámo kam. Je nezbytné věnovat případu maximální pozornost a péči, protože existuje podezření, že Miriam Woodfordová uzavřela sňatek ze zištných důvodů a nechtěla dlouho čekat. Policie už v této věci zahájila vyšetřování.

Obrátil jsem se k Bertě. „Vidíš, co jsem říkal? Hned mi bylo jasný, že Miru by zdaleka tak nerozházelo, kdyby někdo vyhrabal střípek z její jistě barvitý minulosti a chtěl ji kvůli tomu vydírat. Podezření z vraždy ale mění situaci.“

„No to mě teda podrž,“ zalapala Berta po dechu. „Ale vdova přece dostala jen polovičku, zbytek dostal Bicknell.“

„To je sice pravda, ale nezapomeň, že Bicknell byl Ezrův společník. Byl stejně bohatý jako on. A kromě toho – kdyby měl v úmyslu se Ezry zbavit, nejspíš by to udělal už dřív, a ne až po svatbě.“

„Z čeho tak usuzuješ?“ zeptala se Berta, ale než jsem stačil zareagovat, vyhrkla spěšně: „Aha, už mi to došlo. Před svatbou by dostal o polovinu víc.“

Přikývl jsem.

„Vypadá, že ji má rád,“ poznamenala Berta.

„Teď už ano.“

„Co tím chceš říct?“

„Když si Miriam brala Ezru Woodforda, Bicknell ji musel nenávidět. Teď na ní pěje samou chválu. Když se Mira dozvěděla, že bude pět let správcem jejího majetku, nejspíš se rozhodla být k němu milá. A jestli se jí to podařilo za tak krátkou dobu, tak je to od ní obdivuhodný výkon.

Možná ten telegram z Honolulu byl jen záminka, jak dostat Bicknella tam, kde se mu může v klidu věnovat, aniž by o tom věděl celý Denver.“

Berta na mě zamžourala.

„Bicknell je do Miry nešťastně zamilovaný,“ pokračoval jsem. „Chce ji chránit a rozhodne se najmout někoho, kdo se s ní sblíží a bude ji sledovat, ale úzkostlivě dbá na to, aby ten někdo byla žena. Chlapa v Miřině okolí v žádném případě nechce. Jde mu ale skutečně jen o Miřinu bezpečnost, nebo hledá důkaz, že Mira podmínkám závěti nedostála a její majetek propadá?“

„To vypadá jako pěkný nadělení!“ zaúpěla Berta procítěně.

„Chceš mu teda vrátit peníze?“

„Cože?“ vyjekla Berta.

„Ptám se, jestli mu chceš vrátit peníze.“

„Zbláznil ses?“ vyštěkla Berta.

„Tak šťastnou plavbu. Třeba se cestou seznámíš s Edgarem B. Larsonem. Určitě ho bude zajímat, proč ses vypravila právě na Honolulu.“

Nato jsem vyšel ze dveří a zamířil do své kanceláře.

„Elsie, prosím tě, nech někde udělat dárkový koš. Co největší. Ať ho ovážou růžovou stuhou, přiloží cedulku s přáním šťastný cesty a pošlou Bertě zítra na loď.“

„Na čí účet?“

„Na účet kanceláře, pochopitelně. Připíšeme to k výdajům Bicknellova případu.“

„Berta z toho dostane amok.“

„To je mi úplně jasný,“ odpověděl jsem s uspokojením. „Chci ji jenom správně naladit na setkání s jedním spolucestujícím.“

„Kdo to má být?“

„Toho neznáš. Jmenuje se Larson. Je z Denveru a pracuje u policie. Chci, aby to vypadalo, jako že ten koš je od něho. Dáme tam vizitku Policie Denver.“

„To Berta nepřežije.“

„Berta potřebuje rozptýlení, poslední dobou se v práci moc přepíná. Tohle ji doufejme přivede na jiné myšlenky.“

3)

Celé páteční dopoledne jsem byl v jednom kole. Teprve před polednem jsem se dostal k tomu, abych zavolal do kanceláře. Berta byla pryč. Ani v půl jedné tam ještě nebyla.

Musel jsem ještě něco ověřit. Práce mi zabrala více času, než jsem původně předpokládal. Nakonec jsem skončil až krátce po druhé.

Znovu jsem vytočil telefonní číslo do kanceláře.

„Je tam Berta?“

„Ne. Ještě nepřišla. To jste vy, pane Lame?“

„To jsem já.“

„Mám vám od Berty vyřídit, že se s vámi chce ještě před odjezdem setkat. Je to prý naprosto nezbytné.“

„Já s ní chci taky mluvit. Ale jak to vypadá, budu muset za ní na loď, dřív to nestihnu. Dejte mi Elsii.“

Spojovatelka mě přepojila na Elsii Brandovou.

„Chystáš se jít Bertě zamávat na rozloučenou, Donalde?“ chtěla vědět Elsie.

„Nejspíš mě to nemine.“

„Mohla bych jít s tebou? Zbožňuju lodě. Proč vlastně nejedeš taky, Donalde? Já bych jela hned. Musí tam být strašně krásně.“

„Nejedu, protože náš klient se domnívá, že mám dobyvatelské sklony. Za daných okolností proto logicky zvolil Bertu.“

„To nevadí, ale stejně bych s tebou ráda šla Bertu vyprovodit. Třeba se ještě na poslední chvíli budete chtít na něčem dohodnout a budete potřebovat sekretářku, aby to zapsala.“

„To je taky pravda. Za dvacet minut se pro tebe stavím. Ještě tu musím něco dodělat.“

„Loď odplouvá ve čtyři hodiny,“ připomněla Elsie.

„Jen klid, to krásně stihneme.“

„No jen aby. Berta vzbouřila celou kancelář – že jí máš okamžitě zavolat.“

„Zatracená ženská. Volal jsem jí, ale v kanceláři nebyla a já ji nemůžu pořád honit po všech čertech. Kde vůbec je?“

„Kde bys tak tipoval? Na nákupech, u kadeřnice… Musí přece na lodi trochu vypadat, ne?“

„Berta a nakupovat šaty?“

„No co se divíš. Je to ženská, nebo není?“

„No tím jsem si právě nikdy nebyl jist,“ utrousil jsem a zavěsil.

Za dvacet minut už jsem Elsii telefonoval z vrátnice. Z pochopitelných důvodů jsem nechtěl ztrácet čas cestou nahoru a požádal jsem ji, aby sešla za mnou dolů. Elsie přiběhla okamžitě. Sedli jsme do auta zaparkovaného u chodníku a vyrazili.

„Donalde, šlápni na to, jinak to nestihneme,“ pobízela mě nervózně.

„Ale stihneme, jen klid.“

Projeli jsme nejbližší křižovatkou na oranžovou, najeli na dálnici a uháněli jako o závod.

„Mám vyndat mapu?“ zeptala se Elsie.

„Nemusíš, vím, kde to je.“

Ručička tachometru se neustále pohybovala na hodnotách vyšších než nejvyšší povolená rychlost. Poslední křižovatkou jsme prosvištěli skoro na červenou. Náhle se před námi objevilo molo. Lurline se svými hnědomodrými komíny strměla proti jasné obloze v plné kráse.

Ostrý zvuk výstražného signálu oznamoval konec nástupu na palubu.

„Už je určitě pozdě,“ zoufale vyhrkla Elsie.

„Neboj, není,“ konejšil jsem ji.

„Ale tady není kde zaparkovat. Všude je…“

Ani to nestačila doříct a na parkovišti přímo proti nástupnímu můstku se uvolnilo místo.

Rychle jsem tam zacouval.

„To byl zásah vyšší moci,“ poznamenala Elsie.

Uchopil jsem ji za paži. Dali jsme se do běhu zastřešenou částí mola k nástupnímu můstku.

Na opačném konci stála Berta a nakvašeně špulila rty.

„No to je dost,“ vítala nás.

„Dopoledne jsem se tě pětkrát nebo šestkrát snažil zastihnout v kanceláři. A tys chodila po nákupech.“

„Jako bych si nemohla před cestou koupit něco na sebe. Nemůžu přece chodit na palubě nahá. Neumíš si vůbec představit, co to dá práce vypravit se takhle nakvap a co…“

„No hlavně žes to všechno zvládla,“ skočil jsem jí do řeči. „Máš ještě něco na srdci, co bys se mnou chtěla probrat, ještě než zvedneš kotvy?“

Elsie Brandová otevřela kabelku a vyndala z ní blok a tužku.

„Vy tady počkejte, Elsie,“ rozkázala Berta. „A ty pojď se mnou, Donalde. Musím ti něco říct.“

„Jestli potřebujete zapisovat, já…“ ozvala se Elsie nesměle.

„Není třeba. Tak jdeš, Donalde?“

Berta vyndala z kabelky přeloženou obálku a podala ji Elsii. „Tady jsem vám sepsala pokyny. Zatím si je přečtěte.“

Poslušně jsem se vydal v Bertiných patách.

Obrovitý portýr u vchodu se nás pokusil zadržet. „Konec návštěv. Loď za několik minut odplouvá…“

„My jsme cestující,“ vyštěkla na něj Berta.

Pokračovali jsme dál do nitra lodi.

„Chce si s tebou ještě promluvit Stephenson Bicknell,“ oznámila mi Berta.

„Na to už ale vážně není čas. Bicknell je přece až nahoře na palubě A…“

„Času máš spoustu. Jen pojď.“ Berta stiskla tlačítko výtahu.

„Vzpamatuj se, Berto. Loď může odplout už každou chvíli. Co když…“

Dveře výtahu se jakoby zázrakem otevřely.

„Paluba A,“ řekla Berta muži obsluhujícímu výtah.

Výtah zastavil a my vyšli ven.

„Tady v tom zmatku ho nikdy nemůžeme najít, Berto.“ Nervózně jsem pomrkával na hodinky.

„Tudy,“ zavelela Berta.

Následoval jsem ji chodbou s luxusními jednolůžkovými kajutami v přední části lodi. U jedněch dveří se zastavila, vsunula klíč do zámku, odemkla a netrpělivě mě postrčila dovnitř. „Pospěš si, Donalde, máme málo času, loď vyplouvá za deset minut.“

Vešel jsem dovnitř a rozhlédl se po prostorné kajutě.

Vtom jsem uslyšel, jak se dveře zabouchly a v zámku cvakl klíč.

Vrhl jsem se ke dveřím. Zvenku byly samozřejmě zamčené.

Byl jsem v pasti.

„Berto!“ zařval jsem zplna hrdla.

Za dveřmi bylo ticho.

Začal jsem se rozhlížet po kajutě. Kufr pod postelí se mi zdál povědomý. Vytáhl jsem ho ven. Byl to můj kufr. Vedle něj byl ještě jeden. I ten byl můj.

Otevřel jsem dveře šatníku. Na ramínkách visely mé košile, kalhoty, saka…

Vyhlédl jsem kruhovým okénkem ven. Z reproduktorů vyhrávala ryčná hudba. Na bocích lodi se ve větru třepotaly papírové girlandy. Hluboko pode mnou na molu jsem zahlédl rozesmáté tváře mávajícího davu.

Zvedl jsem sluchátko telefonu. Bylo hluché. To se ostatně dalo čekat. Zkusil jsem dveře znovu. Byly zamčené.

K čertu! Přece se nenechám vyvést z míry nějakým hloupým vtipem, pomyslel jsem si. Natáhl jsem se na divan, hlavu si podložil polštářem a zapálil cigaretu.

Táhlý hvizd lodní sirény rozechvíval vnitřek lodi a ozvěnou se odrážel od mola.

Aspoň že jsem konečně věděl, na čem jsem. Byl jsem na cestě na Honolulu.

4)

Bylo po půl šesté a loď si kolébavým pohybem razila cestu vlnami, když tu jsem uslyšel klíč v zámku.

Dveře se otevřely a na prahu stála Berta a zírala na mě.

„Nazdar,“ pozdravil jsem ji.

„Tak se z toho vypovídej, ať to máme z krku.“

„Z čeho se mám vypovídat? Co chceš mít z krku?“

„Všechno. Jen ať je to rychle za náma.“

„Mně na srdci nic neleží, ale ty vypadáš unaveně, Berto. Sedni si u nás.“

„Proboha, Donalde, tohle mi už víckrát neříkej. Cokoli, ale tohle ne. To žádná ženská neslyší ráda.“

„No tak dobře. Nikdy jsi nevypadala líp, Berto. Tak sedneš už si konečně?“

Kopnutím zavřela dveře a ztěžka dosedla. Pak se zula a s těžkým povzdechem si začala masírovat chodidla.

Na několik okamžiků se v kajutě rozhostilo ticho přerušované pouze jemným skřípěním, jaké vydává loď na moři.

„Poslouchej,“ zpozorněla Berta.

„To je normální. Takhle skřípou všechny lodě.“

„U lodí je to možná normální, ale u lidí ne. Ten chlap mě přivede do hrobu. Slyšel jsi, jak mu strašně vržou klouby?“

„Zatím jsem neměl to potěšení.“

„Když jde, je slyšet vrzání na míle daleko.“

„Přeháníš. A kromě toho – myslíš, že mu to dělá radost?“

„Ty se na mě nezlobíš, Donalde?“

„Měl bych?“

„Asi měl, když jsem tě takhle unesla z pevniny.“

„Jenom doufám, že se Elsie Brandová dostane v pořádku zpátky do města. Klíčky od auta mám totiž pořád v kapse.“

„S tím si nelam hlavu. V obálce dostala instrukce i náhradní klíčky od auta. Myslela jsem na všechno. Znáš mě přece, Donalde, když už se do něčeho dám, tak to dotáhnu do konce.“

Souhlasně jsem kývl.

„To proto jsem nebyla v kanceláři. Bála jsem se, že kdybych tě tam potkala, mohla bych se podřeknout. Kdybys viděl, kolik mě to celý stálo úsilí. Nejdřív jsem musela jet k tobě domů a sbalit ti všechny ty krámy. Mimochodem, taky by sis tam mohl aspoň občas uklidit, máš tam pěknej binec. Všechno na jedny hromadě. Měl by sis do toho zavést systém. Než jsem všechno našla…“

„Těžko v tom můžu mít systém, když ve skříni není dost místa.“

„Větší nepořádek jsem v životě neviděla, Donalde. Manžetový knoflíčky jsem nenašla vůbec. Na palubě si když tak můžeš nějaký koupit. Ale jinak snad máš s sebou všechno.“

„Co na to řekne Bicknell?“

„To už jsem zařídila. S Bicknellem jsme se dohodli, že můžeš jet se mnou, ale že s Miriam Woodfordovou se seznámím jenom já a o všechno ostatní se na Honolulu budu starat taky jen já. Ty budeš pracovat na lodi – jako můj asistent máš za úkol navázat kontakt s Normou Radcliffovou.“

„Tak k čemu ty kličky? Proč jsi mi prostě neřekla, abych jel s tebou?“

„Protože jsem moc dobře věděla, že bys na to nepřistoupil. Jako bych tě slyšela – je to tvá věc, Bicknell o mě stejně nestojí, nikam nepojedu a poslouchat tě taky nebudu. No nemám pravdu?“

„Máš. Však to tak taky pořád cítím.“

„Tak na co čekáš?! Skoč do vody a plav si zpátky!“

Vyhlédl jsem z okna a měřil si vzdálenost ke břehu.

„Nedělej hlouposti!“ V Bertině hlase se náhle ozvala starost.

„Uvědomuješ si, že tě to může stát Bicknellovy sympatie?“

„Nic takovýho. Důrazně jsem mu vysvětlila, že při práci se chováš maximálně profesionálně a že nic jinýho než práce tě nezajímá a že se postarám, aby tě i na tomhle případu nic jinýho než profesionální záležitosti nezajímaly. Jestli se na tu holku jen podíváš, zakroutím ti krkem.“

„A co když se podívá ona na mě?“

Berta si odfrkla.

„No co když přece?“

„Ručím ti za to, že nepodívá. Ty se k ní totiž ani nepřiblížíš. Kontaktovat ji budu já. Nezapomeň, že jsem tě Bicknellovi vypodobnila tak, že pokud to nemáš v popisu práce, jsi k ženským půvabům dokonale imunní. Líčila jsem mu, jak se do řešení případu vždycky tak ponoříš, že by sis ženský nevšiml, ani kdyby prošla těsně kolem tebe nahá.“

„No to nevím, jestli tohle je zrovna něco, co by mě jako detektiva šlechtilo.“

„Ale no tak, Donalde, víš přece, jak jsem to myslela.“

„To teda ne, ale Bicknell nejspíš ano.“

Berta zalovila v kapse a vytáhla zelený papírek. „Tady máš lodní lístek.“ Potom vytáhla žlutý. „Tady je rezervace místa v jídelně. A nemysli si, že to bylo snadný, abys seděl vedle Normy Radcliffový. Musela jsem uplatit hned několik stevardů. Jen si to představ! Kolik peněz mě ta židle stála…“

„Tak jsi to připsala Bicknellovi na účet?“

„Samozřejmě. Už jsi někdy viděl, že bych při práci platila něco ze svýho?“

„Tak o co ti teda jde? Bicknell to zaplatí.“

„Ale stejně je to spousta peněz. A Bicknell je divnej patron. Je do Miry blázen a myslí si, že o tom nikdo neví. Přitom si to cvrlikají vrabci na střeše. Zamilovanej je jak mládeneček, ale jinak je to starej, revmatickej pes.“

„Tak zlý to zas není. To dělá ta nemoc, že vypadá mnohem starší, než ve skutečnosti je.“

„Je starej,“ trvala na svém Berta. „Vypadá ztrhaně a seschle.“

Pak náhle řekla: „No možná tak starej není, možná mu je tolik, co mně. Ale to, jak se plouží… Bojí se lidí. Má strach, že do něj někdo strčí, tak radši zůstává v kajutě a nevychází ven.“

„Kdybys měla artritidu, taky by ses bála, že do tebe někdo omylem strčí.“

Berta vypnula široká ramena. „Jen ať si do mě někdo zkusí strčit. Uvidí, zač je toho loket.“

„Hele, Berto, když jsi mě pozvala na loď, tak mi taky musíš říct, kdy se bude podávat pohoštění.“

„Jsi v druhé skupině, Donalde. Večeře pro druhou skupinu se podává v půl osmé. Panebože, když si představím, že tu budu muset pět dní jíst…“

„Proč naříkáš? Zdejší kuchyně je vyhlášená.“

Berta se na mě zlobně podívala.

„Co jsem zase řekl špatně?“

„Ty víš moc dobře, že sním všechno, co dostanu na talíř.“

„Od toho to přece je, aby se to snědlo.“

„Akorát z toho začnu tloustnout.“

„Tak to potom nejez.“

„Zbláznil ses, Donalde? Mám předplacenou plnou penzi. Přece se nebudu dobrovolně vzdávat něčeho, za co jsem zaplatila spoustu peněz. Na moři člověku patřičně vytráví a abych seděla u stolu, měla hlad a ještě se musela dívat, jak odnášejí jídlo, za který jsem zaplatila… Ani mě nenapadne. Sním všechno, co mi donesou, kdybych měla prasknout…“

„No dobře. Pověz mi radši, s kým sedíš u stolu.“

„To ještě nevím. Mně na tom tolik nesejde. Ty se musíš především postarat o Normu Radcliffovou. Bicknellovi jsem řekla, že ty jsi pro tuhle práci ten právej, že bez tebe to nepůjde, jinak by tě s sebou nevzal. Hlavně nenápadně. Chovej se, jako by se nechumelilo, a čekej, jak se věci samy vyvinou. Ta ženská nesmí nic tušit. Prostě jen tak užívej palubního života a ono už to nějak dopadne. Asi bude nejrozumnější, když budeme dělat, že k sobě nepatříme, že jsme se čirou náhodou seznámili až tady.“

„Kde je tvá kajuta?“ zeptal jsem se.

„O pár dveří dál. Bicknell rezervoval snad všechny luxusní jednolůžkový kajuty, co na tyhle lodi jsou. To taky asi nebylo úplně zadarmo. Loď je prý vyprodaná na deset měsíců dopředu. Ale je pravda, že spousta lidí rezervaci na poslední chvíli zruší.“

„Myslíš si, že Bicknell plánoval cestu na Honolulu tak dlouho dopředu?“

„Nevím, co plánoval, ale něco ti o něm řeknu, Donalde. Všiml sis, že kdykoli se ho člověk na něco zeptá, strašně znervózní? Nesnáší otázky. Sám ti ochotně všechno vypoví, ale jak se ho zeptáš sám, úplně ho vyvedeš z rovnováhy. Proto na tebe reagoval tak nepřátelsky. Nelíbilo se mu, že ses ho vyptával jak u výslechu.“

„Rozhodně jsem neměl v úmyslu ho vyslýchat. Chtěl jsem si jen ujasnit některý věci.“

„To je jedno. Prostě nemá rád otázky. Jako by nechtěl prozradit něco, co se týká Miry. Chová se jako kvočna, který zůstalo poslední kuře. Má pocit, že jediným smyslem jeho života je být Miře nablízku a chránit ji.

To teda ale musí být kus. Když si vezmeš, že si takovýho starýho morouse, jako je Bicknell, kterej ji ještě ke všemu k smrti nenáviděl, dokázala za tři měsíce ovinout kolem prstu – to už je něco!“

„Bicknell si bude muset na otázky zvyknout,“ prohlásil jsem ostře. „Hrozně nerad se pouštím do věcí naslepo. Už teď pro něj mám několik otázek v záloze.“

„Ale no tak, Donalde. Měl by ses naučit trochu ovládat svou netrpělivost. Dokud platí, je náš klient a pán. Teď se hoď do gala, ať se Normě líbíš. A tvař se nesměle. To zvýší tvou přitažlivost. Velkou konkurenci tu mít nebudeš, za to ti ručím. A jestli jsem Normu otipovala správně, tak na tebe určitě zabere.

Tady budeš platit za prvotřídní úlovek, a když po tobě Norma nehodí okem do půlminuty, zahákuje tě některá jiná. To Norma ale moc dobře ví, takže se o nic nesnaž, tvař se zakřiknutě a nech to na ní. Ona si s tím už poradí.“

„A co když to nevyjde?“

„Nebuď malej, Donalde. Nezapomeň, že tady jsme na lodi. Tady může mít chlap zkažený zuby a lupů plnej límec a stejně po něm každá jen trochu žádostivá vyjede. Ne že by o něj doopravdy stála, ale proto je přece na lodi, aby hned na začátku ulovila vhodnýho chlapa a celou cestu se jím pyšnila jako novým kožichem.“

Berta se zvedla k odchodu. Otevřela dveře a vešla do chodby. V chodbě stál stevard. „Paní Coolová?“

„To jsem já.“

„Mám pro vás zásilku.“

„Zásilku?“

Muž ukázal na ohromný koš plný ovoce a sladkostí, zabalený ve žlutém celofánu.

„Zanesu ho do vaší kajuty, budete-li si to přát.“

Berta chňapla po obálce, která visela na koši, zuřivě ji roztrhla, vytáhla z ní vizitku a asi minutu na ni beze slova zírala. Pak stevardovi spěšně nařídila: „Zatím to tu nechte. Odnesete to později.“

Berta za sebou rozrušeně přibouchla dveře. „To jsme se dostali do pěkný kaše, Donalde!“

„Stalo se něco?“

Berta mi podala kartičku s pozdravem od denverské policie.

Snažil jsem se zachovat vážnou tvář, ale asi se mi to nepodařilo úplně dokonale. Mimoto celá ta situace byla tak absurdní, že to Bertu prostě nemohlo nenapadnout.

„Donalde!“ zaječela. „Ty syčáku! Tak to je další z tvejch pove-denejch žertíků!“ Sáhla po nazdobeném koši, zdvihla ho do výše a hrozivě jím zamávala ve vzduchu, jako by se jím chystala mrštit o podlahu kajuty.

„Na tvým místě bych si to rozmyslel. Ta legrace stála dvacet čtyři dolarů sedmnáct centů včetně daně.“

Koš se ve vzduchu zastavil. Berta vrhla divoký pohled nejprve na mě a pak na koš. „Ty a tvoje žertíky!“

„Všechno v tom koši je k jídlu, a jak se tak dívám, nevypadá to úplně nejhůř,“ poznamenal jsem konejšivě.

Berta strhla celofán a začala z koše vyndávat ovoce, sladkosti, ořechy, skleničky marmelády a další dobroty.

„Tady to nevybaluj. Počkej s tím do svý kajuty. Je to přece tvůj koš.“

Berta dělala, že neslyší.

„Tolik peněz to stálo a teď se to všechno bude muset vyhodit,“ ponoukal jsem ji. „Zbytečně vyhozený peníze. A přitom to všechno vypadá čerstvě a…“

Z Bertina hrdla se vydralo zasténání. Zmačkaný celofán hodila na podlahu a začala dávat všechno zpátky do košíku. Pak vykročila ke dveřím.

Na prahu se otočila. „Donalde, ty hřešíš na to, že nedopustím, aby se to vyhodilo, a radši to sním.“

„Tak to někomu dej.“

„A komu tak asi?“

„Někomu, kdo bude vypadat hladově.“

„Na tyhle lodi nikdo hladově vypadat nebude, ty chytrej.“ Potom se velice vážně zamyslela a řekla: „Navíc koho tady znám a kdo mi stojí za tolik, abych mu dala koš za čtyřiadvacet dolarů a sedmnáct centů?“

„No přece Edgar Larson. Ten koš by se mohl stát základem vašeho budoucího nerozlučného přátelství.“

Berta mi věnovala ještě jeden nasupený pohled a odvlekla těžký koš do své kajuty.

5)

Záměrně jsem přišel do jídelny na večeři o trochu později. Ze šesti lidí u stolu už čtyři seděli na svých místech.

Atmosféra byla trochu upjatá, jak už to tak na palubách zaoceánských lodí v prvních hodinách plavby bývá. Lidé chtějí být přátelští, ale zároveň neví, jak na to. Všichni se drží zpátky a čekají, až někdo udělá první krok.

„Dobrý večer,“ pozdravil jsem a usadil se na své místo. „Jmenuj u se Lam. Jak to tak vypadá, nějaký ten den asi strávíme společně.“

Norma Radcliffová byla rusovláska sedící po mé levici. Měla neposedné, čtverácké modré oči a mohlo jí být něco kolem sedmadvaceti. Budila dojem, že zná všechny otázky, co jich na světě je, a že taky zná většinu odpovědí.

Po mé pravici seděla další dívka. Představila se nám jako Phyllis Eatonová. Těžko zařaditelná blondýna. Když se na ni člověk podíval, nemohl se ubránit dojmu, že byla stvořena, aby rozechvívala mužská srdce. Ona však místo toho klopila cudně oči a mluvila hlasem tak tichým, že člověk musel vyvinout jisté úsilí, aby vůbec slyšel, co říká.

Přímo proti mně seděl chlápek, který se představil jako Sidney Selma. Zase jeden z těch falešných týpků, jejichž reálná hodnota nepřesahuje zlámanou grešli.

Dovtípil jsem se, že mladá žena, která seděla vedle něj, Rosa Flaxtonová, ke stolu pravděpodobně dorazila jako první. Selma přišel až po ní a zcela pochopitelně se usadil hned vedle ní. Lehce po třicítce, trochu buclatější, ale jinak mile dobrosrdečná, s těkavým pohledem a jiskrou v oku.

Chvilku na to se k našemu stolu dostavil poslední strávník, Edgar Larson.

Úzké, přísné rty, vysoké čelo, pronikavý pohled, šlachovitá postava, věk kolem čtyřiceti. Na sobě měl šedý oblek a šedou kravatu. Snažil se působit nenápadně, ale vkládal do toho tolik úsilí, že vypadal ještě nápadněji než obvykle.

Jakmile jsem Larsona uviděl, bylo mi jasné, že u našeho stolu nesedí jen tak. Žádný zkušený stevard by ho k nám sám od sebe neposadil. Muselo ho k tomu něco přimět – peníze nebo vyšší moc.

Pro svůj záměr jsem si nemohl zvolit lepší místo ani spolustolovníky. Selma byl do všeho celý žhavý, takže jsem mohl jen klidně sedět a veškerou aktivitu přenechat jemu.

Hned v úvodu se široce rozhovořil o sobě a o svých nepřehlédnutelných kvalitách. Nikdo se ho nezeptal, čím se živí, a Selma se neměl k tomu, aby nám to sám sdělil. Choval se jako typický rozmazlený synáček z bohaté rodiny. Skoro se mi nechtělo ani věřit, že se za jeho nabubřelou sebestředností neskrývá ještě něco jiného, jestli to třeba není pasák nebo falešný hráč. Hned mi však bylo jasné, že s ním bude celou cestu pěkná otrava.

Detektiv Larson poslouchal hlavně očima. Když někdo promluvil, Larson zvedl šedé oči, upřeně se na dotyčného celou dobu díval a pak zase pohled sklopil do talíře. Čas od času se neurčitě usmál. Během celého jídla nepronesl více než deset slov.

Po večeři jsme vyšli na palubu a procházeli se. Na palubě ale moc příjemně nebylo – foukal studený vítr a začínaly se tvořit velké vlny. Rozpačití cestující, unavení dlouhými přípravami a loučením před cestou, se pomalu vytráceli do svých kajut.

Myslel jsem na to, že Berta se zase jednou zmýlila, když tvrdila, že Norma Radcliffová po mně okamžitě vyjede, aby mě do svých sítí nechytila jiná.

Číšník nám přinesl jídlo současně, abychom mohli odejít všichni společně. Norma Radcliffová však prohlásila, že si nejprve musí vybalit věci, pak si jednou obejde palubu a půjde spát.

Zevloval jsem chvíli na palubě a čekal, kdy se objeví. Když dlouho nešla a do mě se dala zima, vrátil jsem se do své kajuty. Nastavil jsem topení na přijatelnou teplotu a dal se do čtení.

Kolem deváté kdosi hlučně zaklepal na dveře. Berta.

„Pojď dál.“

Berta vstoupila dovnitř a s bouchnutím za sebou dveře zavřela.

„Co tu děláš?“

„Čtu, nevidíš?“

„To vidím. Ale co si máš co číst, když máš postávat na palubě a dělat oči na Normu Radcliffovou.“

„Říkala jsi přece, že to mám nechat na ní.“

„A co proboha chceš, aby udělala? Vyrazila dveře, vtrhla do tvý kajuty, chytla tě za límec a odvlekla tě k sobě?“

„Nekřič na mě,“ řekl jsem unaveně. „Dělám přesně to, co jsi mi nařídila. Navíc se mi nezdálo, že by o mě jevila enormní zájem.“

„A jak si myslíš, že ho měla jevit? Chytrá ženská to na sobě nikdy nedá znát.“

„Nechápu, kde bereš tu jistotu, že bude mít zájem zrovna o mě.“

„Tak dost řečí a hajdy na palubu.“ Bertě pomalu docházela trpělivost. „Proč si myslíš, že lidi na Honolulu jedou? Aby si něco užili. Pár dobře placenejch sekretářek celý rok šetří, aby měly na cestu. Potom tu jsou mladý vdovy. Dál vdaný paničky. Jejich manžílkové mají moc práce a potřebují se jich aspoň na pár týdnů zbavit. Kromě nich je tu spousta staříků, který celej život šetřili a v sedmdesáti najednou vidí, že až umřou, velkou část jejich peněz stejně spolkne dědická daň. Tak si chtějí ještě naposledy vyhodit z kopýtka. Sice jim to už moc nejde, ale aspoň jedou na Honolulu.

Všechny ženský, co jsou tady, koukaj sbalit chlapa, kterej by byl aspoň trochu k světu. Když se ale rozhlídneš kolem, kolik muž-skejch, který by byli k světu, vidíš?“

Tvářil jsem se dál nechápavě.

„Netvař se, že nevíš, o čem mluvím. Než chlap dodělá vysokou, odbude si vojnu, zařídí si živnost, nemá peníze na to, aby jezdil na Havaj. Z těch mladších je tu jen hrstka vejlupků z bohatejch rodin a pár obchodních cestujících, který se tvářej, že jsou taky takoví vejlupci. Ženský chtějí někoho, kdo se jim bude celou cestu věnovat. Kdo jim bude dělat průvodce a tanečníka. A navíc potřebujou celýmu světu dokázat, jak jsou žádoucí.“

„Mám dojem, že ji spíš zajímá Sidney Selma než já.“

„To sice může, ale ty ji musíš přesvědčit, že jsi lepší než on. Tak hybaj na palubu!“

„Proč na palubu? Copak ona tam je?“

„Samozřejmě. Je na procházce.“

„Říkala něco o tom, že si musí nejdřív vybalit, pak se trochu projde a půjde spát.“

Berta obrátila oči v sloup a zasténala. „Panebože! Donalde, ona ti přesně vypoví, kdy a kde bude, a ty se to ani neuráčíš vzít na vědomí! Okamžitě mazej na palubu a aspoň jí dej šanci!“

Popadl jsem čepici, zhasl světlo a vydal se na palubu.

Po Normě Radcliffové nebylo ani vidu ani slechu. Místo ní jsem spatřil Sidneyho Selmu, jak si vykračuje se třemi ženami – Rosou Flaxtonovou, Phyllis Eatonovou a ještě jednou, kterou jsem neznal. Vypadali spokojeně.

Už jsem se chtěl obrátit a vydat nazpátek, ale pak jsem se rozhodl, že palubu obejdu ještě jednou.

Tentokrát jsem si stranou v přítmí povšiml schoulené postavy v kožichu.

Poočku jsem se na ni podíval. Byla to Norma Radcliffová.

„Snad se tu neschováváte?“ povídám.

„Ne, ne. Jen jsem nechtěla stát na větru. Trocha čerstvého vzduchu před spaním nemůže škodit.“ Usmívala se.

„To dá člověku zabrat, rozvěsit všechny šaty na ramínka a vůbec, co?“ plácnul jsem, jen abych něco řekl a rozhovor neskončil dříve, než doopravdy začal.

„To dá.“

„Ale vy stejně vypadáte, jako byste se tu schovávala.“

„Tak já se teda přiznám. Schovávám se tu.“

Zvedl jsem tázavě obočí.

„Po palubě chodí vlk.“

Známá čtveřice prošla po vzdálenějším konci paluby. Selma využíval kymácení lodi k tomu, aby se co chvíli k některé z žen naklonil, zachytil ji rukou a při zpětném pohybu jí zlehka přejel po bocích.

„Neztrácí čas,“ poznamenal jsem.

Přikývla, otevřela ústa, jako by se chystala něco říci, ale pak si to rozmyslela.

Na palubě bylo kromě nás a Selmovy suity i několik postarších lidí, dva nebo tři manželské páry, a asi patero ženských dvojic. Ženám bylo něco přes třicet a na palubu je nepřivedla ani tak nutkavá potřeba nadýchat se večerního mořského vzduchu jako spíš zvědavost. Obhlížely loď a pasažéry.

Norma Radcliffová náhle prohlásila: „Tak to by stačilo. Asi půjdu spát. Dobrou noc, pane Lame.“

„Dobrou noc,“ odpověděl jsem.

Vydala se ke dveřím. Otevřel jsem je a přidržel, aby mohla vejít.

„Vy ještě zůstanete venku?“ zeptala se.

Najednou jsem si to rozmyslel. „Ne, půjdu taky spát.“

„Tak dobrou noc,“ řekla a přívětivě se na mě usmála.

Odkráčel jsem do své kajuty na palubě A.

Berta měla dveře kajuty otevřené, a tak když jsem procházel kolem, pokynula mi, abych vešel.

„Tak jak to šlo?“ ptala se nedočkavě.

Místo odpovědi jsem neurčitě potřásl hlavou.

„Ty jsi ji nenašel?“

„Ale jo, našel. Stála zachumlaná do kožichu ve tmě, takže ji nebylo skoro vidět.“

„Ale ty jsi ji viděl?“

„Já jsem ji viděl. Zrovna se pohnula, když jsem šel kolem. Ale ve tmě jsem ji skoro nepoznal.“

„Byla sama?“

Přikývl jsem.

„Zastavil ses s ní?“

„Zastavil.“

„Co říkala?“

„Že se chystá do postele.“

„Nic víc?“

„Řekl jsem jí, že se chová, jako by se schovávala, a ona na to řekla něco o vlkovi.“

„To myslela toho nedočkavce, co štráduje se třema ženskejma po palubě a při každý příležitosti jim šahá na zadek?“

„Nejspíš.“

„Ten chlap je dotěrnej jak štěnice. Ale ony si to nechají klidně líbit, protože tady prakticky nemá žádnou konkurenci. Teda pokud se do toho nevložíš ty, Donalde. Ale jdeš na to chytře. Norma ostatně taky.“

„Norma na nic nejde. Norma se šla jen provětrat před spaním, a jak mě uviděla, hned se jí začalo chtít spát a odešla.“

„Podržel jsi jí dveře? Myslím ty těžký, co vedou z paluby?“

„Samozřejmě.“

Berta se záhadně, vědoucně usmála.

„No, děláš mi radost, Donalde,“ řekla.

Vrátil jsem se do své kajuty, ale zvědavost mi nedopřála klidu. Nakonec jsem to nevydržel a vyběhl na palubu. Strašně mě zajímalo, jak Selma pokročil ve svém snažení.

Paluba byla jako vymetená. Jen Selma se svým tříčlenným ženským doprovodem dál pochodoval tmou.

Rosa Flaxtonová, která kráčela na vnější straně, mě zahlédla jako první. „Možná by se pan Lam dal přesvědčit, aby se k nám přidal a trochu se před spaním prošel. Co říkáte, pane Lame? Přece byste nám nedal košem.“

Zastavila se, nechala zbylou trojici jít dál a nastavila mi rámě.

Poslušně jsem se do ní zavěsil.

Selma se otočil. Pohled, který mi věnoval, rozhodně nebyl přátelský. Pak se dál věnoval zbylým dvěma ženám. Při sebemenším zakymácení lodi je hbitě přidržoval kolem pasu, a když se loď zase narovnala, jen nerad ruce dával pryč.

Zaregistroval jsem, že dívce po jeho levici nebyly jeho důvěrnosti právě příjemné, ale Phyllis Eatonová, která šla po jeho pravém boku, nic nenamítala. Tvářila se sice stejně cudně a nedobytně jako dřív, ale jakýmsi nevysvětlitelným telepatickým přenosem se Selma dovtípil, že od ní mu políček přesto nehrozí. A bohatě toho využíval.

Rosa Flaxtonová se mnou ještě dvakrát obešla palubu a pak řekla: „Tak to by bylo, pane Lame. Hezky jsme se prošli, ale teď už je čas jít spát. Dobrou noc.“

Kvapně se obrátila ke dveřím vedoucím z paluby a vší silou se je snažila otevřít.

„Dovolíte?“ Bez větší námahy jsem masivní dveře otevřel a nechal ji vejít.

„Dobrou noc,“ řekla a její oči se na mě smály. „Zítra zase na shledanou.“

Napadlo mě, jestli jsem jí posloužil jen k tomu, aby se mohla zbavit Selmy, nebo zda se jí opravdu začalo chtít spát.

Rozhodl jsem se, že před Bertou o svém druhém nočním výletu na palubu raději pomlčím.

6)

Život na palubě se od života na souši v mnohém liší. Na lodi je běžné, že se lidé po ránu zdraví, nezávazně konverzují, a je-li to žádoucí, navzájem se představí. To na pevnině se každý plahočí ve vyježděných kolejích vlastních zvyklostí, aniž by přitom bral na vědomí přítomnost jiných lidských bytostí, které se plahočí v kolejích vyježděných hned vedle.

Spolu s pevninou lidé opouštějí i své zaběhnuté koleje, začínají se pohybovat volně, osvojovat si nové zvyky a navazovat nové známosti.

Mezi cestujícími lze vždycky najít snoby, kteří od prvopočátku dávají všem najevo, že si nepřejí, aby na ně kdokoli mluvil. Jejich protipólem jsou horlivci, kteří se naopak při shánění nových zážitků a známostí mohou přetrhnout.

Na lodi se najdou i lidé, kterým se mnohdy poprvé za celý život podaří vystoupit z ubíjející každodennosti svých nezáživných existencí. Tajně doufají, že se jim společnost nanicovatých přátel, které nechali doma, podaří rozšířit o nové, zábavnější tváře z okruhu palubních známých.

Setkáte se tu i s těmi, kdo se sice chtějí během plavby povyrazit a s někým novým seznámit, ale jsou příliš plaší a bojí se k ostatním přiblížit. Samozřejmě se tu vyskytují i spousty zcela normálních lidí, kteří se chovají přirozeně a přátelsky. Ti se sice snadno seznamují se sobě podobnými, ale doma už obvykle mají dostatek vyhovujících přátel, a proto se nesnaží za každou cenu získat další.

Všichni bez rozdílu však hned první den podlehnou palubní atmosféře, zvyknou si na nový životní rytmus a vyzkouší si nové pocity.

Druhý den plavby už jsou na palubě jako doma. Během prvního dne si už stačili jeden druhého oťukat a zařadit. Napětí povolilo, pracovní problémy zůstaly daleko a cestující se stávají lidmi. Druhý a třetí den pobytu se na lodi vytváří většina nových přátelství.

Se zájmem jsem pozoroval, jak si v tomto ohledu jednotliví cestující vedou. Sidney Selma v průběhu dopoledne prvního dne několikrát narazil na odpor. Odpoledne se však situace začala pomalu měnit v jeho prospěch. Ženy a dívky totiž zhodnotily možnosti, které mužské osazenstvo lodi nabízí. Na druhý den odpoledne už sklízel jeden úspěch za druhým.

Norma Radcliffová se mu však i nadále vyhýbala a stále více tíhla ke mně, jako by u mě hledala útočiště.

„Naskakuje mi z něho husí kůže,“ svěřila se mi. „Nejsem zrovna jeptiška a v kutně taky nechodím, ale žena má kromě těla i duši a je jí příjemné, když v ní lidé vidí jedinečnou bytost. Selmu ovšem na ženských zajímá jen jedno: pořádně vyvinutá anatomie.“

Berta Coolová se na Selmovu adresu vyjádřila ještě přiměji. „Jen se na něj podívej, jak si z nich sestavuje sbírku.“

„Cože?“

„No copak to nevidíš, ještě by každý mohl pro lepší přehled připíchnout cedulku s evidenčním číslem.“

„Co tím chceš říct?“

„Tak ho chvíli pozoruj. Nejdřív na vybranou oběť podnikne bleskový frontální útok. Dotyčná ví, že tady moc chlapů na výběr není, a rozhodne se z toho vytěžit v mezích možností co nejvíc. Holka si chce na moři něco užít, tak vyšle kladný signál. Nějakou dobu se spolu vodí, a pak najednou konec, děva zaleze zpátky do svý ulity a Selma vyrazí o dům dál. Ale zdaleka ne se všemi to končí takhle – proto říkám, že by si je měl označkovat, aby se mu nepopletly.“

„Vidíš, na to jsem vůbec nepomyslel.“

„Kdybys byl ženská, tak by tě to napadlo hned,“ ušklíbla se Berta. „Všechny ženský na palubě nespouštějí z očí tu rádoby cudnou blondýnku, co se k němu pořád tak tulí. Tvářičku má nevinnou jako andílek, tělo ale lidský a Selma tuší, že s ním nebude dělat velký drahoty.“

Berta v obavě, aby si někdo nevšiml, že spolu mluvíme moc často, rychle poodešla. Díval jsem se, jak obtížně zvládá chůzi po rozkolébané palubě, a představoval jsem si, jak asi v duchu celou plavbu proklíná.

Stephenson Bicknell měl lehátko ve slunném koutě paluby. Při sebemenším závanu chladnějšího větru k němu navíc ihned přiskočil stevard a přehodil přes něj další pokrývku. Opodál nechal Bicknell přistavit lehátko pro Bertu a vyžadoval, aby se od něj vzdalovala jen v nejnutnějších případech.

Berta však o nejnutnějších případech měla vlastní představu, a tak Bicknell musel trávit dlouhé hodiny o samotě.

Ze zoufalství by byl vzal zavděk i mnou, ale podle předchozího ujednání nesměl náš hovor překročit běžnou palubní konverzaci.

Uvelebil jsem se v Bertině opuštěném lehátku a dal se s Bick-nellem do řeči. „Dobrý ráno. Jak se vede?“

„Všechno mě bolí.“

„To je smutný.“

„Tím ustavičným kymácením lodi co chvíli ztratím rovnováhu a do něčeho narazím. Celým tělem mi pak projede taková bolest, že bych se zbláznil.“

„To mě vážně mrzí.“

„Jak vycházíte s Normou Radcliffovou?“

„Příležitostně s ní prohodím pár slov.“

„Jak vás tak pozoruji, trávíte spolu hodně času.“

„To víte, vlci obcházejí, musí se před nimi krýt.“

„Hm,“ utrousil suše a po chvíli dodal: „S ženskýma to ale umíte, to se musí nechat.“

„Myslíte?“ hrál jsem udiveného.

„Nemyslím, vidím.“

„Vidíte, to bych do sebe vůbec neřekl.“

„Ale stejně by mě zajímalo, čím to je. Co na vás ty ženský přitahuje. Nevypadáte ani jako manekýn, ani jako filmovej herec, nenadbíháte jim – spíš naopak – a přesto na vás letí.“

„Mýlíte se, tak snadný to zas není.“

„Nemýlím se, já moc dobře vím. Chci vám říct jedno. Mira je mladá a její chování se dá těžko předvídat. Člověk nikdy neví, co v následující minutě udělá. A já nechci žádný nepříjemnosti.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Situace by se mohla nepříjemně zkomplikovat, a to bych si rozhodně nepřál.“

„Já vám nerozumím, jak – zkomplikovat?“

„Prostě nechci… Bylo by lépe, kdyby se s Mirou seznámila a sblížila pouze paní Coolová. Vy byste zůstal stranou a paní Coolové jen pomáhal.“

„Tak přece zněla naše dohoda a tak jsem to od začátku chápal.“

„Tak to je dobře.“ Bicknell vzdychl, zaklonil hlavu a zavřel oči.

Vstal jsem z lehátka a vydal se na obchůzku.

Když jsem došel ke svému vlastnímu lehátku, usadil jsem se a vyčkával. Neuplynulo ani pět minut a v sousedním lehátku spočinula Norma Radcliffová.

„Doufám, že vám moje přítomnost nebude příliš vadit, Donalde,“ řekla.

„Cože?“ Nepodařilo se mi skrýt překvapený tón.

„Podplatila jsem stevarda.“

„Ale?“

„Požádala jsem ho, aby mi rezervoval místo vedle vás. A můžu vás o něco poprosit? Jak se tady objeví ten Sidney Selma, mohl byste se mi začít upřeně dívat do očí a předstírat, že jste zaujat tím, co vám říkám?“

„A co mi budete říkat?“

„Na tom nezáleží. Budu třeba rozebírat počasí nebo se vás zeptám, co jste měl dnes ráno k snídani, prostě něco. Hlavně to musí vypadat, že pro nás celý svět včetně Sidneyho Selmy v tu chvíli neexistuje.“

„Vy ho nemáte ráda!“

„Ráda! Sotva se ke mně přiblíží, naskáče mi po těle husí kůže a dostanu zimnici. Nejradši bych ho shodila do moře.“

Mezi tím vším konverzačním kolotáním a společenským sbližováním se tichounce jako myška v ztichlém nočním domě pohyboval Edgar Larson.

V kteroukoli denní či noční dobu se zcela nečekaně zjevoval na nejrůznějších místech. Člověk ho potkal na palubě, hned zase u baru a vzápětí ho minul u dveří do promítacího sálu na opačném konci lodi. Larson byl doslova všude. Byl dokonale nenápadný, nikomu nevadil, nikde nepřekážel, ale přesto dokázal být vždycky na nějakém strategickém místě, odkud mohl všemi smysly obsáhnout co největší kus okolního dění.

Jeho taktika měla úspěch. Lidé mu důvěřovali. Stačilo, aby na někoho upřel své nehybné šedé oči a nachýlil hlavu dopředu, jako že napjatě poslouchá, a každý mu na místě vyjevil i ta největší tajemství.

Luxusní plavidlo si dál razilo cestu modravými vodami Tichého oceánu. Třetí den doznala povětrnostní situace zásadní změny. Chladné větry ustoupily hladivým tropickým vánkům. Slunce se začalo ukazovat v plné síle. Bazén byl plný lidí. Pokožka slunících se dívek rychle zlátla.

Tou dobou se na palubě už všichni seznámili. Při večeři to v jídelně šumělo jako v úle. Kolem baru se neustále tísnili lidé. Ohnivé debaty o politice, daních a surfování pokračovaly dlouho do noci.

Havajec, který se staral o kulturní program, vedl hodiny havajského tance hulá. Bylo překvapivé, kolik žen projevilo o výuku zájem. Byly ochotné vystoupit na pódium, přede všemi zkoušet první nejisté taneční kroky a riskovat, že se zesměšní. Postupně však přirozenost nabyla vrchu nad počátečními rozpaky, tanečnice se uvolnily, poddaly se domorodým rytmům a ladností pohybů začaly připomínat rodilé Havajky.

Postupem času lidé na palubě přišli na to, že elegantní taneční pohyby nejsou nahodilé, že podstata tance je hluboce zakořeněna v dávné tradici, že pohyby těla při tanci věrně napodobují přírodní síly a úkazy – duhu na obloze, pád dešťových kapek, sluneční paprsky, třepotání palmových ratolestí, neklidné, rytmické vzdouvání mořské hladiny. Toto poznání v nich prohloubilo zájem o tanec a způsobilo, že se do učení dali ještě soustředěněji než předtím. Z pouhé hříčky se stala vážná činnost.

Bylo až s podivem, jak málo hodin tréninku stačilo účastníkům – či spíše účastnicím – tanečních kursů k nácviku dokonale ladných pohybů. Exotické rytmy je připravily na krásu havajských ostrovů.

Sidney Selma zatím pokračoval v dobyvatelském úsilí. Početní stav jeho harému se pohyboval mezi čtyřmi až pěti dívkami, které vypadaly, že jim jeho dorážení není ani v nejmenším proti mysli.

Pak přišel onen večer, kdy Norma Radcliffová neusedla do skládacího lehátka po mém boku, nýbrž v doprovodu Sidneyho Selmy přecházela po palubě a s pohledem upřeným do Selmových očí soustředěně naslouchala dvojsmyslným poznámkám a lechtivým historkám.

Místo ní se na lehátko vedle mne s heknutím sesula Berta.

„Něco se stalo, Donalde?“

„Cože?“

„Přestaň ze sebe dělat neviňátko a přiznej barvu. Cos jí udělal?“

„Komu jako?“

„Ještě se ptej! Normě Radcliffový přece.“

„Nic.“

„Tak cos jí chtěl udělat?“

„Taky nic.“

„No to jsem si mohla hned myslet,“ hořekovala Berta. „Jako bys neznal ženský. Ženská musí mít pořád pocit, že má důvod se bránit. Když už na ni neútočíš, musíš se tak aspoň tvářit. Ženská musí cítit, že o ni stojíš, že ti stojí za to, abys na ni útočil. Je to přece ženská, ne? Tak tu neseď a dělej něco. Ukaž tomu trouboví, kde je jeho místo.“

„To by, Berto, byla právě chyba.“

„Tak ty si myslíš, že by to byla chyba? Víš ty vůbec něco o ženský psychice?“

„Ne.“

„Sidney Selma to přehání. Všichni tady vědí, co je zač a po čem jde. Zato ty se držíš zpátky. Tvoje vyvolená se rozhodne tě trochu popíchnout a probudit v tobě žárlivost. Prostě jen chce, abys ukázal, že jsi skutečnej chlap a že dovedeš žárlit. Tak se konečně zvedni z tý židle, trochu se promenáduj kolem a přitom z ní nespouštěj oči. Jakmile ji Sidney Selma chvíli nechá někde samotnou, zase si ji přitáhni.“

Nato se Berta ztěžka zvedla a odkráčela po rozkolísané palubě pryč. Zezadu jsem pozoroval její ramena ztuhlá vztekem a představoval si, jak očima šlehá kolem a zlostně svírá rty. Z lehátka jsem se ale nezvedl.

Noc byla měsíčná a neobyčejně teplá. Kochal jsem se pohledem na stříbřitý odraz měsíčního svitu na zčeřené hladině, když tu si ke mně neslyšně přisedla Norma Radcliffová.

„Můžu se tě na něco zeptat, Donalde?“

„To záleží na co.“

„Potřebovala bych poradit.“

„Pokračuj.“

„Jsem v průšvihu.“

Zpytavě jsem se na ni zadíval.

„Ale ne, tak jsem to nemyslela.“

„Tak co tedy?“

„Někdo mě vydírá.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli dopisům.“

„Jakým dopisům?“

„Takovým, který by člověk hrozně nerad slyšel předčítat v soudní síni.“

„To jsi nevěděla, že takový dopisy by člověk především neměl psát?“

„To vím teď, tehdy jsem to nevěděla.“

„Kdo je ten vyděrač?“

„Náš drahý společný přítel,“ řekla jedovatě.

„Snad ne Sidney Selma?“

Přikývla.

„Měl jsem dojem, že tě najednou začal silně zajímat.“

„Trochu jsem to na něj zkoušela, abych zjistila, o co mu jde. Nevěděla jsem, co po mně chce.“

„A co po tobě chce?“

Neurčitě pokrčila rameny.

„Kdy jsi přišla na to, že má ty dopisy?“

„Dneska dopoledne.“

„Znali jste se už před tím, než jste nastoupili na loď?“

Zavrtěla hlavou.

„Chceš mi tedy tvrdit, že nemáš ani nejmenší tušení, co vlastně chce?“

„Chce moje krásný hnědý tělo – na to jsi narážel? To ale není všechno,“

„Je hnědý?“

„Copak jsi mě neviděl u bazénu v plavkách?“

„To mi nějak ušlo. Nejspíš jsem zrovna koukal do knížky.“

„Kdybys nebyl tak sladkej, byl bys nemožnej,“ povzdechla si. „Doufala jsem, že si spolu zaplaveme.“

„Nemám rád bazény na lodích.“

„No ale ten výhled na moře!“

„To je fakt. Takže říkáš, že tě Selma vydírá?“

„Jo.“

„Mám tomu rozumět tak, že ti přímo nabídl, že si ty dopisy můžeš koupit?“

„Tak nějak.“

„Ale nestanovil cenu.“

„To ne.“

„Zatím sonduje terén. Cenu nasadí až potom.“

„Nejspíš.“

„V tom případě ti moc neporadím.“

„Ale já myslela, že mi poradíš.“

„Z čeho jsi tak usoudila?“

„Protože jsi na mě dělal dojem inteligentního chlapa, kterej si ví se vším rady. Čím se živíš, Donalde?“

„Asi by ses hodně divila, kdybych ti to řekl.“

„Jsi právník?“

„No to zrovna ne, ale…“

„Ale co?“

„Ale nic.“

Zatvářila se podrážděně.

„Teď ti položím pár otázek. Kdy jsi se rozhodla jet na Honolulu?“

„Není to tak dlouho.“

„Všechna místa na téhle lodi jsou rezervována na několik měsíců dopředu.“

„To sice jsou, ale spousta lidí rezervaci zruší.“

„Zrušené rezervace dostanou náhradníci na seznamu podle pořadí.“

„Existují ale cestovní kanceláře, které si drží určitý počet rezervací a ty pak krátce před vyplutím nabízí.“

„A?“

„Prostě se mi podařilo místo na lodi sehnat.“

„Proč jedeš na Honolulu?“

„Když ti řeknu tajemství, neprozradíš ho nikomu?“

„To ještě nevím.“

„Jedu tam zajednou přítelkyní.“

„Znáte se dlouho?“

„Léta. Je to moc prima holka a taky se dostala do průšvihu.“

„Můžeš se vyjádřit přesněji?“

„To nemůžu. Chci s tebou řešit svý problémy, ne její.“

„Mají její problémy nějakou spojitost s tvými?“

„Proč se na to ptáš, Donalde?“

„Podívej se na to takhle. Ty teď jedeš na Honolulu. K cestě jsi se rozhodla před relativně krátkou dobou.“

Norma přikývla.

„Dál jsou tu dopisy, který jsi napsala. Komu?“

„Nechci prozrazovat žádná jména.“

„Byl ženatý?“

„Ano.“

„Jeho žena se těch dopisů dožaduje?“

„Jeho žena chce jeho majetek do posledního centu a je jí celkem jedno, jak si k němu pomůže.“

„Ty dopisy teď má Sidney Selma, jestli se nepletu?“

„To tvrdí on.“

„Kde je má?“

„To nevím, ale nejspíš někde, kde k nim snadno může.“

„Ty ho nemáš ráda, viď?“

„Nenávidím ho. Hnusí se mi.“

„Kdy jsi se dozvěděla, že ty dopisy má?“

„Dneska dopoledne.“

„Dneska dopoledne ti tedy poprvé řekl, že je má?“

„Ano.“

„Má tvoje dopisy. Věděl, že jedeš na Honolulu. Očividně je tady proto, aby s tebou navázal kontakt. To moc nejde dohromady.“

„Proč by to nemělo jít dohromady?“

„Cesta na Honolulu ho stojí spoustu času a peněz. Kdyby ti chtěl ty dopisy prodat, mohl to udělat na pevnině. Nemusel kvůli tomu na loď. Ty se mi tu snažíš namluvit, že si záměrně koupil lodní lístek, aby se tu s tebou setkal a mohl tě začít vydírat. A že pak tři dny čekal, než ti řekl, že ty dopisy má. Nezdá se ti to trochu divný?“

„Ale tak to přece bylo.“

„To by pak ale jedině znamenalo, že…“ Na chvíli jsem se odmlčel.

„Co by to znamenalo?“

„To by znamenalo, že si odměnu za dopisy chce vybrat až na Honolulu,“ řekl jsem.

„To asi ano.“

„Tou odměnou nemusí být jen peníze.“

„Neříkal ještě, co za to bude chtít.“

„Možná to souvisí s tvou přítelkyní. S tou, co za ní na Honolulu jedeš.“

„Už jsem ti řekla, že o ní nechci mluvit.“

„Pak nemůžeš čekat, že ti poradím. Nemůžu rozdávat rady, když neznám fakta.“

„To máš asi pravdu.“

„To asi mám.-Tak mi to pověz.“

„Dobrá,“ řekla jakoby z náhlého popudu. „Řeknu ti to.“

„Tak co chce?“

„Mám pocit, že se to opravdu bude týkat Miry. Miriam Woodfordová, tak se moje přítelkyně jmenuje.“

„Cože?“

„Donalde, já vážně nevím. Třeba je to jen taková spekulace… Možná se ti zdá, že s tebou nehraju na rovinu, ale jinak to vážně nejde.“

„Kdo je Miriam Woodfordová?“ zeptal jsem se věcně.

„Mladá, přitažlivá vdova.“

„A ty za ní jedeš na Honolulu?“

„Vždyť jsem ti to říkala.“

„Proč?“

„Protože je tam sama a potřebuje společnost.“

„A další důvod?“

Norma zavrtěla hlavou.

„Tak až mi to budeš chtít povědět, můžeš. Jsem připraven tě vyslechnout.“

„Donalde, já ti to povědět nemůžu. Ale nutně potřebuju, abys mi poradil.“

„Rada, která se nezakládá na znalosti faktů, není k ničemu.“

Seděla a nic neříkala. Po dvou minutách se ke mně prudce obrátila a vyhrkla: „Všiml sis, Donalde, toho hubenyho chlapíka kolem padesátky, co se neustále balí do dek, aby mu nebyla zima? Sedává nahoře na palubě A.“

„Co je s ním?“

„Jmenuje se Stephenson D. Bicknell a je z Denveru. Byl společníkem manžela Miry Woodfordové. Woodford ho v závěti ustavil správcem Miřina dědictví.“

„Ty ho znáš?“

„Nikdy jsem se s ním osobně nesetkala. Mira mi o něm psala v dopisech.“

„Zná on tebe?“

„To právě nevím, Donalde. Snažila jsem se to zjistit, ale marně. Není moc společenský. Trápí ho revma a většinou sedí sám. Z cestujících se baví vlastně jen s paní Coolovou. Tu znáš. Párkrát jsem vás spolu viděla.“

„Coolová,“ vyslovil jsem Bertino jméno, jako bych se na ni snažil upamatovat.

„Věk asi padesát, ramenatá, široká v bocích, s malýma nohama.“

„Aha, už vím, kterou myslíš.“

„Bicknell jede na Honolulu za Miriam, aby ji chránil. Miriam ho tam nechce – jí by stačilo, kdyby jí dal peníze pro případ nouze. A k tomu se tady tenhle dotěrnej Selma snaží vyjednávat se mnou. Vůbec nechápu, o co mu jde.“

„Možná mu jde jen o to tvoje krásný hnědý tělo.“

„To samozřejmě, ten chce všechny krásný hnědý těla.“

„Ale nechce za něj dát dopisy.“

„To nechce. Chce ještě něco. Chce, abych ním spolupracovala.“

„A co ode mne chceš ty?“

„Radu.“

„Pošli Selmu do háje.“

„Ale on má ty dopisy.“

„Neodváží se je použít.“

„Z čeho tak usuzuješ? Není v něm za mák soucitu.“

„Co by z toho ale měl, kdyby je použil?“

Na okamžik zaváhala. „Mohl by je prodat té ženě.“

„Její manžel je bohatý?“

„Není zrovna chudák.“

„A jeho žena o ty dopisy stojí?“

„Přesně tak.“

„Kdyby jí Selma opravdu chtěl ty dopisy prodat, udělal by to už dávno. Jen kvůli tomu by přece nepodnikal cestu až na Honolulu. Kdyby tě chtěl jenom vydírat, jednoduše by ti ještě před odjezdem poslal dopis. Ne, to se mi vůbec nezdá. Za tím vším je ještě něco, o čem nevíme. Jediná možnost, jak to zjistit, je vysmát se Šelmovi do obličeje a poslat ho do háje, ať si s dopisy udělá, co sám uzná za vhodný.“

Chvilku přemýšlela a pak řekla: „Asi máš pravdu, Donalde.“

„Může ti obsah těch dopisů uškodit?“

„Mně ne, ale tomu chlapovi.“

„Pro tebe to znamená co?“

„Chci s ním jednat čestně, nic víc, nic míň. Jeho žena pozná, že jsem dopisy psala já, ale to mi nevadí. Vadilo by mi, že bych tím ublížila příteli.“

„To stejně ale nedává smysl. Kdyby byl Selma skutečně vyděrač, nabídl by dopisy buď tomu muži, nebo jeho ženě. V tomhle směru se ty jevíš jako nejméně perspektivní oběť vydírání.“

Kývla. „To taky jsem.“

„Takže musíš mít něco, po čem Selma jde.“

„Nevím o ničem, co by stálo za cestu na Honolulu.“

„Tak mu řekni, ať jde k čertu, a zatím tu věc vyšetříme.“

„Díky, Donalde, moc jsi mi pomohl.“

„Jedny věci stejně nerozumím. Proč jsi přišla právě za mnou?“

„Protože jsem potřebovala poradit.“

„A jak jsi přišla na to, že zrovna já ti budu umět poradit?“

„Protože jsi vypadal inteligentně. Proboha, Donalde, co si teď o mně musíš myslet!“

„Co bych si měl myslet?“

„No, když jsem ti řekla o těch dopisech… Určitě si o mně myslíš, že jsem povětrná holka.“

„Jsi především ženská,“ odpověděl jsem klidně.

Podívala se na mě téměř dojatě. „To jsem,“ řekla velmi tiše, „a jsem ti moc vděčná.“

„Ještě jsem nic neudělal.“

„Donalde, ty jsi zlatíčko,“ vyhrkla Norma. Nečekaně se ke mně naklonila a horkými, široce otevřenými rty mne políbila na ústa.

V tu chvíli se zpoza rohu vynořila Berta, která si právě odbývala svou podvečerní procházku v naději, že se tím zbaví přebytečného tuku.

7)

Přišel poslední den plavby. Na lodi zavládla atmosféra plná špatně potlačovaného vzrušení.

Účastnice tanečních kursů, různorodá skupina žen všech věkových a váhových kategorií, úspěšně zvládly základní techniku havajského tance hula a připravovaly se na závěrečnou zkoušku, po níž mělo následovat slavnostní předání diplomů. Porota zasedala v teplém, slunečném odpoledni u bazénu.

Ze zavazadlového prostoru portýři vynášeli tašky a kufry. Cestující si horečně balili věci, vyměňovali adresy a na památku podepisovali palubní lístky.

V teplém vzduchu už bylo cítit vůni tropů. Mořská hladina se mírně vlnila. Z vody vyskakovaly létající ryby a dlouze plachtily, než je zase některá vlna pohltila.

Za lodí se vznášel černonohý albatros, jako by byl přivázaný na neviditelné šňůře. Na zádi se seběhli zvědavci a s hlavami zvrácenými k nebi ho pozorovali.

Sidney Selma kolem mne prošel a zvědavě se na mě zadíval, jako by si mne za celou plavbu všiml teprve až teď. Norma Radcliffová se ukazovala velmi málo. Jednou se na chvíli objevila na palubě, ale jak se k ní Selma přiblížil, odměřeně ho odbyla.

Opíral jsem se o zábradlí a hleděl do vody, když tu se ke mně přikolébala Berta.

„Ty syčáku!“ Bertin hlas zněl téměř obdivně.

Otočil jsem se po hlase a zvedl tázavě obočí.

„Tváříš se jako pachole. Holka je z tebe celá pryč a už ji máš na klíně. Neříkala jsem ti snad, že to tak dopadne?“

„Berto, jak zněla tvoje dohoda s Bicknellem? Dohodli jste se na konkrétních podmínkách?“

„Proč se na to ptáš?“

„Jenom mě zajímá, jak máme postupovat dál.“

„Naším úkolem je chránit Miriam Woodfordovou.“

„Před čím?“

„Před čímkoli, co ji ohrožuje.“

„To je všechno?“

„To je opravdu všechno. Panebože, proč mě tak strašně bolí nohy! Nemám nohy dimenzovaný na to, aby unesly pětaosmdesát kilo živý váhy.“

„Jak jsi daleko s tím košem?“

„Nejspíš jsem asi začala stárnout,“ povzdychla si Berta smutně. „Spoustu sladkostí jsem rozdala.“

„Komu?“

„Dala jsem je stevardce.“

„A ovoce?“

„Většinu jsem snědla.“

„Ty jsi úžasná, Berto.“

„Ještě jednou mi něco takovýho provedeš, a přísahám, že ti na místě vytřesu duši z těla,“ pravila Berta výhružně.

„Beru to na vědomí, ale lidi by nás neměli spolu příliš vídat. Už jsem zaslechl i něco o tom, že jsme se museli znát už před odjezdem.“

„To se mi snad jen zdá!“

Ponuře jsem přikývl.

„Proč se ptáš na to, co máme dělat?“

„Protože už zítra vystoupíme na pevninu a musíme se pustit do práce.“

„Co ti Norma říkala?“

„Nic zvláštního.“

Rozkošnicky jsem se protáhl a líně zívl.

„Hele, tak to vybal. Ty něco víš a nechceš mi to říct.“

„Vím. Naštěstí. Kdybych nevěděl, tak by to mohlo dopadnout všelijak,“ řekl jsem a klidně odkráčel. V duchu jsem si přitom představoval Bertu, jak drtí rukama zábradlí.

8)

Hned za rozbřesku jsem vyšel na palubu. Přede mnou v dáli zářila světla majáku a z ranního šera se nořily obrysy ostrova Oahu.

Stevardi prostírali v jídelně stoly k snídani. Objevily se na nich sklenice s džusem, konvice s kávou a mísy sladkého pečiva. Loď proplouvala mezi korálovými útesy. Z pevniny se k nám blížil motorový člun. Přirazil k boku lodi a na palubu se vyhrnuli oficiální vítači s různobarevnými havajskými věnci.

Poctění pasažéři se promenádovali po palubě a pyšně stavěli na odiv rudé, žluté, bílé a fialové květy.

Všude panoval zmatek a shon. Za zvuků Královského havajského orchestru a sboru havajských zpěváků loď vplula do přístavu.

Podařilo se mi být poblíž Normy Radcliffové ve chvíli, kdy na palubu vystoupila Miriam Woodfordová.

Miriam byla zářivá blondýna s úžasnýma nohama. Měla velkolepé tvary, bělostné zuby a oči se jí pořád smály.

Při pohledu na ni by člověk nevěřil, že ji něco trápí.

Radostně se vrhla Normě do náruče, ozdobila ji květinovým věncem a políbila na obě tváře. Davem se k nim zatím pomalu prodíral Stephenson Bicknell. Snažil se vždy vyhnout kontaktu s lidskými těly, ale bylo na něm vidět, že v tuto chvíli je ochoten snést jakoukoli bolest, jen aby nepromeškal příležitost Miriam spatřit. „Miro!“ vykřikl, když se k ní dostal aspoň na doslech, a do hlasu vložil celé své srdce.

Mira se otočila. „Steve, ty jeden tajnůstkáři! Proč jsi mi neřekl, že přijedeš dřív? Byla bych se na to líp připravila. Ale stejně tě ráda vidím.“

„Chtěl jsem tě překvapit.“ Bicknell měl oči jen pro ni. Svět kolem jako by v ten moment přestal existovat.

Mira ho políbila. Bicknellova hůl zašramotila o palubu.

Mira z jeho revmatického objetí, do kterého se Bicknell snažil vložit maximum mužnosti, rychle vyklouzla a hbitě se sehnula pro hůl. Podala ji Bicknellovi a obrátila se zpátky k Normě. „Vy dva jste se ještě nestihli seznámit? Normo, tohle je správce mého majetku Stevie Bicknell. Stevie, tohle je Norma Radcliffová, moje nejlepší kamarádka.“

„Neřekla jsi mi, že za tebou jede.“

Mira se zasmála. „Ale, Stevie, i tak máš dost starostí. Ještě tě budu zatěžovat tímhle.“

Vtom se Norma otočila a přívětivě mi pokynula. „Miro, to je Donald Lam. Moc mi pomohl.“

Miriam Woodfordová si mě dobře prohlédla, usmála se a podala mi ruku. „Dobrý den, Donalde.“

Pohlédl jsem do těch rozesmátých modrých očí a cítil jsem, jak přeskočila jiskra.

„Dobrý den.“

„Znáte pan Bicknella?“ zeptala se Mira vzápětí.

„Seznámili jsme se během plavby.“

„Tohle je moje přítelkyně, Miro, paní Berta Coolová,“ ozval se Bicknell. Berta a Mira si potřásly rukama.

„S paní Coolovou se už taky známe. Na lodi bylo dost času,“ vysvětlil jsem.

Na palubu vstoupil reportér z jedné místní rozhlasové stanice s mikrofonem v ruce. Nechal jsem ostatní v družném hovoru u zábradlí a vydal se za ním.

Reportér měl seznam cestujících, s nimiž chtěl udělat rozhovor. Stevard mu pomáhal jednotlivé pasažéry identifikovat.

První interview mu poskytl jakýsi podnikatel, který se nabubřele vyjadřoval k mezinárodní politické situaci. Poté reportér oznámil: „Vážení přátelé, na náš ostrov zavítal i významný příslušník denverské policie, pan Edgar B. Larson. Co vás přivádí na Honolulu, pane Larsone?“

Larson se na rozhlasového reportéra podíval, jako by se mu právě zjevil hrozivý duch. „Já… Já…“ zakoktal se vyděšeně. „Já jsem vůbec nevěděl, že to je do rádia. Já myslel, že je to jen pár otázek pro pasažéry.“

„Však to také nic jiného není, pane Larsone,“ uklidňoval ho reportér bodře. „Jak se vám cestovalo?“

„Děkuju za optání, výborně,“ odsekl Larson.

„Jak dlouho se u nás hodláte zdržet?“

Larson chvíli váhal. Pak si nejspíš řekl, že už to stejně prasklo, vypjal ramena a hrdě oznámil do mikrofonu: „To ještě nevím. Ale až budu odjíždět, doufám, že nebudu sám. Přijel jsem služebně. Mám tady vyšetřit vraždu, ke které došlo v Denveru. Podle našich informací se pachatel zdržuje zde.“

Šumění okolního davu rázem utichlo.

Ohromený reportér znovu nalezl ztracený dar řeči a zeptal se: „Mohl byste nám prozradit o okolnostech té vraždy něco víc, pane Larsone?“

„Mohu říci jen to, že pachatel se mylně domnívá, že po sobě nezanechal žádné stopy. My však víme mnohem více, než si dokáže představit.“

„Ví vrah o vašem příjezdu?“

„Kdo řekl, že pachatelem je muž?“ otázal se Larson.

„Totiž – mluvil jste o pachateli, tak jsem se domníval, že jde o muže. Vy tedy chcete říct, že pachatelem by mohla být i žena?“

„Mohla,“ potvrdil Larson.

„Víc nám tedy o tom případu neřeknete?“

„Řeknu vám jenom to, že jsem přijel zatknout osobu, která spáchala vraždu, a že odsud neodjedu dříve, než se mi ji podaří najít a zadržet.“

Reportér už byl zase na koni. „Naše posluchače jistě potěší, že jste si úspěchem svého pátrání tak stoprocentně jist, pane Larsone.“ S těmito slovy se odebral obšťastnit dalšího cestujícího ze svého seznamu.

Oslovil jsem nejbližšího stevarda: „Zdá se, že Larsona ten rozhovor poněkud zaskočil.“

„Ptal jsem se ho, jestli by ho neobtěžovalo odpovědět na několik otázek určených cestujícím, a on řekl, že s radostí. Očividně netušil, že ten reportér bude vědět o jeho vztahu k denverské policii.“

Vytáhl jsem z kapsy desetidolarovou bankovku. „Myslíte, že byste mohl zjistit, jak se Larson na seznam cestujících určených k rozhovoru dostal?“

Stevard se zkoumavě zadíval na bankovku v mé ruce. „Myslím, že mohl.“

Podal jsem mu peníze. Vzal si je a strčil do kapsy. „To je totiž moje práce,“ ušklíbl se. „Dostal jsem tip, že Larson je zajímavý chlapík a že určitě bude mít v zásobě spoustu zábavných historek o své profesi, které se do rádia výborně hodí.“

„A kdo vám ten tip dal?“

„Sidney Selma,“ odpověděl stevard a dodal: „A až ho uvidím, sám se ho na něco zeptám.“

„Kývl jsem. „Ještě něčím mohu sloužit?“ zeptal se úslužně stevard. „To mi stačí.“

9)

Bicknell pro nás zařizoval veškeré rezervace, takže nás mohl ubytovat tam, kde nás chtěl mít.

Předpokládal, že Miriam Woodfordová zůstane v hotelu Royal Hawaiian, ale jak se ukázalo, pronajala si byt ve Waikiki o několik set metrů dál a nastěhovala se tam i s Normou.

V tom hotelu Bicknell zajistil pokoj Bertě a sám se tam ubytoval také. Já jsem měl bydlet v hotelu Moana.

Berta mě stačila instruovat hned zkraje. „Zdá se, že se náš klient trochu zlobí,“

„Kvůli čemu?“

„Nelíbí se mu, jak se k němu Mira chová. Má dojem, že se vytáčí. Nechce mu říct, co se vlastně děje. Prý si s ním o tom promluví později.“

„To je všechno?“

„Nechce, aby ses do toho moc zapojoval. Přeje si, abys veškeré informace o Miře dostával pouze zprostředkovaně ode mě.“

„To mi zcela vyhovuje,“ odpověděl jsem. „Pokud nám bude i nadále platit všechny výlohy, zatímco ty budeš pátrat, a k tomu nám oběma vyplatí honorář, nemůžu nic namítat. Ale je mi ho předem líto – mám nepříjemný pocit, že ho to bude stát mnohem víc, než si plánoval.“

„To je v pořádku. Ten má peněz jako slupek,“ opáčila Berta. „Takže konec řečí, rychle do plavek a na pláž. Do ničeho se nepouštěj, dokud Berta z tý vdovičky nedostane její sladký tajemství.“

„Jak dlouho myslíš, že ti to bude trvat?“

„Jak to můžu vědět?“ vyjela na mě Berta. „Ptáš se, jako bys byl klient ty. Zaplaceno dostaneš, tak se nestarej a užívej si.“

„Na Honolulu se ti bude určitě líbit,“ popíchl jsem ji na oplátku.

„Už teď to tu začínám nenávidět. Ty příšerný kytky, co mi na-vlíkli kolem krku, mě brzo zadusí.“

„Pomysli na domov. Ledový vichr ohýbá koruny stromů, déšť buší do oken, na ulicích jsou louže, lidi se celí mokří tlačí v tramvaji a píchají do sebe deštníky…“

„Trhni si nohou,“ vyštěkla Berta a odplula k stanovišti taxíků.

Vydal jsem se do hotelu Moana. Bicknell na nás rozhodně nešetřil, to se mu muselo nechat. Můj pokoj měl výhled na moře. Z velkých oken jsem mohl pozorovat dění na písčité pláži i plavce, kanoisty a surfaře na rozhoupaných vlnách.

S ubytováním jsem byl spokojen. Tušil jsem, že to nejspíš chvíli potrvá, než si Berta důvěru Miriam Woodfordové získá. Bylo také dost možné, že to vůbec bude dlouho trvat, než k sobě Mira pustí kohokoli kromě Normy Radcliffové.

Přemítal jsem také o tom, jak by se mi teď hodilo mít magnetofonový záznam jejich prvního rozhovoru. Přitom mi zčistajasna blesklo hlavou, jestli myšlenka s magnetofonem nenapadla už někoho jiného přede mnou.

Snažil jsem se zjistit, kde se ubytoval Sidney Selma, ale s nulovým výsledkem.

Zato jsem věděl, že Edgar Larson pobývá v hotelu Surfrider, protože tam si nechal dopravit zavazadla.

Nepřestával jsem myslet na Miru a Normu v souvislosti s jejich rozhovorem. Stále mi vrtalo hlavou, jestli náhodou někdo nepřipadl na myšlenku nainstalovat v jejich bytě odposlech. Já bych to na vyděračově místě udělal určitě.

Má starost to ale nebyla.

Bicknell si nás najal, abychom pro něj pracovali, a chtěl za nás také rozhodovat, jak máme postupovat. Nehodlal jsem ho přesvědčovat. Byly to nakonec jeho peníze.

Nechal jsem si donést zavazadla do pokoje a začal jsem s vybalováním. Říkal jsem si, jestli mi Berta nezapomněla přibalit plavky.

Naštěstí mě nezklamala.

Cestou z mola jsem se v nezvykle horkém ovzduší řádně zapotil. Bílý písek na pláži vypadal velmi vábně. Rychle jsem se převlékl do plavek, seběhl dolů na pláž a skočil do vody.

Voda byla sametová. Příjemně chladila a hladila tělo, až si na její teplotu úplně zvyklo a přestalo ji vnímat. Cítil jsem se jako doma ve vaně.

Uplaval jsem asi tři sta nebo čtyři sta metrů, obrátil se naznak a asi půl hodiny se nechal volně unášet. Nasával jsem do plic mořský vzduch a nechal se omývat slanou vodou. Občas jsem udělal pár temp, a než jsem se nadál, ocitl jsem se opět u břehu. Vylezl jsem z vody a oslepilo mě slunce.

„Koukám, že vy tedy rozhodně čas neztrácíte,“ ozvalo se za mnou zničehonic.

Otevřel jsem oči. Přede mnou stála Miriam Woodfordová.

„Dobrý den. Kde jsou všichni?“

„Norma říkala, že si chvilku lehne. Snažila jsem se ji přesvědčit, že plavání jí prospěje, ale marně. Že se raději trochu prospí. Půjdete zase do vody?“

„Chci se chvíli slunit.“

Kývnutím mi dala na srozuměnou, že to bere na vědomí, a ukázala, ať si sednu vedle. Pak mávla na nosiče slunečníků. V mžiku byl nad námi stín. Natáhli jsme se důvěrně vedle sebe jako staří známí.

Poočku jsem si ji prohlédl. S výsledkem pozorování jsem byl spokojen.

Její tělo by vyhrálo první cenu v soutěži krásy kdekoli na světě. Do zlatohněda opálená pokožka se matně leskla. Některé ženy se snaží opálením zkrásnět, ale jejich sluncem vysušená pokožka ztrácí lesk. To však zdaleka nebyl Miřin případ. Ačkoli byla přírodní blondýnka, její pokožka reagovala na slunce velice příznivě.

Všimla si, že si ji prohlížím. „Něco se vám na mně nezamlouvá?“ V jejím hlase se ozývala ospalá dobrosrdečnost. Nepatrně pohnula nohama.

„Díval jsem se, jak jste pěkně opálená.“

„To je všechno? Víc jste neviděl?“

„Samozřejmě, že viděl.“

„To je jiná. Už jsem se chystala urazit. Líbí se vám, jak jsem opálená?“

„Moc vám to sluší.“

„Šla jsem na to polehoučku. První den jsem se opalovala jen pár minut, druhý den jsem si trochu přidala, třetí den zase a tak dále. A taky jsem se pořádně mazala.“

„Vypadá to skutečně moc hezky.“

„Jen kdyby se člověk nemusel pořád ohlížet na to, co se sluší a patří a mohl se svobodně vrátit k přírodě. Pak bych byla opálená všude stejně. Takhle jsem na některých částech těla nezdravě bílá. Kdy už lidi konečně přestanou být tak úzkoprsí?“

„Až to kongres schválí jako ústavní dodatek.“

„Myslím, že bych tu i tak mohla chodit úplně nahá. Když jdu po pláži, stejně mě všichni chlapi svlíkají očima.“

„Přece byste jim tu radost nechtěla vzít.“

„To sice ne, ale opálená všude stejně nebudu. A to já chci!“

Musel jsem se jejímu urputnému zápalu zasmát.

Náhle ke mně zvedla oči a zvážněla. „Norma mi říkala, že jste velmi chápavý.“

„Vyřiďte Normě můj dík. Takové komplimenty si rozhodně nezasloužím.“

„To bohužel nemohu. Nechystám se jí totiž o našem rozhovoru zmínit.“

„Ne? A pročpak?“

„Beztak má dost starostí.“ Mira potřásla hlavou.

„S čím?“

„Však víte.“

Na to jsem neřekl nic.

„Co by Norma podle vás měla udělat?“ zeptala se po chvíli.

„To si musí rozhodnout sama.“

„A co byste navrhoval?“

„Nevím. Nic mě nenapadá.“

„Co myslíte, že ten chlap může chtít?“

„Muži mívají různá přání,“ řekl jsem a soustředěně pozoroval surfaře, který balancoval na hřebeni ohromné vlny. Udělal několik parádních obloučků, nakláněl se hned vpravo, hned zase vlevo, až se nakonec mrštně narovnal. Počínal si velmi obratně, ani na okamžik nezaváhal, natož aby ztratil rovnováhu. Očima jsem hltal jeho dokonale vyvážené pohyby.

„Zrovna moc toho nenamluvíte,“ vyrušila mě z transu Mira.

Usmál jsem se na ni a ona můj úsměv opětovala.

„Líbíte se mi. Měl byste něco proti tomu, kdybychom si začali tykat? Ne? Tak já jsem Mira. Kde bydlíš, Donalde?“

„V hotelu Moana.“

„Touhle dobou si sem vždycky chodím zaplavat,“ prozradila mi.

„Taky už jsem se nemohl dočkat, až vyběhnu na pláž. Voda je jedna báseň.“

Kývla. „Už jsi se byl projet na loďce?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Tak to musíš zkusit. Podívej, tamhle se právě jedna blíží. Sleduj, co dělají lidi v ní. Nejdřív se snaží dostat k co největší vlně. Když jsou skoro u ní, rychle se obrátí a ze všech sil pádlují zpátky ke břehu. Vlna loďku nabere, vynese ji nahoru a unáší ji dál.“

„To vypadá zajímavě.“

„Je to ta nejúžasnější zábava, co znám. Tys to vážně ještě nikdy nezkusil?“

„Ne.“

„Tak to musíme napravit. Zvu tě.“

Znovu mávla a před námi se jako kouzlem objevila havajská loďka. „Poběž, Donalde, ať nám neujede. Sedni si dopředu, tam je to nejlepší. Na tenhle zážitek do smrti nezapomeneš, to mi věř.“

Tiše jsem doufal, že se na pláži neobjeví Berta ani Bicknell. Zároveň jsem však neviděl důvod, proč bych měl Miřino pozvání odmítnout. Koneckonců jsme se nechystali udělat žádnou špatnost.

Nasedli jsme do loďky a pádlovali, co nám síly stačily.

Vzadu seděli tři Havajci, na první pohled mistři svého oboru. V porovnání s nimi jsme Mira a já svými pádly jen tak cvičně hladili vodu. Ale po pěti dnech lenivě nečinného života na palubě mi to přišlo jako velmi příjemné zpestření.

Konečně jsme se dostali do blízkosti velkých vln.

„Všude kolem téhle části ostrova se v moři táhne korálový útes,“ vysvětlovala mi Mira. „Je docela blízko pod hladinou, takže všechny vlny, co přicházejí z oceánu, se o něj tříští. Vzniká tak mnoho vln menších. Ty rychlostí kolem dvaceti kilometrů v hodině dobíhají ke břehu. Loďka se tedy dostane na jejich hřeben a pak už se jen nechá volně unášet… Je to vážně úžasný! Všude kolem stříká plno vody…“

„Pádlujte, pádlujte!“ vykřikl náhle jeden Havajec.

Začali jsme pádlovat ke břehu jako o život. Loďka letěla po hladině jako blesk. Ohlédl jsem se přes rameno za sebe. Za námi se hnala skoro třímetrová vlna. Ohromná masa vody se zdvihala do výše a na jejím vrcholu se tvořila bílá pěna. Už už se nás chystala pohltit…

Pak nás vlna nabrala a hladce vynesla nahoru.

„Pádlujte, pádlujte,“ pobízeli nás Havajci. Najednou se ozvalo: „Pádla vytáhnout!“

Poslušně jsme pádla vytáhli z vody. Havajec, který vydával povely, několikrát zabral pádlem, až loďku dostal, kam potřeboval –přímo na hřeben vlny se zádí ponořenou do zpěněné vody.

Lodka prudce nabírala rychlost. Vlna se hnala na mělčinu čím dál rychleji.

Kolem hlavy mi proudil teplý vzduch. V kapičkách vody se duhově blyštělo slunce. Nad námi se klenulo nádherně modré nebe.

Podíval jsem se na Miriam.

Pažemi mávala ve vzduchu, vlasy jí vlály ve větru a oči se jí vzrušením leskly.

Všimla si, že se na ni dívám, a poslala mi vzdušný polibek. Zamával jsem jí a obrátil se zpět po směru divoké jízdy.

Ještě čtyřikrát či pětkrát jsme dopadlo váli k vlně a nechali se unášet zpět, než jsme si řekli dost.

„Pojď si ještě chvíli sednout na pláž, Donalde, chci si s tebou ještě povídat.“

Usedl jsem po jejím boku. Veškerá únava ze mě spadla a místo ní mě zaplavil pocit štěstí.

„Norma už ti určitě něco o mých problémech vyprávěla,“ začala Mira.

„Norma se šířila jen o svých problémech.“

Mira se smutně usmála. „Ale o tom, že jsem se dostala do nesnází, přece víš?“

„Ty ses dostala do nesnází?“

„Poslouchej. V New Yorku jsem žila trochu neuspořádaným životem. Prostě jsem si chtěla jen užívat a vytřískat ze života, co se dalo. Pak jsem se plavila na lodi. Zbožňuju zaoceánský plavby. Tam jsem se seznámila s Ezrou Woodfordem. Ezra byl mnohem starší než já a bylo to na něm dost poznat. Byl trochu staromódní, ale jinak milej chlapík, a mimoto měl fůru peněz. Seznámili jsme se a za nějaký čas mě Ezra požádal o ruku. Nečekal, že ho budu milovat, ale láska pro něj nebyla důležitá. Postrádal společnost a tu jsem mu poskytnout mohla. Výměnou za to mi nabídl, že mi odkáže polovinu majetku.“

„A ty jsi jeho nabídku přijala.“

„Přijala.“

„A Ezra zemřel?“

„Přesně tak.“

„Takže ty jsi zdědila polovinu jeho majetku?“

„Jo.“

„Stálo ti to za to?“

„To bych řekla.“

„Byla jsi s ním šťastná?“

„To je těžký. Ezra byl chápavý, velkorysý a společenský. Ale jak jen ti mám popsat, co jsem k němu cítila? Cítila jsem se v bezpečí. Nebyla to ani láska, ani štěstí. Něco jako vztah dcery k otci. Nikdy jsem neměla otce, který by pro mě byl autorita a já si ho mohla vážit. Možná, že to ve mně zanechalo pocit prázdnoty, který se Ezrovi podařilo zaplnit. Třeba mi to nebudeš věřit, ale já jsem Ezru obdivovala.“

„Dobře. Ale teď mi pověz o těch svých problémech.“

„Někdo se chystá dokázat, že jsem ho zabila.“

„Že jsi ho zabila!“

„Jo. Protože jsem prý nechtěla čekat.“

„Čekat na co?“

„Až umře. Prý jsem přirozený chod věcí chtěla urychlit.“

„No, to je hezký.“

„Viď?“

Chvíli váhala a pak řekla: „Hele, Donalde, ty jsi říkal, že bydlíš v hotelu Moana, viď?“

„Jo.“

„Tak se doběhni do pokoje převlíct, vem si na sebe něco sportovního – plátěný kalhoty a košili s krátkým rukávem – a přijď ke mně na čaj. Chci tě blíž seznámit s Normou a… Prostě mám pocit, že ti můžu důvěřovat.“

„Za jak dlouho mám přijít?“

„Hned jak se převlečeš.“

„A co ty?“

„O mně se nestarej. Já to zvládnu dřív než ty.“ Znovu se usmála.

„Skoro to vypadá, že mě zveš na rande.“

„Ale prosím tě, na co ty hned nemyslíš,“ zavrtěla Mira koketně hlavou.

Vstal jsem a chtěl jsem jí pomoct na nohy. Ona se však zvedla sama, poskakovala kolem mne a setřásala ze sebe písek. Vesele se smála a dívala se na mě modrýma očima, jako by život byl jedno velké dobrodružství, ve kterém nezáleží na tom, co bude zítra, jen když to nebude nuda.

Vrátil jsem se do hotelu, rychle se osprchoval, hodil na sebe plátěné kalhoty a havajskou košili a vyrazil k Miřinu bytu.

Mira mě uvítala v rozkošném župánku. Očividně právě vyšla ze sprchy a nic pod ním neměla. Vypadala božsky – připomínala Venuši právě zrozenou z mořské pěny.

Norma se protahovala na posteli v hedvábném pyžámku.

Chovaly se velmi nenucené a přátelsky. Napadlo mě, že kdyby nás takhle někdo viděl, musel by si myslet, že jedna z nich je moje zákonná manželka a druhá její blízká přítelkyně, která už skoro patří do rodiny.

„Pijeme skotskou se sodou,“ oznámila mi Mira.

„V tom případě mi nalej taky,“ řekl jsem.

Seděli jsme na pohovce a pomalu upíjeli.

„Tak spusť, Miriam,“ pobídla ji Norma.

„Někdo mě vydírá.“

„Ale? Jakpak to?“ zajímal jsem se.

„To je dlouhá historie.“

„Tak ji zkrať.“ Nenápadně jsem se podíval na hodinky a pomyslel na Bertu a Bicknella.

„Na úvod po mně chce dvacet tisíc dolarů.“

„Kdo? Sidney Selma?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou. „Žádného Sidneyho Selmu neznám.“

Zvedl jsem obočí a pohlédl na Normu.

„Sidney Selma je přece můj kavalír.“

„Takže bych prosil vyložit karty na stůl.“

„Už tam jsou,“ řekla Miriam. „Nebo je tam teď dávám. Koupila jsem arzenik. Norma o tom ví. Psala jsem jí o tom v dopise.“

„Vlastní rukou?“

„Jo.“

„No, to nám to pěkně začíná.“

„Taky si myslím.“

„Co je v tom dopise?“ vyptával jsem se dál.

„Zmiňuju se v něm, že jsem se právě vrátila z nákupu a přinesla arzenik. Žertovala jsem, že je ho tolik, že by to zabilo koně. V podobným duchu je celý dopis. Norma a já si totiž pořád děláme ze všeho legraci.“

„Kde je ten dopis teď?“

„To právě nevíme. Norma si myslí, že patrně zůstal v jejích věcech v New Yorku. Vlastně jsme se tím ani moc nezabývaly. Teda až do chvíle, než za Normou přišel Sidney Selma. Tvrdí, že má nějaké Norminy dopisy a chce je vyměnit za dopisy, které jsem psala Normě já.“

„Takže tohle Selma chtěl?“ otočil jsem se k Normě.

„Jo. Kromě jinýho.“

„Proč jsi ten arzenik kupovala?“ zeptal jsem se Miriam.

„To mi právě nikdo nebude věřit. Požádal mě o to Ezra.“

„Na co ho potřeboval?“

„Zabýval se vycpáváním zvířat. Byl to jeho koníček. Arzenik přidával do směsi na konzervaci ptačích kožek.“

„Směs si vždycky připravoval sám?“

„Jo. Vždycky když mu arzenik došel, požádal mě, abych mu koupila nový.“

„Byly s jeho nákupem někdy problémy?“

„Nikdy. Ezru jako stálého zákazníka všichni znali a věděli, že jsme manželé.“

„Musela jsi někdy žádat o povolení k nákupu jedovatých látek?“

„Ne, nikdy.“

„Jak to?“

„Ezra nakupoval ve velkoobchodu. Tam to není potřeba.“

„Můžeš nějak dokázat, že tě pro arzenik poslal vlastní manžel?“

„Ne.“

„Kolik jsi toho koupila?“

„To množství by zabilo ne jednoho, ale tisíc manželů.“

„Kde je teď?“

„Když jsem se doslechla, že okolnosti Ezrovy smrti začala vyšetřovat policie, zpanikařila jsem a šla se na arzenik podívat. Myslela jsem, že balíček bude v takovém stavu, jako když jsem ho přinesla z obchodu.“

„A byl?“

„To je právě to – nebyl.“

„Co se s ním stalo?“

„Někdo balíček rozbalil a trochu z něj ubral.“

„Kolik?“

„Nevím. Trochu.“

„Co jsi udělala pak?“

„Zbytek jedu jsem vysypala do záchodu a obal spálila.“

„To nebylo zrovna nejchytřejší – nákup jedu se dá snadno ověřit.“

„To už vím taky. Ale představ si mou paniku, když jsem zjistila, že balíček někdo otevřel.“

„Kdo tě vydírá?“

„Představil se jako Bastion, Jerome C. Bastion.“

„Je tady?“

„Je.“

„Víš kde?“

„To nevím. Není hlášen v žádném hotelu. Turistická kancelář o něm taky neví.“

„A Sidneyho Selmu neznáš?“

„Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„Jak tě Bastion kontaktuje?“

„Vždycky mi oznámí místo, kde se se mnou chce setkat.“

„Po telefonu?“

„Ano.“

„Jak dlouho tu už je?“

„Řekla bych, že asi měsíc.“

„Jak dlouho jsi tu ty?“

„Několik měsíců.“

„Kdy tě kontaktoval naposledy?“

„Asi před dvěma týdny.“

„A co jsi mu řekla?“

„Naznačila jsem mu, že se mnou nebude mít moc práce. Stačí, když mi vydá všechen usvědčující materiál, který na mě má, a já mu za to dám peníze – sice ne tolik, o kolik si řekne, ale hodně.“

„On proti tobě nějaký usvědčující materiál opravdu má?“

„Aspoň to tvrdí.“

„A další vyděrač se snaží získat dopisy, které jsi psala Normě?“

„Jo.“

„Takže jestli tomu dobře rozumím, ty jsi Bastionovi už přislíbila peníze?“

„Řekla jsem mu, že se pokusím nějaké sehnat.“

„S tím jste se rozešli?“

„Ano. Ví, že se o to opravdu snažím.“

„Chceš tedy říct, že mu zaplatíš?“

Podívala se na mě vzdorovitě. „Když se ho nemůžu zbavit jinak, tak mu asi budu muset zaplatit.“

„Otrávila jsi svého manžela?“

„A budeš mi věřit, když ti řeknu pravdu?“

„Nevím. Otrávila jsi ho?“

„Ne.“

„Slib mi jednu věc.“

„Jakou?“

„Slib mi, že tomu vyděrači nedáš ani cent.“

„Je to podle tebe nejlepší řešení?“

„Je.“

„Dobře, slibuju.“

„A nikomu neříkej, že jsi o tom se mnou mluvila.“

„Slibuju.“

Popíjel jsem skotskou a rozhlížel se po pokoji.

Náhle mi padl do oka obrázek, který jako by ze stylu zařízení pokoje vybočoval. Vstal jsem, došel jsem k němu a odsunul ho. Prohlédl jsem zeď za ním a pohybem ruky přivolal Miru a Normu, aby se šly také podívat.

Stály vedle mne a užasle hleděly na stěnu.

Ve stěně byl vyvrtán okrouhlý otvor velikosti stříbrného dolaru. Za ním se nepochybně skrýval mikrofon.

Mira se mírně zapotácela a chytila se mě za paži. Bylo slyšet, jak ztěžka lapá po dechu.

Vzal jsem ji kolem pasu. Mé tušení se potvrdilo. Pod županem na sobě opravdu nic neměla.

Norma ke mně přitiskla své plné tělo, položila mi ruku na rameno a vyděšeně zašeptala: „Donalde!“

Polehounku jsem vrátil obrázek do původní polohy, aby mikrofon nezaznamenal žádný nezvyklý zvuk.

„Tak a je to tady,“ řekl jsem.

„Kdo to sem ale mohl dát?“ šeptla Mira.

Přiložil jsem si prst ke rtům a zahlaholil: „Kde tu máte onu místnost, Miro?“

Mira se usmála. Pochopila. „Račte tudy.“

Dal jsem si záležet, abych práskl dveřmi hodně hlučně. Pak jsem si k sobě Miru přitáhl a pošeptal jí do ucha: „Povídejte si s Normou o tom, jaká byla cesta. Bavte se o čemkoli. Třeba o mně. Vykládejte si drby. Cokoli – ale hlavně mluvte. Musím zjistit, jestli hovor někdo přímo odposlouchává nebo jen nahrává.“

Nejraději bych si nafackoval. Choval jsem se jako naivní trouba, jako začátečník a amatér. Měl jsem pokoj prohledat, ještě než jsme začali mluvit.

Přítomností mikrofonu se mnohé vysvětlilo. Tak jako tak jsme byli v pěkné kaši. Jestli je to dílo havajské policie a jestli je v kontaktu s policií v Denveru, je s námi konec. Do večera vydají na Miru zatykač a Edgar Larson se může klidně vrátit domů i s pachatelem. Lépe řečeno s pachatelkou.

Jestli tam mikrofon nastražili vyděrači, mají nás v hrsti. Tedy za předpokladu, že se jim nahrávka dostane do rukou.

Vyšel jsem na verandu, která sousedila s obývacím pokojem, přitáhl si židli a začal hledat dráty.

Za chvíli jsem je měl. Byly umně skryté v prostoru mezi zdmi. Vedly až k římse a po ní pak dál. Sledoval jsem je, až jsem došel na konec. Končily pod prkennou podlahou zadní verandy.

Odpojil jsem mikrofon, vypnul magnetofon a vytáhl ho ven, abych si ho mohl na denním světle lépe prohlédnout. Před sebou jsem měl speciálně upravený magnetofon s velkými kotouči, jaké se používají v profesionálních nahrávacích studiích. Průměrná nahrávací rychlost u běžných magnetofonů se rovná polovině rychlosti magnetofonů užívaných v nahrávacích studiích. Tam, kde na čistotě zvuku tolik nezáleží, se může rychlost snížit ještě o polovinu a u některých menších přístrojů ji lze snížit dokonce ještě o jednou tolik.

Tenhle magnetofon byl nastavený na nejnižší rychlost, kotouče se tedy podle mého odhadu vydržely otáčet zhruba šest hodin.

Dívky ke mně přiběhly a dívaly se mi přes rameno.

Prozkoumal jsem tlačítka magnetofonu, stiskl rychlé převíjení a přetočil cívku na začátek. „Musím si to poslechnout, abych věděl, jak moc nám to může uškodit.“

„Počkej, ty si chceš poslechnout, co je tam nahraný?“

„Přesně tak.“

„Ale to je tam nahraný i to, o čem jsme si s Normou povídali, než jsi přišel.“

„To je tam s největší pravděpodobností taky.“

„Panebože!“ zaúpěla Norma v neskrývané hrůze.

Miriam Woodfordová se pousmála a čtverácky řekla: „No to se teda něco dovíš. Dívčí intimní chvilky.“

„Už se na to těším,“ řekl jsem a vyrazil s magnetofonem pod paží ke dveřím koupelny.

„Donalde, počkej! To nám přece nemůžeš udělat. Donalde, tak slyšíš…“

V tu chvíli jí došlo, že slova nic nezmůžou, a vrhla se za mnou.

Přirazil jsem jí dveře koupelny před nosem a zamkl za sebou.

Našel jsem zásuvku na elektrický holicí strojek, připojil do ní magnetofon a zapnul. Pak jsem si sedl a poslouchal.

Na začátku nic nebylo. Stiskl jsem tlačítko rychlého převíjení a převíjel pásku dopředu tak dlouho, až jsem uslyšel pisklavý zvuk, který signalizoval, že v tom místě jsou nahrány lidské hlasy.

Mira a Norma si povídaly.

A jak si povídaly!

Dveře koupelny nedoléhaly těsně k podlaze. V úzkém pruhu světla se co chvíli mihl stín. Bylo mi jasné, že obě dívky stojí za dveřmi a naslouchají.

Z magnetofonu se linul jasný a zřetelný zvuk. Bylo to skutečně velmi kvalitní záznamové zařízení.

Po půlhodině poslechu jsem věděl spoustu věcí, které jsem předtím nevěděl. Udělal jsem si přesnější obrázek o jejich přátelství, vyslechl si několik historek, které jsem neznal, seznámil se s intimními detaily jejich oblečení i dalšími privátními záležitostmi.

Norma vyprávěla Miře o mně, o tom, jaký jsem milý a sympatický a jak jsem jí pomohl. Mira se jí ptala, kde by mě mohla zastihnout.

Norma jí prozradila, že bydlím v hotelu Moana.

Slyšel jsem zvuk vytáčeného telefonu. Mira chvíli telefonovala a pak se otočila k Normě. „Recepční ho viděl odcházet v plavkách na pláž.“

Na to Norma zareagovala slovy: „Tak už na nic nečekej, vem si ty plavky tělový barvy a utíkej na pláž, ať si tě může pořádně prohlídnout.“

„Myslíš, že to bude stačit?“ zeptala se Mira nevěřícně.

„Ty myslíš, že ne? Při pohledu na tvý tělo by roztál i sádrovej světec.“

„Normo, ty vážně myslíš, že mi může pomoct?“

„Kdybych si to nemyslela, tak tě za ním neposílám.“

„A myslíš, že mi pomůže?“

„Chlap, kterej by ti nechtěl pomoct, podle mě není normální. A tenhle normální zaručeně je. Sama přece víš, jak to chodí. Já mít takový tělo…“

„Ty zrovna si máš na co stěžovat. Podívej se do zrcadla!“

„Já si nestěžuju, já jen obvykle nejsem ochotná zajít tak daleko jako ty.“

V podobném duchu se nesl celý jejich rozhovor. Miriam se oblékala do plavek a dívky si porovnávaly jednotlivé části těla. Komentovaly to takovým způsobem, že mi tváře planuly jako šestnáctiletému hošíkovi.

„Donalde, okamžitě tu hroznou věc vypni, nebo ti udělám něco strašnýho!“ Miřin hlas zněl podivně přidušeně.

Poslouchal jsem záznam dál a magnetofon jsem vypnul až v momentě, kdy se z pásku ozvalo prásknutí dveřmi. To se Miriam Woodfordová vypravila na pláž za Donaldem Lamem.

Otevřel jsem dveře a vyšel z koupelny.

Miriam seděla v rozpacích na posteli. Ale když jsem se na ni podíval, zacukalo jí kolem koutků.

Norma se dala do smíchu.

„Tak teď už všechno víš!“

„Tak teď už všechno vím.“

„Tak teď už víš, o čem se ženský baví, když jsou spolu samy,“ chichotala se Norma, „a o našich tělech ses dozvěděl víc než za pět let společnýho manželství.“

Na to odhodila rozpaky i Mira a obě naráz vyprskly smíchy.

„To není nic k smíchu,“ snažil jsem se je opět přivést k rozumu. „Ten, kdo tam nalíčil ten magnetofon, má teď…“

„Já vím, já vím!“ Mira slzela smíchy. „Já vím, že bych měla spíš brečet, ale já si nemůžu pomoct. Když si představím, jak sedíš v koupelně a posloucháš ty naše řeči… O sobě a o tom, jak jsem se tě chystala v plavkách hypnotizovat…“

„Ale jak vidět, tak se ti to povedlo.“

„Nám oběma se to povedlo,“ ozvala se Norma, „copak nechápeš, že jsme v tobě schválně chtěly vzbudit zvědavost?“

Dívky přepadl další, ještě divočejší záchvat smíchu.

„Kdo vám sem chodí uklízet?“

„Jedna havajská Japonka. Jmenuje se Mitsui.“

„Myslíte, že to sem mohla dát ona?“

Miriam rezolutně zavrtěla hlavou. „Ta? Ani nápad. Nenápadnější děvče jsem v životě neviděla. Po bytě se pohybuje tiše, tiše vyměňuje ručníky, stele…“

„Kde je teď?“

„Poslala jsem ji do města na nákup.“

„Má tady svůj pokoj?“

„Ne. Nespí tady. Většinou přichází kolem osmé ráno a odchází kolem osmé večer.“

„Nosí s sebou něco?“

„Tašku. V ní má pracovní uniformu. Převléká se v komoře.“

„Tak se do ní podíváme.“

Vstoupili jsme do komory. Taška tam visela. Sundal jsem ji ze zdi a otevřel. Moje předtucha se vyplnila. Byly v ní dvě cívky.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Miriam.

„Dáme magnetofon zpátky na místo.“

„A co uděláme s tou páskou?“

„Vymažeme ji.“

„To jde?“

Ukázal jsem jim, jak se to dělá. Nasadil jsem cívku, zavedl pásku, stiskl tlačítko a magnetofon se rozběhl na nejvyšší obrátky.

Když páska doběhla do konce, prohodil jsem kotouče. Magnetofon jsem uložil pod podlahu a připojil k němu mikrofon.

Tlačítko nahrávání jsem záměrně nechal nestisknuté, aby to vypadalo, že ho někdo prostě stisknout zapomněl, a proto se také nemohlo nic nahrát. Přinejmenším jsem doufal, že to tak bude vypadat. Musel jsem pracovat rychle, protože Mitsui se každou chvíli mohla z města vrátit.

„Tak, co teď?“ zeptala se Miriam.

„Teď mi nezbude nic jiného, než tu vaši roztomilou dívčinku sledovat cestou z práce, abych zjistil, v čích rukou ty pásky končí.“

„Myslíš, že to zvládneš, Donalde?“

„Nevidím důvod, proč bych neměl. Půjčím si na to auto. Říkaly jste, že odsud odchází v osm?“

„Ano, ale můžeme ji tu trochu zdržet, když budeš potřebovat.“

„To snad nebude třeba. Do osmi to stihnu.“

„Dáš si s námi čaj, až se vrátí? Aspoň si ji budeš moct líp prohlídnout.“

„To ani nebude nutný. Už teď ji mám přečtenou. Dobře mě poslouchejte. Všechno, co řeknete, se nahrává. Ta cívka, co tam teď je, se měla točit asi do čtyř hodin. Pak tam to děvče nasadí zase novou. Myslete na to, že vás někdo odposlouchává, ale zároveň z vašeho hovoru nesmí být poznat, že to víte. Mluvte a chovejte se přirozeně…“

„Jako bys nás neznal, Donalde,“ kárala mě žertem Miriam.

Spiklenecky se na sebe podívaly a koutky jim zacukaly.

„Raději bych se neměl moc potloukat kolem. Večer si na Mitsui počkám, až půjde domů. Byl bych nerad, kdyby mě tu viděla. Bude líp, když o mně nebude vědět. Výrazně mi to usnadní práci.“

Miriam kývla, jako že rozumí. „Kdy se uvidíme?“

„Ozvu se, ale buďte opatrný. Všechno, co řeknete, magnetofon zaznamená. Až vám budu volat, musíte hovor nějak maskovat. Není vyloučeno, že někdo odposlouchává i telefon, takže i tam je třeba dávat pozor.“

„Tak domluveno, Donalde,“ řekla Miriam. „Od téhle chvíle, jak mě uvidíš v plavkách, budeš vědět, že je to signál, abys k nám přišel.“

„Teď už tomu signálu budu rozumět.“

Obě mě políbily na rozloučenou.

Jejich polibky se rozhodně nedaly nazvat platonickými. Dívky si všimly mých rozpaků a začaly si ze mne utahovat.

„Tlak 180,“ hlásila Mira.

„Puls 125,“ nezůstávala pozadu Norma.

Bouřlivě si padly do náruče a začaly divoce kroužit po místnosti. Bylo mi jasné, že by se nechovaly méně rozjařeně, ani kdyby věděly, že si pro mně hned po mém odchodu přijde policie. Nakonec jsem se ale jejich nespoutané radosti ze života musel obdivovat. Na všem si uměly najít to lepší.

Když jsem z jejich bytu odcházel, po celém těle jsem cítil jemné mravenčení. Už dlouho jsem netrávil tolik času s takovými krasavicemi a nějak jsem tomu odvykl. A tyhle dvě za to obzvlášť stály.

Přemítal jsem, co asi zatím dělá Bicknell.

10)

Hotel Royal Hawaiian se vyznačoval velmi nákladným a přitom nevtíravým luxusem. Palmy poskytovaly vlídný stín. Vzduch byl nasycen vůní moře a květin.

Chvíli jsem se potuloval rozlehlou hotelovou halou a prohlížel si drobné obchůdky s luxusním zbožím. Nehledal jsem ale nic ke koupi, nýbrž Bertu.

Ta seděla u stolku na visuté terase s výhledem na moře. Před sebou měla sklenici punče. Tváře jí zrudly a vodnaté oči bloudily nepřítomně kolem. Bylo vidět, jak křečovitě svírá rty.

Bylo mi hned jasné, že Berta začíná být opilá a navíc je pekelně naštvaná.

Přitáhl jsem si židli a posadil se proti ní.

Podívala se na mě očima zarudlýma od všech těch sklenic, které už stačila vyprázdnit. Její pohled nevěstil nic dobrého.

„Můžeš mi říct, co celou dobu děláš?“

„Hledám tě.“

„No to se máš jako detektiv opravdu čím chlubit.“

„Samozřejmě jsem tě nehledal od časnýho rána. Taky jsem si mezitím stihl vybalit věci a jít se vykoupat.“

„Samozřejmě,“ ušklíbla se Berta zle. „Pane na nebesích, to si myslíš, že náš klient vyhodil sedm set padesát dolarů za cestu jen proto, aby ses tu koupal?“

„A co jinýho mám podle něj dělat?“

„Chránit Miriam Woodfordovou. Ptáš se jak malej.“

„Před čím ji mám chránit?“

„To právě máš vypátrat.“

„Myslel jsem, že ti mám dělat pomocníka.“

„No od tebe bych se tak dočkala pomoci!“

„Tak mi konečně řekni, co se děje.“

„Bicknell se naštval.“

„Na koho?“

„Na tebe, na mě, na sebe.“

„To je celkem sympatická kombinace.“

„Ani se mi nezdá.“ Berta se znovu napila. „Já jsem říkala, že to tu bude strašný!“

„Co se ti tu nelíbí?“

„Všechno. Když tady kolem sebe vidím ty anorektický krasavice v bikinkách, musím pořád myslet na to, že už nejsem nejmladší a nejštíhlejší. No, jen se na ně podívej! Jak se nosí! A ty plavky! Že se nestydí.“

Samozřejmě jsem se podíval. Dotyčná dívčina se věru neměla za co stydět.

„A jak se kroutí! Za mýho mládí se holky takhle nekroutily. A taky nebyly tak hezký.“

Znovu se smutně podívala sklenici na dno.

„No, to je o důvod víc, abys teď byla ráda, že můžeš klidně sedět a nerušené se na ně dívat, ne?“

„Jak se na ně můžu nerušené dívat, když mě každej pohled hned rozruší?“ soptila Berta. „Já mám problém se nacpat do křesla a támhleta v tom bílým… No, jenom se na ni podívej! Zadek má jak dva kmínky!“

„Už jsem se na ni díval předtím,“ sdělil jsem laskavě Bertě.

„To jsem si mohla myslet,“ řekla Berta, jako by ji to hluboce ranilo, a dvěma mocnými doušky se znovu napila.

„Koneckonců tvým úkolem není vystavovat se v plavkách, ale pátrat.“

Z výrazu Bertiných očích mi bylo jasné, že se jí má slova dotkla.

Po terase přešla nápadně elegantní Havajka v pestře květovaných šatech.

„Tak teď ti zase něco ukážu já, Berto. Podívej se na tu Havajku. Je stejně vysoká jako ty, ale váží nejmíň o deset kilo víc a přitom vůbec nevypadá tlustě.“

Berta se na ni se zájmem zadívala.

„Umí se prostě nosit,“ mudrovala. „Rovný záda, vypnutý ramena, vztyčená hlava. Všechny Havajky tak chodí.“

„Tak mě napadá, jestli to nemůže být tím, že na těch hlavách něco nosí,“ nadhodil jsem.

„To by mě taky zajímalo.“ Berta z Havajky nespouštěla závistivé oči. „ještě ke všemu je starší než já, Donalde.“

„Vstávej, Berto. Jdeme nakupovat.“

„Co? Já nic nepotřebuju.“

„Potřebuješ šaty.“

„Šaty? Prosím tě jaký šaty?“

„Přesně takový, jaký jsi viděla na tý Havajce.“

„Ty jsi se zbláznil, Donalde! Jak bych něco takovýho mohla vzít na sebe?“

„Velmi snadno. Navíc ti to otevře dveře do bytu Miriam Woodfordové. Když se budeš tvářit jako kakabus, nikdy se s ní nespřátelíš. Musíš tomu trochu pomoct. Tvař se přirozeně, snaž se splynout s prostředím a lidi k tobě přijdou sami. Miriam Woodfordová je mladá a impulzivní. Má ráda nekonvenční věci. Proč jí tedy nevyjít vstříc? No tak, Berto, nenech se přemlouvat.“

Berta se neochotně zvedla. Rychle jsem k ní přiskočil, vzal ji pod paží a odváděl ji do nejbližšího havajského obchodu, aby si to náhodou ještě nerozmyslela a nezačala se vzpírat.

V obchodě Berta nasadila výraz, jako by se chystala drobnou havajskou prodavačku vyzvat na souboj.

„Chci šaty,“ zahřměla.

„Samozřejmě, hned se podíváme, co tu máme,“ šveholila dívenka nenucené a přitom nehnula brvou. Kdyby si Berta přišla koupit krabičku cigaret, tvářila by se nejspíš stejně. „Ano, tohle je přesně vaše velikost. Vyberte si, který vzor se vám nejvíc líbí. Za vámi je kabinka, můžete si je hned vyzkoušet.“

Berta se zmateně probírala pestrobarevnými vzory, ale nakonec si jedny šaty vybrala a zamířila do kabinky. Když vyšla, tvářila se téměř lhostejně. Alkohol a celková atmosféra udělaly své.

„Jak vypadám, Donalde?“

„Narovnej se trochu. A nestůj tak ztuhle.“

„Panebože, to nejde.“

„Ale jde,“ vložila se do toho Havajka. „Musíte se uvolnit a nemyslet na to, jak vypadáte. Vezměte si příklad z ostatních havajských žen. Chodí zcela přirozeně a uvolněně.“

„Jo, ale taky se na nich všechno neklepe.“

„To s tím souvisí. I když jsou mohutné, mají pevné svaly, a proto vypadají dobře.“

„A jak to dělají, že mají takový svaly?“

„Věnují se tanci.“

„Vezmu si tyhle. Zabalte mi je a pošlete do hotelu na jméno Berta Coolová, pokoj 817.“

„Možná byste si měla vzít hned dvoje.“

„Dobře, tak mi dejte ještě támhlety s tím palmovým listím.“

„Nechcete si tyhle nechat na sobě a ty druhé nechat poslat?“

„Nechat na sobě? A jít v nich do hotelu? Nejsem blázen.“

„Ale, paní Coolová. Ty šaty vám ohromně sluší. O své oblečení nemusíte mít strach. Zabalíme ho a pošleme za vámi do hotelu. To se tady dělá běžně.“

„Je mi, jako bych byla nahá,“ hořekovala Berta.

„Ale ne, říkám vám, že v těch šatech vypadáte moc dobře,“ utěšovala ji dívka.

„Čím dřív si na ty šaty, Berto, zvykneš, tím líp,“ přidal jsem se. „Tak nezdržuj a pojď.“

Berta si tiskla ruce k tělu a naříkala: „To nejde, vždyť v tom vypadám jak hora sádla ovinutá kusem květovanýho hadru.“

„Měla byste chodit plavat a tančit,“ řekla dívka vážně.

„Já a tančit? A ještě k tomu ty havajský tance? Děláte si legraci?“

„To bych si nikdy nedovolila. Ale radím vám dobře, aspoň to zkuste. Tancem vaše svaly dostanou tvar, budou pevnější, naučíte se vnímat rytmus a elegantně se pohybovat. Je to to nejlepší cvičení, co znám.“

„V mým věku? A při mý postavě?“

„Tak se podívejte třeba na tu ženu, co jde právě kolem. Myslíte si, že je mladší než vy?“

Berta se podívala. „Tak mi to všechno zabalte a pošlete do pokoje 817.“ Pak se obrátila ke mně. „Donalde, tebe varuju předem. Jestli mě takhle vyfotíš a pošleš to do kanceláře, na zpáteční cestě tě jedny temný noci shodím z paluby, i kdybych za to měla vyfasovat provaz.“

Vykročili jsme přes hotelovou halu k výtahu.

„Cítím se jak papoušek na polárním kruhu,“ naříkala tiše Berta.

Opodál stáli dva muži, kteří s námi byli na lodi.

Nejprve strnuli v němém úžasu a pak si vyměnili pobavené pohledy.

To Bertě vrátilo ztracenou sebejistotu.

„No, jen se smějte, vy pitomci,“ procedila skrz zuby. „Budu si nosit, co budu chtít. Je to jenom mý tělo. A svaly taky budu mít brzo pevný.“

„To se mi líbí,“ pochválil jsem ji. „Teď si ještě pořiď plavky a budeš dokonalá.“

„Na co plavky?“

„Abys mohla do moře. To víš, společenský konvence se musí dodržovat.“

„Na pláž mě v plavkách nikdo nedostane! Ani za…“

„Jen klid, Berto. Zastav se a rozhlídni kolem sebe. Nejmíň polovina lidí je na tom stejně nebo dokonce ještě hůř než ty. No třeba tamhleta ženská, vidíš?“

Berta se zadívala tím směrem.

„No ta má ránu!“ ulevila si.

„Tak vidíš. Navíc tě tu nikdo nezná. Přijela jsi sem na dovolenou, odpočinout si, ne se stresovat. Pěkně se do toho obchodu vrať a kup si ještě plavky, ať můžeš vyrazit na pláž.“

„To zrovna. Abych se spálila.“

„No to se nesmíš divit, když jsi na sluníčku už třicet let nebyla. Ale neboj, odpolední slunce ti nic neudělá. Tak honem, než zapadne. Voda je příjemně teplá. Zaplav si, chvíli počkej, až oschneš, a pak se pořádně namaž.“

„Donalde, já jsem asi opilá.“

„No a vadí to? Proč jsi sem teda jezdila?“

„Protože nám ten rozvrzanej donchuán zaplatil cestu a hradí nám pobyt. Teď zrovna je ale nakrknutej, protože jsem ještě nekontakto-vala jeho chráněnku.“

„Těžko ji můžeš kontaktovat, když budeš pořád vysedávat v hotelu na terase a napájet se punčem. Tak alou na pláž, ať si náš klient konečně přijde na svý peníze.“

„Naštěstí je mi to všechno jedno, takže tě nejspíš poslechnu.“

„Kde je Bicknell?“ zeptal jsem se.

„Zalezlej nahoře ve svým pokoji a mračí se jak tisíc čertů. Nemohl tě nikde sehnat. Potom volal Miře, nechával jí vzkaz, aby mu zavolala, ale ještě se neozvala. Tak teď tiše skřípe zubama a vrže jak rezavý panty.“

„Jdi si oblíknout plavky a já za ním zajdu.“

„Dej si pozor. Má na tebe pěknou pifku. Strašně ho mrzí, že tě s sebou vůbec bral.“

„To nevadí. Půjdu mu podat hlášení, aby neměl pocit, že tu jsem zbytečně.“

Berta se na mě podívala podezřívavě. „Co mu budeš prosím tě hlásit?“

„Že jsme tady k jeho službám a že ty se právě chystáš navázat kontakt s Mirou na pláži.“

Bertina zachmuřená tvář se zničehonic rozzářila. „Donalde, já jsem asi vážně blázen, ale mně se tu začíná líbit.“

„To rád slyším. Doufám, že si teď půjdeš koupit plavky s větší chutí než ty šaty. Což mi připomíná…“ Zarazil jsem se. „Berto, zeptala jsi se vůbec na cenu?“

Jas se z Bertiny tváře vytratil a opět ji překryly chmury. „Na to jsem vůbec nepomyslela!“

„No, teď už se s tím nedá nic dělat. Třeba se ti podaří Bicknella přesvědčit, že to byl výdaj nezbytný pro navázání kontaktu.“

„Ale ne, ty mi nerozumíš. Děsí mě to, že jsem něco koupila a přitom se vůbec nezeptala, kolik to stojí. Přece ještě nejsem tak stará, Donalde. A tak opilá taky nejsem. Co se to se mnou děje?“

„Nic zvláštního. Začínáš si jen zvykat na zdejší prostředí a pomalu se zbavuješ civilizačních předsudků. Tak nad tím přestaň bádat a dojdi si už konečně koupit ty plavky. Já zatím navštívím pana Bicknella.“

Berta stála a dívala se na mě. V očích se jí zračila hrůza a rty se jí chvěly, jako by se měla každou chvilku rozplakat.

„Já jsem se zapomněla zeptat, kolik ty zatracený šaty stojí,“ naříkala a v hlase jí bylo znát, jak moc si to vyčítá.

Odcházel jsem s nadějí, že si oblékne nové plavky a dojde na pláž ještě dřív, než jí někdo prozradí, že barmani hotelu Royal Hawaiian jsou svým uměním vyhlášení široko daleko. Jejich drinky by dokázaly zamávat i tvrdší náturou, než je Berta. Když se k tomu připočte vliv havajského vzduchu a hotelový přepych svádějící k zahálce, začnou se i ženy, které na své ženství dávno zapomněly, pilně učit taneční kroky a pořídí si dvojdílné plavky.

Dal jsem si v baru sendvič a sklenici papájového nektaru a vydal se nahoru za starým mračounem Bicknellem.

11)

Bicknell však ve svém pokoji nebyl. Portýr mi řekl, že ho viděl jít na pláž.

Šel jsem tedy na pláž. Procházel jsem se po břehu a rozhlížel se kolem, jestli ho někde uvidím. Už jsem to chtěl vzdát a vrátit se do hotelu, když mi do oka padla zvláštní postavička v plavkách.

V plavkách bych ho byl nečekal. Pohled na vyzáblého muže sedícího pod slunečníkem a čtoucího knihu mne zaskočil.

Neviděl mě.

Došel jsem až k němu a sedl si vedle do písku.

„Dobrý den. Jak se vede?“

Podíval se na mě se značnou nelibostí.

„Kde jste byl?“

„Kde bych byl? Hledal jsem vás.“

„Vy mě nemáte co hledat. Vy se máte držet Berty Coolové. S ní jsem v kontaktu.“

„Propříště si to budu pamatovat. Něco nového?“

„Mira se mi vyhýbá.“

„Ale?“

„Údajně proto, že mi nechce nebo nemůže něco říct, nevím.“

„Sotva před půlhodinou jsem ji viděl jít v plavkách po pláži. Rozhlížela se kolem, jako by někoho hledala. Napadlo mě, že hledá asi vás.“

Bicknellův obličej se rozzářil, jako by měl v hlavě žárovku, která se při zmínce o Miře automaticky rozsvěcela.

„Říkáte, že jste ji viděl? A kde? Kde jste ji viděl? Co říkala?“

„Kousek odtud. Někoho hledala.“

„Kdy jste ji viděl? Kdy to bylo?“

„Asi tak před půlhodinou. Ptala se, jestli jsem vás náhodou někde neviděl.“

„Tak to jsme se museli těsně minout. Čekám tu na ni. Říkala, že sem chodí každé odpoledne.“

„Zkoušel jste jí volat?“

„Samozřejmě. Řekla mi, že dnes na mě nemá čas.“

„Zcela pochopitelně.“

„Co tím chcete říct?“ vyletěl Bicknell nezvykle prudce.

„Tak naivní přece není, aby jí nedošlo, že v bytě může mít odposlech a že stejně tak někdo může odposlouchávat i její telefonní hovory. Chtěla to tedy zařídit tak, aby o tom nikdo nevěděl. A co může být jednodušší a nenápadnější, než vás jakoby náhodou potkat na pláži a důvěrně si popovídat pod slunečníkem?“

„Tak se mi zdá, že máte pravdu! Odposlech! Vůbec jsem na takovou věc nepomyslel. Tak proto byla do telefonu tak strohá! Bála se, že nás někdo uslyší. Máte tušení, kdo by to mohl být?“

„Nejspíš nějaký vyděrač, co se ji snaží na něco dostat.“

„Nejdřív na ni musí něco mít, teprve pak ji může vydírat.“

„Taky ji může začít vydírat jen tak, bez ničeho. Usvědčující materiál proti ní získá právě odposlechem. Být vámi, tak jí moc nete-lefonuju a už vůbec se nepotloukám kolem jejího bytu. Nejlíp uděláte, když počkáte, až ji někde potkáte náhodou.“

Ani jsem takový úspěch nečekal. Bicknell se mého vysvětlení chytil jako tonoucí stébla. „Teď jste na to kápl! To je přesně ten důvod! Teď už chápu, proč do telefonu moc nemluvila a rychle zavěsila. Vám to vážně pálí – Berta měla pravdu.“

„To je otázka praxe, pane Bicknelle. Za ta léta jsem se s podobnými případy odposlechu setkal už mockrát.“

„Říkal jste, že jste ji viděl tady na pláži? A kde je teď?“ V Bicknellově tváři se zračila úzkost. „Myslíte, že šla domů?“

„To vám nepovím. Viděl jsem jen, jak se prochází a někoho hledá.“

„Chudinka. Jak jsem jen mohl nepochopit, co mi chce říct. Místo abych se díval kolem, jestli náhodou nejde, čtu si knížku a nekoukám nalevo napravo. Určitě mě pod tím slunečníkem neviděla.“ Bicknell vypadal, jako že si každou chvíli začne rvát vlasy nebo alespoň sypat popel na hlavu. „Co naplat. S tím už asi nic nenaděláme. Pomohl byste mi prosím vstát?“

Podal jsem mu ruku, aby se mohl opřít.

Pečlivě si ometl zrníčka písku ze suchých plavek.

„Měl byste se mít víc na pozoru. Tady vás slunce spálí dřív, než si stačíte všimnout, že na vás svítí.“

„Ale nespálí. Kůži mám zaplaťpámbu dobrou. Kdybyste tu někde viděl Miru, zdržel byste ji chvíli a dal mi vědět, abych si s ní mohl konečně promluvit?“

„A kde vás najdu?“

„Celé odpoledne budu ve svém pokoji, pak si půjdu sednout na bar a večer do restaurace na večeři. Určitě mě najdete. Recepční když tak bude vědět, kde zrovna jsem.“

„Spolehněte se,“ ujistil jsem ho. „Dneska už to možná nestihneme, ale zítra vás Mira určitě odněkud zavolá. Až s ní budete mluvit, myslete na to, že můžou odposlouchávat i váš telefon. Dokonce je možné, že Miru někdo sleduje.“

„Vy mě děsíte! Myslíte, že je to opravdu tak zlé? Že by ti vyděrači šli až tak daleko?“

„To já nemůžu vědět. V naší branži musí člověk myslet na všechno a být připraven na nejhorší.“

„Chápu.“

Položil mi smířlivě ruku na rameno. „Ani nevíte, Donalde, jak jsem rád, že mě Berta přesvědčila, abych vás s sebou vzal. Vážně nevím, co bychom si tu bez vás počali. Chci věřit, že tomu nakonec přijdete na kloub. Ale nezapomeňte – o kontakty se stará jedině Berta!“

„Nemusíte mít strach, já nezapomínám.“

Bicknell se odbelhal do hotelu Royal Hawaiian a já se vydal zpátky do svého. Vytočil jsem číslo jedné místní půjčovny aut a dojednal si na večer půjčení auta.

Přesně v osm jsem hlídkoval nedaleko Miřina apartmá.

Ze dveří vyšla mladičká havajská Japonka. Přes rameno nesla tašku a vypadala docela nevinně.

Na zastávce počkala na autobus, nastoupila a odjela. Na první pohled se v ničem nelišila od ostatních zdejších žen.

Nastartoval jsem a vyrazil za autobusem.

Autobus jel po Kalakua Street a pak zahnul doleva do King Street. Asi po sedmi stech metrů přišla zastávka. Autobus zastavil a kdo z něho nevystoupil – naše Japonečka.

Neušla ani deset metrů, odemkla dveře elegantního sportovního vozu zaparkovaného u chodníku, sedla za volant a už byla v prachu. Měl jsem co dělat, abych jí stačil.

Zpočátku musí řízení na Honolulu nahánět hrůzu i relativně zkušenému řidiči. Domorodí řidiči dokážou i v nejparnějším vedru zachovat ledový klid. Bravurně vytáčejí pravoúhlé zatáčky, na plný plyn projíždějí prostředkem úzkých uliček s provozem v obou směrech a nonšalantně se proplétají častými dopravními zácpami. Na křižovatkách se nejspíš řídí telepatií, protože i bez semaforu a blinkru vždycky předem dokážou odhadnout, kam se ten druhý chystá odbočit. Člověku nad tím zůstává rozum stát, ale dopravní nehody se tu téměř nevyskytují.

Podle způsobu jízdy mi bylo jasné, že milá Japonka se na Honolulu narodila a místní řidičské umění sála s mateřským mlékem. Neztratit ji z dohledu a přitom se k ní nepřiblížit příliš blízko, aby si mne náhodou nevšimla, byl vskutku nadlidský výkon.

Ještě několikrát prudce zahnula za roh a pak konečně vyjela z centra na rovnou silnici, kde jsem si mohl trochu vydechnout.

Úmyslně jsem se k ní chvílemi přibližoval docela blízko a pak ji ztrácel z dohledu, a když jsem si byl téměř úplně jist, že se nechystá nikam odbočit, párkrát jsem ji i předjel.

Očividně před sebou na silnici nikoho nesnesla. Jak mě uviděla, zuřivě dupla na plyn a prosvištěla kolem mne jako šílená.

Po čase zpomalila a pak prudce zahnula dolů po příkrém svahu vedoucím k moři.

Riskoval jsem, že si mne na úzké odbočce všimne, ale neměl jsem na vybranou. Ztlumil jsem světla a vyrazil pomalu za ní.

Po sto metrech silnice náhle končila. Dojel jsem na konec, otočil se a vracel se zpátky, když vtom jsem její auto zase spatřil. Stálo zaparkované v postranní uličce před pečlivě udržovaným přízemním domkem obklopeným banánovníky a palmami. Domek se tyčil na skalisku a pod ním se prostírala malá plošinka se zátokou, která patrně sloužila jako soukromá pláž.

Když jsem si tu nádheru prohlédl, sjel jsem zpátky na konec silnice, zastavil, vypnul motor a světla a čekal, co bude. Kolem vonělo moře a bujná havajská vegetace.

Nečekal jsem ani deset minut, když Japončino auto vyjelo zpět k hlavní silnici. Chvíli jsem jel za ní, abych se ujistil, že má opravdu namířeno zpátky do města. Pak jsem ji předjel a sledoval reflektory jejího auta ve zpětném zrcátku. Zdálo se, že nikam nepospíchá. Dokonce se mě ani nesnažila předjet. Teprve když jsme se dostali zpět do centra a provoz zhoustl, zpomalil jsem a pustil ji zase před sebe.

Řídila klidně, nesnažila se kličkovat. Očividně si byla jista, že ji nikdo nesleduje.

Teď už to pro mne byla hračka. Po chvíli odbočila do méně luxusní čtvrti. Ještě čtyřikrát či pětkrát zahnula a nakonec zastavila před skromným domkem. Obratně zaparkovala u chodníku a vběhla dovnitř. Zahlédl jsem, jak se v oknech rozsvítilo. Dál už jsem neviděl nic, protože stáhla rolety.

Vystoupil jsem a zašel se na její auto podívat zblízka. Dveře byly podle očekávání zamčené a klíček v zapalování samozřejmě také nebyl.

Vytáhl jsem z kapsy baterku a posvítil si na počitadlo ujetých kilometrů. Údaj jsem si poznamenal do diáře a vrátil se do vozu. Nastartoval jsem a vydal se zpátky do svého hotelu. Přitom jsem sledoval počet ujetých kilometrů na svém tachometru.

V hotelu Royal Hawaiian jsem zastihl Bertu.

„Jak se má Bicknell?“ zajímal jsem se místo pozdravu.

„Před večeří to šlo – jako by celej ožil. Na baru jsme spolu vypili pár koktejlů a pak šli na večeři. Už jsem myslela, že se uklidnil, ale najednou ztratil náladu, začal se pořád dívat na hodinky a něco si brblat.“

„Aha. Tak to skoro abych zakročil.“

Utíkal jsem k sobě do pokoje, vytočil číslo recepce a nechal si spojit Bicknella.

Bicknell zvedl sluchátko na první zazvonění. V tónu jeho hlasu se ozývala dychtivost.

„To jste vy, pane Bicknelle? Konečně! Nemohl jsem se k vám vůbec dovolat. Šel jsem se večer projít, a když jsem se vrátil do hotelu, recepční mi říkal, že viděl Miru v hale. Prý někoho hledala. Nezmiňoval jste se před ní, že budete dnes večer v hotelu MoanaV

„Já? Ne. Co bych tam dělal?“

„Aha. Měl jsem pocit, že jste jednou o tom hotelu mluvil. Když jsme se seznamovali na palubě, vzpomínáte?“

„To je sice pravda, ale říkal jsem jenom, že jsem tam jednou bydlel.“

„Ale já měl pocit, že jste říkal, že byste tam zase rád zašel…“

„O tom nic nevím. Budu rád, Donalde, když mi zase někdy zavoláte, ale teď mě omluvte – mám důležitou schůzku.“

Ve sluchátku se ozvalo pípání. Nezbylo mi, než následovat Bicknellova příkladu a zavěsit také.

Sešel jsem dolů do halu a ve snackbaru si vyhlédl celkem sympaticky vypadající servírku. Nenápadně jsem se k ní přiblížil a vsunul jí do dlaně pětidolarovku.

„Co já s tím?“ zeptala se sice udiveně, ale nikoli nevstřícně.

„Stačí, když půjdete se mnou a někam zavoláte.“

„Víc nic?“

„Víc nic.“

Zašli jsme k telefonnímu přístroji v rohu haly. Středně vzrostlé palmy v květináčích vytvářely příjemnou intimitu a zajišťovaly telefonujícím diskrétnost lépe než stěny telefonní budky.

„Co mám teď udělat?“

„Až se vám ozve recepce, chtějte přepojit do pokoje Stephensona D. Bicknella. Recepční vám řekne, že právě odešel, a zeptá se, jestli může něco vyřídit. Na to vy řeknete, aby mu vyřídila, že ho volala mladá žena, která nechtěla nechat své jméno, a že se ho zítra pokusí vyhledat osobně.“

„To je všechno?“

„Všechno, jen se prosím vás snažte, aby to znělo co nejsvůdněji.“

„Rozumím,“ mrkla na mě spiklenecky.

Vytočil jsem číslo hotelu Royal Hawaiian a podal jí sluchátko.

Byla úžasná. Při výběru jsem měl zase jednou šťastnou ruku –cvrlikala do telefonu jako roztoužená slavíce.

„Ten chlapík se už dlouho dvoří jedný dívce a já bych chtěl, aby si myslel, že na něj zabírá,“ vysvětlil jsem, když domluvila.

Usmála se. „Ale zase byste mu neměl dávat moc velkou naději. Víte, jak to chodí, a zvlášť tady na Honolulu je velká konkurence.“

„O to právě jde.“

„Myslíte?“

„Vím to z vlastní zkušenosti. Proč se ptáte?“

„Nechce se mi věřit, že vám by se odvážil někdo konkurovat,“ řekla koketně.

„To byste se divila.“

„To bych se moc ráda divila,“ zasmála se a sklopila oči. „Až zase budete chtít někam telefonovat, s důvěrou se obraťte. Tak lehce jsem si pět dolarů už dávno nevydělala.“

„Možná vás někdy vezmu za slovo, ale v každém případě díky.“

„Není za co! Dobrou noc!“

Ještě jednou se mi dlouze zadívala do očí a pak odběhla po své práci.

Vrátil jsem se nahoru do svého pokoje. Odstrojil jsem se, lehl do postele a dal se do čtení. Ještě před spaním jsem zavolal Miře.

„Tady je tvůj známý z pláže.“

„Ahoj…“

„Hlavně žádná jména,“ varoval jsem ji.

„Aha, rozumím. Kdy se uvidíme?“

„Snad zítra.“

„Dnes večer ne?“

„Dnes už to nejde.“

„To je vážně škoda. Doufala jsem, že… Udělal jsi všechno, jak sis naplánoval?“

„Udělal.“

„A přišel jsi na něco?“

„Přišel.“

„A řekneš mi to?“

„Teď ne, až později.“

„To od tebe není hezké. Klidně by ses u nás mohl ještě dnes večer zastavit a…“

„Dnes to opravdu nejde. Ještě je tu jeden problém, který se musí co nejdříve vyřešit.

Teď mě ale dobře poslouchej. Celé odpoledne jsi prochodila po pláži a marně doufala, že tam někde natrefíš na Bicknella.“

„To si piš, že jsem ho celý odpoledne hledala.“

„Přesně tak, chtěla jsi se s ním potkat jakoby náhodou, ale nemohla jsi ho nikde najít. Bojíš se, máš pocit, že tě někdo sleduje. Večer jsi mu volala do hotelu, ale řekli ti, že odešel. Budeš si to pamatovat?“

„Budu. Ale vážně musím takhle lhát?“

„Jestli stojíš o mou pomoc, tak bys měla.“ S těmito slovy jsem zavěsil.

Ještě chvíli jsem si četl a pak jsem spokojeně usnul.

12)

Pět minut po osmé vystoupila Mitsui z autobusu. Přes rameno si nesla tašku a mířila do Miřina bytu. Dokonale nenápadná, dokonale spolehlivá a věrná služebná.

Nasedl jsem do vozu a vydal se po Kalakua Street. Měl jsem nepříjemný pocit, jako by mne někdo sledoval, zároveň jsem však pro něj neměl žádné racionální zdůvodnění. Prostě na mě dolehlo jen takové tušení. Zrychlil jsem, všelijak jsem kličkoval, nesmyslně zatáčel do bočních ulic a zase se vracel, až jsem měl jistotu, že za sebou skutečně nikoho nemám. Teprve pak jsem opět zpomalil a zahnul doleva na King Street. Jel jsem ulicí téměř krokem a pozorně si prohlížel čísla zaparkovaných automobilů.

Mitsuino stálo přibližně na stejném místě jako včera.

Zastavil jsem a šel se podívat na stav tachometru. Porovnal jsem údaj s tím, který jsem si předchozí den zapsal, a došel k závěru, že Mitsui jela z domova přímo sem.

Rozjel jsem se znovu k domku ve stínu palem, kam jsem Mitsui předešlé noci sledoval.

Bylo něco kolem deváté.

Z jednoho z okolních domů právě vyšel mladík s aktovkou v ruce a chystal se nasednout do auta. Nevypadal nepřátelsky.

Zastavil jsem těsně u něj. „Dobrý den. Prosím vás, nevíte, kde tu bydlí Smithovi?“

„Smithovi?“

„Přesně tak. Někde tady v okolí by měl být jejich dům. Prý je k pronajmutí.“

„O žádném domu k pronajmutí jsem tady kolem neslyšel. Víte jistě, že je to opravdu tady? Nespletl jste si adresu?“

„Jistě to nevím, ale takhle nějak mi popisovali cestu.“

„Tady v ulici byl jeden dům k pronájmu, ale ten si asi před měsícem už někdo pronajal. Je to ten na konci vlevo.“

„A nevíte náhodou, jestli se nejmenuje Smith?“

„Smith určitě ne. Jinak. Takový divný jméno,“ chlapík se na chvíli zamyslel. „Už to mám! Jmenuje se Bastion. Divnej pavouk. Z domu moc nevychází.“

„Tak vám mockrát děkuju. Teď mi asi nezbude nic jinýho, než se vrátit a nechat si to ještě jednou vysvětlit. Musel jsem někde špatně odbočit.“

„Moc volných domů tu není. Většinou je někdo hned obsadí. Kdo vám dal tenhle tip?“

„Jedna realitní kancelář. Nabízeli mi, že se mnou pošlou agenta, ale já jsem odmítl s tím, že cestu najdu. A takhle to nakonec dopadlo. Stejně vám moc děkuju.“

Vrátil jsem se do města a vyrazil za Bertou. Seděla v salónku svého hotelu a pochutnávala si na papaje.

„Nazdar, Donalde!“ zdravila mě přátelsky. Po ránu byla nezvykle dobře naladěna. „Chceš něco vědět?“

„Co?“

„Je to moc dobrý.“ Berta ukázala lžičkou na papáju, která před ní ležela na talíři.

„To je všeobecně známo, že papája je dobrá. Navíc je i zdravá, protože obsahuje pepsin, který napomáhá při trávení. Proto se taky používá k změkčování masa.“

Zdání mne oklamalo. Berta nebyla tak dobře naložená, jak na první pohled vypadala. „Občas by sis to poučování mohl nechat pro sebe. Jenom mi kazíš chuť k jídlu. Já nepotřebuju, aby mi něco pomáhalo trávit. Já si všechno strávím sama, a jak dobře!“ Pak se zase vrátila ke svému oblíbenému tématu: „Co tu vlastně děláme?“

„Čekáme, až se ti podaří navázat potřebné kontakty,“ řekl jsem jedovatě.

„Něco tady stejně nehraje. Pořád nemůžu přijít na to, jak se k ní dostat. Nejmíň šestkrát jsem jí volala a vždycky to vzalo to děvče, co jí chodí uklízet. Paní prý není doma, šla na pláž. Víš, co si myslím? Že je to podfuk. Že ta všema milovaná bohyně krásy žádnou pomoc nepotřebuje, tím míň od nás. Nechtěl by ses v tom třeba taky začít angažovat?“

„Já? A co bych podle tebe měl dělat?“

„Snažit se zjistit, co za tím vězí.“

„Já měl dojem, že to je tvoje starost. Že já jsem tu jen jako pomocník.“

„Nemluv jako Bicknell!“

„No dobře, tak se uklidni a řekni mi, co mám podle tebe dělat.“

„V první řadě zjistit, o co tu vůbec jde. Proboha, proč jen jsem opouštěla kancelář! Už to není, co to bývalo, Donalde. Teď musíš do terénu vyrazit ty. Berta už je dobrá leda k tomu, aby seděla v kanceláři a přela se s klientama o výši honoráře. Tady se to jasně projevilo. Patřím už do starýho železa. A náš klient nás teď ještě ke všemu určitě brzo vyhodí. Nejdřív strašně chce, abychom hráli podle pravidel, který on stanoví, a když to nejde, tak za to samozřejmě můžeme my.“

„Tak teď zase chvíli poslouchej ty mě. Sidney Selma, který přijel tou samou lodí jako my, je vyděrač. Zkoušel vydírat Normu Radcliffovou. Mám tušení, že částečně úspěšně, i když mi o tom Norma sama nic neřekla. Ale věcí, který přede mnou zatajila, je jak se zdá víc.“

„A dál?“

„Další vyděrač jde po Miriam. Jmenuje se Jerome C. Bastion a pronajímá si domek za městem. Přesná adresa je Nipanuala Drive číslo 922.

Berta na mě užasle zírala. „O čem to proboha mluvíš?“

„Snažím se ti vysvětlit, o co tady jde. Přece jsi chtěla, abych to zjistil, nebo se mýlím?“

Najednou se Berta vzchopila, otevřela kabelku a vytáhla z ní zápisník a tužku. „Jak že jsi říkal, že se jmenuje?“

„Jerome C. Bastion.“

„Kde bydlí?“

„Už jsem ti to říkal, Nipanuala 922.“

„Mohl bys to hláskovat?“

I tomuto přání jsem vyhověl.

„Ty havajský jména. Jak si je má člověk pamatovat. Ten jazyk je vážně bláznívej.“

„Kapakahi,“ řekl jsem jako by mimochodem.

„Co to je?“ zeptala se Berta podezřívavě.

„Bláznivost.“

„To slyším, že je to bláznivost. Chci jenom vědět, co to znamená kapakahi.“

„Vždyť ti říkám, že je to bláznivost.“

Berta byla ve tváři zlostí rudá jak rak. „Bláznivost to teda je. Pak má ta práce k něčemu vypadat, když máš v hlavě samý bláznivosti. Já ti říkám, že ten jazyk je bláznívej, a ty místo slušný odpovědi vytáhneš nějaký bláznivý havajský slovo. Tak dozvím se už konečně, co znamená?!“ zasyčela. Takhle nějak jsem si představoval, že syčí zmije, než se vrhne na svou oběť.

„Kapakahi,“ řekl jsem klidně, „je havajský slovo pro bláznivost.“

„Nevím, čím to, ale jsou chvíle, kdy mám chuť tě vzít pod krkem a vlastníma rukama uškrtit.“ Bertina bojovnost byla ta tam – dál už se tvářila a mluvila celkem krotce. „Jak jsi na to všechno prosím tě přišel?“

„Běžná rutina. Půjčil jsem si auto a trochu si zazávodil.“

„Doufám, že si všechny výdaje pečlivě zaznamenáváš.“

„Samozřejmě, jak bych mohl zapomenout.“

„No dobře,“ řekla a na očích jí bylo vidět, jak moc se jí ulevilo. „Tak to je jedna věc. A teď mi už konečně řekni o tom Bastionovi.“

„Chce po Miriam Woodfordové dvacet tisíc dolarů.“

„Za co?“

„Za to, že nepředá policii materiály, které ji usvědčují z vraždy manžela.“

„To je teda něco!“ Berta se chvíli zamyslela. „A co ten čmuchal z Denveru? Ten – jak se jmenuje – Edgar Larson. Začínám z něho mít trochu strach. Je tak nenápadnej a sebejistej, až je to podezřelý. Ten jde určitě najisto, určitě něco ví. Jinak by převracel celý Honolulu naruby a my na něj koukali a sbírali drobky. Zatímco my tady běháme po všech čertech a snažíme se něco vypátrat, sedí tiše v koutě a čeká na svou příležitost. Uvidíš, že sem přijel s tutovkou v kapse. Na to já mám nos.“

„Proto ti taky chci vykládat o Bastionovi.“

„Jak to spolu souvisí?“

„Larson si jde za svým a myslí mu to. A protože my si jdeme zase za svým a taky nám to myslí, musíme ho předejít.“

„Co myslíš, že se chystá udělat?“

„Stoprocentně to říct nemůžu, ale není vyloučený, že se pokusí s Bastionem uzavřít obchod.“

„Obchod?“

„Přesně tak. Bastion ví něco, co se Larsonovi hodí.“

„A co Bastion ví?“

„V tuhle chvíli toho asi moc neví. Ale v každým případě dobře ví, jak se tvářit, že toho ví hodně. Mimoto hraje o čas a snaží se dozvědět víc.“

„Takže?“

„Takže můžeš vyrazit na pláž a…“

„Na pláž?“ vykřikla Berta, jako bych ji posílal přímo do jámy lvové. „Co tam budu dělat? Akorát si naberu písek do bot a ušpiním punčochy.“

„Samozřejmě si na sebe vezmeš ty plavky, co sis koupila.“

Berta po mě šlehla nenávistným pohledem.

„K plavkám si přece nebudeš brát punčochy. Půjdeš bosá nebo v sandálech, takže o ně nemusíš mít strach – v pokoji se jim nic nestane. Na pláži najdeš Bicknella pod slunečníkem. Bude se tvářit trochu netrpělivě, možná i nerudně, ale hlavně bude chtít vědět, co jsi tady za celou dobu udělala.“

Berta chvíli lapala po dechu. „Teď vidím, kam to vede, když se člověk místo vlastním rozumem řídí rozmary klienta. Klient si vymyslí, že musím navázat kontakt s Mirou. Jak to mám k čertu udělat, když ta ženská má asi tolik chuti se mnou mluvit, jako já s berním úředníkem? A ke všemu mi ty radíš, co mám dělat!“

„Ale no tak, Berto,“ snažil jsem se tišit její sebelítostivý hněv. „Vždyť za ním přece nepřijdeš tak docela s prázdnou. Můžeš mu oznámit výsledky dosavadního pátrání. Řekni mu, že to děvče, co uklízí v Miřině bytě, pracuje pro vyděrače a důrazně ho upozorni, aby tam za žádných okolností nevstupoval. Jediné místo, kde může s Mirou klidně mluvit, je pláž. To mu taky nezapomeň říct.“

Berta zamžikala nevěřícně očima. „To je pravda?“

„Nic než čistá pravda. Proč? Nezdá se ti to snad?“

„Jak ses dozvěděl to o tom děvčeti?“

„Včera večer jsem ji sledoval.“

„Teda Donalde, já nepřestávám žasnout. Jak bych tě někdy s chutí zabila, tak za tohle ti musím složit poklonu,“ řekla obdivně, ale hned se zase zatvářila vážně. „A co jsi zjistil dál?“

„V Miřině bytě je namontovaný odposlech – magnetofon je pod podlahou, mikrofon ve zdi v obýváku. Veškerou obsluhu obstarává to děvče.“

„Jak jsi tohle mohl zjistit!?“

„Prostě jsem se pozorně díval kolem. To je zatím všechno.“

„Výborně. Tak ať je toho příště víc!“

„Takže teď si obleč plavky a vyraz za Bicknellem. Sedí na pláži pod slunečníkem a čte si.“

„To jsem ti zase s něčím naletěla, Donalde! Dneska ráno jsem si ty plavky zkoušela – v tom přece nemůžu vyjít mezi lidi. Vždyť budu jak nahá.“

„Ale nebudeš. Budeš mít na sobě plavky. A nehudruj pořád. Přijela jsi sem vydělávat peníze nebo vyhrát soutěž o miss Honolulu?“

Berta se naježila.

„Být tebou, neztrácel bych čas,“ popichoval jsem ji. „Bicknell bude už takhle pěkně nervózní a netřeba zkoušet jeho trpělivost.“

Berta chňapla po noži, jako by chtěla někoho probodnout. Pak si to rozmyslela a spořádaně se pustila do vajec se šunkou, která před ni číšník mezitím postavil.

„Dobrou chuť a hodně štěstí.“ Snažil jsem se do přání vložit všechnu srdečnost, které jsem byl při pohledu na Bertu schopen.

„Donalde!“ Bertin hlas se zdál ostřejší než nůž v její ruce. „Kam zase jdeš?“

„Pryč,“ odpověděl jsem a teatrálně jí přes polovinu salónku zamával na rozloučenou. Berta po mě střelila pohledem. Snadné vítězství mne nepřekvapilo – věděl jsem předem, že jdu do vyhrané bitvy. Berta za svou snídani už zaplatila a nehodlala se jí vzdát, i kdyby vypuklo zemětřesení.

Zašel jsem do nejbližší telefonní budky a vytočil číslo Miriam Woodfordové.

Ve sluchátku se ozval hlas japonského děvčete. „Paní Woodfordo-vá není.“

„A co slečna Radcliffová?“

„Taky není.“

„Můžu nechat vzkaz?“

„Nemůžete nechat vzkaz,“ řekla poněkud strojeným hlasem, jako by každému slovu věnovala zvláštní péči. „Spí.“

„Tak je rychle vzbuď a vyřiď jim, že volal Donald Lam a že za chvíli přijde.“

„Nemůžu, spí.“

„Jdi a vyřiď jim to,“ řekl jsem a zavěsil.

Počkal jsem asi deset minut a pak vyrazil.

Otevřela Miriam. Na sobě měla průsvitné hedvábné negližé a pod ním nic. Na okamžik jsem z profilu spatřil její nádhernou siluetu v zářivém slunečním světle, které do haly dopadalo oknem z jídelny. Až se mi z toho dech zatajil.

„Vida, ranní ptáče! Co to je za nápady, takhle brzo vstávat?“ vítala mě.

„Čeká mě spousta práce.“

„Aha, tak to je jiná. Na to si člověk musí přivstat. Tak pojď dál a posaď se u nás. Norma je právě ve sprše a já ji za chvíli půjdu vystřídat.“

Vstoupil jsem do obývacího pokoje, pokynul rukou nejprve k obrázku na zdi, který za sebou skrýval mikrofon, a pak ke dveřím do ložnice.

„Pojď sem na chvíli,“ vyzvala mě Miriam a mířila ke koupelně. „Norma říkala, že s tebou potřebuje mluvit. Můžeme dál, Normo?“

„Kdo to je?“

„Donald.“

„Zrovna se sprchuju.“

„Tak se klidně sprchuj dál,“ zavolala na ni Miriam a odvedla mne do ložnice.

„Sedni si, Donalde.“ Zavřel jsem za sebou dveře, a ještě než jsem ji poslechl, obešel jsem celou místnost a zkontroloval všechny obrázky na zdech. Miriam mě se zájmem sledovala.

Když jsem došel k poslednímu a obrátil se k ní, zvedla tázavě obočí. Zavrtěl jsem hlavou. „Pro druhý magnetofon nejspíš nenašli místo, tak odposlouchávají jen hovory v obýváku.“

„Tak mi pověz, co jsi včera zjistil.“

„Sledoval jsem Japonečku hned od vašich dveří. Nastoupila do autobusu, ale hned na King Street zase vystoupila. Parkoval jí tam takovej menší chevrolet, nastartovala a uháněla za město. Nad malou zátočinou tam ve skalnatým svahu stojí o samotě asi pět nebo šest vilek. U jedny zastavila a vešla dovnitř.“

„Znáš přesnou adresu toho místa, Donalde?“

„Nipanuala Drive číslo 922. Bydlí tam Jerome Bastion.“

„Co se dělo dál?“

„Mitsui se v domě zdržela přesně tak dlouho, aby stačila vyměnit nahrané pásky za čisté. Pak nasedla do auta, vrátila se do města, zaparkovala před svým domkem a šla spát. Ráno vstala, odjela zase autem na King Street, tam zaparkovala, počkala na autobus a jela do práce.“

„Tak takhle je to tedy!“ vykřikla Miriam v náhlém návalu zloby. „Ta proradná japonská bestie! Vyškrábu jí oči!“

„To by nám teď moc nepomohlo. Obávám se, že to budeme muset řešit jinak.“

„Co tedy navrhuješ?“

„Ty a Norma si teď vezmete na sebe nejsvůdnější plavky, co máte, a hned po snídani půjdete na pláž. Pod slunečníkem tam bude sedět tvůj starý známý Stephenson D. Bicknell.“

Miriam se zatvářila kysele.

Tentokrát jsem tázavě zvedl obočí já.

„Jak bych ti to jenom řekla, Donalde. Jsem z něho trochu rozpačitá. Jako Ezrova obchodního společníka jsem ho brala, ale jako správce mýho majetku mi jde silně na nervy.“

„Proč?“

„Nesnáším, když mě někdo hlídá jako malou holku. V životě jsem nikoho neposlouchala, vždycky jsem si dělala, co jsem chtěla a na společenský konvence se moc neohlížela.“

Z pootevřených dveří koupelny se ozval Normin hlas: „Vzduch je čistý?“

„Je tady Donald.“

„Ahoj, Donalde. Nepodal bys mi prosím tě něco na sebe?“

„Přece by ses před Donaldem nestyděla, Normo,“ kárala ji Mira. „Děláš, jako byste se neznali.“

„Tak dobře se zase neznáme.“

„Co není, může být,“ prohodila mnohoznačně Mira.

„Donalde, prosím tě, vůbec ji neposlouchej a podej mi župan, ano?“

„Proč právě já? Vsadil bych se, že Mira by to zvládla líp než já.“

„Sázet se s tebou nebudu a přít už vůbec ne,“ odsekla Norma. „Panebože, co je to támhle?!“ vyklonila se náhle zpoza dveří a ukázala nahou paží ke dveřím za našimi zády.

Otočili jsme hlavy. Neviděli jsme nic, ale zato jsme uslyšeli dupot bosých nohou po podlaze. Trhl jsem hlavou po zvuku a uviděl Normu, jak si před sebe chvatně tiskne župan a prchá zpátky ke koupelně.

Mira vyprskla smíchy a já si jen pomyslel, jaká je to škoda, že zmizela tak rychle.

Nezmizela však nadlouho. Vzápětí se dveře rozletěly a v nich se objevila Norma v županu a přitahovala si pásek.

„Mysleli jste, bůhví jak na mě nevyzrajete, co?“

„A ty jsi nám to překazila.“

„Tak dost. Chci se Normy na něco zeptat. Co bys na to říkala, nebo co by sis o mně myslela, kdybych ti ten župan na tvou žádost hned vydal?“

„No, myslela bych si, že jsi dokonalý džentlmen,“ řekla Norma vážně a pak dodala: „Ale jinak bych tě měla za úplnýho pitomce.“

„Já taky,“ přisadila si Mira.

„Ale no tak, děvčata,“ snažil jsem se zkrotit jejich nezkrotný temperament, ačkoli mi muselo být jasné, že na to má slova sotva stačí. „Tak už běžte na pláž. Můžete jít třeba každá zvlášť, ale až Mira narazí na Bicknella, chtěl bych, aby u toho byla Norma taky.“

„A co máme jako dělat?“

„Nic, co byste nesvedly. Buďte milé, buďte krásné a okouzlující, zkrátka buďte samy sebou.“

„Mám pocit, Donalde, že mě Bicknell chce polapit. Viděl, jakou romantickou lásku se mnou prožíval Ezra, a chtěl by taky. Když mě včera líbal na uvítanou, nebylo to jen tak, aby se neřeklo.“

„Není to vyloučeno,“ opáčil jsem.

„Už jednou jsem se vdávala pro peníze. Teď peníze mám.“

„Chceš víc?“

„Jo, ale nechci si kvůli tomu uvazovat na krk Bicknella a pak roky čekat, až natáhne perka.“

„Mluv za sebe,“ vložila se do toho se smíchem Norma. „Nesmíš zapomenout, že jsem tu i já. Já jsem se pro peníze ještě nevdávala.“

„Ty bys určitě taky čekat nechtěla,“ řekla Miriam a obrátila se ke mně. „A až najdeme Bicknella, tak co pak?“

„Potom se od sebe nesmíte hnout ani na krok. Budeš se Normě snažit naznačit, aby šla pryč, ale jí to pořád nebude docházet. Můžeš jí třeba říkat, že by si měla jít koupit šaty nebo podobně, ale to ti nemusím radit – na něco už sama jistě přijdeš.“

„A co budu dělat já?“ zajímala se Norma.

„Ty musíš trvat na tom, aby ty šaty šla Mira s tebou vybrat. Prostě se budeš tvářit, že nevíš, kam Mira míří.“

„Prostě mám dělat nechápavou, pochopila jsem to správně?“

Kývl jsem.

„Tak to snad nespletu.“

„Musí to vypadat, jako že Mira chce strašně mluvit s Bicknellem o samotě, ale protože Norma je její host, musí respektovat především její přání. Jste nejlepší přítelkyně a Norma nevidí žádný důvod, proč by se jí Mira měla chtít zbavit. Nemáte přece před sebou žádná tajemství.“

Norma pokývala hlavou, jako že rozumí. „A kdy se do toho máme pustit?“

„Hned jak se nasnídáte.“

„Co uděláme s Mitsui?“

„Mitsui samozřejmě vrtá hlavou, kde se tu beru. Musím si tedy také přidělit roli.“

„Jaká to bude?“

„Romeo, pochopitelně. Jinými slovy: všichni tři se známe z New Yorku a já se dvořím Normě.“

„Úspěšně?“ zeptala se potutelně Norma.

„Spíš by to mělo vypadat, že mé dvoření slavilo úspěchy v minulosti,“ řekl jsem s úsměvem.

„Beru!“ zajásala Norma. „Vylož mi svou představu úspěchů v minulosti a já se podle toho s radostí zařídím.“

„A ne že přitom zapomenete na mě!“ ozvala se Mira ukřivděně.

„Na tebe ani nemůžeme zapomenout. Tím spíš, že Mitsui bude o všem referovat Bastionovi.“

„A co se stane pak?“

„Těžko říct. Možná tě zkusí vydírat jinak. Teď ale nesmíte zapomenout na ten magnetofon. Jakmile přijdete do obýváku, začněte spolu důvěrně mluvit, jako dvě kamarádky. Můžete trousit drobné narážky na mě, nebo si vyprávět nějaké klípky – cokoli, ale hlavně, aby to znělo docela přirozeně. Pak si spolu sedněte a začněte šeptat. Slovům nesmí být rozumět – na pásku musí být slyšet jenom sykot.“

„Proč ale máme šeptat, když přece nesmíme dát najevo, že o magnetofonu víme?“ zeptala se Norma.

„Nechcete, aby vás slyšela Mitsui. Musíte chránit Norminu dobrou pověst.“

„A bude ještě co chránit, když před snídaní přijímám v ložnici při oblékání návštěvu svého bývalého milence?“ zeptala se Norma ironicky.

„Zapomínáš na Miriam. Miriam je záruka tvé dobré pověsti.“

Norma náhle zvrátila hlavu nazad a dala se do divokého smíchu.

„Co je tady k smíchu?“ zeptal jsem se nechápavě.

„Když si představím Miriam, jak se zaručuje za mou dobrou po-’ vest…“

Miriam se však tvářila smrtelně vážně. „Donalde, myslíš, že bys mohl…“ Odmlčela se, jako by si nebyla jista, smí-li pokračovat.

Chvíli váhala, pak pohlédla na Normu a řekla: „Myslíš, že bys mohl zajet k Bastionovi, vyčíhat si okamžik, kdy nebude doma, prohledat dům a najít ty usvědčující materiály – teda jestli nějaký má? Sotva půjde na policii oznámit vloupání – nemůže přece přijít a říct, že mu někdo ukradl materiály, který vlastnil za účelem vydírání. To by se mu těžko vysvětlovalo.“

„Jestli tomu dobře rozumím, ty mi chceš radit, co mám dělat?“

Pohlédla mi zpříma do očí a řekla: „Rozumíš tomu dobře.“

„Tak to příště nedělej. Už jsem řešil spoustu případů vydírání a vím, že se můžou vyskytnout komplikace, o kterých ty nemáš ani ponětí. Já o nich ponětí mám, tak mě prosím tě poslouchej a dělej, co ti radím.“

Ozvalo se jemné zaťukání na dveře.

Miriam znehybněla. Pohledem hledala pomoc u Normy.

Dveře se otevřely. Stála v nich Mitsui a dívala se na nás neproniknutelnýma očima, které připomínaly dvě černé lesklé olivy.

„Jdu nakupovat. Snídaně je na stole,“ oznámila bezbarvým hlasem a zavřela za sebou dveře.

„Viděli jste to někdy? Co si o sobě myslí? To je naše věc, kdy přijdeme na snídani.“

„Chodí nakupovat každý den?“ zeptala se Norma.

„Jo. Každý ráno ve stejnou hodinu.“

„To si, holka, nevybereš. Se služkama je potíž asi všude na světě.“

„Budu muset běžet. Vy byste si taky měly pospíšit.“

„Neboj, my jsme hned hotový. Snídaně, plavky a jde se.“

„Dobře, dobře, už nic neříkám a jdu.“

„Kam jdeš, Donalde?“

„Tak, různě.“

„Nechceš si jít s náma zaplavat?“

„Dneska to nejde. Tak nezapomeňte – udělejte všechno, jak jsem vám řekl.“

„Ale já s Bicknellem stejně musím někdy mluvit. Je zbytečný do toho zatahovat Normu a kazit jí celé dopoledne. Mohla by se zatím s někým…“

„Nepokoušej se mě přesvědčit. Uděláte to přesně tak, jak jsem vám řekl.“

Doběhl jsem do hotelu, převlékl se do plavek, půjčil si surfové prkno a plavil se na něm k části pláže rezervované pro hosty hotelu Royal Hawaiian.

Když jsem uviděl Bicknella, doplul jsem ke břehu, vytáhl prkno z vody a sedl si vedle něj.

„Dobrý den. Jak se cítíte?“ oslovil jsem ho.

„Dnes je to mnohem lepší. Pobyt na slunci a čerstvém vzduchu dělá artritidě moc dobře. Podívejte, už se začínám dokonce i trochu opalovat.“

„Jen dejte pozor, ať se nespálíte.“

„Já se nespálím. Sice trochu cítím, jak se mi kůže napíná, ale jinak začínám pěkně hnědnout. Raději mi řekněte, na co jste vy a vaše kolegyně zatím přišli.“

„Zatím sondujeme terén a provádíme…“

„Nemáte nic provádět – máte pátrat.“

Zpozorněl jsem. Bouře mohla vypuknout každou chvíli.

A taky že vypukla.

„Nic mi nevykládejte. Nechci nic slyšet. Buďto jste oba úplně neschopní, nebo přede mnou něco tajíte, ale jinak si vaše chování vysvětlit nedovedu.“

„Jak můžeme v pátrání někam pokročit, když vy neustále trváte na tom, abychom navázali kontakt s Miriam Woodfordovou, a Bertě se to stále nedaří? Plníme váš příkaz – snažíme se postupovat podle vámi navržené strategie.“

„Co se vám na mé strategii nelíbí?“

„Nic. Nefunguje.“

„Proč se to Bertě Coolové nedaří?“

„Protože Berta nemůže prostě přijít k Miřiným dveřím, zazvonit na zvonek a říct ‚Dobrý den. Já jsem ženská, vy jste ženská, proč to nedat dohromady‘.“

„Vy se především snažíte mou strategii zesměšnit. Nechci přece po paní Coolové, aby přišla k něčím dveřím a zazvonila. Moje představa byla, že se bude zdržovat co nejvíce na pláži, náhodou Miru potká, dá se s ní do řeči a bude-li to nutné, třeba jí i prozradí svou totožnost. Miře se to rozleží v hlavě, požádá ji o radu a bude vyhráno. – Musím říct, Donalde, že vaše kolegyně mě poněkud zklamala. Čekal jsem, že v sobě bude mít víc fantazie.“

„Měla by sem každou chvíli dorazit, tak jí to můžete říct osobně.“

„To taky udělám.“

S tím jsme se dosti chladně rozloučili. Chopil jsem se surfového prkna a s velkou pompou jsem odrazil od břehu. Jakmile jsem však zmizel Bicknellovi z dohledu a dostal se do blízkosti dalších surfařů, přestal jsem si hrát na mistra a snažil se co nejméně nápadně dostat k pláži u hotelu Moana. Vrátil jsem prkno a zamířil do svého pokoje. Osprchoval jsem se, vymáchal plavky a pověsil je na šňůru. Tím jsem vyčerpal repertoár možných činností a nezbylo mi, než se postavit k oknu a trpně vyhlížet Miru a Normu.

Pláž však byla relativně daleko. Rozeznat lidský obličej pouhým okem bylo téměř nemožné a dalekohled jsem neměl. Kromě toho se po pláži procházelo příliš mnoho žen, které svými půvaby Miru a Normu zdálky silně připomínaly.

Sedl jsem si tedy na postel a čekal. Nic horšího nemůže člověk udělat, ale nic lepšího mne v tu chvíli nenapadlo.

Nic se nedělo.

Uběhla hodina, dvě. Vtom zazvonil telefon.

Trhl jsem sebou jako dívenka, která čeká pozvání na své první rande. Rozechvěle jsem sáhl po sluchátku.

Berta nemohla samým vzrušením skoro ani promluvit. „Donalde, prosím tě, rychle sem poběž.“

„Kam jako?“

„No sem, na policejní oddělení.“

„Co se stalo?“

„To uvidíš. Ale teď dělej.“

„Kde tě tam najdu?“

„Sedím v kanceláři seržanta Hulamokiho. Šéfuje místnímu oddělení vražd.“

Spěšně jsem zavěsil a vytočil číslo Miřina bytu.

Vzala to Miriam.

„To jsem já, Donald.“

„Nazdar, Donalde. Co je?“

„Našly jste Bicknella?“

„Ty jsi se zbláznil!“

„Ptám se tě, jestli jste našly Bicknella.“

„Vzaly jsme si s Normou odvážný plavky, jak jsi nám nařídil, šly na pláž a Bicknell nikde.“

„Vždyť jsem ho tam viděl. Seděl pod slunečníkem.“

„Neseděl.“

„Určitě ne?“

„Určitě ne. Nejsem přece slepá.“

„A co Bertu Coolovou? Tu jste neviděly?“

„Myslíš tu ženskou, co s tebou přijela?“

„Přesně tu.“

„Tu jsme taky neviděly. Měla mít na sobě plavky?“

„Nejspíš.“

V telefonu se ozval zvuk podobný potlačovanému chichotání. „Ne, tu jsme vážně neviděly.“

„Dobrá, tak zatím. Něco se stalo, ale ještě nevím co.“ Zavěsil jsem.

Šel jsem tedy na policii. Dole u vchodu jsem se zeptal na seržanta Hulamokiho. Okamžitě mě k němu zavedli.

Berta a Stephenson Bicknell seděli vedle sebe a vypadali vyděšeně. Proti nim seděl za stolem seržant Hulamoki.

Seržant vstal a stiskl mi ruku.

„Snažíme se rozmotat jednu drobnou nepříjemnost,“ řekl. „Berta Coolová chtěla, abychom vás zavolali.“

„Něco vážného?“

„Nedobrovolným svědkem celé té smutné události se stal pan Bicknell.“

Bicknell na mě pohlédl, křečovitě sevřel rukojeť hole a nepatrně sebou škubl.

Seržant Hulamoki se po mně podíval. „Přede mnou samozřejmě nemusíte předstírat, že se neznáte. Máme zde zavedeno, že policie dostává seznam cestujících několik dnů před připlutím lodi. To abychom měli včas přehled o tom, kdo všechno se chystá poctít Honolulu svou návštěvou.“

Mlčky jsem kývl, což bylo asi to nejrozumnější, co jsem mohl udělat.

„Takže dobře víme o detektivní kanceláři Coolová & Lam, víme dost i o Stephensonovi Bicknellovi a jeho minulosti. Zdálo se nám, že má pro cestu na Honolulu obzvlášť pádný důvod.“

„Pádný?“

„Pan Bicknell usiloval o získání rezervací na lodi a nešetřil na tom. Je však zvláštní, že do poslední chvíle nevěděl, kdo popluje spolu s ním.“

Přikývl jsem a snažil se tvářit moudře. Moc moudrý jsem z toho ale nebyl.

„Potřeboval bych od vás vysvětlení. Vy a Berta Coolová jste sem očividně přijeli na něčí náklady. Vaše kajuty na lodi byly rezervovány na jméno Bicknell. S čistým srdcem z toho tedy můžu vyvodit, že si vás pan Bicknell najal, abyste tu pro něj pracovali.

Pana Bicknella samozřejmě zajímají finanční záležitosti, které stejně tak zajímají i paní Woodfordovou.“

„Protestuji,“ ozval se Bicknell nečekaně ostře. „To s tím nesouvisí.“

„Ale souvisí,“ řekl seržant Hulamoki sladce. „Podle našich dohadů sem pan Bicknell přijel v jisté obchodní záležitosti týkající se Miriam Woodfordové.“

„Na to jste přišli jak?“ zeptal se Bicknell.

„Nikoho jiného na Honolulu neznáte. A přitom jste plavební společnosti při shánění rezervace tvrdil, že se jedná o velmi naléhavou obchodní záležitost.“

„Přirozeně. Nějaký důvod jsem uvést musel.“

„Proč jste si ale najal detektivní kancelář Coolová & Lamí Abyste jim dopřál dovolenou na Havaji? To snad ne.“

Bicknell zarytě mlčel.

Seržant Hulamoki potřásl hlavou. „A jak nám také vysvětlíte, že pan Donald Lam opakovaně navštěvoval Miriam Woodfordovou v jejím bytě?“

Bicknell ztuhl a v očích mu zaplálo.

„Naposledy dnes ráno,“ pokračoval seržant. „Před snídaní, když se obě dívky oblékaly. Pan Lam je zřejmě jejich důvěrný přítel.“

„Ty všivej parchante!“ zařval Bicknell.

„Podle našich informací ho přijaly v ložnici při oblékání.“

„Obě?“ Bicknellův hlas se zachvěl.

„Obě,“ potvrdil seržant.

„To všechny návštěvníky tak bedlivě sledujete?“ zeptal jsem se.

Pohlédl na mě s úsměvem. „Ne.“

„Tak to je mi velkou ctí,“ řekl jsem taktéž s úsměvem.

Z Bicknellových očí sršely blesky.

„Pan Bicknell se stal náhodným svědkem vraždy. Přesto však není schopen uspokojivě zodpovědět naše otázky.“

„Už jsem vám řekl všechno, co jsem věděl,“ ohradil se Bicknell.

„Podle mého názoru byste nám toho mohl říci ještě více.“

„Mohl byste mi prozradit, kdo byl vlastně zavražděn?“ zeptal jsem se.

„K vraždě došlo v Nipanuala Drive číslo 922. Obětí je Jerome C. Bastion, který přijel asi před čtyřmi týdny.“

Bicknell se ke mně obrátil. „Berta Coolová a já jsme se za ním vydali, protože jsem si s ním potřeboval o něčem promluvit.“

„O čem?“ zatvářil jsem se nevinně.

„O jedné obchodní záležitosti.“

„Jakého druhu?“

„Čistě soukromého,“ odsekl Bicknell netrpělivě.

„Pokračujte,“ vyzval ho seržant Hulamoki jemně.

„Už jsem vám to říkal aspoň desetkrát,“ bouřil se Bicknell.

„Pan Lam to ale ještě neslyšel.“

Bicknell se podvolil. „Nipanuala Drive je úzká ulička. Špatně se tam parkuje. Berta musela dojet na konec, tam vůz obrátit a zaparkovat na druhé straně. Já jsem mezitím vystoupil z auta, zazvonil u vrátek a čekal. Nikdo se neozýval. Zazvonil jsem ještě jednou. Tentokrát jsem měl dojem, že slyším zezdola od mořské zátočiny hlasy a šplouchání vody. Myslel jsem, že se Bastion šel vykoupat a zvonění neslyší.“

Bicknell se odmlčel. „A dál?“ pobídl jsem ho.

„Došel jsem k domu a podíval se oknem dovnitř.“

„A co jste viděl?“

„To bych raději neopakoval,“ zachvěl se Bicknell.

„Jen to hezky zopakujte,“ řekl seržant přísně. „Po tolikátém opakování už by vás to nemělo děsit.“

„Na pohovce ležel muž. Někdo ho střelil přímo mezi oči.“

„Co jste viděl dál?“ zeptal se seržant.

„Viděl jsem někoho utíkat.“

„Byl to muž nebo žena?“

„Žena. To už jsem vám ale také říkal.“

„Vzpomenete si, jak vypadala?“

„To vám neřeknu. Viděl jsem ji krátce a ještě ke všemu jenom zezadu. Buď měla na sobě plavky, nebo byla úplně nahá – to jsem nedokázal rozlišit.“

„Co dělala?“

„Zahlédl jsem, jak prchá ze dveří. To je všechno.“

„Mohl byste popsat plavky, co měla na sobě?“

„Něco velmi přiléhavého. Ale jak už jsem říkal – nejsem si stoprocentně jist, že to plavky byly. Mohla být také nahá.“

Pak se Hulamoki obrátil k Bertě. „A co jste dělala vy?“

„Seděla jsem v autě a čekala, jestli někdo přijde otevřít. Bicknell zazvonil na zvonek. Protože nikdo dlouho neotvíral, usoudila jsem, že nejsou doma. Pak jsem uviděla, že Bicknell nahlíží oknem do domu. Náhle se otočil, rozběhl k autu a mával rukama. Má artritidu, za normálních okolností neudělá rychlejší krok, ale teď utíkal, jako by mu za patama hořelo.“

„Co se stalo potom?“ zeptal se seržant s pohledem upřeným na Bertu.

„Řekl mi, co viděl. Chtěl, abych rychle našla telefon a uvědomila policii.“

„A vy jste poslechla?“

„Ano. Vystoupila jsem z auta a šla volat na policii.“

„A potom?“

„Když jsem se vrátila, šla jsem se podívat oknem do domu a uviděla nehybné tělo. Pak jsme si s Bicknellem sedli do auta a čekali na příjezd policie. Přijeli za několik málo minut.“

„Kam jste šla telefonovat?“

„To už jsem vám říkala pětkrát. Ale jestli jste to mezitím zapomněl, mileráda vám to zopakuju,“ utrhla se na něj Berta. „Vylezla jsem asi tisíc schodů k vedlejšímu domu nahoře na skále a odtamtud zavolala.“

„Do domu, kde byla mrtvola, jste tedy nevstoupila?“

„Samozřejmě, že ne. Mám přece rozum.“

„A Bicknell?“

„Taky ne. Co by tam dělal?“

„Viděla jste na něj z toho místa, odkud jste telefonovala?“

„Náhodou ano. Otevřela mi nějaká žena. Když jsem vysvětlila, že nutně potřebuju telefonovat, pustila mě dovnitř a dovedla k telefonu v hale. Z haly jsem měla oknem výhled přímo na Bicknella. Pořád stál na verandě jako zmoklá slepice.“

„Ani jsem nezkoušel, jestli je odemčeno,“ řekl Bicknell. „Nejsem blázen.“

„To rozhodně nejste,“ řekl seržant Hulamoki. „Přesto si myslím, že jste z té dívky musel vidět víc, než jste nám dosud řekl.“

„Musím vás zklamat. Řekl jsem vám všechno.“

Hulamoki se znovu obrátil k Bertě. „Když jste zavolala policii a vrátila se k domu, snažila jste se dostat k zadním dveřím?“

„Proč? Měla jsem?“

„Samozřejmě. Vrah byl přece stále ještě v domě.“

„Vrah v domě dávno nebyl,“ opravila ho Berta. „Bicknell ji přece zahlédl, jak prchá ze dveří. Uslyšela zvonek, polekala se a rychle utekla.“

„Kudy?“

„Nejspíš zadem. Seběhla dolů po schodech k zátočině, skočila do vody, přeplavala na druhou stranu, tam nasedla do auta a odjela. Taky mohla být z okolí a doběhnout domů po svých. Jak já můžu vědět, jak se dostala ven. Ale nějak se asi ven dostat musela.“

„Proč jste nevylezla někam nahoru, odkud byste měla výhled na schody za domem i celou zátočinu? Mohla jste tu ženu docela dobře spatřit. Pokud ji tedy Bicknell nespatřil před vámi a nechtěl, abyste ji poznala.“

„Nejsem ani gazela, ani horská koza. Šplhání po skalách je nad mé fyzické možnosti.“

„Pan Bicknell celou dobu, co vy jste telefonovala, stál nečinně na přední verandě domu,“ řekl seržant významně. „Zdá se mi divné, že se nepokusil vůbec nic udělat. Jako by ho ani nezajímalo, kdo je ta žena, kterou zahlédl ve dveřích.“

„Už jsem vám řekla, že Bicknell má artritidu a je mu zatěžko udělat krok.“

Seržant Hulamoki potřásl nevěřícně hlavou. „Stále se nemohu ubránit dojmu, že pan Bicknell ví mnohem víc, než je nám ochoten prozradit.“

Bicknell škubl rameny. Nedalo se určit, zda to bylo mimoděk či místo odpovědi.

„Pokoušíte se snad někoho krýt?“ zeptal se Bicknella ostře.

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl Bicknell dotčeně.

„To je velmi zvláštní, pane Bicknelle, vzhledem k tomu, co o panu Jerome C. Bastionovi víme.“

Bicknell se na židli napřímil, ale jeho tvář zůstala nehybná.

Pohlédl jsem na Bertu. Tvářila se neproniknutelně.

„Byl to neobyčejně obratný a vynalézavý vyděrač – profesionál. Udělal si z toho živnost a celkem slušně mu to vynášelo. No, a dál. Stejnou lodí jako vy sem přijel i detektiv denverské policie Edgar B. Larson. Služebně, samozřejmě. Denverské policii se totiž doneslo, že Jerome C. Bastion je zde a že někoho vydírá. Seržant Larson má důvodné podezření, že jeho obětí byla právě vaše chráněnka Miriam Woodfordová.“

„Nejsem její poručník.“

„Nebudeme se hádat o slovíčka. Jste její finanční poručník –spravujete její majetek.“

„To není totéž. To, že spravuji její majetek, mi nedává právo dohlížet na její život, i když bych si to moc přál.“

„Pročpak?“

„Protože takhle na ni mám jen velmi omezený vliv. Absolutně nechápe vážnost své situace.“

„Jakou situaci máte na mysli?“

„Finanční, společenskou… Nechápe, že by měla projevovat více zármutku bez ohledu na to, jaký její vztah k Ezrovi za jeho života byl. Ne, tak jsem to vlastně nechtěl říct…“ Bicknell se na chvíli odmlčel. „Já to neumím přesně vyjádřit, ale jde mi o to… Totiž… Snažil jsem se ji přesvědčit, že by měla přistupovat k životu méně lehkomyslně.“

Seržant Hulamoki se na Bicknella zkoumavě zadíval. „Víte, tady na Honolulu pro nás majetní a vlivní lidé příliš neznamenají, pane Bicknelle. A když vyšetřujeme případ, snažíme se odvést práci podle svého nejlepšího vědomí a svědomí.“

„To mne opravdu těší.“

„Jak zjistíme, že nám někdo něco zatajil nebo dokonce přímo lhal, neznáme slitování.“

„Tak to má být,“ řekl Bicknell mírně nejistě.

„Ptám se vás tedy naposled: chcete ve své výpovědi něco změnit nebo doplnit?“

„Ne,“ odpověděl pevně Bicknell.

„Trváte na tom, že dívka, kterou jste mezi dveřmi zahlédl, na sobě měla plavky?“

„Ano.“

„Řekl jste, že byla mladá?“

„Ano. Mladá, pružná a rychlá.“

„Jaké byla postavy?“

„Celkem vysoká.“

„Štíhlá?“

„Zezadu spíš plnější…“

„Pěkně tvarovaná?“

„Přesně tak.“

Seržant Hulamoki se pomalu zvedl od stolu. „Nyní mne na okamžik omluvte. Mám schůzku se seržantem Larsonem. Potřebuji se s ním poradit.“

Seržant vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře.

Vstal jsem ze židle, ukázal na stolní lampu s nezvyklým podstavcem a výstražně si položil prst na ústa. „Tak rychle, řekněte mi, jak to bylo.“

„No, vlastně…“ začal Bicknell váhavě, ale větu nestačil dokončit, protože ho Berta kopla do holeně, načež se začal kroutit bolestí a zmlkl.

Na to se Berta ujala slova sama. „Už jsi všechno slyšel, Donalde. Nic víc ti k tomu neřekneme.“

„Poznal Bicknell tu dívku?“

„Zeptej se ho,“ poradila mi Berta.

Vztyčil jsem varovně prst a doufal, že Bicknell pochopí. „Chci slyšet čistou pravdu, pane Bicknelle. Policii nemusíte říct všechno, ale my pro vás pracujeme, před námi nic tajit nesmíte. Poznal jste tu dívku?“

„Ne.“ Bicknell mě pochopil. „Všechno bylo tak, jak jsem řekl policii.“

„Doslova a do písmene?“

„Doslova a do písmene.“

„Nic jste si nenechal pro sebe?“

„Nic.“

„V tomhle směru máme víc zkušeností než vy. Řekněte mi po pravdě: opravdu jste řekl všechno?“

„Všechno, jako že se Bicknell jmenuju.“

„Dobře, já vám věřím. Jedno mě ale stejně zaráží. Říkáte, že jste ji zahlédl vybíhat ze dveří, a přesto o ní nejste schopen říci nic víc. Tak například: kde byla, když jste se podíval oknem do pokoje poprvé?“

„Nevím. Možná stála někde stranou, ve stínu. Člověk obvykle reaguje na pohyb, nehybných věcí si nevšimne. Uviděl jsem, jak se něco pohnulo a pak jsem zahlédl její nohu. Nebylo tam moc vidět –na oknech byly stažené rolety a uvnitř bylo šero. Okno, kterým jsem se díval, mělo povytaženou roletu, ale přes odrazy na skle jsem stejně viděl bídně. Ženskou postavu jsem zahlédl teprve v okamžiku, kdy prchala ze dveří.“

„Dobrá.“ Obrátil jsem se k Bertě. „A teď to chci slyšet od tebe, Berto. Pověz mi, jak to doopravdy bylo.“

„Podle mýho ji nepoznal.“

„Ale myslíte si, že to byla určitě žena?“ obrátil jsem se zase zpátky k Bicknellovi.

„Byla to ženská noha a – a zadnice.“

„Jaké měla na sobě plavky?“

„Jestli na sobě měla opravdu plavky, nedovedu je popsat. Ale spíš si myslím, že na sobě neměla nic.“

„A co s ní bylo dál?“

„Zřejmě utekla zadními dveřmi.“

„Jak to můžete vědět?“

„Když jsem tam stál a čekal, měl jsem zato, že slyším cvaknutí kliky a bouchnutí dveří.“

„A o nic jste se nepokusil?“

„O co jsem se mohl pokoušet? Měl jsem snad oběhnout dům a pokusit se ji zadržet? Než bych se tam dobelhal, stejně by už byla dávno pryč. A kdybych ji tam přece jen náhodou zastihl, umíte si to představit? Já se svou artritidou a postavit se ženský, která právě někoho zastřelila? To je snad práce policie, ne?“

„Podle vás se tedy před domem vůbec neobjevila?“

„Ne. Povím vám, jak si asi představuju, že to mohlo být. Jen tak v koupacím plášti vyběhla k vodě, u zadních dveří ho odložila a dovnitř vešla nahá. Tak jí nemohla na šatech ulpět krev. Po tom zase zadními dveřmi vyběhla ven, hodila na sebe plášť a po schodech seběhla dolů na pláž.

I kdyby někoho potkala, nikomu by to nebylo podezřelé. Prostě si šla po ránu zaplavat.“

„Kam tedy podle vás šla?“

„Na skále nad zátočinou stojí asi šest domů a vedou tam tři cesty v úrovních nad sebou. Prostě vyšplhala k jedné cestě, kde předtím zaparkovala svůj vůz, a odjela. Mohla docela dobře odjet, ještě než paní Coolová vůbec vytočila číslo policie.“

„Potom s tím nemůžeme moc udělat a musíme počkat, až policie něco vypátrá. Znal jste Bastiona osobně?“

„Ne.“

„Nikdy jste ho neviděl?“

„Ne.“

„Ty ses s ním někdy setkala, Berto?“

„Ne. Neznala jsem ho ani podle jména.“

„Proč jste tam tedy jeli?“

„Protože jsem dostala tip, že ten chlap, co v tom domě bydlí, vydírá Miriam Woodfordovou.“

„Kdo ti ten tip dal?“ podíval jsem se Bertě zpříma do očí.

„To je tajemství. A neřeknu ho ani tobě – rozhodně ne teď.“

„Můžeš mi říct proč?“

„Přece neodhalím svůj tajný zdroj informací. Dala jsem slib a nehodlám ho porušit.“

„Zeptám se jinak: co jste tam zamýšleli dělat?“

„Chtěla jsem ho pořádně vyděsit, nahnat mu strach. Nesnáším vyděrače a tomuhle jsem chtěla dát co proto.“

„Co kdyby na něj výhrůžky neplatily?“

„Od toho jsem tam byl já s šekovou knížkou, jestli chcete opravdu vědět všechno, pane Lame,“ ozval se Bicknell.

„Tak to bychom měli,“ řekl jsem. „Ještě něco mi povíte?“

„To je všechno,“ řekl Bicknell.

„Už není co,“ dodala Berta.

Zapálili jsme si a v tichosti čekali na příchod seržanta.

Neuběhly ani dvě minuty a za námi se otevřely dveře. Seržant Hulamoki s sebou přiváděl seržanta Edgara Larsona.

„Dobrý den, pane Larsone,“ pozdravil jsem ho srdečně.

Lehkým úklonem hlavy můj pozdrav opětoval a stroze řekl: „Je na čase přestat si hrát na schovávanou. Přijel jsem jako turista, ale ve skutečnosti jsem člen denverské policie a zabývám se vyšetřováním vraždy.“

Kývl jsem.

„Nebudu zabíhat do zbytečných podrobností, ale máme důvodné podezření, že Miriam Woodfordová zavraždila svého manžela Ezru P. Woodforda.“

Bicknell se na židli prudce narovnal. Chtěl vstát, ale nenašel dost síly a musel sáhnout po holi.

„To si zodpovíte! Nemůžete někoho jen tak pro nic za nic obvinit z…“

„Mlčte a poslouchejte!“ okřikl ho Larson. „Dále se domníváme, že Jerome C. Bastion, který pronajatý dům obýval, vlastnil určité materiály, které podíl Miriam Woodfordové na smrti jejího manžela mohly prokázat.“

„Tak za prvé, Ezru Woodforda nikdo nezavraždil,“ vyjel znovu Bicknell. „Za druhé…“

Larson mu skočil do řeči. „Co o Miriam Woodfordové víte?“

„Vím, že jedná čestně. Netvrdím, že Ezru milovala, ale uzavřela s ním obchod a podle toho se chovala.“

„Víte něco o její minulosti?“

„Nevím a ani nechci vědět.“

„Její minulost je celkem barvitá. Společenské konvence jí nikdy moc neříkaly.“

„Jinými slovy,“ opáčil Bicknell sarkasticky, „v momentě, kdy dívka přestává být pannou, ji můžete obvinit z vraždy?“

„To jsem tím rozhodně říci nechtěl.“ Bicknellův provokativně sarkastický tón zanechal Larsona chladným. „Součástí naší práce je utvořit si o každém co nejúplnější obrázek.“

Bicknell se tvářil jako sup a nic neříkal.

„Miriam byla typická kráska, jaké se vyskytují na palubách zaoceánských lodí a okouzlují stárnoucí muže. Tam se také jednou seznámila s Ezrou Woodfordem. V té době se jmenovala Miriam Vernonová a společnici jí dělala Norma Radcliffová. Ezra byl starý, osamělý a velmi bohatý, Miriam byla mladá, plná života a šla po penězích. A protože byla i chytrá, dosáhla toho, že se s ní Ezra oženil.“

Larson domluvil a slovo si vzal Bicknell. „Byl jsem dlouholetým obchodním společníkem Ezry Woodforda a vím o něm hodně. Znal jsem i jeho pocity a myšlenky. O Miriam si nedělal žádné iluze. Tušil, jakou za sebou má minulost, ale i přesto ji měl rád. Líbila se mu, přitahovala ho. Vyvedla ho z osamění a naučila ho radovat se ze života. Bylo mu s ní dobře, cítil, že vedle ní znovu ožívá. Chtěl ji mít stále u sebe a byl za to ochoten zaplatit. Uzavřel s ní obchod – když se stane jeho ženou, bude o ni do konce života dobře postaráno.“

„Problém byl v tom,“ navázal seržant Larson, „že Ezra Woodford měl v sobě víc života, než se původně zdálo. Měl neobyčejně silný kořínek a nezdálo se, že hned tak umře. Miriam nepředpokládala, že to bude trvat tak dlouho, a nechtěla čekat.“

„Co tím chcete říct – nechtěla čekat?“

„Chci tím říct, že Miriam je velmi impulzivní, ale chybí jí trpělivost. Prostě se rozhodla přírodě pomoci trochou arzeniku.“

„Arzeniku? Vy jste se zbláznil!“ Na Bicknellovi bylo vidět, že se přestává ovládat.

„Máme v rukou určité materiály, které to potvrzují. Až získáme další, můžeme případ uzavřít.“

„Ezra přece zemřel přirozenou smrtí,“ odporoval mu Bicknell. „Lékařský nález to jasně potvrzuje.“

„Ale před smrtí jevil příznaky otravy arzenikem.“

„Podle lékařů to byla akutní otrava jídlem,“ trval Bicknell na svém.

Larson na to neříkal nic.

Seržant Hulamoki na něj tázavě pohlédl a Larson přikývl.

„Tak to by nám prozatím stačilo,“ řekl Hulamoki. „Můžete jít. Počítejte ale s tím, že si vás možná zavoláme ještě jednou.“

Zvedli jsme se a jako jeden muž opustili kancelář.

„Pojedu s tebou, Donalde,“ navrhla Berta venku. „Pan Bicknell může jet svým vozem. Sejdeme se v hotelu.“

Nasedli jsme do auta. Zběžně jsem prohlédl celý vnitřek, jestli tam mezitím někdo nenamontoval mikrofon. Když jsem prohlídku dokončil a nic nenašel, vybídl jsem Bertu, aby mi všechno vypověděla ještě jednou.

„Panebože, Donalde, ještě teď se mi klepou kolena. Jsem v pěkný bryndě. A můžu si za to sama.“

„Co jsi udělala? Snad jsi nešla dovnitř?“

„To víš, že šla.“

„Tak povídej.“

„Sama bych se neodvážila – Bicknell mě přemluvil. Věděla jsem, jaký je to riziko, ale Bicknell tam stál a mával mi před nosem šekovou knížkou. No vždyť mě znáš, nedokázala jsem říct ne.“

„To bylo kdy? Před tím, než jsi šla telefonovat, nebo po tom?“

„Po tom. Zavolala jsem policii, vrátila se k Bicknellovi na verandu a čekala.“

„A dál?“

„Pak dostal Bicknell nápad. Řekl mi, že Bastion je vyděrač a že vydírá Miriam. Dál říkal, že vražda je ta nejhorší varianta, která nás mohla potkat, protože Bastion má určitě v domě usvědčující materiály, a že až je policie najde, bude zle.“

„Měla jsi představu, co to bylo za materiály – čím mohl Bastion Miriam vydírat?“

„Nejspíš něco z její dost pestrý minulosti. Podle mě o ní Bicknell všechno ví, ale očividně se tím netrápí. Taky to mohlo být něco vážnějšího než jen nějaký milostný pletky. Možná se chod událostí doopravdy rozhodla uspíšit. U těch dnešních krasavic nikdy nevíš. Tváří se jak andílci, ale přitom… To za mých mladých let…“

„Bylo všechno jiný. Já vím, Berto, ale o to teď nejde. Jak se Bicknell vůbec o Bastionovi dozvěděl?“

„Ode mne samozřejmě.“

„Kde, kdy a hlavně proč jsi mu to řekla?“

„Když jsem s ním mluvila na pláži – chvíli po tom, co jsi odešel. Pořád na mě dorážel, vykřikoval, že to trvá dlouho, že to nikam nespěje, že jsou to zbytečně vyhozený peníze, že už toho má dost a podobně. Byl dost nepříjemnej.“

„Prozradila jsi mu, odkud to víš?“

„Šílíš? Jako bys mě neznal. Řekla jsem mu totéž, co jsem řekla policii – že musím chránit své zdroje informací.“

„Tak to říkej dál. Dneska ráno jsem tam byl zas a trochu se rozhlížel kolem. Bude líp, když se o tom policie nedozví.“

„A i kdyby, nemusíš mít strach – jsi z obliga. Podle lékařskýho nálezu k vraždě došlo těsně před naším příjezdem.“

„Myslíš, že ta ženská, co ji Bicknell viděl, byla Miriam?“

„Tipovala bych to na ni.“

„Ale jistě to nevíš?“

„Ne. Sama jsem ji neviděla a Bicknell barvu nepřizná.“

„Tak proč si potom myslíš, že to byla Miriam?“

„Protože se Bicknell vytáčí a nechce nic říct. Podle mýho musel vidět víc, než tvrdí.“

„A jsme u toho: myslíš, že to udělal Bicknell?“

„Ne. Ani by nemohl.“

„Jak to? Na pláži přece v tu dobu nebyl.“

„Byl se mnou. Vyzvedla jsem ho na pláži hned, jak jsi odešel. Za celou dobu jsem ho ztratila z dohledu vlastně jen dvakrát. Jednou když jsme se v hotelu převlíkali a podruhy, když jsem šla telefonovat. Ale to už bylo po vraždě, takže to se nepočítá…“

„A když vystoupil z auta a šel k domu?“

„Nespouštěla jsem ho z očí. Zazvonil, podíval se oknem a pak se rozběhl zpátky k autu. Vím jistě, že to byla Miriam Woodfordová, Donalde. A jestli to skutečně byla ona, nemůžeme ji už dál chránit.“

Chvíli jsem o tom přemýšlel. „To záleží na tom, co policie na místě činu vypátrá. Povídej dál.“

„Jak už jsem říkala. Šla jsem telefonovat, vrátila se a Bicknell mi oknem ukázal mrtvýho Bastiona. Ležel v posteli a četl noviny. Někdo ho střelil přímo mezi oči. Bicknell začal rozvíjet teorii, že Bastion si došel do schránky pro noviny, lehl si zpátky do postele a dal se do čtení. To by znamenalo, že přední dveře už znovu nezamkl.“

„Pokračuj,“ pobízel jsem Bertu. Tok jejího vyprávění se zpomaloval. Jako by jí každé slovo působilo čím dál větší potíže.

„Když pak Bicknell zkusil kliku, neprotestovala jsem. Jeho teorie se potvrdila – nebylo zamčeno.“

„A co bylo dál?“ Začínal jsem být netrpělivý.

„Otevřel dveře, stáli jsme na prahu. Stačil krok a byli jsme uvnitř. Nejdřív jsem se zdráhala, nechtěla jsem tam jít, ale Bicknell zamával šekovou knížkou a já si nemohla pomoct. Jako by mě dovnitř vtáhl magnet.“

„Co tě to napadlo? Vždyť vás najdou podle otisků!“

„Nenajdou! Na to jsme pamatovali. Kliku jsem utřela kapesníkem, ještě než jsme vůbec vešli dovnitř. A Bicknella jsem samozřejmě hned varovala. On měl v kapse tenký kožený rukavice. Prohlásil, že se trochu porozhlídne kolem a že zatím nemám na nic sahat.“

„A dál?“ Berta napínala mou trpělivost k prasknutí.

„Vešli jsme do místnosti, kde došlo k vraždě. Bicknell zotvíral několik zásuvek v Bastionově prádelníku a našel jeho peněženku.“

„Co v ní bylo?“

„Spousta peněz a nějaký dokumenty.“

„Jaký dokumenty?“

„To nevím. Bicknell se na ně mrknul a strčil je do kapsy.“

„Takhle riskovat! Mohl si spočítat, že ho policie prohledá a…“

„Jen klid. Bicknell nemá v hlavě seno. Zdržel se sotva dvě minuty. Samozřejmě se bál, že ho policie přistihne a prohledá. Proto ty dokumenty chtěl schovat někam, kde si je později vyzvedne.“

„Kam je schoval?“

„Před domem je kamenná zeď. Dokumenty nacpal do jedny rukavice, přidal k ní druhou a sbalil je do kuličky. Našel ve zdi otvor, kuličku do něj vsunul a přimáčkl vypadlým kamenem.“

„Ty tedy nemáš tušení, co to bylo za dokumenty?“

„Ne. A pochybuju, že Bicknell ví, co v nich je. Ale asi našel, co hledal, protože se na ně letmo podíval, strčil je do kapsy a dál už nehledal tak usilovně.“

„Našli jste ještě něco?“

„V komoře jsme narazili na magnetofonový pásky a magnetofon. Bylo jich tam spousta. Některý byly čistý, jiný vypadaly, že je na nich něco nahraný. Došlo mi, že to je nejspíš odposlech z Miřina bytu, ale nedotkli jsme se jich. Stejně jsme je odtamtud nemohli nepozorovaně dostat.“

„No, to je radost. Až je policie objeví a poslechne si, co na nich je, nepomůže Miriam ani svěcená voda. Pokračuj.“

„Teď ti povím, co jsem vyvedla. Fakt nevím, Donalde, co to do mě vjelo. Jako bych to v tu chvíli ani nebyla já.“

„Zkrať to, Berto. Teď už to nezachráníš.“

„Za celou dobu, co jsme byli uvnitř, jsem se nedopustila ničeho protizákonnýho.“

„Zákon jsi porušila už tím, že jsi vešla dovnitř.“

„To je sice pravda, ale to bylo taky všechno. Uvnitř jsem se ničeho nedotkla. Všechno obstarával Bicknell.“

„To si pak vyřídíš s právníkem. Teď prosím tě pokračuj.“

„Dostala jsem strach. Hroznej strach.“

„Taky už bylo načase.“

„Řekla jsem Bicknellovi, že půjdu hlídat před dům, a kdyby něco, zapískám.“

„A udělala jsi to?“

„No, vyšla jsem ven.“

„A Bicknella nechala uvnitř samotnýho?“

„Jo.“

„Tak ven s tím. Už mi proboha konečně pověz, co máš na srdci, ať se ti uleví.“

„Stalo se to, když už jsem byla skoro venku ze dveří. Na vteřinu jsem se zastavila v hale. Stála tam knihovna a jedna kniha byla nepatrně povysunutá. V našem povolání by si člověk takových věcí měl všímat automaticky, ale přiznám se, že v ten moment se ve mně ozvala spíš pořádkumilovná hospodyňka než ostražitý detektiv. Ale abych neodbíhala. Ta kniha byla samozřejmě falešná. Jak jsem se jí dotkla, bylo mi jasný, že to není normální kniha. Byl to jen tvrdý obal, listy chyběly.“

„Tak už mě nenapínej. Leze to z tebe jak z chlupatý deky.“

„Tak mě pořád nepopoháněj, Donalde. Nemůžu se pak pořádně soustředit. Víš, že jinak vyprávět neumím. Bicknell slídil ve vedlejší místnosti. Věděla jsem, že do haly nepřijde. To mi dodalo odvahy. Vytáhla jsem tu podezřelou knihu ven, abych se na ni podívala. Ruce se mi třásly nervozitou a zvědavostí. Uvnitř byla obyčejná kamera.“

„Nic víc?“

„Musím tě zklamat. Kromě kamery tam nebylo nic.“

„Co jsi s ní udělala?“

„Než jsem si stačila uvědomit, co vůbec dělám, držela jsem ji v ruce. Teprve pak mi došlo, že všude nechávám otisky prstů.

„Vytáhla jsem kapesník a rychle jsem utírala knihu, jak nejlíp to šlo. Pak jsem se snažila totéž udělat s kamerou, ale to šlo pochopitelně mnohem hůř.“

„Jak jsi to nakonec vyřešila?“

„Falešnou knihu jsem vrátila zpátky na místo a kameru jsem prostě z domu odnesla.“

„Venku jsi s ní udělala co?“

„U sebe jsem si ji nechat samozřejmě nemohla – co kdyby policii napadlo mě prohledávat. V autě jsem ji schovat taky nemohla. Bylo mi jasný, že to prohledají jako první. Záminka se vždycky najde. Stála jsem nerozhodně na verandě a kameru držela v ruce. Pomalu jsem se už začínala smiřovat s tím, že to praskne. Pak mě ale něco přece jen napadlo. Vzpomněla jsem si, že na konci cesty jsou poštovní schránky. Asi pět nebo šest schránek – ke každýmu domu patří jedna. Došla jsem k nim. Sice jsem nevěděla, kdy tu chodí pošta, ale podle zdejších zvyklostí jsem odhadovala, že to může být někdy pozdě odpoledne. Dál jsem o tom nepřemýšlela. Prostě jsem otevřela schránku se jménem Abney a kamery se konečně zbavila.“

„Nezůstaly na ní otisky prstů?“

„Snad ne. Leštila jsem ji kapesníkem, co to šlo. Ale i tak mám pěkně nahnáno. Co když se mi nepodařilo dokonale setřít všechny otisky? Sahala jsem na ni holýma rukama, neměla jsem rukavice jako Bicknell.“

„Pak jsi se, předpokládám, vrátila k domu. Co se dělo dál?“

„Vrátila jsem se na verandu a zaslechla blížící se sirénu. Zapískala jsem na Bicknella. Okamžitě byl venku. Ptala jsem se ho, jest-li ještě něco našel, ale říkal, že kromě těch dokumentů nic.“

„A ty schoval?“

„Ne. Ty měl ještě pořád u sebe. Teprve je šel schovat, jak jsem ti prve popisovala. Dokumenty dal do rukavice, obě rukavice zmačkal do sebe, strčil do otvoru ve zdi a utěsnil uvolněným kamenem, který ze zdi nejspíš předtím vypadl.“

„O kameře jsi Bicknellovi neřekla?“

„O tý kameře jsem, Donalde, samozřejmě neřekla nikomu kromě tebe. A nikomu dalšímu se o ní říct nechystám. I kdyby mě na policii vyslýchali a ptali se na ni, všechno zatluču. Byla to ode mne strašlivá hloupost, to vím. Ale třeba jsou v tý kameře nějaký filmy, jejichž pomocí Bastion někoho vydíral. Nechce se mi věřit, že jsem to riziko podstoupila úplně zbytečně.“

Odmlčela se a prosebně se na mne zadívala. „Donalde, ty jsi byl v těchhle věcech vždycky mnohem odvážnější, chytřejší a vynalézavější než já. Co kdybys tam pro tu kameru zajel, vyndal z ní filmy a poslal je k nám do kanceláře, aby je tam nechali vyvolat? Policie bude určitě sledovat Bicknella a nejspíš i mě, ale tebe nechá na pokoji. Budeš mít klid na práci a příležitost předvést, co umíš,“ vemlouvala se.

„Proč jsi se o té kameře nezmínila Bicknellovi?“

„Proč bych to dělala? Aby mě měl v hrsti? To není legrace. Stačí, že to víš ty. Představ si, že by se to dozvěděl Bicknell. Až by potom přišlo na finanční vyrovnání, myslíš, že by řekl: ,,Tak, paní Coolová, vy jste kvůli mně riskovala ztrátu licence, dovolte, abych vám k dohodnutému honoráři přidal malou odměnu.“ Jestli si to vážně myslíš, tak spolu nemáme o čem dál mluvit. Jak bude mít Bicknell pocit, že na mě něco ví, naroste mu hřebínek a bude si dovolovat. Mizera je to dost velkej. Takže nesmí dostat šanci. Naopak já musím dostat šanci mu někdy připomenout, že vím, že porušil zákon a prohledával cizí dům.“

„Copak ty jsi ho s ním neprohledávala?“

„Ne. Na to jsem si dávala pozor. Celou dobu jsem stála nehnutě u dveří a pozorovala ho.“

„A když jsi dávala kameru do poštovní schránky, tak jsi ho ale pozorovat nemohla. Víš, co zatím dělal?“

„Přece dál prohledával dům. Co by dělal?“

„Jasně. Ale co našel?“

„Říkal, že nenašel nic.“

„To tvrdí on. Můžeš si to nějak ověřit?“

„Nemůžu.“

„Tak vidíš. Teď mi popiš, kam přesně schoval ty rukavice.“

„Asi tři metry od začátku chodníku, přibližně ve dvou třetinách výšky zdi. Ten kámen poznáš, je na něm bílá skvrnka. Rukavice jsou přímo za ním.“

„Uvidíme, co se s tím dá dělat. Zatím ale nikomu ani muk. Je to hlavně v tvým zájmu, to si doufám uvědomuješ?“

„Jo, uvědomuju. Přece si nemyslíš, že bych to někde na sebe vyžvanila.“

„Ještě na jednu věc se chci zeptat, Berto. Bylo tam hodně krve?“

„Dost.“

„Policie se tě asi nechystá prohlížet mikroskopem, jestli na sobě nemáš nějakou krev, ale…“

„To je v pořádku. Vím jistě, že co se toho týče, jsem čistá. Dávala jsem pozor.“

„A co Bicknell?“

„Myslím, že je na tom stejně jako já. Snažil se do ničeho nešlápnout a o nic se neotřít.“

„Snažit se mohl. Nikdy nemůžeš vědět nic jistě. Podívej, Berto, policajti nejsou padlí na hlavu. Dobře si prohlídli vaše boty i to, co máte na sobě. Soustředili se hlavně na Bicknella.“

„Co já s tím?“

„Ještě dnes vám s největší pravděpodobností prohledají pokoje. Jestli zjistí, že něco z toho, co jste měli ráno na sobě, chybí, snadno si dají dvě a dvě dohromady. Měla by ses urychleně spojit s Bicknellem a varovat ho. Nesmí nic vyhodit! A upozorni ho, ať nic neposílá do prádelny ani do čistírny. To by byl malér.“

„A co když přece jen do něčeho šlápl a má na botách krev?“

„V tom případě mu řekni, ať se v těch botách jde projít po pláži a hodně vláčí nohy za sebou.“

„Co budeš dělat ty?“

„Zametat za váma stopy.“ Měl jsem skoro chuť dodat ,,ty chytrá“, ale nakonec jsem to spolkl. Berta přece nemůže za to, že je ženská se vším, co k tomu patří.

13)

Nechat se chytit za rychlou jízdu v té době téměř s jistotou znamenalo cestovní poukaz do místního nápravného zařízení. Zákony jsem porušoval opravdu velmi nerad, ale někdy to jinak nešlo. Jako třeba právě teď.

Ujistil jsem se, že mne nikdo nesleduje, a šlápl na plyn. Cestu jsem znal, takže jsem se nemusel zdržovat hledáním. Po nějaké době zběsilé jízdy jsem zpomalil a odbočil z hlavní silnice. Zvolna jsem sjížděl dolů. Když jsem odbočoval do Nipanuala Drive, naskytl se mi velmi nemilý pohled. Ulička byla zaplněna auty a lidmi.

Od vraždy uplynulo sotva pár hodin a už o tom vědělo široké okolí. Policisté místo činu ohradili, ale kolem se stejně tísnili lidé, fotografovali, vzrušeně hovořili a hlavně překáželi.

Samozřejmě nejvíc překáželi mně, protože kolem poštovních schránek byl dav nejhustší. Vmísil jsem se mezi postávající zvědavce a vyčkával. Lidé měli naštěstí oči jen pro Bastionův dům a mě si moc nevšímali. Když jsem měl dojem, že nadešel správný okamžik, rychle jsem otevřel schránku se jménem Abney a dychtivě hmátl dovnitř.

Prsty nahmataly kameru. Oddychl jsem si.

Vytáhl jsem kameru ven a schránku zase zavřel. Ještě chvíli jsem předstíral, že mě zajímá místo vraždy, pak jsem nasedl do auta a odjel zpátky do hotelu.

Měl jsem na všechno všehovšudy hodinu.

Otevřel jsem kameru.

Čekal jsem, že v ní najdu založený film. Ten v ní založený nebyl, ale zato tam jeden svitek volně ležel. Byly tam i stvrzenky ke dvěma bezpečnostním schránkám – jedné v San Francisku, druhé v Salt Lake City – a k nim klíče, zabalené do hedvábného papíru, aby nechřestily.

Prohlédl j sem si svitek.

Byl to exponovaný mikrofilm – vyvolaný. Vytáhl jsem kapesní lupu. Mikrofilm obsahoval fotografie dopisů. Podle mého hrubého odhadu jich tam musely být celé stovky.

Zaujal mě jeden psaný ženskou rukou. Poznal jsem Normin rukopis. Zběžně jsem ho přelétl očima a musel se červenat. Vtěsnat tolik erotiky do jediného dopisu dokázala skutečně jedině Norma. Ovšem udělat takovou hloupost a podepsat se pod něj vlastním jménem mohla také jen ona.

Na víc mi nezbyl čas. Bylo mi jasné, že mám v rukou něco velmi nebezpečného, a pečlivě jsem to uložil do kapsy.

Zastavil jsem se v obchodě s fotografickým materiálem a koupil nový film. Založil jsem ho do kamery a jel na King Street, kde parkovala naše malá špionka.

Celé auto bylo až na zapalování odemčené. Natočil jsem na kameru pohled na auto ze všech stran a pak jsem několik dlouhých minut pečlivě stíral otisky prstů. Když jsem byl hotov, vložil jsem kameru do přihrádky v palubní desce.

Potom jsem zašel do nejbližšího obchodu – shodou okolností to bylo hodinářství – a koupil tam malý budíček. Vyndal jsem ho z papírové krabičky, pečlivě do ní uložil mikrofilm a oba klíče, krabičku jsem zase zalepil a zamířil na poštu. Balíček jsem odeslal letecky na adresu detektivní kanceláře Coolová & Lam, k rukám slečny Elsie Brandové.

Seržant Hulamoki vypadal velmi schopně a ani na okamžik neodkládal vysoce profesionální výraz. Bylo mi však jasné, že kdyby byl jen z poloviny tak schopný a profesionální, jak se tvářil, držel by nás na policejním oddělení tak dlouho, dokud by jeho muži neprohledali byt Miriam Woodfordové. Jen tak ze cviku jsem prošel kolem. Před domem parkovala dvě policejní auta.

Miru ani Normu jsem nikde nezahlédl.

Nenápadně jsem se potloukal po druhé straně ulice a přitom poočku sledoval, co se bude dít. Z přítomnosti dvou policejních vozů před domem jsem usuzoval, že dívky jsou stále ještě uvnitř.

Můj úsudek byl správný. Neuběhlo ani pět minut a ve dveřích se objevily Mira a Norma v doprovodu dvou policistů. Policisté je usadili do jednoho z vozů a odvezli na oddělení.

Když zmizeli z dohledu, vykročil jsem pomalu ke dveřím bytu a zaklepal.

Asi minutu se nic nedělo. Pak se náhle dveře prudce otevřely a v nich stál muž v uniformě.

„Pojďte dál,“ vyzval mě.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Říkám vám, abyste šel dál!“ Tentokrát to byl rozkaz.

„Omlouvám se, ale opravdu dál nepůjdu. Chtěl jsem vám jenom říct, abyste to tu opravdu důkladně prohledali a na nic přitom nezapomněli.“

„Kdo jste?“

„Přítel těch dívek. Záleží mi na tom, aby byl pravý pachatel odhalen co nejdřív.“

„Tak pojďte dál. Chci si s vámi pohovořit uvnitř.“

„Ale já…“

Veškerý odpor byl marný. Policista mě zkušeným pohybem uchopil vpředu za košili, vtáhl mě dovnitř a prudkým smýknutím doslova hodil do křesla.

„Tak aby bylo jasno. Když říkám, abyste šel dál, chci, abyste šel dál, a nehodlám o tom s vámi diskutovat.“ Pak ztišil hlas a zeptal se už klidnějším tónem: „Jak se jmenujete?“

„Donald Lam. Jsem soukromý detektiv. Přijel jsem služebně v důvěrné záležitosti svého klienta. Seržant Hulamoki mne už vyslechl a propustil.“

„Tak co tady potom děláte?“

„Vždyť jsem vám už u dveří říkal, že jsem vás chtěl jenom upozornit, abyste to tu důkladně prohledali.“

„Vy nám nemáte co nařizovat. Sami víme, co je naší povinností.“

„Já vám nechtěl nic nařizovat, já se chtěl jen ujistit, že si na domovní prohlídce dáte jaksepatří záležet.“

„Proč?“

„Protože bych byl strašně nerad, kdyby sem někdo nastrčil něco, co by mohlo být použito jako důkaz proti těm dvěma dívkám, a hřešil na to, že to bude vypadat, jako že jste to při první prohlídce přehlédli.“

Policista chvíli přemýšlel.

„Kterou z těch dívek zastupujete?“

„Nenechávám si platit ani od jedné.“

„Tak proč se v tom tak angažujete?“

„Chci zjistit, kdo tu vraždu ve skutečnosti spáchal.“

„V tom případě ale musíte sám jednu z nich podezírat, jinak byste sem přece nechodil.“

Okázale jsem zívl a znuděně řekl: „Když vy budete pokračovat v domovní prohlídce a mě necháte jít, abych se mohl věnovat svý práci, bude to pro nás pro všechny prospěšnější. Mimochodem, na dopadení pachatele mi záleží už proto, aby se to policie nepokusila přišít na triko mně.“

Podíval se na mě překvapeně. „Proč by z toho měli vinit vás?“

„Aby mohli případ uzavřít.“

„Mám skoro dojem, že jste sem přišel něco nastrčit sám.“

Jako na povel jsem se vztyčil z křesla a rozpřáhl ruce. „Můžete si mě prohledat.“

Prohledal mě.

„Vy mi pořád nerozumíte. Prostě jsem se tu zastavil a chtěl vám říct, abyste to tu dobře prohledali. Věděl jsem, že vás tu najdu. Podle předpokladu jste nejprve vyslýchali dívky na místě, pak jste je odvezli k dalšímu výslechu na oddělení a zatím začali s domovní prohlídkou. Počkal jsem venku, až vaši kolegové s děvčaty odjedou, a pak jsem zaklepal. Naposledy vám říkám: důkladně to tu prohledejte, aby nebylo pochyb o tom, že jakýkoli předmět doličný, který tu objevíte po této prohlídce, je nastrčený. Rozumíte, proč potřebuju mít jistotu, že na nic nezapomenete? Můžete mi zaručit, že nic nepřehlédnete a nic neopomenete prohledat?“

„Můžete se spolehnout. Jestli tady něco v tuhle chvíli je, určitě to najdeme.“

„Dobře. Můžu vědět vaše jméno?“

„Daley.“

„Tak hodně štěstí,“ popřál jsem mu a vykročil ke dveřím.

Chvíli váhal, jako by se rozmýšlel, má-li mě nechat odejít, a pak mávl rukou na pozdrav.

Sel jsem do hotelu, převlékl se do plavek a vyrazil na pláž. Půjčil jsem si surfové prkno, plul podél břehu a pozoroval lidi na pláži.

Po deseti či patnácti minutách jsem zahlédl Bertu Coolovou. Seděla pod slunečníkem.

Rychle jsem přirazil ke břehu, vytáhl prkno z vody a šel k ní.

„Jak to jde?“

Preventivně po mně hodila zlým pohledem. „Řekneš jediný slovo o mý postavě a já si z toho slunečníku udělám kopí a přede všema tě poženu až do hotelu. Radši mi řekni, jak to dopadlo.“

Zadíval jsem na moře a s předstíraným nezájmem utrousil: „Dobře. Jak jinak. Kde máš Bicknella?“

„Co je to za otázku? Nejsem jeho chůva!“

„Co tady vůbec děláš?“

„Čekám, až se tu objeví Bicknell s tou svou krasotinkou.“

„Kterou máš na mysli?“

„Kterou bys myslel? Miriam Woodfordovou, kterou jinou.“

„Ta se tu neobjeví. Teď právě ji vyslýchá policie.“

Berta mě zpražila pohledem a uštěpačně řekla: „A vida! Kdo by se toho nadál!“

Chvíli mlčela a pak se zeptala: „Co tu děláš ty, Donalde, že jsem tak smělá?“

„Dávám policii možnost prohledat mi nerušené pokoj. Když se podíváš směrem k hotelu Moana, v horním patře uvidíš v okně chlapa v uniformě s dalekohledem na očích. Celou dobu mě nespouští z očí. Jakmile by uviděl, že se vracím do hotelu, dá signál k ukončení domovní prohlídky u mě v pokoji.“

„V tom případě jsou u mě taky,“ povzdychla si Berta. „Doufám, že mi to tam moc nerozhrabou a všechno po sobě zase uklidí.“

Chvíli jsme seděli mlčky.

„Zatracená práce,“ ozvala se znovu Berta. „Něco se na nás chystá. Problém je v tom, že nevíme co.“

„Proč si myslíš, že se na nás něco chystá?“

„Cítím to ve vzduchu.“

„Tak to snad abych vzal prkno a skočil zpátky do moře, aby na mě ten policajt líp viděl.“

„Kdy se vrátíš do pokoje?“

„Až ten chlápek z okna zmizí. To bude znamení, že jsou s prohlídkou hotovi.“

Donesl jsem prkno k vodě a odrazil od břehu.

Asi za půl hodiny jsem se podíval směrem k hotelu. Muž v okně nebyl. Vylezl jsem z vody, vrátil prkno, šel do pokoje, vysprchoval se, oblékl a porozhlédl se po svých věcech.

Předtím jsem si poznamenal číslo vozu Miřiny pokojské. Teď jsem si ho ověřil a zjistil, že se jedná o auto z půjčovny. Zatelefonoval jsem do místní půjčovny aut. Vůz byl půjčen na jméno Jerome C. Bastion.

Věděl jsem, že policie bude určitě prohledávat i Miřin byt. Byl jsem si jist, že magnetofon s mikrofonem najdou jako první. Odtud je stopa dovede k pokojské. Ani jsem si netroufal domyslet, kam je povede dál.

Vytočil jsem číslo policejního oddělení a vyžádal si k telefonu seržanta Hulamokiho.

„Tady je Donald Lam, seržante.“

„Dobrý den.“ V tónu jeho hlasu bylo zřetelně slyšet, jak ožil, když se doslechl, kdo ho volá. „Jsem rád, že voláte. Mohl byste… Počkejte prosím chvíli. Nechám si hovor přepojit do vedlejší kanceláře. Tady je moc lidí.“

Musel jsem se usmát. Jako bych ho viděl, jak přivolává svědka, který bude rozhovor odposlouchávat, a ještě pro jistotu zapojuje nahrávací zařízení.

Za okamžik se ozval. Mluvil mile a přátelsky. „Už je to v pořádku. Můžeme mluvit – nikdo nás neuslyší. Co máte na srdci, pane Lame?“

„Zajímá mě ta vražda.“

„Ano. To vím.“

„Zajímá mě, ale ne tak, jak si myslíte.“

„O to se teď nebudeme přít. Prostě vás z toho či onoho důvodu zajímá. Jak to souvisí s vaším telefonátem?“

„Trochu jsem se porozhlížel po zdejších půjčovnách aut. Chtěl jsem zjistit, jestli si Jerome C. Bastion náhodou nepůjčil auto.“

„A zjistil jste něco?“

„Zjistil. Mám číslo toho auta. Chcete ho vědět?“

„To je od vás milé, pane Lame, ale my už jsme si ho zjistili před hodinou.“

„Myslel jsem si, že byste to auto mohli najít někde kolem a že by to byla stopa.“

„Jeden z vozů jsme našli v garáži domu, v kterém Bastion bydlel.“

„Jeden z vozů? Chcete snad říct, že si jich půjčil víc?“

„Přesně tak. Jedno auto měl v domě. Po druhém jsme vyhlásili všeobecné pátrání. Až ho najdou, budeme vědět víc. Podle místa, kde bude parkovat, můžeme na ledasco usuzovat.“

„Takže dvě.“

„Správně. Ze dvou různých půjčoven. Jestli jste telefonicky prověřoval všechny místní půjčovny, je zvláštní, že jste na to druhé nenarazil.“

„Všechny jsem nakonec neprověřoval. Jak jsem přišel na první auto, nechal jsem toho. Nenapadlo mě, že by si půjčil dvě.“

„Ale pane Lame,“ seržant Hulamoki nasadil pobaveně otcovský tón, „nechci vám radit, zvlášť když vím, že v naší branži nejste prvním rokem, ale při pátrání musíme vždycky prověřit všechny možnosti, i kdybychom nakrásně na něco přišli hned napoprvé.“

„Děkuji zdvořile,“ řekl jsem plaše. „Vaši radu si vezmu k srdci. Pro příště budu pátrat tak, jak je v místním kraji zvykem, a prověřím všechno do posledního puntíku.“

„Ještě něco mi povíte?“

„Cestou jsem se zastavil v bytě Miriam Woodfordové a doporučil vašim mužům, aby to tam důkladně prohledali.“

„Rozumím. A můžu se zeptat, co vás k tomu vedlo?“

„Kdyby se tam náhodou někdo pokusil něco nastrčit, byl bych rád, aby bylo jasno, že se tak stalo až později,“

„V tomto ohledu nemusíte mít strach, pane Lame. Mí lidé se o to postarají. Chcete mi svěřit ještě něco dalšího?“

„Na palubě lodi byl muž jménem Sidney Selma. Mám dojem, že to byl vyděrač. Kdyby se to prokázalo, snad by stálo za to prověřit, jestli nebyl ve spojení s Bastionem.“

„Ale to se podívejme! Jak jste přišel na to, že by to mohl být vyděrač?“

„Prostě mi na něm něco nesedělo.“

„Chcete říct, že jste měl něco jako předtuchu?“

„I tak by se to dalo nazvat.“

„Hm. To jsou věci. Na lodi je sedm set deset cestujících. Vy se po nich podíváte a dostanete tušení, že právě tenhleten je vyděrač. Opravdu zvláštní. Podle vás bychom ho teď měli zatknout a obvinit z vraždy?!“

„Nic takového jsem přece neřekl.“

„Neřekl, ale znělo to tak.“

„Tak to taky znít mělo.“ Dostal jsem ho.

„Chcete říct, že přesně to jste mi chtěl sdělit?“ vypravil ze sebe šokovaný seržant.

„Ano, to chci.“

„Pak ale musíte vědět mnohem víc, než jste mi řekl.“

„Přece si nemyslíte, že bych vám mohl vypovědět všechno, co vím, v jednom krátkém telefonním rozhovoru.“

„Když jsem řekl ,,všechno,“ myslel jsem všechno o té vraždě.“

„Já také.“

Nastalo ticho. Po několika vteřinách se Hulamoki vzpamatoval: „Ještě máte něco na srdci?“

„To je zatím všechno.“

„Kdybyste na něco dalšího přišel, můžete mi kdykoli zavolat.“ Zavěsili jsme současně.

14)

Nespouštěl jsem Miřin byt z očí. Policisté dokončili svou práci a potom odjeli. Zhruba půl hodiny nato se objevilo další policejní auto. Eskorta přivážela Miriam Woodfordovou a Normu Radcliffovou od výslechu.

Už už jsem vykračoval, že je půjdu pozdravit, když vtom kolem mne prosvištělo auto a prudce zastavilo před domem. Drobný Stephenson Bicknell asi na okamžik zapomněl na svou artritidu, vyskočil z auta a s přehnaně mužným výrazem ve tváři pomáhal vystoupit Bertě.

Bylo to k popukání. Obrovská Berta se snažila chovat jako křehká dáma a ladně podávala droboučkému Bicknellovi masitou ruku. Když by na to přišlo, vzala by Berta Bicknella do náruče a přehodila by ho přes střechu auta jako pírko. Ale teď se tvářila, že je o hlavu menší než on a že bez jeho kavalírské pomoci z auta nevystoupí. Bicknellovi to dělalo očividně dobře. Oba hráli své role výborně a já se královsky bavil.

Bylo mi jasné, že Berta s Bicknellem čekali za rohem, až se dívky vrátí.

V domě byli asi hodinu. Počkal jsem,.až odjedou, došel ke dveřím a zazvonil.

Dveře se rozletěly dokořán. „Kdo to zase…“ Když mě však Miriam uviděla, změnila tón i výraz. „Nazdar, Donalde. Už jsme měly strach, kde jsi tak dlouho.“

„Tak už strach mít nemusíte.“

„To nás těší. Pojď dál.“

Sedli jsme si v ložnici na postel, sklonili k sobě hlavy a mluvili velmi tiše.

„Unavil vás výslech?“ zeptal jsem se.

„To si piš, že unavil. Zkoušeli na nás všechno možný.“

„A obstály jste?“

„To se teprve uvidí.“

„Co jste jim řekly?“

„Spoustu věcí.“

„Vyslýchali vás zvlášť nebo dohromady?“

„Nejdřív zvlášť, potom dohromady, pak zase zvlášť.“

„Asi bude nejlíp, když mi rovnou řekneš, co se vlastně stalo.“

„Když jsi ráno od nás odešel, vypravily jsme se na pláž.“

„Společně?“ zadíval jsem se na ni zpytavě.

Uhnula očima.

„Ptám se, společně?“

„Na začátku jo.“

„A potom?“

„Potom tam Norma uviděla jednoho chlapíka, co se s ním seznámila na palubě. Vypadal celkem k světu, tak si řekla proč ne…“

Podíval jsem se na Normu.

„Myslela jsem, že se s ním zastavím na kus řeči a zase se vrátím k Miře. Vypadal tak opuštěně a…“

„Jak se jmenuje?“

„Představil se jako Ray Geary.“

„Jak dlouho jsi s ním byla?“

„To ti neřeknu. Dlouho,“ zasmála se Norma nervózně. „Šli jsem si zaplavat, pak jsme leželi na pláži. Trochu to na mě zkoušel. Celou dobu jsem myslela na to, že musím jít za Miriam a že musíme společně najít toho starýho protivu Bicknella, ale ten chlapík tak pěkně mluvil a mně se dobře poslouchalo… Prostě se mi nikam nechtělo, tak jsem si řekla, že se to pro jednou nezblázní.“

„Takže ty nevíš, jak dlouho jsi s ním byla?“

„Ne.“

„Co bylo dál?“

„Nakonec mě to přestalo bavit. Zvedla jsem se a šla jsem hledat Miriam. Dvakrát jsem přešla celou pláž tam a zpátky a nenašla jsem ani Miriam, ani Bicknella. Prostě tam ani jeden nebyl.“

„Kde jsi byla ty, Miriam?“

„Promenovala jsem se po pláži a pořád ne a ne na Bicknella natrefit. Už jsem toho začínala mít dost. Nakonec jsem si řekla, že by se taky jednou mohl snažit sám, a nechala toho.“

„Jestli tomu dobře rozumím, Bicknell na pláži nebyl?“

„Nebyl.“

„Co jsi udělala?“

„Schovala jsem se do stínu jedny odložený loďky a čekala na Normu. Nechtěla jsem chodit za ní, abych třeba nepřišla nevhod a nevyrušila je.“

„Jak to bylo dál? Dočkala jsi se jí?“

„Ve stínu loďky bylo příjemně, písek mě hřál do zad, kolem tiše šplouchala voda… Prostě jsem usnula jako špalek.“

„A dál?“

„Najednou jsem se probudila. Neměla jsem nejmenší tušení, jak dlouho jsem spala.“

„Měla jsi s sebou hodinky?“

„Blázníš? Přece si nebudu brát hodinky, když jdu plavat.“

„A potom?“

„Potom jsem šla hledat Normu. Došla jsem k místu, kde jsme se rozdělily, ale nebyla ani tam, ani nikde kolem.“

„A dál?“

„Dál nic. Šla jsem domů, sundala si plavky, osprchovala se a odpočívala. Jen tak jsem se povalovala a bylo mi dobře.“

„Jak dlouho?“

„Až do chvíle, než přijela policie.“

„Norma mezitím přišla?“

„Samozřejmě. Přišla půl hodiny před příchodem policie.“

„Kde jsi byla, Normo?“

„Hledala jsem Miru. Začaly mě trápit výčitky svědomí, tak jsem ji šla hledat. Dívala jsem se všude, ale nikde jsem ji neviděla. Ke všemu jsem nepotkala ani nikoho jinýho, s kým bych si mohla popovídat. Strašně jsem se na sebe zlobila, že jsem promarnila takovou příležitost, a chtěla jsem to rychle napravit. Ale ten chlapík mezitím zmizel taky. Když jsem viděla, že další hledání je marný, šla jsem si zaplavat, abych z celýho dne měla aspoň něco. Přišla jsem domů, dala si sprchu a začala se hádat s Miriam, čí je to vina.“

„Jedna jste obviňovala druhou, je to tak?“

Norma svěsila hlavu.

„Takhle jsi to řekla policii?“

„Jo. Přesně takhle.“

„Jak dlouho jsi byla s tím chlápkem – s tím Rayem Gearym?“

„To nevím. Neměla jsem hodinky a on taky ne.“

„Ani to nedokážeš odhadnout?“

„Ne. Nemám odhad.“

Potřásl jsem smutně hlavou. „Děvčata, děvčata. Je vám jasný, že podle toho, co jste mi právě řekly, mohla kterákoli z vás dojet za Bastionem a zabít ho?“

„Nebuď malej,“ řekla Norma pohoršené. „Umíš si nás představit?“

Miriam se chichotala.

„Kromě toho nám tohle policajti celou dobu říkali taky,“ pokračovala Norma otráveně. „Takže nic novýho, Donalde.“

„To je mi líto. Příště se pokusím přijít s něčím novým.“

„To budeš hodnej.“

Snažil jsem se mluvit klidně, jako by vůbec o nic nešlo. „A co vaše pokojská? Ta by ti přece mohla poskytnout alibi, Miriam. Mohla by dosvědčit, že jsi přišla domů, osprchovala ses a lehla si.“

„Ale Mitsui tu nebyla, když jsem přišla. Byla zrovna ve městě nakupovat.“

„Kdy se vrátila?“

„Chvíli před Normou.“

„Policie ji už vyslechla?“

„Ne. Jak Mitsui uslyšela, že je v domě policie, utekla zadem.“

„Viděla jsi, jak utíká?“

„Ne, ale slyšela jsem kroky a pak práskly zadní dveře.“

„Od tý doby se nevrátila?“

„Zřejmě ne. Když jsme se vrátily, nebyla tu. Chtěly jsme, aby tu trochu poklidila, ale ještě se neobjevila.“

„Myslíš, že ji policisti nemohli zadržet, když vybíhala ze zadních dveří, a odvézt ji k výslechu?“

„Ne, protože když nás vyslýchali, tak se ji taky snažili najít.“

„Řekly jste policii její jméno a adresu?“

„Jenom jméno, adresu neznáme. Ráno vždycky přišla a večer odešla, nestaraly jsme se o to, kde bydlí.“

„Když o to budou stát, najdou ji i bez adresy.“

„Tvářili se, že o to hodně stojí.“

Najednou jsem dostal nápad. „Miriam, zavolej na oddělení a chtěj k telefonu seržanta Hulamokiho. Řekni mu, že máš na večer pozvaný hosty a že potřebuješ, aby Mitsui propustili.“

„Co když ji opravdu propustí? Kde ty hosty vezmeme?“

„Já budu váš host. Už mě nebaví jíst po restauracích. Bude mi velkým potěšením přijít k vám na večeři.“

„Nám taky, Donalde,“ ucedila Miriam.

„A já bych mohla pozvat Raye Gearyho,“ zajásala Norma. „Budeme prima čtveřice. To bude úžasný, Miro!“

Miriam chvíli váhala. Pak zvedla sluchátko, vytočila číslo policejního oddělení a vyžádala si k telefonu seržanta Hulamokiho. „Tady je Miriam Woodfordová, seržante. Dnes večer čekám hosty. Potřebovala bych, aby mi Mitsui pomohla. Myslíte, že byste ji mohli pro dnešek propustit?“

Chvíli bylo ticho. Pak Miriam řekla: „Cože? Vy nevíte… Tomu nerozumím… Ne, už jsem vám říkala, že její adresu nemáme… Aha… Dobře, já počkám…“

Úzkostí jsme skoro ani nedýchali a napjatě čekali, co bude dál. Miriam si nervózně tiskla sluchátko k uchu. „Ano… Ano, ano… Rozumím… Mockrát děkuju za laskavost. Takže to vypadá, že byste mi ji sem mohli poslat?“

Zase bylo chvíli ticho.

„Dobře. Zavolám vám. Zatím díky.“

Miriam zavěsila.

„Říkal, že neví, kde Mitsui je. Ale zrovna když jsme spolu mluvili, přišlo hlášení od dopravní policie, že Mitsui zadrželi na silnici v autě půjčeném na jméno Jerome C. Bastion.“

„To jsme ale měli štěstí, že hlášení přišlo právě ve chvíli, kdy tě měl Hulamoki na telefonu, co?“

„Chceš říct, že to na nás hrál?“

„Ne, chci říct, že jsme měli štěstí, že Mitsui našli právě včas.“

Miriam se na mě podívala vyčítavě. „Donalde, ty něco víš a nechceš mi to říct.“

„Miro, já se ti především snažím pomoct.“

„Možná se mi snažíš pomoct, ale něco přede mnou tajíš.“

„Policie našla magnetofon. Je jasný, že ho musel někdo obsluhovat, měnit v něm každý den pásky a tak. To je samozřejmě rychle přivedlo k Mitsui. A teď ji jako na potvoru najdou v Bastionove autě.“

„To znamená, že jim dojde, kdo tam ten magnetofon dal,“ řekla Miriam, jako by nechtěla věřit, jak hladce do sebe všechno zapadá.

„A taky jim dojde, kdo všechno mohl mít zájem na Bastionově smrti,“ řekl jsem tvrdě.

Miriam si zaraženě skousla ret.

„Co jsi policii o Bastionovi řekla?“

„Řekla jsem jim, že ho vůbec neznám, že to jméno slyším poprvé v životě.“

„Nepřiznala jsi, že se tě pokoušel vydírat?“

„Nejsem blázen, abych se dobrovolně přiznávala k něčemu, co mi může uškodit.“

„Ale jestli se to, že se tě pokoušel vydírat, prokáže, obviní tě z křivé výpovědi.“

„To se jim bude prokazovat těžko. Teď, když je po něm.“

„Tak jinak, Miriam. Říkala jsi, že Mitsui šla dopoledne nakoupit a vrátila se pozdě. Co koupila?“

Norma a Mira si vyměnily překvapené pohledy.

„To nevíme,“ vyhrkly téměř současně.

„Tak se půjdeme podívat.“

Odebrali jsme se pátrat do kuchyně. Nenašli jsme nic, co by mohlo eventuálně pocházet z Mitsuina dopoledního nákupu.

„Dobrá,“ řekl jsem. „Budeme si to pamatovat. Třeba se to ještě bude hodit.“

„Ale Mitsui přece na sobě neměla plavky,“ podotkla Miriam.

Vedl jsem dívky zpátky do ložnice. „Podle Bicknellovy výpovědi na sobě ta dívka také nemusela mít vůbec nic. Jestli byla jen trochu chytrá, svlékla se donaha. Musela počítat s tím, že se umaže od krve, a z vlastního těla se krev smývá lépe než ze šatů.“

„To zní věrohodně,“ řekla Miriam. „Zajímalo by mě, jestli to napadne i policii.“

„Nepochybně. Není to příliš složitá úvaha. A kdyby je náhodou nenapadla, můžeš je na ni snadno navést. Stačí, když ještě jednou zavoláš našeho milého seržanta Hulamokiho a řekneš mu, že nutně potřebuješ mluvit s Mitsui, jestli by ti ji nemohl na chvíli dát k telefonu.“

„A ty myslíš, že to udělá?“

„Samozřejmě, že ne. Zeptá se tě, co jí chceš, a nabídne ti, že jí to vyřídí.“

„A co jí má vyřídit?“

„Požádej ho, ať se jí zeptá, kam dala nákup, který odpoledne přinesla z města, že ho nemůžeš nikde najít.“

Miriam se pomalu rozzářila. „Aha, už chápu. Prostě mu to mám naservírovat jako na talíři.“

Kývl jsem a zvedl se k odchodu.

Norma se ke mně přitočila. „Slib mi, že dnes večer přijdeš na večeři. Uděláme si hezký večer. Ray Geary se ti určitě bude líbit.“

„Ale co když Mitsui nepustí? Co pak? Osobně si nemyslím, že by ji pustili jen tak.“

„To vůbec nevadí. Můžeš přijít i tak. Něco s Mirou uvaříme…“

„Cože?“ vyletěla Mira.

„Říkala jsem, že Donald může přijít v každým případě. Že spolu něco uvaříme.“

Miriam zhnuseně zavrtěla hlavou. „Ty se kvůli svýmu Rayovi třeba postav na hlavu. Ale mně žádnej chlap nestojí za to, abych si kvůli němu pálila prsty o horký hrnce a předstírala, jaká jsem roztomilá hospodyňka.“

Norma zrudla studem a odvrátila se.

„Ale třeba by nás mohl Donald vzít někam na večeři,“ usmála se na mě Mira sladce. „V okolí je spousta příjemných restaurací s intimním osvětlením.“

„Snad nepůjdeme všichni čtyři?“ zjišťoval jsem a obával se nejhoršího.

Norma přestala dělat uraženou a zatvářila se smířlivě. „No tak dobře, Miro, asi máš pravdu. Tak ať Donald pozve na večeři tebe a mě pozve Ray.“

„Už o tom ví?“ zeptala se Miriam pochybovačně.

„Samozřejmě, že neví. Zavolám mu, pozvu ho k nám na večeři, a až přijde, oznámím mu, že policie zadržuje naši kuchařku a že se celá akce ruší. Přirozeně se zachová jako pravý džentlmen a někam mě pozve.“

Musel jsem se usmát. „To se o ženský taktice dozvídám pěkný věci. Jakou šanci vůbec může mít pouhý muž tváří v tvář takové ženské lstivosti?“ mudroval jsem napůl žertem nahlas.

Miriam náhle zvážněla a významně se mi podívala do očí: „Vůbec žádnou, Donalde, když už to chceš vědět. A neměl bys na to nikdy zapomínat.“

15)

Zavolal jsem do kanceláře místní letecké společnosti a sondoval, jestli nemají volné místo v nočním letu na pevninu.

Štěstí stálo zase jednou při mně. V letadle opravdu jedno volné místo bylo. A tak jsem neváhal ani vteřinu.

Dívka na druhém konci drátu chtěla vědět, na čí jméno má letenku napsat. „Sidney Selma,“ řekl jsem a zašel si lístek hned vyzvednout.

Plánoval jsem, že jestli tím letadlem opravdu poletím, budu cestovat pod Šelmovým jménem. Policie určitě prohlíží seznamy cestujících a dozví se tak, že Selma ve spěchu opouští Honolulu.

Byla to taková náhoda, až jsem měl skoro podezření, že to volné místo v letadle nastražila policie, aby zjistila, kdo se pokusí rychle zmizet.

Seděl jsem ve svém hotelovém pokoji asi hodinu, když se ozval telefon.

Zvedl jsem sluchátko. Uslyšel jsem Miřin hlas. „Donalde, prosím tě, mohl bys k nám přijít?“

„Kdy?“

„Teď hned.“ Znělo to naléhavě.

„Co se stalo?“

„Mitsui se vrátila. Přišel s ní také seržant Hulamoki a ještě jeden muž.“

„Už jdu,“ řekl jsem krátce a zavěsil.

Rozběhl jsem se do Miřina apartmá, jako bych se rozhodl překonat světový rekord v běhu na pět set metrů.

Seržant Hulamoki se netvářil právě nadšeně, že mě zase vidí.

„Vy nejste advokát, pane Lame, že ne?“

„Ne. Vypadám snad na to?“

„Máte povolení k provozování praxe na Honolulu?“

„Ne.“

„Co vás na tomto případu zajímá?“

„Snažím se ho rozmotat. To je všechno.“

„Pracujete pro Miriam Woodfordovou?“

„Už jsem vám jednou říkal, že mi nezaplatila ani cent.“

„Chci, aby tu byl,“ vložila se do toho Miriam.

„Pročpak?“

„Protože věřím, že to vyřeší.“

Seržant Hulamoki si opět vzal slovo. „Tak abychom zbytečně nemámili čas. Při domovní prohlídce jsme objevili ve zdi za obrazem ukrytý mikrofon a od něj nás šňůra dovedla na zadní verandu, kde byl pod podlahou ukrytý magnetofon. Každých šest hodin do něj někdo musel nasadit novou pásku. Přirozeně to musel být někdo, kdo se tu pravidelně vyskytuje, má sem zcela volný přístup, přichází a odchází, aniž by to budilo podezření. Napadlo nás, že to mohla být Mitsui.“

„Já s magnetofonem nemám nic společného,“ ozvala se Mitsui.

Seržant dělal, že ji neslyší. „Takže jsme po Mitsui vyhlásili pátrání. Současně jsme pátrali i po druhém voze, který si Bastion půjčil.“ Na okamžik se odmlčel a významně se na mě podíval. „Bastion si totiž půjčil dvě auta, víte.“

„Vím,“ ušklíbl jsem se.

„Celý Bastionův dům jsme důkladně pročesali. Chtěli jsme mít jistotu, že skutečně najdeme, co hledáme.“

„A našli jste?“ zeptal jsem se.

Hulamoki mou otázku přeslechl. „Když jsme procházeli soupis předmětů nalezených v domě při domovní prohlídce, přišli jsme na filmy, ale kamera ani fotoaparát přitom na seznamu nebyly. V domě jsme nic takového prostě nenašli. To nás poněkud vyvedlo z míry, protože jinak to nevypadalo, že by v domě něco chybělo. Při domovní prohlídce jsme ale přesto objevili zajímavou skrýš. V knihovně jsme mezi knihami našli jednu, která měla vytrhané stránky a mohla sloužit jako tajná schránka. Byla ovšem prázdná. Podle jejích rozměrů jsme usoudili, že by se do ní vešla přesně taková kamera, v jaké mohly být exponovány nalezené filmy.“

„To je opravdu zvláštní,“ zamumlal jsem zdvořile.

Hulamoki se na mě ostře podíval. „Copak si o tom myslíte, pane Lame?“

„Nemyslím si nic. Můžete mě prohledat, jestli chcete.“

„To uděláme, jen klid,“ řekl seržent temně. Na chvíli se odmlčel a pak rozvážně pokračoval. „Když jsme druhý vůz konečně našli, k našemu velkému překvapení v něm seděla Mitsui. V přihrádce pod palubní deskou jsme objevili kameru odcizenou z Bastionova domu.“

„Já nic nevím,“ pípla Mitsui.

„Jak to přijde, že jste to auto řídila vy, Mitsui?“

„Půjčila jsem si ho.“

„Od koho?“

„Od jednoho přítele.“

Seržant Hulamoki se obrátil k Daleymu, který prováděl domovní prohlídku. „Prohledali jste to tu pořádně, Daley?“

„To bych řekl.“

„Zapsali jste všechno? Na nic jste nezapomněli?“

„Že se ptáte,“ zahuhlal Daley.

Seržant Hulamoki se zadíval na Mitsui, jako by se snažil uhádnout, co se skrývá v neproniknutelném výrazu její tváře. „Nechtěl bych se pouštět do velkých spekulací, ale nemůžu se ubránit dojmu, že se tato dívka spolčila s Bastionem proti Miriam Woodfordové a nějak to mezi nimi přestalo klapat. Dnes dopoledne vnikla neznámá žena do Bastionova domu, svlékla se donaha a vystřelila z pistole.“

Seržant hovořil a po celou dobu nespouštěl z Mitsui zamračený pohled. Náhle se obrátil k Daleymu. „Pročesali jste to tu opravdu důkladně?“

„Dívali jsme se úplně všude.“

„Dobrá, dobrá, věřím vám, ale stejně se tu ještě trochu porozhlédnu sám.“

„To je přesně to, co jsem nechtěl,“ vyskočil jsem ze židle rozčileně. „Říkal jsem Daleymu přece jasně, aby to tu dobře prohledali… Aby byla jistota, že cokoli se tu najde později…“

„Já jsem mu to říkal samozřejmě také,“ přerušil mě Hulamoki.

„A já jsem se tím řídil,“ řekl sebejistě Daley.

Seržant Hulamoki otevřel dveře do koupelny. „Podívám se nejdřív tady.“

Šel jsem za ním a sledoval ho.

„O co vám jde?“ zeptal se ne právě přívětivě.

„Podezíral jste mě,“ řekl jsem klidně.

„Já přece musím podezírat každého – od toho je policie,“ ohradil se nakvašeně.

„Já podezírám vás. Já taky musím podezírat každého, od toho jsem detektiv.“

„Čeho se vlastně bojíte?“

„Že byste tu mohl něco nastrčit.“

„Já?!“

„Ano, vy. Je snad v koupelně ještě někdo jiný?“

„A co bych sem podle vás mohl nastrčit?“

„Třeba pistoli.“

„Být várna, tak si moc nevyskakuju. Nezapomeňte, s kým mluvíte,“ seržant byl ve tváři rudý jak krocan a zalykal se vzteky. „Vezmu vás na oddělení a tam s várna zatočí, že budete koukat.“

„Zatočit se mnou můžete, ale podezření, že byste tu mohl nastrčit zbraň, mě stejně nezbavíte,“ řekl jsem s ledovým klidem.

„Teď není na hádky čas,“ řekl seržant, když viděl, že se mnou nic nezmůže. „Budeme hledat společně.“

Otevřel lékárničku a podíval se dovnitř. Pak se postavil na židli a díval se, jestli něco neleží na ní. V kleče si baterkou svítil do všech koutů. Spláchl záchod. Nahlédl do koše se špinavým prádlem. Z otvíral všechny zásuvky skříňky s čistými ručníky a toaletními potřebami a pečlivě z nich všechno vyndal.

Nakonec se postavil doprostřed koupelny a pozorně se rozhlížel kolem, jako by přemýšlel, kde hledat dál.

..Netrvalo dlouho a dostal nápad. Vykročil k toaletě a dal se do vyklízení poličky nad porcelánovou nádržkou. Když byl hotov, sundal poličku ze zdi a nadzdvihl víko.

Překvapením ho málem upustil.

„Panebože, pojďte se podívat!“

Vmžiku jsem byl u něj a díval se mu přes rameno.

Na dně nádržky ležel ve vodě revolver ráže 38.

„Přesně toho jsem se obával,“ řekl jsem sklesle.

„Ale já jsem to tam nedal,“ dušoval se Hulamoki. „Já jsem tady ani nebyl.“

„Tak kdo to tam potom dal?“ zeptal jsem se bezradně.

„Můžete třikrát hádat. Mitsui, Miriam Woodfordová nebo Norma Radcliffová.“

„Hádat můžu třikrát, ale možností je podstatně víc.“

„Jak to myslíte?“

„Revolver tam mohl dát prakticky kdokoli. V nestřeženém okamžiku stačilo vplížit se do domu zadními dveřmi a bylo to. Takhle to dopadá, když se věci nedělají pořádně,“ dodal jsem vyčítavě.

„Počkejte.“ Hulamoki se tvářil vážně. „Daley, pojďte sem!“

Položil víko na původní místo a čekal.

Daley otevřel dveře.

„Prohlížel jste koupelnu?“

„Samozřejmě.“

Seržant Hulamoki si nebohého Daleyho změřil pohledem, jakým si kobra prohlíží oběť, než ji zardousí. „Tak pojďte blíž, něco vám ukážu.“

„Ještě okamžik. Dovolte mi jednu otázku,“ zadržel jsem ho.

„Vy mlčte. Tady se ptám já. A povely uděluju taky já. Pojďte sem, Daley, a dobře se dívejte.“ Hulamoki nadzvedl víko vodní nádržky. „Vidíte tu pistoli?“

Daleymu poklesla čelist. „Vidím,“ vykoktal ze sebe.

„Když jste to tu prohledávali, díval jste se sem?“ ptal se seržant přísně.

Daley zahanbeně zavrtěl hlavou.

„Proč ne?“ zeptal jsem se.

„Prostě mě to nenapadlo,“ pravil tiše Daley s výrazem třídenního kuřete.

Jediným šťavnatým slovem jsem zhodnotil jeho profesionální způsobilost a zhnuseně vyšel z koupelny.

Miriam ke mně tázavě zdvihla oči.

„Šijou na nás boudu,“ oznámil jsem. „Seď, nic neříkej, na nic neodpovídej. Totéž platí i pro tebe, Normo.“

Mitsui se na mě podívala nevyzpytatelnýma japonskýma očima. Její tvář byla stejně klidná a nehybná jako květ lotosu.

„A co já?“ zeptala se věcně.

„Vy se řiďte hlasem svýho svědomí,“ poradil jsem jí a pochybovačně dodal: „Teda pokud nějaký vůbec máte. Jinak úplně postačí, když budete ještě chvíli lhát o Bastionovi a dalších věcech, a máte na krku obvinění z vraždy jako vyšitý.“

Seržant Hulamoki a Daley se zdrželi v koupelně skoro pět minut. Připravovali revolver, aby z něj – až oschne – mohly být sňaty otisky prstů. Oba věděli stejně dobře jako já, že to nikam nepovede, ale přesto si tuto policejní rutinu nemohli odpustit.

„Moc mě to mrzí,“ řekl Hulamoki. Řekl to tak, že jsem měl skoro pocit, že to myslí upřímně. Věděl jsem však, že pocity bývají často klamné a člověk by jim proto neměl podléhat.

„To je sice hezký, ale moc to nepomůže,“ ušklíbl jsem se.

„Vy si myslíte, že tam tu pistoli dal někdo až dodatečně?“

„Uhádl jste.“

„Můžete to nějak dokázat?“

„To nemůžu.“

Hulamoki se podíval na Daleyho. „Co mi k tomu řeknete?“

„Nikdy by mě nenapadlo, že to může sloužit jako úkryt. Vypadalo to, že se to nedá ani otevřít. Ale jinak jsem se díval úplně všude, seržante,“ hájil se srdnatě Daley.

„Jinými slovy,“ řekl Hulamoki jedovatě, „prohledal jste úplně všechno kromě místa, kde byla schovaná zbraň.“

„Kromě místa, kam někdo zbraň schoval později,“ opravil jsem ho. „Můžete mi říct, seržante, kdo vaše muže školí?“

„Přece já.“ Hulamoki se zatvářil dotčeně. „Jak se můžete takhle nejapně ptát?“

„Jen jsem se ujišťoval.“

„Každý se může někdy zmýlit.“

„To je sice pravda, ale neměl by se mýlit moc často.“

„Jestli si myslíte, pane Lame, že mě svou chytristikou vyvedete z míry, tak si to myslete dál.“

„Já si nic nemyslím,“ odvětil jsem klidně.

Seržant po mě hodil zlobným pohledem.

„Mám mu nasadit pouta, seržante?“ zeptal se Daley snaživě.

Hulamoki zavrtěl hlavou. „Zatím není třeba. Ještě jsme s ním nedomluvili. Mám zato, že něco ví a nechce to prozradit.“

„Taky se mi zdá,“ poznamenal úslužně Daley.

„Co se zdá, je sen,“ podíval jsem se na Daleyho posměšně.

Daley se napružil a udělal úkrok směrem k místu, kde jsem stál. „Daley!“ okřikl ho Hulamoki přísně.

Daley se prudce zastavil.

Pak se seržant obrátil k Mitsui. „Dnes dopoledne jste měla jít na nákup. Místo toho jste dojela autobusem na King Street, vystoupila a nasedla do auta.“

Mitsuiny oči poplašeně zacukaly, ale jinak se v její tváři nepohnulo nic.

„Někdy se ale nemýlíme,“ řekl Hulamoki důrazně a věnoval mi další významný pohled. „Vyslechli jsme řidiče autobusů, kteří měli dnes dopoledne směnu. Jeden vás viděl. Navíc si pamatoval, že jste celý minulý týden vystupovala na zastávce v King Street a dál jela autem.“

„Je to snad trestný čin, když si půjčím auto?“

„Záleží na tom, od koho.“

„Od přítele.“

„Byl Bastion váš přítel?“

Mitsui na okamžik zaváhala a pak řekla: „Ne.“

„Bastion se tedy nad vámi slitoval a půjčil vám auto, protože se nemohl dívat, jak trpíte v přeplněném autobuse?“

Mitsui tiše seděla a neodpovídala. Z kamenného výrazu její tváře se nedalo nic poznat.

Seržant Hulamoki neztrácel hlavu. Při výkonu služby se s podobnými případy musel setkat mnohokrát a věděl, co na takové platí. „Jestli nám po pravdě neřeknete, jak to bylo, budeme vás muset zatknout.“

Zkoumavě se jí zadíval do očí.

Dívka jeho pohled opětovala. Nehnutě na sebe hleděli a v místnosti se rozhostilo dusivé ticho.

Mitsui seděla jako vyřezávaná japonská figurka. Jen její oči po chvíli neunesly tíži seržantova pohledu a nervózně hledaly, jak by mu unikly.

Seržant na ni však hleděl dál. Upíral na ni oči, jako by jí chtěl dohlédnout až na dno černého svědomí.

Nikdo nepromluvil.

Seržant na okamžik svůj pohled odvrátil, mlčky se podíval na hodinky a pak zase na Mitsui.

Nestanovil časovou hranici, do kdy má Mitsui možnost promluvit. Nemusel. Jeho počínání bylo dostatečně výmluvné. Seděl uvolněně v křesle a tvářil se neutrálně jako policista, který plní svou povinnost, veškeré osobní sympatie a antipatie odsouvá stranou, není agresivní, ale zároveň je připraven v případě nutnosti tvrdě zasáhnout.

Nakonec Mitsui psychický nátlak nevydržela.

„Budu mluvit,“ oznámila.

„Poslouchám.“ Seržantův výraz se nezměnil. Dál se na ni upřeně díval.

„Asi před týdnem za mnou přišel muž.“

„Jaký muž?“

„Říkal, že se jmenuje Bastion.“

„Co chtěl?“

„Abych pro něj něco udělala.“

„Co vám za to slíbil?“

„Sto dolarů týdně.“

„Co jste měla udělat?“

„Měla jsem ho pustit do domu, až tam paní nebude.“

„Udělala jste to?“

„Ano.“

„Co tam dělal?“

„Vyvrtal ve zdi díru, dal do ní mikrofon a připojil k němu dráty. Chtěl, abych potom všechno pěkně zametla a uklidila, aby nebylo nic poznat.“

„To jste taky udělala?“

„Taky.“

„Co se dělo dál?“

„Ukázal mi magnetofon a naučil vyměňovat pásky. Každých šest hodin jsem musela nasadit novou.“

„Dělala jste to?“

„Ano.“

„Co jste s nahranými páskami dělala?“

„Schovávala je do tašky.“

„A potom?“

„Dovezla jsem je autem panu Bastionovi.“

„Co s nimi dělal on?“

Pokrčila rameny.

„Bastion vám dal k dispozici auto?“

„Ano. Aby měl ty pásky rychle.“

„A co kameru?“

„O žádné kameře nic nevím.“

„Kdo všechno věděl o tom, že vám Bastion dal auto?“

„Nikdo o tom nevěděl.“

„Dělala jste pro Bastiona ještě něco dalšího?“

„Ne.“

„Zaplatil vám?“

„Ano. Dvakrát.“

„Dvakrát po sto dolarech?“

„Ano.“

„Poslouchala jste, o čem se tu mluvilo? Pamatovala jste si jména lidí, kteří telefonovali?“

Mitsui kývla.

„A hlásila jste to Bastionovi?“

Opět kývla.

„Kde jste byla dnes dopoledne?“

„Šla jsem nakupovat.“

Seržant Hulamoki nespokojeně zavrtěl hlavou. „To jste původně chtěla, ale pak jste změnila plán. Musela jste mít nějaký závažný důvod. Jaký?“

„Šla jsem nakupovat.“

„Dobře. Tak mi povězte, co jste koupila.“

Zarazila se. Pak vyhrkla: „Koupila jsem kávu a…“

„Kávu jsi koupila včera, Mitsui,“ ozvala se Miriam.

Mitsui zmlkla.

„Snažte se vzpomenout si a řekněte nám, co jste koupila dneska.“

Mitsui vyslala zoufalý pohled nejprve k Miriam a potom k seržantovi.

„Tak co jste koupila?“

„Nemůžu si vzpomenout.“

„Kam jste šla?“

„Na trh.“

„Proč jste šla na trh?“

„Abych nakoupila.“

„Co jste chtěla koupit?“

Mitsui se opět odmlčela.

„Neznáte muže jménem Sidney Selma, Mitsui?“ zeptal jsem se mírně.

Nečekaně prudce sebou škubla a šlehla po mně nenávistným pohledem. Chřípí se jí divoce dmulo a z tmavých očí na mě zasršely blesky.

Seržant Hulamoki opakoval mou otázku.

Náhle se Mitsuin obličej rozjasnil a znehybněl jako vodní hladina po bouři. „Ne,“ řekla bezvýrazně.

Seržant Hulamoki vstal z křesla. „Já jsem vás varoval, Mitsui. Teď půjdete s námi a nepustíme vás dřív, dokud nezkontrolujeme otisky prstů na té pistoli.“

„Případně byste mohli sejmout otisky prstů i z porcelánové nádržky v koupelně,“ navrhl jsem.

„To je zbytečné. Její otisky tam budou určitě. Stejně tak tam budou otisky paní Woodfordové a slečny Radcliffové,“ řekl a obrátil se přísně k Mitsui: „Tak pojďte, jdeme!“

16)

Raymond L. Geary bydlel v jednom levnějším hotelu ve vnitrozemí. Cekání se mi zdálo nekonečné. Už jsem si myslel, že vůbec nepřijde.

Nakonec přišel. Počkal jsem ještě, až vyjde do svého pokoje, a pak se vydal za ním. Zaklepal jsem na dveře.

Otevřel dveře a zatvářil se překvapeně. Zjevně čekal, že za nimi bude stát hotelový poslíček, a moje návštěva ho zaskočila. Neztratil však duchapřítomnost. „Dobrý den. My už jsme se viděli. Na palubě, je to tak?“

„Přesně tam. Máte chvilku čas? Potřeboval bych s vámi mluvit.“

„Pojďte dál,“ vyzval mě srdečně.

Na společenskou konverzaci nebyl čas, ale přesto, než jsem přikročil k jádru věci, jsem si nemohl odpustit několik obligátních zdvořilostních otázek.

„Máte se?“

„Nemůžu si stěžovat.“

„Užíváte dovolené?“

„Zaplaťpámbu. Už bylo na čase.“

Rozhlédl jsem se po pokoji a pak jsem se jako by mimochodem zeptal: „Koukám, že jste se akorát vrátil?“

„Asi tak před minutou. Vydal jsem se na okružní jízdu po ostrově. Autobusem,“ zasmál se plaše, jako by se styděl přiznat, že jezdí autobusem.

Otevřel malý batůžek a vyndal z něj laciný turistický fotoaparát a několik filmů.

„Potřeboval bych od vás něco vědět.“

„Co by to mělo být?“

„Znáte Normu Radcliffovou? Byla s námi na palubě.“

Ztuhl a změnil výraz. Už nevypadal zdaleka tak přátelsky jako na začátku. „Znám.“

„Dnes dopoledne jste se potkali a nějakou dobu spolu pobyli.“

„Ano.“

„Potřeboval bych od vás vědět přesný čas. Od kdy do kdy jste spolu byli?“

„Proč to potřebujete vědět?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Kvůli Normě. Mohlo by jí to pomoci.“

Zadíval se na mě pozorněji. „Vy k ní patříte?“

„Ne.“

„Nejste její manžel?“

„Ne.“

„Poslala vás za mnou?“

„Ne.“

„Tak proč to potom potřebujete vědět?“

„Prostě to potřebuju vědět. Má to svý důvody.“

„Na palubě jste se k sobě chovali celkem důvěrně. Skoro to na mě dělalo dojem, že jí platíte cestu.“

„Cestu si platila sama. Seznámili jsme se teprve na palubě.“

„Pak ale nechápu, proč na mně vyzvídáte, v kolik hodin se mnou byla na pláži.“

„Není v tom vůbec nic osobního. Říkám vám, že je to čistě v Normině zájmu.“

„Stejně tomu pořád nerozumím.“

„Už jsem vám vysvětlil, že to určitý důvod má. Snažíme se zjistit přesnou dobu jejího pobytu na pláži. A vy byste nám v tom mohl pomoci. To je všechno.“

„Kdo je to ‚my‘?“

„Já a několik dalších lidí, kteří se o to zajímají.“

Zamyšleně si sedl. „Hm. To je velmi zvláštní. Posaďte se. Jak se jmenujete?“

„Donald Lam.“

„To je opravdu velmi zvláštní situace, pane Lame. Jenom moc nevím, co si o tom všem mám myslet.“

„Není na tom nic zvláštního ani záhadného,“ usmál jsem se. „Z určitých soukromých důvodů Norma potřebuje zjistit přesný čas strávený na pláži a shání svědky.“

„Tak z určitých soukromých důvodů, jo?“ ušklíbl se Geary.

„Přesně tak.“

Chvíli přemýšlel a pak řekl: „Už jsem se s Normou na lodi setkal jednou.“

„Ale?“

„Tehdy si mě nevšimla.“

Neříkal jsem nic a čekal, co bude následovat.

„Byla tam s jakýmsi stárnoucím seladonem, který jí platil cestu a nehnul se od ní ani na krok. Hodně mě tehdy zaujala. Po všech stránkách.“

Zase se na několik sekund odmlčel, jako by potřeboval nabrat dech, a pak pokračoval: „Nemám tolik peněz, abych si mohl vydržovat ženský. Všechny peníze utratím za cestování. Rád poznávám cizí země, lidi a jejich zvyky. Cestuju hodně, ale rozhodně nemám na rozhazování.“

Nepřerušoval jsem ho. Nechal jsem ho mluvit.

„Ženy jako Norma muži jako já nezajímají. Mají na to nos. Poznají, kdo má peníze a kdo ne.“

„Jak to poznají?“

Po tváři mu přeběhl sarkastický úsměv. „Jak byste řekl? Třeba podle zavazadel nebo čísla kajuty. Prachatý chlapi bydlí na palubě A, můžou si dovolit před večeří zvát spolucestující v baru na panáky, chudý bydlí až dole na palubě E a na panáky se nechávají pozvat. Neříkám, že ji nic jinýho než peníze nezajímá, ale prostě má na pracháče čuch. Dneska ráno na mě byla moc milá. Strašně se mi líbí. To se nedá vypovědět, jak moc se mi líbí a jak rád bych ji dostal. Myslím, že naše sympatie jsou oboustranný, ale problém je v tom, že já nemám peníze. Takový jako Norma si nemůžou dovolit ztrácet čas. Já mám v životě určitý cíle, Norma má zase svý a potíž je v tom, že vzájemně nejdou dohromady.“ Trpce se usmál.

„Ještě jste neodpověděl na mou otázku,“ připomněl jsem mu.

„Máte pravdu, úplně jsem na to zapomněl.“

Do toho zazvonil telefon.

Podíval se na mě zpola závistivě, zpola nenávistně.

„Vy si žijete. Cestujete luxusní třídou, tváříte se, jako byste neuměl do pěti počítat, nejste ani typickej hezoun a přitom…“

Telefon nepřestával vyzvánět. Geary zmlkl a spěšně sluchátko zvedl.

Slyšel jsem pouze jeho, z druhé strany linky ke mně nedolehlo vůbec nic.

„Dobrý den… Ano, Raymond Geary osobně.… Cože?… Kdo?… Ano, seržante. Znám ji… Ano, byl.… Co jste říkal? Vražda?… To je ale nadělení!… Potřeboval bych si to nejdřív trochu promyslet, seržante… Ano.… V klidu si ujasnit, jak to přesně bylo… Ano. Samozřejmě… Teď právě tu mám návštěvu. Mohl bych vám zavolat asi tak za deset minut? Bude vám to vyhovovat?… Už si píšu… Dobře, dobře. Zavolám.… Na shledanou.“

Načmáral na papírek telefonní číslo a obrátil se ke mně s pobaveným úsměvem ve tváři. „To se podívejme. Kdo by takovou věc čekal.“

Mlčel jsem a čekal, co z něj vypadne.

Vstal a podal mi ruku na rozloučenou. „Moc mě těšilo, pane Lame. Díky za návštěvu a zase se někdy stavte. Ale teď mě musíte omluvit. Jistě chápete. Večer mám velmi důležitou schůzku. Musím se na ni připravit.“

„Promiňte, ale netušil jsem, že máte smluvenou nějakou schůzku a spěcháte.“

„Tak teď vám to říkám. Musím se opravdu důkladně připravit,“ šklebil se mi do obličeje. „Jak to vypadá, na Raymonda Gearyho se konečně usmálo štěstí.“

Vítězně se rozzářil. Úplně jsem slyšel, jak si v duchu mne ruce.

„Korunní svědek obhajoby v případu vraždy. Kdo by si to byl pomyslel,“ žvatlal Geary šťastně. „Dívky jako Norma si mužů všimnou teprve tehdy, když mají pleš, bříško a na účtu v bance milióny. Než si to všechno stačím pořídit, bude Norma dávno stará. Ale na lodi bude určitě nějaká jiná, stejně pěkně stavěná a bude se taky tak pěkně usmívat. Hodí po mně očkem, slovo dá slovo a… Ale to stojí čas a hlavně peníze. Moc peněz, pane Lame. A teď, zčistajasna – taková příležitost. Korunní svědek! Není to nádhera?“ Geary se vznášel vysoko v oblacích nad střechou hotelu a opájel se pocitem své tušené moci.

Pak se zase snesl na zem a věcně pokračoval: „Nic proti vám, pane Lame. Sice nevím, proč vás ten případ tak zajímá, ale přiznám se, že je mi to v tuto chvíli úplně jedno. Jen v jedny věci mezi náma musí být jasno: vy jste ze mě chtěl něco dostat a já vám to neřeknu. Tak, teď to víte a můžete jít, ať můžu v klidu telefonovat. Jo, zavolám Normě, jestli vás to zajímá, a domluvím si s ní na dnešek rande – a taky na zítřek a na pozítřek. Jo, jo, to se tak někdo má.“ Geary se nadýmal jako holub na báni.

„To je vaše poslední slovo? Vážně si nevzpomenete, kdy jste se s Normou na pláži potkali a jak dlouho jste spolu byli?“

„Rozhodně si na to nevzpomenu teď. Mám spoustu zařizování. Za deset minut musím zavolat toho seržanta Hulamokiho a promluvit si s ním. Ale počítám, že těch deset minut potrvá trochu déle než obvykle. Nejdřív zavolám Normu a pohovořím s ní. Společně se nám určitě bude vzpomínat líp. Člověk si přirozeně s sebou nebere hodinky, když jde plavat. Bude to chvíli trvat, než se mi podaří na všechno upamatovat a dát průběh dnešního dopoledne zpětně dohromady. Řeknu Hulamokimu, že si ještě musím promluvit s pár lidma, kteří by mi při tom mohli pomoct. Ale musím vás zklamat, pane Lame, vy mezi nimi bohužel nebudete. Vy jste měl navrch na lodi. Když si vzpomenu, jak se k vám Norma měla, jak vedle vás seděla v lehátku na palubě a visela na vás očima… Dokonce uplatila stevarda, aby mohla sedět vedle vás. Ten člověk, co měl vedle vás sedět původně, za to dostal jedno z nejlepších míst, co jsou jen pro V.I.P. A ke všemu zadarmo! Samozřejmě jsem si o vás myslel, že jste pracháč, což ostatně asi jste. Jinak byste se v tom případu tak neangažoval. Hrajete si na rytíře, myslíte si, že když ji vytáhnete z bryndy, padne vám samou vděčností k nohám. Ale to jste se přepočítal.“ Při představě, jak snadno na mě vyzrál, se Geary blaženě usmíval.

Usmál jsem se na něj také. „Ale pozor v tom spěchu! Nezapomeňte, že Norminy hovory můžou odposlouchávat. Abyste se neradoval předčasně.“

„Nemějte strach, já to zvládnu,“ kasal se. „Stává se, že mi nějaká kráska padne do oka. Tehdy si říkám, že kdybych měl peníze, padnul bych jí do oka určitě taky, a tiše trpím. Tak teď mám něco lepšího než peníze. A hlavně účinnějšího. Vidíte, pane Lame, ani jsem neměl tušení, že by něco takovýho mohlo existovat a šup – mám to v kapse… Ale už vás nebudu dál zdržovat. Určitě máte taky spoustu práce, zrovna tak jako já. Tak se mějte hezky a ještě jednou díky za návštěvu. Bylo mi velkým potěšením.“

Vstal jsem a vykročil ke dveřím. Na prahu jsem se otočil a na rozloučenou prohodil: „Mimochodem, Normě jste opravdu padl do oka.“

„Tak to jsem vážně rád, pane Lame, ani nevíte jak. Vypadá to čím dál tím líp.“

„Tak hodně štěstí,“ popřál jsem mu od srdce.

„To už snad ani nepotřebuju, toho už mám spoustu, ale i tak díky za přání. Na shledanou.“

Ještě za dveřmi jsem ho slyšel, jak se spokojeně sám pro sebe směje.

17)

Vrátil jsem se do svého hotelu. Na recepci mi řekli, že mě každých patnáct minut volal Stephenson D. Bicknell. Kromě toho nechal vzkaz, že ho mám okamžitě, jak se objevím, zavolat ve velmi naléhavé záležitosti. Zavolal jsem ho.

V Bicknellově hlase se ozývalo podráždění a netrpělivost. „Vás se opravdu není snadné dovolat.“

„Byl jsem chvíli pryč.“

„To říkáte vždycky. Už s tím začínáte být nudný.“

„Když mi poradíte, s čím budu zábavnější, slibuju, že to příště řeknu.“

„Jestli se na to ještě pamatujete, dohodli jsme se, že tu pro mě budete pracovat.“

„Pamatuju se na to velmi dobře. Právě proto jsem byl tak dlouho pryč.“

V telefonu nastalo ticho. Teprve po chvíli Bicknell znovu promluvil. Tentokrát o něco méně nedůtklivě, skoro by se dalo říci, že se snažil o přívětivý tón. „Musíte mě omluvit, pane Lame, nic ve zlém, ale asi chápete, že mi pomalu dochází trpělivost. Mám nervy nadranc. Chtěl jsem vás požádat, jestli byste za mnou nemohl zajít. Je tu Berta a chtěli bychom uspořádat malou poradu, než se nám všechno vymkne z rukou úplně.“

„Hned jsem u vás.“

Kvapně jsem zavěsil a okamžitě vyrazil za Bicknellem a Bertou do hotelu.

Když jsem přišel k Bicknellovi do pokoje, bylo mi jasné, že pil. Z Bertina ne právě srdečného výrazu tváře jsem pochopil, že Bicknell právě naplnil míru Bertiny trpělivosti vymezenou pro dnešní odpoledne.

„Posaďte se,“ vybídl mě Bicknell.

Přitáhl jsem si židli a sedl si.

„Musíme pracovat rychle,“ začal Bicknell, „abychom ještě stihli zachránit Miru před nežádoucí pozorností novinářů.“

Neříkal jsem nic. Viděl jsem na Bicknellovi, že se potřebuje vypovídat, tak jsem ho nechal.

„S nálezem té pistole se celá situace mění,“ pokračoval. „Teď tu jsou tři hlavní podezřelé – Mira, Norma a Mitsui.“

„Normu z toho můžete vynechat.“

„To bych rád věděl proč?“ V Bicknellových očích se zračila nedůvěra.

„Říkám vám, že ji můžete ze seznamu podezřelých vyškrtnout.“

„Podívejte se, pane Lame. Vy máte hájit zájmy Miriam Woodfordové. Myslím, že rozumíte situaci natolik, abyste věděl, že jakmile někoho z okruhu podezřelých vyloučíte, značně tím Miřiny šance omezíte. Proto…“

„Už jsem vám řekl dvakrát, abyste Normu mezi podezřelé nepočítal. Vím, proč to říkám, a nevede mě k tomu cit, ale rozum. Zatímco jste mě sháněl telefonem v hotelu, snažil jsem se nenápadně ověřit Normino alibi. Už se mi to málem podařilo, když do toho zavolal seržant Hulamoki a všechno zkazil.“

„Norma má alibi?“ podivil se Bicknell.

„Ano.“

„To jsem nevěděl.“

„Tak vám to teď říkám.“

„Jak se jmenuje to – nebo spíš ten – alibi?“ zeptala se Berta.

„Raymond Geary. Byl s náma na palubě. Moc peněz nemá, cestuje pro radost, rád poznává nové kraje a lidi. Bydlí v jednom levnějším hotelu ve vnitrozemí a dělá si autobusem výlety do okolí. Dnes dopoledne byl na pláži. Náhodou se tam s Normou potkali a chvíli spolu mluvili.“

„Jak dlouho?“ ptal se dychtivě Bicknell.

„To jsem se z něj právě snažil nenápadně vypáčit, ale seržant Hulamoki všechno prozradil.“

„Tomu nerozumím,“ zamračil se Bicknell.

„Když se Ray Geary od seržanta Hulamokiho dozvěděl, co Normě hrozí, okamžitě mu došlo, jaký trumfy drží v rukou, a přirozeně si je schoval s tím, že se je pokusí využít k získání Norminy náklonnosti.“

„Myslíš, že na to Norma uslyší?“ zeptala se Berta pochybovačně.

„Zrovna o Normu bych obavy neměl,“ zasmál jsem se. „S Mirou jsou sice přítelkyně na život a na smrt, ale zároveň každá z nich myslí především na sebe. Jestli se Normě naskytne možnost získat neprůstřelné alibi přesně na dobu, kdy došlo k vraždě, buď klidná, že po něm sáhne, i když tomu nejspíš bude muset něco obětovat. Je taky docela dobře možné, že touhle dobou už má alibi v kapse.“

„Myslíš, že by Ray Geary projevil takovou hbitost?“

„Myslím, že už ji dokonce projevil.“

„To ale situaci poněkud komplikuje,“ ozval se ustrašeně Bicknell.

„To nepopírám.“

„Nedalo se tomu nějak zabránit?“

„To nevím. Jistě vím jen to, že kdyby seržant Hulamoki vytočil číslo o pět minut později, dozvěděl bych se, co jsme potřebovali vědět. To teď nevíme a je otázka, jestli se nám to za stávajících okolností vůbec podaří zjistit.“

„Do háje!“ ulevila si Berta procítěně.

„V kolik hodin k vraždě došlo?“ zeptal jsem se.

„Přijeli jsme tam asi v deset čtyřicet,“ rozpomínal se Bicknell. „K vraždě muselo dojít maximálně dvě nebo tři minuty před naším příjezdem. Ta žena, která vraždu spáchala, tam pravděpodobně ještě něco hledala.“

„To je oficiální stanovisko policie?“

„Ano. Podle tvrzení soudního lékaře v době jeho příjezdu od vraždy neuplynula ani hodina.“

„Kdy na místo vraždy dorazil?“

„Něco kolem čtvrt na dvanáct,“ řekl Bicknell. „To znamená, že podezření zůstává na Miře a Mitsui. Hodně jsem přemýšlel a snažil se vzpomenout, jestli se mi ještě něco nevybaví.“

„A vybavilo se vám něco?“

„Vybavila se mi barva kůže té ženy. Byla hnědá.“

„Miriam je přece také dohněda opálená.“

„Jistě, jistě,“ Bicknell začínal být opět netrpělivý. „Ale Miriam nosí plavky. Má nádherně opálené nohy, ale… no víte přece, co myslím… to, jak se tomu říká…“ Bicknell byl rudý studem.

„Hýždě,“ snažila se mu Berta pomoci.

„Přesně to jsem měl na mysli, děkuji,“ řekl Bicknell s ulehčením. „Tak jak už jsem říkal, nohy má Mira hnědé, ale… eh, zadní část těla má úplně bílou, protože se opaluje v plavkách. Když se nad tím zpětně zamyslím, zahlédl jsem nohy i… eh, zadní část těla té dívky a můžu zodpovědně prohlásit, že byla jednolitě hnědá všude, to znamená i tam, co paní Coolová nazývá hýžděmi.“

„To jste ale seržantovi při výslechu nesdělil. Nebo sdělil?“ zeptal jsem se.

„Nesdělil.“

„Smím vědět proč?“

„Protože celá ta věc přišla tak nečekaně. Neměl jsem dostatek času, abych si mohl v hlavě všechno urovnat a na všechno si vzpomenout.“

„Rozumím. Zato teď jste ten čas měl. Uvědomujete si ale, že jako svědek zdaleka nejste nestranný? Ať vědomě či nevědomě, snažíte se krýt Miriam Woodfordovou. Na její ochranu už jste vynaložil přes tři tisíce dolarů. A protože policie ví, že jste zaujatý, vaše svědectví nebude mít před soudem valnou cenu.“

Luskl jsem prsty.

„Vaše slova se mi nelíbí, pane Lame,“ řekl Bicknell znechuceně.

„Taky jsem je, neřekl proto, aby se vám líbila,“ řekl jsem tvrdě. „Jestli potřebujete, aby vám někdo přikyvoval, hladil vás po rameni a vykládal vám, jak je všechno skvělý, tak jste na špatný adrese a budete se muset poohlídnout jinde. Ode mě hezký slovíčka neuslyšíte, ale zato se budu snažit najít pravdu, a až ji najdu, tak vám ji řeknu. Takže si vyberte.“

Bicknell se na mě sice díval nepřátelsky, ale zjevně pochopil.

„Existuje ještě jedna možnost,“ pokračoval jsem. „Bastion byl vyděrač a udělal si z toho docela slušnou živnost. Jako profesionál věděl, jak a kde přijít k usvědčujícím materiálům, které mu mohly posloužit jako záminka k vydírání. Těch materiálů musel mít u sebe nebo někde v úkrytu spoustu.“

Pohlédl jsem na Bicknella. Zdálo se, že se uklidnil. V jeho tváři byl dokonce vidět zájem.

„Všechny oběti jeho vydírání jsou vlastně potenciálními vrahy,“ pokračoval jsem v rozvíjení své teorie. „Najít všechny osoby, které kdy vydíral, by jistě bylo nad naše síly, ale kdybychom na to šli z druhé strany, přes nalezené materiály, oběti bychom celkem snadno našli.“

„Musím vás pochválit, pane Lame, to je opravdu dobrý nápad,“ řekl Bicknell a nebyla v tom ironie.

„Nenapadlo vás někdy, proč si asi Bastion pronajímal dům za městem? Určitě pro to musel mít nějaký důvod. Stejně tak mě napadlo, že Miriam nejspíš nebyla na Honolulu jeho jediná oběť. Přijel sem a chtěl zabít víc much jednou ranou.“

„Tedy, pane Lame, já žasnu. Jak to, že mě nic takového nikdy nenapadne?“

Nebral jsem na jeho lichotky ohled a mluvil dál. „Nemyslím si, že ho zabila Mira. Ani Norma ho podle mě nezabila. Pochybuju, že to udělala Mitsui, ale u ní člověk nikdy neví. O Mitsui můžu s jistotou prohlásit jen to, že tu pistoli dala do nádrže v koupelně ona. Na něčí žádost, samozřejmě. Kdyby se nám podařilo zjistit, kdo ji o to požádal, máme vraha.“

Bicknell se zvedl z křesla, došel ke mně a obřadně mi podal ruku svým obligátním, velmi opatrným způsobem, který člověku neumožňoval ruku stisknout.

Berta zářila na všechny strany.

„Takže teď se v našem pátrání zaměříme na Mitsui. V tom máme před policií značný náskok. My jsme totiž na rozdíl od policie Miru a Normu z okruhu podezřelých již vyloučili. Nemusíme se jimi tedy dále zdržovat a můžeme se soustředit výhradně na Mitsui. Předpokládáme, že Mitsui schovala v koupelně zbraň, ale zatím nejsme schopni odhadnout, zda Bastiona zavraždila ona sama, nebo někdo z vydíraných, kdo ji potom mohl podplatit, aby zbraň do Miřina bytu propašovala, a vrhla tak podezření na jeho obyvatelky. To znamená, že musíme vzít v úvahu ještě další podezřelou osobu. Budeme zatím předpokládat, že jí je vdaná žena, která bydlí někde poblíž Bastionova domu. Její manžel pracuje ve městě. Žena počkala, až muž odejde do práce, vzala pistoli a oblékla si plavky, aby to vypadalo, jako že se jde k zátočině vykoupat. Nepozorovaně vklouzla do Bastionova domu, svlékla se donaha a potom vyděrače navždy umlčela.“

„A dál?“ zeptala se Berta nedočkavě.

„Pak si plavky zase oblékla, seběhla po schodech dolů k moři, skočila do vody, zaplavala si a jakoby nic se vrátila domů. Osprchovala se, převlékla a jela do města na nákup.“

„A co pistole?“

„Pistoli předala Mitsui, aby ji donesla do Miřina bytu, kde ji měla objevit policie. Shodou okolností ji však policie při první prohlídce v bytě přehlédla a objevila až napodruhé.“

„Ale jak mohla vědět o Mitsui, Miriam a vůbec všechno?“

„To je právě stopa, která by nás měla někam dovést. Dotyčná musela Bastiona dobře znát. Musela vědět, že vydírá i další osoby. Musela vědět o Mitsui a o Miriam. Miriam pro Bastiona představovala zřejmě velmi lukrativní vyděračský podnik. Dotyčná žena byla jako oběť vydírání sice méně výnosná, ale o to zoufalejší.“

„Sám tomu, co říkáte, nevěříte,“ prohlásil Bicknell, který ze mě za celou dobu nespustil oči.

„Netvrdím, že tomu věřím, předkládám to jako možnost,“ řekl jsem rozvážně. „Tak to taky předložím seržantu Hulamokimu, abych alespoň na chvíli odvedl jeho pozornost od Miriam jako hlavní podezřelé.“

„Já ale chci slyšet, co si myslíte doopravdy,“ řekl Bicknell.

„Já osobně bych to tipoval na Sidneyho Selmu. Podle mě byli s Bastionem společníci. Selma měl něco na Normu a náhodou přišel na to, že to souvisí s Miriam. Čekal, že mu z toho kápne slušný zisk, a nechtělo se mu o něj dělit s Bastionem.“

„To zní hezky,“ řekl Bicknell pochybovačně, „ale jak to dokážete? Můžete svou teorii podepřít něčím jiným než pouhou spekulací?“

„Zatím ne. Proto se chystám hledat další Bastionovu oběť, abych ji použil jako návnadu pro policii. Skutečně si myslím, že Bastion a Selma byli společníci. Mitsui to věděla, proto byla ochotna pro Selmu udělat, oč ji požádal – totiž vpašovat do Miřina bytu vražednou zbraň.“

Bicknell se nad tím zamyslel a pomalu pokýval hlavou. Několik sekund zamyšleně seděl a nepřítomně kýval hlavou.

„Takže teď nutně potřebujeme něco, co by nás přivedlo na stopu další Bastionovy oběti,“ řekl jsem.

Bicknell pohlédl na Bertu. „Řekla jste mu o těch dokumentech ve zdi?“

Berta přisvědčila.

„Sice jsem neměl čas se do nich podívat pořádně, ale myslím, že je to přesně to, co hledáte, Donalde. Měl byste tam pro ně co nejdříve vyrazit.“

„To nebude tak jednoduché,“ řekl jsem. „Budou to tam hlídat jako ostříži. Musíme počkat, až počáteční rozruch trochu utichne, teprve pak se tam můžu vypravit. Jen je mi líto, že jste neměl čas se do těch dokumentů podívat sám. Doufal jsem, že mi budete schopen říci, co v nich aspoň přibližně bylo.“

Bicknell potřásl hlavou. „Všiml jsem si, že tam byl jeden dopis, ale nečetl jsem ho. Opravdu nebyl čas.“

„V tom případě budeme muset hledat jinou cestu.“

Bicknell se zahloubal a roztržitě si dlouhými prsty třel vystouplou bradu. Ve srovnání s poměrně drobným a vyzáblým obličejem vyhlížela jeho kostnatá ruka skoro abnormálně přerostle a silně.

„Když budu tvrdit, že ta dívka, kterou jsem spatřil, byla Mitsui,“ přemítal Bicknell nahlas, „jediná možnost, jak dokázat, že to nebyla ona, je předvést skutečného pachatele nebo pachatelku.“

„Na to bych být vámi příliš nespoléhal. Každý dobrý advokát by takhle postavenou obžalobu rozcupoval na kousíčky už při prvním stání.“

„V tom s vámi nemohu souhlasit, Donalde.“

„Chcete to zkusit?“

„Jste dobrý advokát?“ zeptal se Bicknell kousavě.

„Zkuste to a uvidíte,“ odbyl jsem ho.

„Tak dobrá. Uvidíme, kdo z koho. Takže teď jsem svědek obžaloby a před soudem vypovídám, že jsem zahlédl nohu nahé dívky. Jsem si stoprocentně jist, že na sobě nic neměla, že byla úplně nahá. Svlékla se, aby ji nemohly usvědčit skvrny od krve na šatech. Prohlašuji, že kůže, kterou jsem viděl, byla přírodně hnědá.“

Chvilku ještě přemýšlel, pak kývl na znamení, že skončil, a vyzývavě se ke mně otočil. „Tak jste to slyšel a teď mi můžete klást otázky.“

„Uvědomujete si, pane Bicknelle,“ promluvil jsem vzletně, „že nález vražedné zbraně v bytě Miriam Woodfordové přirozeně vrhá hlavní podezření na tři dívky, které měly do bytu po celou dobu volný přístup? Jsou to, jak jistě víte, Miriam Woodfordová, Norma Radcliffová a Mitsui, jejich služebná.“

„To si zajisté uvědomuji, na to moje inteligence ještě stačí.“

„Norma Radcliffová prokázala spolehlivé alibi, že v době vraždy byla na pláži. Můžeme ji tedy z okruhu podezřelých předem vyloučit.“

„Dívčí noha, kterou jsem zahlédl, nepatřila Normě, to vím jistě.“

„Jaký vztah vás váže k Mitsui?“

„Žádný.“

„Nic proti ní nemáte?“

„To rozhodně ne.“

„Ani se s ní nepřátelíte?“

„Ne! A takové otázky si příště vyprošuju!“

„Ale k Miriam Woodfordové přátelské city chováte, to nemůžete popřít.“

„Provdala se za mého obchodního partnera. Znal jsem ji ještě za jeho života. Po jeho smrti jsem se podle závěti stal správcem jejího majetku.“

„Jaký k ní máte vztah?“

„Přesně takový, jaký jsem popsal.“

„To znamená, že vám na ní záleží do té míry, že jste na její ochranu najal detektivy, které platíte?“

„Najal jsem je z titulu zákonného správce jejího majetku.“

„Mám tomu rozumět tak, že veškeré náklady jsou hrazeny z jejích peněz?“

„To není zcela přesná formulace.“

„Hradíte je tedy vy?“

„To je přesnější.“

„Činíte tak jako soukromá osoba?“

„Ano.“

„Znamená to tedy, že vám na ní záleží jako soukromé osobě?“

„Jak mám této otázce rozumět?“

„Požádal jste ji někdy, aby s vámi vstoupila do manželství?“

Bicknell celý zrudl a načepýřil se jako krocan. „Co si to dovolujete, Donalde? Taková drzost! Nemyslete si, že jste jediný detektiv na Honolulu. Můžu vás na hodinu propustit a…“

„Prosím klid, pane Bicknelle. Nehovoříte tady s Donaldem, nýbrž s právním zástupcem slečny Mitsui, který ji v tomto soudním sporu obhajuje a vás nyní vyslýchá. Odpovězte na položenou otázku.“

„Nemusím vám na ni vůbec odpovídat,“ zasyčel Bicknell rudý vzteky a studem.

Škodolibě jsem se na něj usmál. „Dobře, beru. Odkládám masku Mitsuina advokáta a vracím se zpět do role detektiva, kterého jste si najal. Ale snad jsem vám to vysvětlil dostatečně jasně. Soudce moc nepřesvědčí ani fakt, že jste s tím přišel až dodatečně. Ve vaší původní výpovědi, kterou jste učinil před seržantem Hulamokim a v písemné formě stvrdil svým podpisem, uvádíte, že jste tu dívku pouze letmo zahlédl a nebyl schopen poznat ani to, má-li na sobě plavky či nikoli.“

Bicknell se nervózně ošil.

Ozvalo se rázné zaklepání na dveře.

Berta se na mě poplašeně podívala.

„Kdo to k čertu je?“ pronesl Bicknell podrážděně.

Klepání se ozvalo znovu, tentokrát o poznání naléhavěji.

„Podle zvuku bych řekl, že je to policie,“ poznamenal jsem.

Vstal jsem a šel otevřít.

Bohužel jsem se nemýlil. Za dveřmi stál seržant Hulamoki a strážmistr Daley.

„Ale to je náhoda!“ Seržant nečekal na pozvání a vešel do pokoje. „To máme opravdu velké štěstí, že jsme vás tu našli všechny tři pohromadě. Určitě se bavíte o počasí, že mám pravdu?“

„Plánujeme zítřejší výlet, seržante,“ odpověděl jsem bezstarostně, jako by v tu chvíli nic kromě výletu neexistovalo. „Ale pořád se nemůžeme dohodnout, kam vlastně pojedeme.“

„Pochopitelně,“ usmíval se Hulamoki lišácky.

Daley zavřel dveře, počkal, až se jeho nadřízený usadí na jedinou volnou židli, a sám si sedl na postel.

„Máme nové zajímavé zjištění,“ začal seržant.

„Já také,“ hlásil se hned Bicknell, aby ho snad náhodou příchozí nepřehlédli.

„Výborně. Vida, jak nám to pěkně jde hned od začátku,“ jásal Hulamoki. „Tak se, pane Bicknelle, pochlubte.“

„Možná bychom si měli vyslechnout nejprve vaše sdělení, seržante,“ nadhodil jsem.

Zavrtěl hlavou a čtverácky na mě mrkl. „Ne, ne, pane Lame. Daňoví poplatníci mají vždy přednost. My si rádi vyslechneme, co má pan Bicknell na srdci. Tak spusťte.“

„Snažil jsem se pořádně si to v hlavě sesumírovat a vybavit si další okolnosti. Vzpomněl jsem si ještě na něco v souvislosti s tou ženou, co jsem zahlédl.“

Zakašlal jsem.

Bicknell se na mě polekaně podíval.

Zamračil jsem se a nesouhlasně zavrtěl hlavou.

Z postele se ozval Daley. „Netáhne tam na vás, pane Lame? Možná byste neměl stát u toho okna. Pojďte, vyměníme si místa. My jsme tady na ostrovech na průvan zvyklí od dětství, ale vám z pevniny by mohl uškodit.“

„Ne, děkuji, není třeba. Jenom mi něco uvízlo v krku.“

„Můžete pokračovat, pane Bicknelle,“ vyzval ho seržant Hulamoki.

„Ta dívka na sobě neměla plavky,“ vykoktal ze sebe Bicknell konečně.

„Tento poznatek by mohl pátrání samozřejmě usnadnit,“ poznamenal váhavě seržant a pohlédl na Daleyho. „Vy jste nám ale dříve tvrdil, že v místnosti nebylo moc dobře vidět. Že tam bylo poměrně málo světla.“

„To je sice pravda, ale přesto jsem viděl.“

„Dobrá, ale v první výpovědi jste prohlásil, že si nejste tak docela jist, zda měla na sobě plavky, nebo zda byla nahá. V tom je přece jen trochu rozdíl, pan Bicknelle, jestli na sobě žena má plavky, nebo nemá. Pokaždé vypadá její tělo jinak.“

Bicknell mlčel.

„Ale pokračujte, nechtěl jsem vás přerušit. Povězte nám váš nový poznatek.“

„Už jsem vám ho řekl.“

„A to je všechno? Nic víc nám k tomu nepovíte?“

„K tomu vám řeknu jen to, že nahá bílá žena by měla opálené nohy a bílé boky. Přirozeně snědá žena by měla po celém těle stejnou barvu, boky nevyjímaje.“

„To je opravdu zajímavý postřeh.“

„Myslím, že je to velmi závažný postřeh.“

„To v každém případě. Mohu teď vaši výpověď považovat za uzavřenou, nebo k ní chcete ještě něco dodat?“

„Ne. Už jsem vám řekl všechno.“

„Opravdu jste si už nevzpomněl na nic, co byste nám ještě chtěl sdělit?“

„Ne.“

„Ptám se naposledy: opravdu jste si už na nic nevzpomněl?“

„Ne.“

„Dobrá, budu vaši výpověď považovat za definitivní,“ řekl seržant. „Obvykle nám trochu komplikuje práci, když se svědci rozpomínají na klíčová fakta až dodatečně. Proto jsem moc rád, že jste si to nechal důkladně projít hlavou a řekl nám opravdu všechno. Nebo se mýlím?“

„V čem jako?“ nechápal Bicknell.

„No že jste si všechno pečlivě promyslel.“

„V tom se nemýlíte.“

„Přemýšlel jste nad tím dostatečně dlouho?“

„Troufám si tvrdit, že ano.“

„A když odhlédneme od toho, že se nyní domníváte – i když si tím samozřejmě nejste úplně jist – že ta dívka na sobě neměla plavky, nic dalšího se vám zpětně nevybavilo?“

„Ne.“

„Určitě ne?“

„Říkám, že ne.“

„Dobře, dobře. Tak teď řeknu já vám, na co nového jsme přišli.“

Ze všech sil jsem se snažil zachovat zcela netečný výraz.

„Na místě činu jsme provedli velice důkladnou domovní prohlídku,“ zahájil seržant Hulamoki. „Od začátku jsme měli silné podezření, že se oběť vraždy živila nekalým způsobem, jen jsme nebyli schopni určit, jakým. Nikdo z Bastionova okolí neměl tušení, z čeho vlastně jejich soused žije. Neplatil sociální pojištění, dokonce ani daně. Přitom utrácel dost vysoké částky. Je s podivem, že se o něj nikdy nezajímal berní úřad. Na druhé straně je to pochopitelné, protože žil v ústraní a nikdy na sebe neupozorňoval.“

„Pokračujte,“ pobízel ho Bicknell netrpělivě.

„Při domovní prohlídce jsme mimo jiné narazili i na několik účetních stvrzenek. Mezi nimi i na jednu vypsanou na jméno Jerome C. Bastion. Pocházela od jisté denverské společnosti, která se zabývá pořizováním fotokopií dokumentů. Udaná částka byla zanedbatelná – sotva dva dolary –, ale přesto se Bastion z nějakého důvodu rozhodl účtenku si ponechat.“

„Říkáte společnost zabývající se pořizováním fotokopií?“ otázal se Bicknell.

„Přesně tak,“ rozzářil se seržant potěšené. „Taky nám to vrtalo hlavou. Navíc tady na ostrovech jsme odříznuti od okolního světa a v mnoha věcech jsme odkázáni na pomoc lidí z pevniny. Spojil jsem se tedy telefonicky s denverskou policií a požádal, zda by nemohli dotyčnou společnost kontaktovat a zjistit o nalezené účtence něco víc. Měli jsme štěstí. Ta společnost si o všem vede velmi pečlivé účetní záznamy. Jak se ukázalo, stvrzenka byla vydána proti úhradě za zhotovení fotokopií určitých dokumentů z účetních záznamů jednoho velkoobchodu s chemickým a drogistickým zbožím. Jistý příslušník denverské policie se do kanceláře toho velkoobchodu hned vypravil a představte si, že jedna zaměstnankyně si to pamatovala a dotyčné dokumenty, z kterých byly fotokopie pořízeny, mu vyhledala a ukázala. Shoda náhod téměř neuvěřitelná.“

Seržant Hulamoki se velmi dramaticky odmlčel a čekal, až se někdo zeptá.

Hořel jsem zvědavostí, ale rozhodl jsem se držet jazyk za zuby. Byl jsem si jist, že Bicknell svou zvědavost na uzdě neudrží a zeptá se sám.

Nezklamal mě. „Co to bylo za dokumenty?“ vyhrkl nedočkavě jako malé děcko.

Na to seržant Hulamoki čekal. Po dramatické pauze následovalo slavnostní rozuzlení. „Vlastně to byl jen jeden dokument – jednalo se o podepsaný výdajový doklad na platbu v hotovosti za nákup většího množství arzeniku. Doklad byl vystaven na jméno Ezra P. Woodford. Z údajů uvedených na zmíněném účetním dokladu dále vyplývá, že objednaný arzenik vyzvedla paní Woodfordová čtyři dny před smrtí svého manžela. Snad teď neprozradím žádné tajemství, když řeknu, že denverská policie pojala podezření už dříve a začala se o okolnosti smrti Ezry P. Woodforda intenzivně zajímat. Tělo bylo tajně exhumováno. Soudní pitva v něm odhalila přítomnost značného množství arzeniku. Proto byl také k nám na Honolulu vyslán pracovník denverské policie Edgar Larson, který se tu v současnosti zdržuje a pokračuje v pátrání.“

Seržant Hulamoki domluvil a postupně si nás jednoho po druhém změřil zkoumavým pohledem.

„Kdo arzenik objednal?“ zeptal se Bicknell. Hlas se mu v polovině věty zachvěl.

„Arzenik objednávala telefonicky žena, která se představila jako manželka pana Ezry P. Woodforda. Před soudem však takový důkaz neobstojí, protože, jak jistě všichni víte, svědek nemůže dosvědčit, komu hlas v telefonu patří, pokud dotyčnou osobu bezpečně nezná. I přesto však tento fakt musíme vzít při našem pátrání v úvahu. Často totiž dochází, pane Bicknelle, k tomu, že policie musí při pátrání brát v potaz i takové skutečnosti, které by soud nepovažoval za platné a přesvědčivé důkazy. U soudu je to něco jiného. Tam jsou přípustná pouze holá fakta a nezvratné důkazy, jakékoli spekulace jsou předem vyloučeny. Při pátrání se však ke spekulacím musíme někdy – není-li jiné cesty – uchýlit.“

„Hovořil jste o tom s paní Woodfordovou?“ Bicknell se uprostřed věty opět maličko zadrhl.

„Jestli se nemýlím, tak s ní o tom právě v tuto chvíli hovoří jeden z mých kolegů. Říkal jsem si, že bych si o tom zatím mohl promluvit s vámi.“

„Se mnou?“ podivil se Bicknell.

„Co je na tom divného? Jste přece správce majetku Miriam Woodfordové, nebo ne?“

„To jsem.“

„Vy přece máte právo jejím majetkem disponovat, v naléhavých případech jí můžete – pokud to uznáte za vhodné – vyplácet výnosy z majetku v předstihu nebo kromě pravidelných výnosů vyplácet i určité částky ze základního jmění. Je to tak?“

„Ano.“

„Tak si teď představte takovou situaci,“ pokračoval seržant Hulamoki. „Jerome Bastion, vyzbrojený fotokopií výdajového dokladu s datem a podpisem paní Woodfordové, přijede na Honolulu a pokouší se paní Woodfordovou vydírat. Za svou diskrétnost ve věci toho dokladu po ní požaduje značnou sumu, řekněme nějakých dvacet až třicet tisíc dolarů. Miriam Woodfordová se poleká, zpanikaří a rychle vám napíše, že jí hrozí nebezpečí – nevysvětlí ovšem, jaké – a že nutně potřebuje určitou částku vyplacenou buď přímo ze základního jmění nebo jako zálohu na příští výnos…“

Bicknell už už otevíral ústa a chtěl něco namítnout.

Seržant ho sice ne hrubě, ale přesto rázně umlčel. „Nic neříkejte. Na to bude dost času potom. Teď mě vyslechněte do konce. Nic proti vám, pane Bicknelle, ale zkuste si tu situaci představit dál. Vy se dozvíte, že paní Woodfordova se cítí ohrožena, a co uděláte? Jdete do detektivní kanceláře Coolová & Lam, mimochodem proslulé svou naprostou diskrétností a vynikajícími výsledky, a najmete si detektivy, aby s vámi odjeli sem na Honolulu a chránili Miriam Woodfordovou před neznámým nebezpečím. Abyste nemohl říct, že jsem k vám nespravedlivý, budu předpokládat, že jste opravdu nemohl tušit, co vlastně paní Woodfordové hrozí. Mohl jste mít podezření, že se ji někdo pokouší vydírat, ale nebyl jste si tím jist a o arzeniku jste vůbec nevěděl. Věděl jste však, že paní Woodfordovou někdo ohrožuje, a to, že by se mohlo jednat o vyděrače, vás muselo napadnout. Podle našich informací paní Woodfordova na ostrově nežila právě v ústraní. Naše šetření dále ukázalo, že jste vystavil šek ve výši tří tisíc dolarů firmě Coolová & Lam – velkou část z toho samozřejmě pohltily cestovní náklady.

Když si všechna svá dosavadní zjištění poskládáme dohromady, dostaneme velmi zajímavý obrázek, z kterého vyplývá, že jste sem své dva přátele nepřivezl, aby tu na vaše náklady trávili zaslouženou dovolenou. Co vy na to, pane Bicknelle?“

Bicknell si nervózně prohrábl rukou vlasy.

Seržant Hulamoki se obrátil ke mně. „Je tu ještě jedna zvláštní okolnost, pane Lame. Tu domnělou kameru jsme skutečně našli. A víte kde? V palubní přihrádce vozu, který řídila Mitsui. Uvnitř byl film. Když jsme ho vyvolali, objevil se tentýž vůz zaparkovaný na King Street. Filmový záznam nese všechny známky toho, že byl pořízen zcela náhodně. Přesto je pro nás velmi cenný, protože kromě vozu zachycuje i část ulice. Podařilo se nám totiž rozeznat číslo projíždějícího auta.

Kontaktovali jsme majitelku – mimochodem velice atraktivní mladou dámu – a zjišťovali, kdy v poslední době po King Street projížděla. Za uplynulý týden to bylo pouze jedinkrát – dnes, zhruba dvě hodiny poté, co došlo k vraždě.“

Potlačil jsem zívnutí.

Seržant Hulamoki se na mne zpytavě zadíval.

Na svou čest mohu prohlásit, že v tu chvíli jsem se tvářil zcela neutrálně, dalo by se říci nezúčastněně.

Pak Hulamoki upřel pohled na Bertu. Berta se zatvářila divoce.

„Možná byste k tomu chtěl něco dodat, pane Lame.“

„Bastion je tu víc jak měsíc. Záznam mohl být pořízen kdykoli v průběhu uplynulého měsíce. Snad byste se měl dotázat vaší sličné řidičky, kolikrát za poslední měsíc po King Street jela.“

„To máte, pane Lame, samozřejmě pravdu,“ řekl Hulamoki káravě, „nicméně stále nesmíte zapomínat, že to, co tu předkládám, nejsou finální důkazy pro soudní porotu, nýbrž pouze průběžné výsledky našeho pátrání.“

Podíval jsem se mu zpříma do očí. „V tom případě mluvíme každý o něčem jiném. Já jsem ochoten diskutovat pouze o finálních důkazech, protože jedině ty mají před soudem nějakou váhu.“

„Nevím, kam tím míříte,“ vložil se do toho Bicknell. „Ale jestli se Miriam Woodfordovou snažíte z něčeho obvinit, najmu nejlepšího právníka na Honolulu a Miriam přestane vypovídat až do okamžiku, než stane před skutečným soudem.“

„Ale to se mýlíte, pane Bicknelle, my se přece nesnažíme ji z něčeho obvinit.“

„Co tedy potom děláte?“

„Pouze se vás snažíme přimět ke spolupráci.“

Berta si posměšně odfrkla.

Zamračil jsem se na ni a zdvořile se obrátil k Hulamokimu. „Děkujeme vám za důvěru, seržante. Můžete si být jist naší podporou a bezvýhradnou oddaností. Tímto se vám slavnostně zavazujeme ke spolupráci.“

Seržant Hulamoki se ďábelsky usmál. „Děkuji vám, pane Lame, ze srdce vám děkuji. Buďte ujištěn, že se na vás brzy obrátíme. O to nemějte žádný strach. Budeme v nepřetržitém kontaktu s vámi všemi. Vaše aktivní spolupráce je pro nás do té míry významná, že bychom byli velmi neradi, kdyby kdokoli z vás bez našeho vědomí opustil Honolulu.“

Na to k nám Hulamoki přistoupil, obřadně nám jednomu po druhém potřásl rukou a s Daleym v patách odkráčel.

Bicknell vypadal, jako by právě polkl lžičku rybího tuku.

„Neudělala to!“ zvolal zaníceně. „Vím to! Přece ji znám a důvěřuju jí. A kromě toho ji – miluju.“

Dal si hlavu do dlaní.

Oba jsme s Bertou seděli a ani nedutali.

Bicknell se náhle vzchopil a zhurta na nás vyjel: „Ať už jste pryč! Chci být sám. A koukejte něco dělat. Postarejte se o to, aby ty zatracený policejní hyeny Miře nic neprovedly – ať to stojí, co to stojí. Je mi to jedno.“

Berta se na mě podívala a v chamtivých očkách se jí radostně zablesklo. Pak se obrátila k Bicknellovi. „Nevěšte hlavu, pane Bicknelle, však my těm havajským policajtům ještě ukážeme, zač je toho loket. A nebude to trvat dlouho.“

Zamířila ke dveřím a vyšla ven. Následoval jsem ji. Bicknell zůstal v pokoji sám se svým trápením a hlavou v dlaních.

„Tak jsi to slyšel, Donalde,“ řekla Berta, když jsme se octli venku na chodbě.

„Co? Že ji miluje? Překvapuje tě to?“

„Ale ne, ty nechápavče. To o těch penězích. Že nám zaplatí, kolik si naúčtujeme.“

„Pokud ji z toho ovšem dostaneme.“

„No tak, na co čekáš? Koukej se postarat, ať je z toho venku.“

„Ale jak?“

„To je tvoje starost. Ale jestli se do tebe ta ženská zamiluje, tak si mě nepřej. To by nám pěkně zkomplikovalo život. Teď aspoň vidíš, proč na tu práci tolik chtěl najmout ženskou a ne chlapa. Od první chvíle, co tě uviděl, tušil, že by to nemuselo dopadnout dobře. Zná Miriam a bylo mu jasný, že jsi přesně její typ.“

„To se hluboce mýlíš. Její typ byl Ezra Woodford.“

18)

Čekal jsem u telefonu. Dávno se setmělo. Konečně zazvonil.

„Víš, kdo to je?“ ozval se Miřin hlas.

„Ano.“

„Kde máš auto?“

„Stojí na hotelovém parkovišti.“

„Budu tě u něj čekat.“

„Poznáš ho?“

„Bez starosti.“

Zavěsil jsem, zhasl v pokoji světlo a vyšel do teplé havajské noci. Došel jsem na parkoviště. Mira u auta nestála. Usedl jsem na přední sedadlo a čekal.

„Můžeš jet,“ ozvalo se za mnou náhle tlumeným hlasem.

Jako bych už někdy ten hlas slyšel, blesklo mi hlavou. Bylo mi však jasné, že bude lépe se za ním neotáčet a poslechnout, co mi říká.

Nastartoval jsem a vyjel z hotelového parkoviště. Po pár stovkách metrů se vzadu něco pohnulo. Mrkl jsem do zpětného zrcátka. Miriam! Byla schovaná na podlaze pod zadním sedadlem a teď se chystala přelézt dopředu.

„Jestli jsi nikdy neviděl nohy, tak drž pevně volant. Možná tě ten pohled trochu překvapí,“ řekla zvesela, vyhrnula si sukni notný kus nad kolena a přesedla si na přední sedadlo.

„Už jsem nějaký viděl, ale nebyly zdaleka tak pěkný jako tyhle.“

„Na planý řeči teď není čas, hochu, to si nech na potom.“

Náhle se ke mně přivinula a prudce mi stiskla paži. Cítil jsem, jak se celá chvěje. Podíval jsem se do zpětného zrcátka. Nikdo za námi nebyl.

„Stalo se něco?“

„Jeď někam, kde můžeme zastavit a v klidu si promluvit.“

Vyjeli jsme z města a napojili se na silnici, která vedla po pobřeží kolem celého ostrova. Po chvíli jsme přijeli na překrásnou vyhlídku nad mořskou zátokou. Bylo u ní rozlehlé parkoviště s kamenným odpočívadlem vybíhajícím nad moře. Zastavil jsem a rozhlédl se kolem. Kromě nás na parkovišti žádná auta nebyla. Po silnici sem tam někdo přejel, ale jinak bylo všude ticho a klid. Nemuseli jsme se tedy ničeho obávat. Zaparkoval jsem a zhasl světla. „Takže?“ obrátil jsem se k Miriam.

Miriam se opřela zády o palubní desku a přiblížila ke mně obličej. Na tváři jsem ucítil její zrychlený dech.

„Donalde, věříš mi?“

Vsunul jsem jí ruku za záda, aby ji palubní deska netlačila.

„To záleží v čem.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Tak, že nevím, kam tou otázkou míříš a co mi vlastně chceš říct. Mimochodem, co jsi řekla policii?“

„Řekla jsem pravdu.“

„S kým jsi mluvila?“

„Nebudeš mi to věřit, Donalde, ale se samotným šéfem policejního oddělení.“

„Jak se k tobě choval?“

„Moc hezky a mile.“

„Tak mi řekni, co jsi jim řekla.“

„Mám pocit, že něco vědí.“

„Neřekli ti, co?“

„Ne.“

„A co ti teda řekli?“

„Šéf mi řekl, že jsem se dostala do pěknýho maléru a že nebude lehký se z něj dostat a že všechno závisí víceméně na mně. Chtěl, abych mu vyprávěla o svým vztahu k Ezrovi, o našem manželství, o Bastionovi. Hned na začátku mi řekl, že když budu mluvit pravdu a nic se nebudu snažit zatajovat, může mi to hodně pomoct. Taky mě varoval, že lhaním nejenže nic nezachráním, ale navíc si strašně uškodím.“

„Takže jsi udělala co?“

„Řekla jsem mu všechno.“

„Tak mi pověz, co všechno jsi mu řekla.“

„Opravdu chceš slyšet všechno?“

„Úplně všechno.“

„Dobře. Začnu ze široka – v tom budeš mít oproti policii výhodu.“

„Poslouchám.“

„Odmalička jsem toužila po dobrodružství. Už jako malá jsem byla odvážnější a zvědavější než ostatní děti. Když jsem dospěla a měla před sebou celý svět, vrhla jsem se do něj po hlavě a chtěla všechno vidět a co nejvíc zažít.“

„Takových ženských běhá po světě víc.“

„Potkala jsem svou první lásku. Byla jsem až po uši zamilovaná, neviděla jsem nalevo napravo, dala jsem mu všechno. Svedl mě, opustil.“

„Jak jsi to nesla?“

„Čekáš, že ti budu líčit proplakaný noci zhrzený milenky? Ne, nic takovýho. Samotnou mě to tehdy zaskočilo. Místo abych pro něj truchlila, byla jsem vlastně ráda, že jsem se ho zbavila. Mou ženskou pýchu ranilo až to, když jsem zjistila, že mě brzo vyměnil za jinou, která v sobě očividně měla něco, co jsem já neměla. V tu chvíli jsem se rozhodla, že se to už nesmí opakovat. Příště musím mít navrch já, umiňovala jsem si.“

„A měla jsi navrch?“

„Když jsem potkala dalšího chlapa, už jsem věděla, jak na to, a nenechala sebou vláčet. Moje taktika fungovala bezchybně. Bláznivě se do mě zamiloval. Měl prachy a snesl by mi modrý z nebe, kdybych si to přála. Pak mě požádal o ruku.“

„A vyslyšela jsi ho?“

„Vyslyšela. V tý době jsem si taky myslela, že ho miluju. Ale jak se později ukázalo, nebyla to pravda. Prostě jsem si s ním chvíli hrála, a když jsem se té hry nabažila, omrzel mě. Asi po roce se naše manželství rozpadlo. A zase se opakovalo to, co jsem si říkala, že už nesmím nikdy dopustit – odlákala ho jiná.“

„Jak vypadala?“

„Bruneta – nebyla ošklivá, to bych jí křivdila. Nyvě na něho upírala velký tmavý oči tak dlouho, až se v nich dočista utopil. Prostě to uměla.“

„Jak je to možný?“

„Jak se můžeš takhle hloupě ptát, Donalde? Každá hezká ženská přece vysedává hodiny před zrcadlem, zkoumá, co je na ní nejpřitažlivější, a nacvičuje si, jak to patřičně zdůraznit. Tahleta kočička se činila, to se musí nechat. Doširoka rozevírala oči, pak zase cudně klopila víčka s řasama hustýma jak kartáče, a než jsem se stačila rozkoukat, elegantně mě z našeho manželskýho hnízdečka vyšoupla. Teda ne že by mi na tom hnízdečku tolik záleželo, ale to, že na mý místo hupla jiná ženská, bylo potupný.“

„A dál se dělo co?“

„Nic zvláštního. Vyvázla jsem z toho celkem dobře.“

„Co to znamená?“

„Chtěl se mě co nejdřív zbavit, tak rozvodový řízení neprotahoval a vyplatil mi celkem slušnou sumičku. Část z toho samozřejmě připadla advokátovi, ale i tak mi ještě zbylo asi čtyřicet tisíc – deset tisíc hned, zbytek mi měl vyplácet postupně.“

„A dál?“

„Tohle bylo skutečně naposledy, kdy jsem nad sebou nechala někoho zvítězit. Měla jsem doma zrcadlo a denně jsem trénovala. Když chlapi chtějí nyvý pohledy, říkala jsem si, mají je mít.“

„Takže jsi se pilně učila?“

„To si piš, že jo.“

„A nakonec jsi uspěla?“

Mira se uchichtla. „A ne jednou… Ale abych to zkrátila. Neuměla jsem si představit, že bych si měla najít stálý zaměstnání a každý ráno vstávat do práce. Rozhodla jsem se, že si koupím lístek na zaoceánskou plavbu, abych si trochu rozšířila obzor.“

„A povedlo se?“

„Povedlo.“

„Tak mi o tom pověz víc. Chci slyšet, jak jsi byla úspěšná.“

„Na palubě jsem potkala znuděnýho prachatýho chlapa. On chtěl rozptýlení, já peníze.“

„Ale proč? Peněz jsi přece měla dost.“

„Chtěla jsem víc. Peníze tehdy pro mě znamenaly jistotu –jinou jistotu jsem nikdy nepoznala.“

„Takže jsi se prodala?“

„Ale Donalde, co je to za výrazy. Nejsem přece žádná lehká holka. Prostě ke mně byl štědrý a já na něj za to byla milá. Projeli jsme spolu celou Jižní Ameriku a Středomoří.“

„A potom?“

„Potom mi pronajal garsonku.“

291

Neříkal jsem nic.

„Prosím tě, Donalde, nesmíš si o mně myslet nic zlýho. V jádru nejsem špatná a v životě jsou prostě chvíle, kdy…“

„Kdy co?“

„Kdy ženská prostě podlehne svodům světa a neví, kdy přestat…“

„No dobře, tak tuhle pasáž přeskočíme. Pokračuj.“

„Někdy v tý době jsem se seznámila s Ezrou Woodfordem.“

„Usiloval o tebe?“

„Ezra? Blázníš? Byl starý, nemocný a osamělý. Celý život tvrdě pracoval, vydělával peníze, a když konečně nadešel čas odpočinku, zjistil, že už dávno odpočívat neumí. Doufal, že na palubě zaoceánský lodi objeví nový život, ale místo toho na něj všichni koukali jako na starýho dědka. Nezbývalo mu, než se sám procházet po palubě a občas prohodit slovo s někým ze starších cestujících, kteří se uměli bavit leda o svých operacích a vnoučatech.“

„A dál se dělo co?“

„Všimla jsem si, že po mně Ezra kouká. Bylo mi ho líto. Chtěla jsem ho trochu zabavit, rozveselit, aby nebyl pořád tak sám. Nic jsem tím vlastně nesledovala. A jemu se to líbilo.“

„Jak to probíhalo?“

„Chodila jsem s ním před večeří do baru na koktejly, vyprávěla jsem mu různý historky pro zasmání, když udělal nějakej dětinskej vtip, smála jsem se, až jsem slzela, jen abych mu udělala radost. Příležitostně jsem mu položila ruku na rameno nebo se mu zadívala do očí. Taky jsem mu trochu lichotila. Hrála jsem na jeho mužskou ješitnost, znáš to.“

„Ale v tý době jsi přece měla závazky jinde, nebo se pletu?“

„Nepleteš. Měla jsem jiný závazky a byla jsem jim věrná. Nejsem taková, za jakou mě lidi mají, Donalde, vážně ne. Věř mi.“

„Nejdřív mi dopověz, jak to bylo s Ezrou.“

„Ezra mi potom posílal pohledy, a když jsem se rozešla s tím chlapem, přijel za mnou do New Yorku a chtěl znovu prožít něco z těch bezstarostných dnů, který jsme spolu trávili na palubě.“

„A podařilo se mu to?“

„Je vidět, jak málo víš o životě na zaoceánských lodích, Donalde. Na souši tak přece žít nejde.“

„Proč ne? To by přece mělo jít, ne?“

„Prostě to nejde. Určitý podmínky života na lodi nemůžeš na pevnině vytvořit. Na pevnině chybí duch pospolitosti. Na palubě jsou všichni doslova na jedny lodi. Mají společný zájmy. Ve stejnou dobu společně jedí. Společně v baru popíjejí a vedou řeči. Nikdo nikam nespěchá, nikdo se nestresuje, všichni na palubu přišli za zábavou a odpočinkem. Nic jiného než užívat společenského života se tam totiž ani nedá dělat. Člověk se ho prostě musí účastnit, i kdyby nechtěl. Postupně ho přijme za svůj a přizpůsobí se společnému rytmu. Na pevnině je to jinak. Člověk po ránu dlouho vyspává, pak se dlouho krášlí před zrcadlem a čeká na svůj doprovod. Potom spolu vyrazí do města. Ty dva spolu samozřejmě můžou dělat spoustu věcí. Můžou se jen tak procházet, pak zajít do restaurace na oběd, do baru na drink, večer jít do jiné restaurace na večeři, jsou tu kluby, kina, divadla… Potíž je v tom, že všechno dělají jen ve dvou. Chybí jim přítomnost několika stovek lidí, kteří by ve stejnou dobu společně s nimi dělali totéž. Prostě na souši chybí pospolitost a s ní se vytrácí i radost ze života.“

„A dál?“

„Ezra byl čím dál tím zachmuřenější, stáří a samota ho skličovaly čím dál víc.“

„A chtěl se s tebou oženit?“

„Chtěl… rozptýlení, chtěl zase žít… a chtěl taky mě.“

„Jak to dopadlo?“

„Donalde, prosím tě, věř mi. Moc mi na tom záleží. Chci, abys věřil, že ti nelžu, i když se ti to třeba bude zdát těžko uvěřitelný. Řekla jsem mu, že mě může mít a že si mě kvůli tomu nemusí brát za manželku, že by toho později mohl litovat.“

„Co ti na to řekl?“

„Pochop, Donalde, že pro mě je strašně těžký ti vysvětlit, jakej Ezra doopravdy byl. Bojím se, že to nedokážu, ale aspoň se o to pokusím. Celý život tvrdě pracoval a na nic jinýho mu nezbýval čas. Oženil se a jeho žena mu místo manželskýho ráje udělala ze života peklo. Byla to zlá, hádavá a podezřívavá ženská. Nedala mu chvíli pokoj a chtěla vědět o každým jeho kroku.“

„Chápu. Jeho manželka mu nerozuměla.“

„Ne, Donalde, přesně toho jsem se bála, že to pochopíš takhle. S Ezrou to bylo něco jinýho. Zkusím ti to vysvětlit ještě jinak. Oženil se, a když zjistil, že mu manželství nevyšlo, hledal útěchu v práci. Všechen čas a energii věnoval práci. Byl úspěšný, vydělával spousty peněz. Ale zapomínal žít. Stal se z něj suchar, s nikým se nestýkal a schnul zaživa.“

„Chápu. A jak to bylo dál?“

„Věděl, že už mu moc let nezbývá. Přitom měl peněz, že nevěděl, co s nima. Řekl, že ví, že k němu necítím lásku v romantickým slova smyslu, a že ani on ke mně takovou lásku necítí, ale že ho fascinuje moje krása a mládí. Že by mě chtěl mít stále u sebe, aby se na mě mohl dívat. Za to, aby měl mou krásu a mládí pořád na očích, byl ochoten slušně zaplatit.“

„Jak za to chtěl zaplatit?“

„Manželstvím. Říkal, že v Denveru by to ani jinak nešlo. Nechtěl milenku, kterou by musel tajit a se kterou by se vídal jen zřídka. Přál si, abych se stala součástí jeho domova, aby se se mnou mohl stále těšit a ukazovat mě svým přátelům.“

„Přistoupila jsi na to?“

„Ano.“

„A litovala jsi?“

„To mě neznáš. Věděla jsem, do čeho jdu, a byla jsem s tím smířená. Uzavřela jsem s Ezrou obchod a řídila se jeho pravidly. Ezra platil za to, že mě chtěl vidět šťastnou. Snažila jsem se ze všech sil, abych jeho očekávání splnila, aby neměl pocit, že peníze vyhodil oknem, a myslím, že se mi to dařilo.“

„Byl šťastný?“

„Jako blecha. Ožíval mi před očima, přímo zářil štěstím a mně se to líbilo. I v Denveru se mi líbilo. Ezra měl spoustu přátel. Všichni se ke mně chovali moc hezky. Dala jsem mu, po čem toužil. Byla jsem stále s ním, nikdy jsem se nemračila, pořád jsem měla dobrou náladu, smála se, žertovala… Byla jsem přesvědčená, že se mnou poprvý v životě zažívá opravdový štěstí.“

„Nepřestalo tě to čekání po čase bavit?“

„Jaký čekání?“

„Čekání na to, až umře.“

„Donalde, podívej se mi do očí, že nelžu. Věř mi, že jsem na to nemyslela. Nečekala jsem na to, až umře. Uzavřela jsem obchod a chovala jsem se podle toho. Nebyla jsem vůbec nešťastná.“

„Dobře, ale co Bicknell?“

„Bicknell byl přirozeně hned od začátku proti. Když jel Ezra do New Yorku, Bicknell věděl, že tam jede za mnou. S Ezrou jsme si dopisovali a… nevím, ale Bicknell se o našem vztahu prostě nějak dozvěděl.“

„A byl proti?“

„To si nedovedeš představit, co vyváděl.“

„A co se dělo dál?“

„Když se Ezra z New Yorku vrátil a řekl Stevovi, že se hodlá oženit, Steve vyletěl metr nad zem. Vyjel na Ezru takovým způsobem, že to byl málem konec jejich přátelství.“

„Jak to dopadlo?“

„No jak by to dopadlo. Steve Bicknell najal detektivy, aby mu něco zjistili o mý minulosti. Teda řeknu ti, Donalde, rozum mi nad tím zůstával stát, nedovedeš si představit, jak jsou ti detektivové důkladný a na co všechno nepřijdou. Ale co to povídám? Ty si to přece dovedeš představit docela dobře, sám jsi přece detektiv.“

„Jak to víš?“

„Řekli mi to u výslechu.“

„Tak pokračuj.“

„Jak už jsem řekla, zjistili o mně opravdu všechno, až jsem byla sama překvapená. Vzali to od současnosti až po mý dětství. Skoro mám pocit, že došli až k okamžiku, kdy mě matka přestala kojit. Ale určitě došli aspoň k tomu, kdy jsem se poprvý v životě seznámila s klukem. Rozhodně to všechno sepsaný na papíře vypadalo strašně. Když ze všech těch romanticky bláznivých lásek, něžnýho namlouvání a bouřlivýho rozcházení vypreparovali holý fakta, zbyla vlastně jen špína, z který se každýmu slušnýmu člověku včetně mě nutně musel zvednout žaludek.“

„Co s tím Bicknell udělal?“

„Co bys myslel? Dal to přečíst Ezrovi.“

„Jak na to Ezra reagoval?“

„Celkem rozumně. Přečetl to, roztrhal na kousky a v krbu spálil. Stevovi pak pohrozil, že jestli ještě jednou s něčím podobným vyrukuje, zabije ho.“

„A potom?“

„Potom byla svatba a já se přestěhovala k Ezrovi do Denveru.“. „Znamenal Ezrův sňatek pro Bicknella finanční újmu?“

„Svým způsobem ano.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Ezra a Steve měli společnou dohodu, že jestliže jeden z nich zemře, zanechá celý svůj majetkový podíl tomu druhému. Jestliže však po sobě zanechá vdovu, bude se s ní druhý společník muset o podíl rozdělit.“

„Takže kdyby byl Ezra zemřel před svatbou, celý jeho majetek by připadl Bicknellovi?“

„Přesně tak.“

„Ezrův sňatek tedy Bicknella připravil o pořádný balík peněz, jestli tomu dobře rozumím?“

„Rozumíš tomu dobře, ale on přece ani nepočítal s tím, že Ezra zemře.“

„Ale ta možnost tu přirozeně byla.“

„To asi ano.“

„A Bicknell tě proto neměl příliš v lásce. Je to tak?“

„Je.“

„Tak jak je potom možný, že ho Ezra v závěti ustanovil správcem tvýho majetku?“

„To je dlouhá historie. Váže se k mýmu příchodu do Denveru.“

„Já nikam nespěchám. Pověz mi ji.“

„Bicknell se ke mně zpočátku choval hrozně.“

„Co jsi s tím dělala? Snažila ses mu zalíbit?“

„K tomu bych se nikdy nesnížila. Jednoduše jsem ho ignorovala. Ezrovi jsem řekla, že si nepřeju, aby k nám Steve chodil, a že na tom trvám.“

„Jak to dopadlo?“

„Když Steve viděl, že opravdu sekám dobrotu a chovám se podle Ezrových představ, začal toho litovat. Ezra projevil přání, aby k nám zase začal chodit, a já jsem nakonec svolila.“

„A jak to pokračovalo?“

„Já jsem dělala Ezrovi pomyšlení a Ezra jen kvetl. Omládl, měl pořád dobrou náladu, začal na sebe zase dbát jako dřív. Pravidelně chodil k holiči a na manikúru. Nechával si šít obleky. Už to nebyl sešlý stařec, ale pečlivě udržovaný pán v letech. Z práce chodil brzo, odpočíval, bavil se, prostě užíval podzimu života. Přijímali jsme návštěvy, pořádali večírky, Ezra nevynechal jedinou příležitost, aby se mohl pochlubit, jakou má doma pěknou a mladou ženu. Teď to prosím tě neber, že se chvástám, ale tak to doopravdy bylo. Ezra byl šťastný jako malý děcko a já měla radost.“

„Jak na to reagovalo okolí?“

„Pochopitelně mě nejdřív všichni měli za lehký zboží. Mysleli si, že mě Ezra prostě koupil jako drahej kus nábytku a že se mu to vymstí. Musela jsem je přesvědčit, že to tak není, ale věřila jsem, že se mi nakonec podaří jejich odpor zlomit. Být manželkou je stokrát těžší než být milenkou, ale naštěstí jsem si to uvědomila, ještě než jsem do manželství s Ezrou vstoupila, a nebyla jsem tím zaskočená. Soustředila jsem se na to, abych se předvedla v co nejlepším světle a ukázala lidem, co ve mně skutečně je. Strašně mi záleželo na tom, aby mě přijali a měli rádi – ne kvůli sobě, ale kvůli Ezrovi. Věděla jsem, jak touží po společnosti a jak těžce by ztrátu přátel nesl. Mladá žena by mu byla k ničemu, kdyby ji nemohl nikomu ukázat.“

„A přesvědčila jsi Ezrovy přátele, že za jejich náklonnost stojíš?“

„Nakonec ano. Kupodivu to nebylo ani tak těžký. Postupně jsem si je získala.“

„Jak jsi nato šla?“

„Jednoduše. Moc jsem nad tím nebádala. Byla jsem prostě sama sebou, chovala jsem se přirozeně, byla na všechny milá. Pár mladíků si to sice vyložilo mylně, ale jinak to probíhalo hladce.“

„Jak si to vyložili?“

„No znáš to… Mladá, krásná žena, starý, ošklivý muž… Trochu to na mě zkoušeli, že se musím určitě cítit hrozně osaměle a takový ty řeči. Vysmála jsem se jim, hned jak s tím začali, a dál jsme to ani v jednom případě nerozváděli.“

„A jak se situace vyvíjela dál?“

„Lidi si mezi sebou všechno rychle řeknou – dobrý i zlý. Brzo se rozneslo, že nejsem tak špatná, jak se zprvu zdálo, a návštěvy si u nás podávaly dveře.“

„Jak dlouho trvalo, než se ti podařilo všechny přesvědčit?“

„Budeš se divit, ale ani ne dva měsíce. Tehdy mi to samozřejmě připadalo jako věčnost. Lidi k nám chodili, protože měli rádi Ezru, a když zjistili, že umím být roztomilá a zábavná, chodili k nám čím dál častěji, postupně se zbavovali předsudků, až mě nakonec přijali. Dokonce si troufám tvrdit, že si mě v naprosté většině případů oblíbili.“

„A co Bicknell?“

„Bicknell se zařadil mezi stálé hosty.“

„Jak to probíhalo dál?“

„Z Ezry se stal snad nejšťastnější muž na světě a jeho přátelé mě měli rádi, protože jeho štěstí byla moje zásluha. Přestali mě považovat za kus nábytku a začali ve mně vidět to, čím jsem ve skutečnosti byla. Pro Ezru jsem byla životní radost a pro ně okouzlující hostitelka.“

„A dál?“

„Pak Ezra náhle zemřel a nechal mi polovinu majetku.“

„Jakou má hodnotu?“

„Proboha, Donalde, účetní hodnota majetku zatím nebyla stanovena. Celkovou hodnotu neznám, ale musí být obrovská. Ezra vlastnil zlatý doly, ropný pole, spousty podniků. Měl všechno. Díky němu jsem teď bohatá. Lépe řečeno, jednou budu.“

„Pokud se ovšem nezapleteš do něčeho, co by poškodilo Ezrovo jméno.“

Miriam mlčela.

„A vražda do toho patří.“

„Já jsem Bastiona nezabila.“

„Ale bála ses ho.“

„To ano.“

„Zaplatila bys mu?“

„Zaplatila.“

Asi minutu jsme mlčeli.

„Pověz mi ještě něco o Bicknellovi,“ vyzval jsem ji.

„Bicknell se prostě zamiloval do představy, že by se do mě mohl zamilovat.“

„Můžeš to rozvést?“

„Slovy se to těžko vyjadřuje. Bicknell žil dost opuštěně. Žena mu zemřela před mnoha lety a on se nikdy znovu neoženil. Dělalo to na mě dojem, že o ženský nikdy moc nestál. Že to byl vždycky starej mrzout a medvěd samotář.“

„Rozumím.“

„Věděl, jak na tom Ezra byl před tím, než mě potkal, a pozoroval tu zázračnou proměnu, která se s Ezrou udála, když se se mnou oženil. Usmyslil si, že manželství mu prospěje stejně jako Ezrovi, a nedá si to nikým vymluvit.“

„Manželství s mladou krásnou dívkou musí prospět snad každýmu,“ poznamenal jsem.

„To nevím, ale Steve si to rozhodně myslí a dělá všechno pro to, aby svou představu realizoval.“

„Už tě požádal o ruku?“

„Chceš to opravdu vědět, Donalde?“

„Jistě, jinak bych se neptal.“

„Odpověd zní ano. Chce se se mnou oženit. Dokonce mi to dal i písemně.“

„Jak – písemně?“

„Když jsem na Honolulu přijela, dostala jsem od něj dopis. Psal mi, jak strašně se ve mně mýlil, jak hluboce toho nyní lituje, jak moc si mě váží a tak podobně. Požádal mě, abych – až uplyne určitá doba, jak to vyžaduje společenská nutnost – zvážila jeho nabídku k sňatku.“

„Co jsi mu odepsala?“

„Napsala jsem mu, že si spolu musíme nejprve o všem promluvit, a nechala jsem to být. Víš, co se stává mužům ve středním věku, když se upnou na představu, že by se mohli ještě někdy zamilovat? Přeskočí jim, zblázní se z toho.“

„Co z toho jsi řekla policii?“

„Řekla jsem jim všechno, jen o Bicknellově nabídce k sňatku jsem se nezmínila. Měla jsem pocit, že mi nepřísluší prozrazovat Stevovy soukromý záležitosti.“

„To jsi samozřejmě udělala dobře. A vůbec sis asi musela u výslechu vést dobře, protože jinak bys tu se mnou teď nebyla.“

„Hm. Ale jak dlouho mi to vydrží? Policie pokračuje v pátrání a je jen otázkou času, kdy na mě znovu udeří.“

„Policie nevyloučila možnost – i když tě samozřejmě neobvinila přímo –, že tě Bastion vydíral a že ty jsi se rozhodla zbavit se ho jednou provždy. Co jsi jim na to řekla?“

„Co jsem jim na to mohla říct? Že se nejspíš museli pomátnout. Jak bych já mohla vzít do ruky pistoli a někoho zastřelit? Navíc to ani není můj styl, jak řešit problémy.“

„A jak jsi tedy chtěla vyřešit problém s vyděračem Bastionem?“

„Nevím.“

„Ale zaplatit jsi mu chtěla?“

„To chtěla.“

„Proč?“

„Co ti na to mám říct? Nevím. Prostě jsem od něj chtěla mít pokoj, tak jsem si řekla, že mu zaplatím. Nakonec nechtěl zase tolik, aby mě to zruinovalo. Navíc tvrdil, že víc po mně chtít nebude, že by to nedělal, kdyby se nedostal do finančních nesnází a nepotřeboval rychle větší částku…“

„Ale Miriam, copak ty nevíš, že jak jednou vyděrači zaplatíš, nikdy se ho nezbavíš? Čím víc mu dáváš, abys už od něj konečně měla pokoj, tím víc chce. S jídlem roste chuť.“

„To je pravda a asi to platí o většině vyděračů. S Bastionem by to dopadlo nejspíš stejně, ale v tu chvíli jsem mu opravdu uvěřila, že nemá zlý úmysly, že jen potřebuje peníze.“

„Co ti prosím tě napovídal?“

„Říkal mi, že se mu náhodou dostaly do rukou určitý materiály a že by ho ani ve snu nenapadlo je jakkoli zneužít proti mně, že přece není žádnej vyděrač, ale docela slušnej chlapík a žije spořádaným životem, jenomže se zcela nečekaně dostal do potíží a nutně potřebuje peníze. Říkal, že když na ty materiály narazil, napadlo ho, že já mám určitě víc peněz, než můžu sama utratit, a že bych mu mohla půjčit. Dušoval se, že mu jde o jednorázovou částku, víc žádat nebude a peníze mi do posledního centu splatí. Prý na něj tlačí věřitelé a do toho se mu naskytla výhodná příležitost, jak začít vlastní podnik, ale že potřebuje základní kapitál. Prostě jsem mu na to skočila.“

„Čeho se ty materiály týkaly?“

„Nákupu arzeniku několik dnů před Ezrovou smrtí.“

„Ezra tě pro arzenik poslal?“

„Ano. Říkala jsem ti už přece, Donalde, že se zabýval vycpáváním zvířat.“

„A policii jsi to řekla také?“

„Samozřejmě.“

„Dobře, Miro. Přesvědčila jsi mě.“

„O čem?“

„O tom, že jsi nezabila Bastiona a že nejsi hloupá.“

„Donalde,“ pronesla Mira tiše.

„Co?“

„Líbíš se mi.“

„Skvělý. Ty mně taky.“

„Ne, vážně, Donalde, moc se mi líbíš. Přitahuješ mě. Ale mám pocit, že ty o mě moc nestojíš.“

„Ale stojím. Jak jsi přišla na to, že bych o tebe nestál?“

„Tak. Nedáváš to najevo.“

„Nemůžu se rozptylovat. Musím se soustředit na práci.“

„Ale teď je dávno po pracovní době.“

„V naší branži žádná pracovní doba není. Teď zrovna se chystám s prací začít.“

„Na čem budeš pracovat?“

„Na tom, abych tě z toho vysekal.“

„Donalde…“

„Co?“

Místo odpovědi se mi upřeně zadívala do očí. Moje paže stále spočívala na jejích zádech, opřených o palubní desku. Její krásná tvář se nezřetelně rýsovala v měsíčním světle, které okénky dopadalo do auta.

Po další dlouhé pauze Miriam promluvila. „Tak lehko nevyvázneš, Donalde. Jestli mě nepolíbíš, budu tě muset políbit sama.“

„To ti v žádném případě nedovolím, Miriam. Láska a práce nejdou dohromady. To…“

Její paže se mi ovinuly pevně kolem krku. Jediným ohnivým polibkem mě umlčela a vášnivě se ke mně přitiskla celým tělem.

Po chvíli jsem ji jemně, nicméně důrazně odstrčil. „Teď mě, Miro, dobře poslouchej…“

„Hlavně mi nezačni dělat kázání, Donalde, na to teď není správný čas. Jen co naberu dech, budeme pokračovat a pak, to přísahám při všem, co mi je ještě svatý, tě nechám a vrátíme se zpátky do města. Od toho okamžiku se můžeš zase nerušené věnovat své práci. Všechno nechám na tobě, nebudu ti do toho vůbec mluvit. Ty si určitě poradíš. Ale to bude až zadlouho. Teď jsem osamělá, je mi hrozně smutno a strašně po tobě toužím. Už od chvíle, co jsem tě poprvý spatřila…“

„Uvědomuješ si, doufám, že to celou záležitost jenom zkomplikuje? Budeš…“

„Já vím, Donalde.“ Položila mi něžně ukazováček na rty. „Jen prosím tě nezačínej znovu kázat.“

„Určitější mě při líbání celýho zamazala od rtěnky.“

„Neměj strach. Rtěnku jsem si utřela, už když jsem na tebe čekala vzadu v autě.“

„Proč?“

„Protože jsem si všechno předem pečlivě naplánovala.“

Cítil jsem, jak se mi náhle prudce zvýšil tep.

„Podívej, kočičko, jsi roztomilá, ale pořád mám dojem, že ti nedochází, do jaký šlamastyky jsi se dostala. Nevím, jestli to víš, ale Norma si zařídila alibi, a jestli z toho není venku už teď, tak co nevidět bude.“

„To mi bylo od začátku jasný. A nemůžu se jí divit ani ji vinit. Norma se musí starat v první řadě o sebe, protože když to neudělá, nikdo jinej se o ni nepostará.“

„V tom případě nevidím důvod, proč neuděláš totéž. Můžeš začít třeba hned. Tak za prvý, kde jsi byla dnes dopoledne kolem deseti čtyřiceti?“

„Snažila jsem se na to přijít, Donalde, ale jediný, na co jsem přišla, je to, že jsem byla asi půldruhý hodiny na pláži. Přesněji to nedokážu určit.“

„Co jsi tam dělala?“

„Hledala jsem Bicknella, a když jsem ho dlouho nemohla najít, lehla jsem si a chvíli odpočívala. Pak jsem usnula. Ale to už jsem ti všechno říkala. Nic jinýho jsem nedělala.“

„Potkala jsi na pláži někoho?“

„Nikoho známýho jsem nepotkala. Ale když jsem se probudila a vydala se znovu na obchůzku po pláži, potkala jsem rotu vojáků na vycházce. Předtím jsem si jich všimla už v přístavu, když se vyloďovali – muselo jich být několik stovek. Chudáčci. Bylo mi jich strašně líto, když jsem je viděla, jak chodí bezradně po pláži a snaží se chovat mravně. Uměla jsem si představit, jaký školení museli od svých velitelů dostat, než je na pláž pustili, o tom, co všechno nesmějí dělat, jak nesmějí pískat, pokřikovat a tak. Sice se dívali před sebe, ale bylo mi jasný, že očima rejdí do stran a prohlížej si mě. Bylo na nich vidět, jak jsou osamělí, jak touží po tom, popovídat si s někým, k někomu se přitisknout… Každej má určitě doma holku, která na něj čeká, a nejmíň čtyři nebo pět dalších, který po něm pomrkávají. A teď se najednou ocitne v neznámým přístavu uprostřed bandy podobnejch zoufalců, jako je on sám, kolem plno neodolatelně vnadných krasavic v sexy plavkách… No, jen si to představ! Jak by ti asi bylo, kdyby…“

„Já si jejich pocity dovedu docela dobře představit. Ale teď k věci, Miriam. Kolik máš na Honolulu přátel?“

„Spočítal bys je na prstech jedny ruky.“

„Seznámila ses s někým na pláži?“

„Ne. Jako bys nevěděl, jak to tam chodí. Turisti přijíždějí a odjíždějí v pravidelných turnusech. Rok nevyjdou na sluníčko, pak přijdou na pláž, hned první den se spálí, až jsou rudý jako raci. V dalších dnech se na pláži neukážou. Když se jim zahojí puchýře a sloupe spálená kůže, zkouší to znova. Leží a opalují se. To je jediný, co je zajímá. Ne že bych se ráda neopalovala. Ale že bych si z toho zrovna chtěla udělat hlavní náplň dne a o víc se nezajímat… Chci říct, že jsem se na pláži s nikým seznámit nemohla, protože nevím, co bych si s těma lidma povídala…“

„A co chlapi?“

„Za prvý těch, co by eventuálně přicházeli v úvahu, tu moc není, a za druhý se většinou chovají dost zdrženlivě. Samozřejmě, že pokukujou, ale že by byli nějak dotěrný, to říct nemůžu. Ale ty chceš vědět, jestli jsem navázala nějakou sexuální známost, viď?“

„Uhodla jsi.“

„Musím tě zklamat, ale ne.“

„V tom případě musím přijít na nějaký jiný způsob, jak prokázat tvou přítomnost na pláži v době spáchání vraždy.“

„To bude docela dřina.“

„Taky mám ten pocit.“ Nastartoval jsem.

„My už se vracíme, Donalde?“

„Přesně tak, Miriam. Vracíme se zpátky do města.“

„Proč? Vždyť je ještě brzo.“

„Naopak, brzo by mohlo být pozdě. Musím se dát okamžitě do práce.“

„Ty s tou prací snad nikdy nedáš pokoj,“ povzdychla si Miriam.

„Dám, ale až ji udělám.“

Neodvažoval jsem se zavézt Miriam až domů. Věděl jsem, že dům je sledován, a nechtěl jsem mít s policií žádné další oplétačky.

Zastavil jsem asi čtyři bloky od jejího bytu. „Tak jsme tady. Dál už doufám dojdeš pěšky.“

„Kam jedeš ty?“ zeptala se.

„Tak různě.“

„Neřekneš mi kam?“

„Ne.“

„Zastihnu tě v hotelu?“

„Teď nějakou dobu ne.“

„Chci vědět, kde budeš, Donalde.“

„Proč?“

„Abych za tebou mohla přijít.“

„Proč za mnou chceš přijít?“

„Nevím. Cítím se tu strašně osamělá. Mám takový tušení, že se něco chystá.“

„Dnes v noci nemusíš mít strach. Dům střeží policie.“

„Budu se snažit nebát se a usnout. Dáš mi pusu na dobrou noc, Donalde?“

„Už jsem ti dal. A ne jednu. Nebo si nevzpomínáš?“

„Ale vzpomínám. Ty už jsi zase samá práce, co?“

„Samá ne, jenom asi devadesát procent.“

„Pokusím se spokojit aspoň s těmi deseti procenty.“

„Ale až někdy jindy.“

Natáhl jsem se přes ní a otevřel dveře auta. Vystoupila na chodník a chtěla něco říct. Rychle jsem za ní zabouchl a odjel, aby si to ještě nerozmyslela a nechtěla zpátky do auta.

Vyrazil jsem směr Nipanuala Drive.

Policejní hlídky už dávno odjely. Okna domu, kde byl dopoledne spáchán zločin, byla ztemnělá. Kolem se potloukalo jen pár zvědavců, jinak bylo všude nezvyklé ticho a klid.

Zaparkoval jsem, vystoupil z vozu a rozhlédl se kolem sebe.

Znenadání ke mně přistoupil neznámý muž a zeptal se: „Nevíte, tady se stala ta vražda?“

„Mělo by to být někde tady. Počkejte, mám adresu. Je to Nipanuala Drive 922.“

„Tak to je tady.“

„Proč vás to zajímá?“ zeptal jsem se.

„To víte, zvědavost.“

Poodešel jsem kus od auta. Můj nový známý se zjevně k odchodu neměl.

Namířil jsem si to k trávníku, podél něhož se táhla kamenná zeď. Zaměřil jsem pozornost na místo, které mi Berta popsala. Nejprve jsem uviděl kámen s bílou skvrnkou. Ležel na zemi u paty zdi. Podíval jsem výš a v měsíčním světle uviděl tmavou prohlubeň, v níž kámen původně vězel.

Přemítal jsem, zdali jsou v ní stočené rukavice s dokumenty stále ukryty. Na dálku jsem ve tmě nemohl nic rozpoznat a přijít ke zdi blíž jsem se pochopitelně neodvažoval. Nebyl jsem schopen určit ani to, zda kámen vypadl samovolně, či zda ho někdo vytáhl a rukavice odnesl.

Snažil jsem se chovat jako obyčejný čumil a přitom jakoby náhodou ke zdi zabloudit blíž. Nebylo to snadné, protože můj známý mi byl neustále nablízku a ani na okamžik ze mě nespouštěl oči. Nemusel mít na klopě ani odznak, abych hned věděl, s kým mám tu čest. Když jsem se vracel k autu, opět se ke mně přidal.

Bylo mi jasné, že chce zjistit číslo vozu.

Rozhodl jsem se využít příležitosti a poslat jeho prostřednictvím seržantu Hulamokimu přátelský pozdrav.

„Nikomu to neříkejte,“ sděloval jsem muži důvěrně tlumeným hlasem, „ale na tom případu mám profesionální zájem. Mé jméno je Donald Lam. Spolupracuju s Bertou Coolovou. To je ta žena, která dopoledne našla Bastionovo tělo.“

„Takhle to tedy je!“ zvolal chlapík překvapeně.

„Jenom jsem se tu chtěl trochu porozhlídnout, nic víc.“

„Proč?“

Pokrčil jsem rameny. „Zkoušel jste si někdy představit místo podle toho, jak vám ho popsala žena?“

Zasmál se.

„Teď, když jsem si to tu prohlédl na vlastní oči, už konečně chápu, o čem vlastně celou dobu mluvila. Víc už nepotřebuju. Tak dobrou noc.“

„Dobrou.“

Nasedl jsem do auta a odjel.

19)

Kráčel jsem širokou chodbou hotelu Royal Hawaiian ke dveřím Bertina pokoje.

Za dveřmi jsem se zastavil. Z pokoje se ozývaly nezaměnitelné zvuky reprodukované havajské hudby.

V chytlavé melodii jsem poznal nejnovější havajský hit.

Nesměle jsem zaklepal.

Hudba okamžitě utichla. Místo líbezného hlasu havajské zpěvačky se z pokoje nevrle ozvala Berta. „Kdo je to?“

„To jsem já, Donald.“

„Počkej chvíli.“

Několik vteřin se nic nedělo. Berta jako by se rozmýšlela, zda má otevřít či nikoli. Nakonec si nejspíš řekla, že už je to stejně jedno, a otevřela.

To, co jsem uviděl, mi vyrazilo dech. Na prahu stála Berta a na sobě měla havajské šaty.

Na víku Bertina kufru spočíval malý přenosný magnetofon. Berta ho nápadně rychle přede mnou uklízela do skříně. Podle toho, jak byla zadýchaná a jak měla zarudlé tváře, jsem usoudil, že usilovně trénovala havajský tanec hulá.

Nijak jsem to nekomentoval. Ale Berta věděla, že vím, a moje taktní mlčení ji rozladilo víc než nějaká netaktní poznámka.

„Trochu jsem trénovala. Co je na tom? Zdejší pobyt dělá s člověkem divy. Fakt by mě zajímalo, čím to je.“

„To by mě taky zajímalo. Může to mít spoustu důvodů – horký klima, pohostinný lidi, rasová tolerance…“

„Ať je to, co je to, nemůžu si prostě pomoct. Mám pořád takový nutkání chovat se, jako by mi bylo šestnáct.“

„Na tom přece není nic špatnýho.“

„No, to nevím. Ale jestli o tom,“ Berta hodila bradou ke skříni, kam magnetofon prve ukryla, „cekneš před Bicknellem, tak si mě vážně nepřej.“

„Neměj strach. S Bicknellem zdejší podnebí taky pořádně cvičí. Ještě dva týdny a budu skákat ze stromu na strom jako Tarzan, bít se do prsou a vydávat neartikulovaný skřeky. Takže, prosím tě, teď odlož ten hábit, co máš na sobě, a vem si něco míň křiklavýho. Mám pro tebe totiž práci.“

Berta se na mě podívala překvapeně.

„Tu práci nemůže dělat chlap. Je k ní potřeba ženská – a ne ledajaká,“ snažil jsem se jí zalichotit. „Vyžaduje to chladnou hlavu, odvahu a hlavně takt.“

„Co je to za práci?“ zajímala se Berta.

„Jde o přísně tajný úkol. Policie o tom nesmí vědět. Dozví se o tom až v okamžiku, kdy předložíme důkazy.“

„Tak to vyklop.“

„V přístavu zakotvila vojenská loď. Mužstvo se dnes ráno vylodilo a dostalo vycházky. Všichni samozřejmě vyrazili na pláž. Procházeli se, okouněli a – co nás zajímá nejvíc – fotili.“

„Proč nás to zajímá?“

„Miriam Woodfordová tvrdí, že dopoledne ležela na pláži, opalovala se a potom usnula.“

„Tak to asi bude pravda, když to Miriam tvrdí,“ poznamenala Berta jízlivě. „Nebo taky tou dobou vraždila Bastiona.“

„I to je možný,“ připustil jsem.

„Jsem ráda, že to říkáš.“

„Proč?“

„Protože mám pocit, že si tě ta blonďatá mrcha ovíjí kolem prstu čím dál víc. Dělá na tebe psí oči a ty jí věříš první poslední. Nakonec uvěříš i tomu, že je docela nevinná, a budeš dělat všechno proto, abys dokázal, že to tak skutečně je.“

„Ale to je přece naše povinnost, dokázat, že je nevinná!“

„To je sice pravda, ale nesmíme se k tomu stavět zaujatě.“

„Dobře, slibuju, že se k tomu zaujatě stavět nebudu. Stačí?“

„Nestačí. Sliby chyby. Sázím padesát dolarů, že už si určitě našla cestičku, jak se ti dostat na kůži a že jsi se netvářil právě chladně.“

„To sem nepatří, Berto. Poslouchej, co…“

„Sázím padesát dolarů ku pěti. Víš, jak strašně nerada prohrávám sázky o peníze. Kdybych si nebyla stoprocentně jistá, nesázela bych se.“

„To je mi jasný.“

„Tak bereš?“

„Podívej, na sázky teď není čas. Musíme pokračovat v pátrání.“

„Dobrá, sázet se nebudu. Ani nemusím. Teď už vím, že se o tebe pokoušela, jinak by sis se mnou totiž plácnul. Takže můžeme pokračovat v pracovním rozhovoru. Kde jsme to skončili?“

„Chci, abys zašla za jedním z důstojníků, co na lodi velí. Jsou to vesměs mladíci, je jim určitě smutno, rádi si popovídají s pěknou ženskou…“

„Tak proto tam posíláš mě?“ zeptala se Berta zvýšeným hlasem.

„Samozřejmě. Ty jsi na tu práci jako dělaná.“

„Podívej, poslouchám tě, tak si ze mně aspoň nedělej legraci a mluv vážně.“

„Mluvím smrtelně vážně. Vybereš si jednoho důstojníka a požádáš ho o drobnou službu.“

„O jakou službu?“

„Aby obešel svý svěřence a vyzvěděl, kdo všechno na pláži fotil. Potřebuju, aby filmy, co nafotili, dali urychleně vyvolat a fotky mi poslali. Zajímají mě lidi na pláži. Ať se na zadní stranu podepíšou, dostanou je neporušený zpátky.“

„Myslíš, že na nich najdeš Miriam?“

„Doufám. Jestli v tu dobu opravdu na pláži byla, jak tvrdí, určitě na těch fotkách bude.“

„Nechápu, kde bereš tu jistotu.“

„Určitě jsi zaregistrovala, jakou má Miriam figuru.“

„To snad ani přehlídnout nejde.“

„Tak vidíš. Když jsi ji nepřehlídla ty, jak by ji mohla přehlídnout rota vojáků?“

„To je sice hezká teorie, ale co když Miriam na žádný fotce přesto nebude?“

„Proto to musíme zjistit dřív, než se o to začne zajímat policie, abychom se podle toho mohli zařídit v dalším pátrání.“

Berta si povzdychla. „Dobře, když jinak nedáš… Hned zítra se do toho pustím.“

Zatvářil jsem se kysele.

„Co jsem zase řekla?“

„Pěknou blbost.“

„Proboha, Donalde, přece po mně nemůžeš chtít, abych s tím začínala ještě dneska!“

„Přesně to po tobě chci.“

Berta vzdychla ještě srdceryvněji než prve. „Asi se budu muset smířit s tím, že se pokaždý najde něco nebo spíš někdo,“ podívala se na mě výhružně, „kdo mi zkazí čerstvě nabytou radost ze života. Nejradši bych tě poslala ke všem čertům, ale na tom nápadu něco je. A když ji na fotkách najdeme, co uděláme pak?“

„Pak si promluvíme s těmi, komu ty fotky patří. Budeme samozřejmě chtít znát aspoň přibližnou dobu, kdy tam byli a fotili.“

„To ale nebude tak snadný. A obávám se, že ani policii to moc nepřesvědčí.“

„Ale přesvědčí. Ptát se jich totiž nebudeš ty.“

„A kdo?“

„Miriam, tedy pokud tou dobou bude ještě na svobodě.“

„Šílíš? Vážně chceš Miriam poslat k rotě vojáků, aby se jich zeptala, jestli ji poznávají? Kolik myslíš, že dostane kladných odpovědí? Já osobně bych tipovala devětadevadesát procent. Ale možná se mýlím, možná to bude víc. Každej bude ochoten na místě odpřisáhnout, že…“

„Tomu bych se právě chtěl vyhnout. Proto potřebuju nejdřív vidět ty fotky.“

„Dobře, už nic neříkám.“

„Ještě mi pověz, jak se daří Bicknellovi.“

„Celkem dobře. Zdá se, že mu na Miře záleží víc, než si kdo umí představit. Víš, co se stalo?“

„Ne. Povídej.“

„Přišel za mnou a řekl, že Mira se z toho musí dostat za každou cenu, i kdyby ho to mělo stát sto tisíc. Bude shánět právníka a nám dává volnou ruku.“

„Hm.“

„Slyšíš, co jsem řekla, Donalde? Dává nám volnou ruku.“

„Ale slyším.“

„Ty jsi někdy vážně na zabití. Copak ty z toho nemáš radost?“

„Ale mám.“

„Nemáš.“

„No tak nemám.“ Ušklíbl jsem se na rozloučenou a zanechal Bertu úvahám o nepraktických mužích, pro které jsou řeči o penězích šuměním větru.

Dojel jsem k domu, před kterým předešlé noci zaparkovala Mitsui, a zazvonil u dveří.

Přišel otevřít mladý havajský Japonec.

„Hledám Mitsui.“

Z jeho pohledu jsem nedokázal vyčíst zhola nic.

Maličko jsem nadzdvihl klopu saka a když jsem viděl, že vidí, vrátil jsem ji zpět.

„Ano, pane,“ řekl bezvýrazně.

V tu chvíli se v chodbě objevila Mitsui. Když mě uviděla, prudce sebou trhla, jako by ji někdo velmi silně udeřil.

Následoval jsem ji do nitra domu.

Mladík se na ni tázavě zadíval.

Pronesla několik slov v japonštině a zmlkla.

Usadil jsem se do křesla.

Mladík ke mně přišel a procedil skrz zuby: „Vypadněte.“

Seděl jsem dál.

Výhružně se nakrčil a přiblížil se ke mně o další krok. Zajel jsem si rukou pod sako. Nespouštěl jsem ho přitom ani na okamžik z očí.

Můj trik fungoval.

Mladík se zalekl a o krok ustoupil.

„Co chcete?“ zeptal se nepřátelsky.

Obrátil jsem se k Mitsui. „Kdo vás platil za to, že jste vyměňovala pásky v magnetofonu?“

V obličeji se jí nepohnul jediný sval. Už jsem si myslel, že z ní odpověď nedostanu, když zpěvavým hlasem řekla: „Bastion.“

„Někdo další?“

„Už nikdo.“

„Říká vám něco jméno Sidney Selma?“

„Sidney Selma?“ opakovala zpěvavě.

„Sidney Selma.“

„Neříká. Neznám ho.“

„Včera večer jste byla u Bastiona v domě.“

Několikrát rychle po sobě zamrkala, ale to bylo všechno. Dál na mě už jenom nehybně zírala.

„Byl v domě ještě někdo kromě vás?“

„Jestli tam byla nějaká žena?“

„Nebo muž, na tom nezáleží. Prostě jestli tam byla ještě nějaká další osoba?“

Opět neodpověděla.

„Viděla jste v tom domě někoho?“

Hleděla na mě neproniknutelnýma tmavýma očima a mlčela. Na okamžik jsem měl dojem, že se na mě nedívají lidské oči, ale oči japonské porcelánové panenky.

„Tak viděla jste někoho v Bastionově domě?“

Ani tentokrát neodpověděla.

„Buď jste Sidneyho Selmu potkala včera u Bastiona, nebo za vámi přišel dneska. Je mu asi třicet, vyšší postavy, má modrý oči a široký ramena. Možná se představil jinak, ale v každým případě s vámi buď včera, nebo dneska mluvil. Dal vám peníze a chtěl, abyste pro něj něco udělala. Chci vědět, co to bylo.“

Upírala na mě oči dál, jako by ji nic na světě nemohlo vytrhnout z bohorovného klidu.

Mladík se však tak dokonale ovládat nedokázal. Ošil se a mně bylo hned jasné, že se něco děje.

Rychle jsem se otočil.

Na prahu stál Sidney Selma a chladnokrevně na mě mířil revolverem.

„Ty zatracenej čmuchale!“ vyštěkl nenávistně. „Korioto, vem mu pistoli.“

Mladík se ke mně pomalu blížil. Našlapoval pružně jako kočka a tvářil se vítězně.

„Opatrně, ať se mi nedostaneš do rány,“ varoval ho Selma.

Zadržel jsem mladíka pohledem. „Dej pozor, hochu, Selma si další mrtvolu dovolit nemůže, já ano.“

Korioto znejistěl.

„Neposlouchej ho, Korioto, a jdi na něj,“ povzbuzoval ho Selma. „Neboj se, kdyby něco, já tě jistím.“

Přesvědčila ho až Mitsui, která na něj něco japonsky křikla.

Korioto si rázem dodal odvahy a skočil po mně.

Uhnul jsem a šel po něm pěstí.

Na to Korioto čekal. Chytil mě za zápěstí a pevně stiskl. Zahlédl jsem jen mihnutí snědé paže a pak se se mnou celý pokoj zatočil. Náhle jsem měl stůl nad hlavou a strop pod nohama. Pak jsem ve vzduchu udělal ještě jeden přemet a ztěžka dopadl na podlahu u protější stěny.

Korioto byl v mžiku na mně.

Točila se mi hlava a bylo mi na zvracení, ale přesto jsem se ho ze sebe pokoušel setřást. Marně. Pád mne příliš oslabil a proti Koriotovým zápasnickým chvatům jsem neměl šanci. Zkroutil mi ruce tak, že mi v nich skoro přestala proudit krev. Pak jsem zaslechl šoupavé kroky. Zvedl jsem oči. Vedle mne stála Mitsui a podávala Koriotovi obinadlo.

„Nejdřív mu seber pistoli,“ nařizoval Selma.

Korioto mi hbitými pohyby svázal obinadlem ruce a pak mi zajel rukou pod sako. Když nenahmatal to, co hledal, trochu zneklidněl a začal mi prohledávat kapsy.

„No tak mu tu pistoli už konečně seber!“ Selma začínal ztrácet trpělivost.

Korioto se zatvářil provinile. „Žádnou nemá.“

Selma zvrátil hlavu nazad a divoce se rozřehtal.

Poočku jsem Koriota pozoroval. Nebyl jsem si jist, zda Šelmův hurónský smích není další léčka.

Když se Selma dosyta nasmál, zastrčil svůj revolver do pouzdra v podpaží a nařídil Koriotovi a Mitsui, aby mě celého důkladně prohledali.

Rozepnuli mi sako a košili, stáhli kalhoty i spodky, vyhrnuli nátělník. Bezmocně jsem ležel na podlaze a čekal, co bude. Selma prohledával moje svršky a Korioto s Mitsui se dali do prohledávání mě. A dali si na tom opravdu záležet.

Když byli se vším hotovi, Sidney Selma vyložil obsah mých kapes na stůl.

„Tak to vybal. Kde to máš?“

Hlava mi třeštila, jako by mě do ní někdo praštil palicí. Při každém tepu srdce mi mozkem projela palčivá bolest. Stěží jsem mohl soustředit myšlenky.

„Co jako?“ zeptal jsem se unaveně.

Selma se zle zasmál, potom došel těsně ke mně a vší silou mě kopl do zad.

Zasténal jsem. Nemohl jsem si pomoci. Bolest byla silnější než má vůle neudělat Selmovi radost.

Korioto se trochu nervózně zasmál.

„Tak se podívej, kámo,“ řekl Selma, „přestaň si s náma hrát na schovávanou. My víme, že to máš. Prohledali jsme ti pokoj i auto. Hledali jsme všude, nevynechali jsme jedinej centimetr a přesto jsme nic nenašli. Jsi šikovnej, uměl jsi to dobře schovat. Ale to ti nepomůže. Teď mi hezky řekneš, kde to je, nebo…“

„Nevím, o čem mluvíte,“ přerušil jsem ho.

Viděl jsem, jak rudne vzteky.

„Nevím, co zamýšlíte udělat s Koriotem a Mitsui, ale určitě to nebude nic čestnýho. Vždycky jste jel v křivárnách a hrál na obě strany, určitě v tom máte cvik. Bastiona jste zabil proto, že jste se s ním nechtěl dělit. Co budete dělat s těmahle dvěma, to nevím, ale ruku bych za to do ohně nedal…“

Selma mě znovu kopl.

Bolelo mě celé tělo. Cítil jsem každý sval a mozek mi vibroval v hlavě. Věděl jsem, že jediná možnost, jak z toho vyváznout, je dostat Mitsui a Kariota na svou stranu. Chtěl jsem nalomit jejich důvěru v Selmu, ale bolest se stávala čím dál nesnesitelnější a téměř mi znemožňovala myslet a mluvit. Navíc mi bylo špatně od žaludku a bál jsem se, že bych se při dalším kopanci mohl pozvracet. Věděl jsem ale, že mi nezbývá nic jiného než vydržet, tak jsem držel a čekal na svou příležitost.

„Tak dělej. Řekni, kde to je!“

Selma mě vší silou kopl znovu. Nečekal jsem to a vyjekl jsem bolestí. Žaludek jsem měl až v krku.

„Oblíkněte ho!“ zavelel Selma.

Mitsui si ke mně poslušně klekla a začala mě oblékat. Natáhla mi kalhoty, stáhla nátělník, zapnula košili, dokonce mi upravila i sako. Když byla s oblékáním hotova, pevně mi svázala kotníky.

Selma si sedl na židli. „Nemysli si, že jsem s tebou skončil. Ani nevíš, jaký mi to dělá potěšení, když si do tebe můžu pořádně kopnout. Fakt mě to děsně baví. Když mi hned neřekneš, kam jsi to schoval, nevadí. S radostí se budu bavit dál. A ty si brzo rozmyslíš, jestli chceš trucovat dál.“

Přemohl jsem bolest a s námahou ze sebe vypravil: „Jste na špatný adrese. Svý sadistický choutky si na mě můžete vybíjet podle libosti, ale nemůžete ze mě vytlouct něco, co nevím.“

Znovu se ohavně zasmál. „Sice vůbec nevím, jak se do toho kastlíku ta kamera dostala, ale rozhodně to od tebe nebylo moc chytrý, žes ji odtamtud vzal. Měl jsi smůlu – někdo tě při tom viděl a řekl mi to. Přiznám se, že i pro mě to byla novinka. Netušil jsem, že v ní Bastion něco schovává. A nemysli si – já jsem Bastiona nezabil. Ale ty věci, co byly v tý kameře, bych určitě uměl zhodnotit, jen kdybych věděl, kde je hledat.“

Věděl jsem, že mě má v hrsti. Dál předstírat, že o ničem nevím, nemělo cenu – vyneslo by mi to jen další kopance a bolest. Při pohledu na Selmu jsem se nemohl ubránit pocitu, že by mě byl schopen ubít k smrti a ohromně se při tom bavit.

Selma napřáhl nohu k dalšímu kopnutí.

„Řeknu, jak to bylo.“ Má slova ho sice zadržela, ale bylo na něm vidět, jak moc je nerad, že musí nohu odtáhnout.

„Tak kde to je?“

„Tam, kam jste se nepodíval.“

„Díval jsem se všude.“

„V tom případě jste to musel najít.“

Taková logika ho poněkud vyvedla z míry. Chvíli přemýšlel a pak se zeptal: „Tak kam jsem se zapomněl podívat?“

„Za rolety.“

„Za rolety? Nedělej si ze mně legraci, ty…“ Selma napřáhl nohu a chtěl mě znovu kopnout. Naštěstí si to včas rozmyslel a nechal mě mluvit.

„Nemyslím přímo za rolety, co visí na okně. Myslím za tu lištu nahoře nad oknem, ke který jsou připevněný.“

„Jak jsi to mohl schovat za lištu?“

„Přilepil jsem to lepicí páskou na její vnitřní stranu. Za normálních okolností to člověk neuvidí. Musí vytáhnout rolety do poloviny, hodně vyklonit hlavu z okna a teprve pak to uvidí.“

„Ty šmejde mazaná!“ V Šelmově hlase zazněl obdiv.

Zavřel jsem oči a tiše ležel.

Nade mnou stál Selma a uvažoval.

Znenadání prohlásil: „Tak tady máš ještě jednu ode mě na památku, aby sis pro příště zapamatoval, že vodit mě za nos se zatraceně nevyplácí.“ Pořádně mě kopl do žeber. „A tady máš druhou za to, že jsi mě připravil o tu radost skopat tě do krve.“ Znovu mě kopl. Očividně mu to přinášelo uspokojení. Neovládl se a začal mě s gustem kopat.

Snažil jsem se kroucením těla chránit, ale moc se mi to nedařilo. Zachránil mě až Korioto, který Selmu odtáhl. „Až potom. Teď musíte rychle, jinak bude policie rychlejší.“

Selma jen nerad poslechl. Chamtivost v něm naštěstí zvítězila nad brutalitou. Nemohl přece dopustit, aby ho policie předběhla a našla, co chtěl najít on.

Korioto ho vzal za ramena a postrčil ke dveřím. „Tak už běžte!“

„Hlídejte ho tady, dokud se nevrátím. Ne že si od něj necháte něco nakukat a pustíte ho! Já budu brzo zpátky.“

Selma vyběhl ze dveří. O chvilku později jsem slyšel zvuk startujícího auta.

Otevřel jsem oči.

Tentokrát nade mnou stál Korioto. V ruce držel zapálenou cigaretu a zvědavě mě pozoroval.

„Seš to ale trouba, Korioto.“

„Co jste to řekl?“

„Řekl jsem, že jsi trouba.“

„Tak vám to nestačilo? Vy chcete ještě přidat?“

„Nic takovýho jsem neřekl. Pokud vím, tak jsem tě jen zdravil.“

„Až Selma přijde zpátky, pořádně vás skope. A já se k němu možná přidám.“

„Tak vidíš, jaký jsi trouba! Ty si vážně myslíš, že se Selma ještě vrátí?“

Korioto se na mě zadíval přivřenýma očima a zamyšleně popotáhl z cigarety.

„Vážně věříš tomu, že až Selma najde, co hledá, přiběhne sem a bude se s váma chtít dělit? Navíc ho tady může snadno načapat policie.“

„A co teda udělá?“ zeptal se Korioto velmi pomalu, jako by přemáhal nechuť se mnou hovořit, ale zároveň v sobě nemohl potlačit zvědavost.

„Nasedne do letadla a odletí zpátky na pevninu. Na dnešní večer už má zakoupenou letenku a na zítřek má pro jistotu rezervovanou ještě jednu.“

„Do letadla?“ opakoval Korioto bezbarvým hlasem jako ozvěna.

„Slyšel jsi dobře.“

„A má rezervaci?“

„To taky. Ale hlavně má na dnešek letenku.“

Oči se mu zúžily, až z nich zůstaly pouhé štěrbiny.

Mitsui řekla něco japonsky.

„Jestli mi nevěříte, můžete si sami zavolat na aerolinie,“ řekl jsem unaveně.

Rychle se mezi sebou v japonštině poradili. Pak jsem uslyšel charakteristický šoupavý zvuk Mitsuiných sandálů.

Ozvalo se vytáčení telefonu a vzápětí Mitsuin zdvořilý hlas: „Můžete mi prosím říci, jestli pan Sidney Selma odlétá dnes večer na pevninu?… Má rezervaci?… Už má dokonce letenku?… Jste velmi laskavá, moc vám děkuji.“

Zavěsila.

V následujících chvílích jsem se stal svědkem vzrušené výměny v japonštině. Jejímu obsahu jsem nerozuměl, ale za daných okolností jsem si ho mohl snadno domyslet.

Pak jsem uslyšel zrychlené kroky, které se přibližovaly. Najednou se nade mnou skláněla Mitsui. Než jsem si stačil uvědomit, co se děje, měl jsem ústa přelepená lepicí páskou.

Pak se domem ještě jednou rozlehly spěšné kroky, zaslechl jsem několik japonských slov a pak už následovalo jen prásknutí domovních dveří.

Vzápětí před domem nastartovalo auto a odpálilo od chodníku jako raketa.

Zkusil jsem pohnout rukama. Byly svázány neobyčejně pevně. Bylo zřejmé, že ten, kdo je vázal, uměl zacházet s provazem a svou práci rozhodně neodbyl.

Převalil jsem se na bok a přemítal, co dál.

U francouzského okna vedoucího na verandu stál stolek s červenou japonskou vázičkou a vyřezávanou soškou. Zapřel jsem se o trnož stolku nohama a vší silou se do něj opřel.

Stolek prorazil sklo. Vázička spadla na verandě na dlaždice. Podle drkotavého zvuku jsem poznal, že se kutálí dolů ze schodů. Chvíli jsem odpočíval a pak jsem se do stolku opřel ještě jednou. Z okna se vysypalo další sklo.

Čekal jsem.

Připadalo mi to jako věčnost. Uvažoval jsem, zda se mám ještě jednou pokusit a stolek vysunout úplně ven. Bál jsem se však, že k tomu neseberu dost síly.

Z úvah mě vyrušily kroky na schodech a ustrašený mužský hlas. „Nestalo se tu nic?“

Doufal jsem, že se odváží vstoupit do domu.

Nemohl jsem sice mluvit, ale snažil jsem se aspoň vydávat chrči-vé zvuky a tlouct nohama do stolku.

Pak jsem v okně spatřil něčí obličej. Došlo k tomu, čeho jsem se obával. Muž se polekal a utekl. Asi mu to ale nedalo, protože po nějaké době jsem ty váhavé kroky uslyšel zas. V okně se objevila tvář a pak cvakla klika. Muž vešel dovnitř.

Bylo na něm vidět, že má pěkně nahnáno. Kdybych se byl v tu chvíli pohnul, nejspíš by utekl a už se nevrátil. Sklonil se ke mně a odtrhl mi pásku z úst.

Na okamžik jsem měl pocit, že mi někdo strhává ze rtů kůži. Ale hlavně že byla páska pryč a mohl jsem mluvit.

„Přepadli mě zloději. Prosím rozvažte mě a zavolejte policii.“

„Jsou tady?“ V mužově tváři se zračila úzkost.

„Utekli,“ ujistil jsem ho.

To ho docela uklidnilo. Klekl si a začal mě rozvazovat. Nebylo to snadné. Když se mu podařilo rozvázat mi zápěstí, sedl jsem si, vytáhl nůž a rozřezal obinadlo, které se mi bolestivě zařezávalo do kotníků.

Cítil jsem se jako zbitý. To jsem ostatně skutečně byl.

„Utekli, ale říkali, že se ještě vrátí. Svázali mě, abych…“

Muž nepočkal, ani až dokončím větu. Vystřelil ze dveří a v momentě byl pryč.

Spočítal jsem si, že mám asi tak deset minut na to, abych se vzpamatoval a rozhlédl po domě.

Celé tělo mě bolelo. Při každém kroku mnou projela palčivá bolest. Zatnul jsem zuby a vydal se na obchůzku po domě. V kuchyni na háčku jsem objevil dva klíče. Na první pohled bylo jasné, že patří k drahým zámkům. Pečlivě jsem je prozkoumal. Každý byl jiný. Nepasovaly k žádným dveřím Mitsuina domu. Strčil jsem je do kapsy.

Nic jiného jsem v domě nenašel.

Už jsem sahal po klice domovních dveří a chystal se odejít, když jsem uslyšel venku na schodech kroky. Schoval jsem se do kouta za dveře a ani nedýchal.

Dveře se prudce rozletěly a do domu vešel Sidney Selma. Na prahu dveří do obývacího pokoje zůstal stát a překvapeně civěl na prázdnou podlahu.

Lépe si už opravdu stoupnout nemohl.

Přiskočil jsem k němu zezadu a vší silou ho kopl.

Nebyl na to připraven. Ztratil rovnováhu a dopadl na všechny čtyři. Kopl jsem ho do boku.

„Tak co, jaký to je?“ zeptal jsem se škodolibě a kopl ho rovnou do hrudníku.

Obrátil ke mně hlavu a nevěřícně na mě zíral.

Pak se vzchopil a snažil se vyhrabat na nohy. Kopl jsem ho pořádně do brady a nechal ho být.

Odcházel jsem a přitom myslel na to, jak snadno se člověk stává sadistou. Při posledním kopanci jsem totiž pocítil opravdu báječné uspokojení.

20)

Slečna v kanceláři letecké společnosti byla ztělesněná ochota. Ochotně mou letenku stornovala. Měla dost dalších zájemců, kteří potřebovali dnes večer nutně odletět na pevninu, a doufali, že někdo let zruší. Stačilo pouze telefonicky nahlásit číslo letenky. Naštěstí jsem si ho poznamenal do diáře. Celý telefonát netrval déle než tři minuty. Peníze jsem si mohl vyzvednout druhý den v kanceláři. Nabídli mi také, že letenku mohou převést na některý jiný let.

Zaklepal jsem na dveře Bertina pokoje. Otevřela a hned na uvítanou mě zpražila pohledem. „No to je dost, že jdeš. Měli jsme o tebe pěknej strach.“

Bicknell seděl na kraji postele a vypadal nepříčetně.

„Stalo se ti něco? Chodíš, jako bys měl v kalhotách,“ udeřila na mě Berta zhurta, když jsem vpajdal do pokoje.

Nic jsem neříkal.

Zadívala se na mě pozorněji. Když se ujistila, že nic nepředstírám, že jsem skutečně tak zubožený, jak vypadám, nasadila mírnější, dalo by se říct mateřský tón. „Snad jsi neměl nehodu?“

Ztěžka jsem dosedl na židli.

„No, ty vypadáš,“ komentovala můj stav Berta. „Kdo tě prosím tě takhle zřídil? Tos ho nemohl odkázat do patričnejch mezí? To ses musel nechat skoro přizabít?“

„Jak vidíš, tak musel.“

„Jsme v průšvihu,“ oznámila mi Berta ponuře.

Bicknell se na mne upřeně zadíval a upjatě řekl: „Když někoho zaměstnávám a platím, očekávám, že se na něj budu moci ve všem bezezbytku spolehnout. Že mě nepodrazí.“

Vrtěl jsem se na židli a snažil se zaujmout takovou polohu, abych rozbolavělé svaly cítil co nejméně.

„Na Donalda se můžete ve všem spolehnout,“ spěchala mi Berta celkem zbytečně na pomoc. „To, že o něm většinu času nevíte, neznamená, že se nevěnuje práci. Naopak. Nakonec tomu přijde na kloub, uvidíte.“

„Ale už ne za moje peníze,“ řekl Bicknell rozhodně. „Nenechám ze sebe dělat hlupáka a ještě vám za to platit.“

„Všechno se přece dá vysvětlit, pane Bicknelle…“

Bicknell odmítavě zavrtěl hlavou a dál Bertu neposlouchal.

Podle toho, jak se Berta zatvářila, mi bylo jasné, že by ho nejra-ději na místě udusila polštářem.

„V čem je problém?“ zeptal jsem se.

„Právě jsem se dozvěděl, že paní Coolová objevila v Bastionově domě něco, o čem mě neráčila informovat.“

„Starou kameru,“ vyštěkla Berta zoufale. „Proboha, jestli máte takhle vyvádět jenom kvůli hloupý kameře, koupím vám jich třeba deset.“

„Mně vůbec nejde o kameru. Mně zajímá její obsah. Kam se to všechno podělo, pane Lame?“

„Přece víte, že kameru má policie.“

„Na to jsem se neptal. Ptal jsem se, co se stalo s jejím obsahem.“

„Byl v ní film. Policie ho dala vyvolat.“

„To vím i bez vás. Dvě hodiny po vraždě na něj někdo nafilmoval provoz na King Street. Myslel jsem, že vám můžu důvěřovat. Platil jsem vás, věřil vám a jednal s vámi na rovinu. Žádný kličky jsem na vás nezkoušel. A vy na mě takhle.“

„Kdo říkal, že jste na nás zkoušel kličky?“

„Já to říkám. Nikdy jsem na vás žádný nezkoušel.“

„Jako bychom my na vás někdy něco zkoušeli. Děláme přesně to, za co nás platíte.“

„Neděláte. Najal jsem si vás, abyste…“

„Najal jste nás, abychom poskytli ochranu Miriam Woodfordové.“

„Správně.“

„Chcete snad říct, že to neděláme?“

„Ano, to chci. Měli jste mě o všem hned informovat. To jste neudělali.“

Zavrtěl jsem nesouhlasně hlavou.

„Považuji to za hrubé porušení naší dohody.“

„Jsou situace, kdy můžeme klienta informovat úplně o všem. Ale někdy se stane, že před ním ze závažných důvodů musíme určitou informaci zatajit, jinak bychom ohrozili další průběh pátrání. Tohle byl právě takový případ.“

„Chci vědět, co bylo ukryto v té kameře,“ trval Bicknell na svém.

„Jeden mikrofilm, několik stvrzenek a dva klíče k bezpečnostním schránkám.“

Bicknell se napřímil. „To se nám tedy přesně hodí. Teď se nám konečně podaří Miriam dokonale ochránit a vyvrátit všechna křivá nařčení.“

„Takže jste rád, že jsme to našli?“

„Jak se vůbec můžete ptát?“

„Dobrá. Berta objevila kameru a vynesla ji z domu, já se postaral o její obsah. Všechny věci, co v ní byly, jsou uloženy na zcela bezpečném místě, kde k nim nikdo nemůže. Nemusíte mít obavy.

Chtěl jste Miriam zbavit toho, co ji ohrožovalo. To jsme udělali. Měl byste nám pogratulovat a ne nás vinit z porušování podmínek dohody.“

„Kdybyste mi to řekli včas, nic bych vám nevytýkal.“

„Mimoto nesmíte zapomínat, že policie našla stvrzenku za pořízení fotokopií a ví o koupi arzeniku.“

„Na to samozřejmě myslím,“ řekl Bicknell zamyšleně.

Zpytavě jsem se zadíval na Bertu a čekal, co mi poví.

„Prostě jsem už nevěděla, čím bych ho uklidnila, tak jsem mu řekla o tý kameře. Nemohla jsem tušit, že kolem toho strhne takovej povyk.“

„Nevidím na tom nic divného,“ ozval se Bicknell. „Rozčililo mne, že přede mnou máte tajnosti – zvlášť, když jde o tak významnou informaci. Jasně jsme se přece dohodli, že budeme na všem spolupracovat.“

„Když vás policie vyslýchala, tak jste o tom ještě nevěděl?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„Až budete dnes odříkávat svou večerní modlitbu, nezapomeňte za to vzdát bohu díky.“

„Proč?“

„Protože kdybyste to věděl, policie by to z vás určitě dostala. Takhle to věděla jen Berta a ta v tom umí chodit. Nic neprozradila. Takže policie nic neví.“ Podíval jsem se na Bicknella a pokračoval dál. „Berta mi říkala, že jste měl rukavice. Prý jste do nich dal nějaké dokumenty, které jste našel u Bastiona, a pak je schoval do otvoru v kamenné zdi. Je to pravda?“

„Je.“

„Máte je u sebe?“

„Myslíte, jestli jsem si je z úkrytu už stačil vyzvednout?“

„Přesně tak.“

„Ne.“

„Kde tedy jsou?“

„Nejspíš pořád pod tím kamenem.“

„Nepožádal jste nikoho, aby tam dojel a rukavice s dokumenty vám přivezl?“

„Ne.“

„Řekl jste o tom někomu?“

„Ne. Ví o tom jedině paní Coolová.“

„Ale ty rukavice tam nejsou.“

„Nejsou? Vy jste tam byl?“

„Ano, byl jsem tam. Neměl jsem sice možnost přijít až úplně ke zdi a zblízka si to ověřit, ale zpovzdálí jsem viděl, že kámen vypadl a že otvor je prázdný. Samozřejmě jsem se mohl mýlit, byla tam tma, ale stejně si myslím, že kdyby tam něco bylo, ve svitu měsíce bych to zahlédl.“

Po Bicknellově tváři přeběhl mrak. „Jestli je to opravdu tak, jak říkáte, mohlo by to pro nás být zatraceně nepříjemné.“

Mlčel jsem a čekal, co bude Bicknell říkat dál.

„Nicméně se chci ještě znovu vrátit k tomu, o čem jsme spolu před malou chvílí mluvili – k tomu, co jsem nazval porušením naší dohody.“

„Já bych to tak nenazýval.“

„Já ano.“

„Najal jste si nás, abychom chránili Miriam Woodfordovou.“

„To souhlasí.“

„Nechráníme ji snad?“

„Můžete mi říct, před čím?“

„Pokud se pamatuju, naše dohoda zněla, že ji budeme chránit před jakýmkoli nebezpečím, které by jí mohlo hrozit.“

„Pamatujete se dobře, ale co se já pamatuju, tak zatím jste udělali pouze to, že jste přede mnou zatajili první skutečně cenný výsledek vašeho pátrání, které já platím!“

„Museli jsme ho před vámi zatajit z bezpečnostních důvodů, které se týkají právě Miriam.“

„Chcete říct, že jste mi nemohli sdělit něco, co se přímo dotýká Miřiny bezpečnosti?“

Přisvědčil jsem.

„Cože?!“ zařval Bicknell. Nikdy bych netušil, že se v tak slabém těle může skrývat tak silný hlas.

„Klid, jen klid,“ vložila se do toho Berta. „Všechno se vyjasní, urovná, zase…“

„Nic se nevyjasní a nic se neurovná,“ skočil jí Bicknell podrážděně do řeči. „Zase to bude jako dřív. Už vám nevěřím. Ani jednomu. Máte okamžitou výpověď. Už s vámi nechci nic mít. To, co jsem vám zatím zaplatil, zpátky nedostanu, s tím už jsem se smířil. Víc ode mne ale neuvidíte ani cent. Od tohoto okamžiku si veškeré další náklady spojené s pobytem hradíte sami. Můžete si mě třeba zažalovat. Mí právníci vás roznesou na kopytech. Kdyby mě ten soud měl stát padesát tisíc, tak ho vyhraju a vy nedostanete nic a ještě ke všemu z toho budete mít profesionální ostudu. Všichni se dozví, co jste za podvodníky.“

Berta na mě vrhala zoufalé pohledy.

„Jak je možné, že jste měl dnes dopoledne v kapse rukavice?“ zeptal jsem se, když Bicknell konečně zmlknul.

„Jak to můžu vědět,“ odsekl mi nasupeně, „prostě jsem je náhodou s sebou měl. Občas je nosím, musím si totiž před sluncem chránit i ruce.“

„Ale to se podívejme.“

„Nechápu, co vám na tom připadá divného.“

„Je to poněkud neobvyklé. Na Honolulu lidé přece nenosí rukavice, aby si ruce chránili před sluncem.“

„Tak já je prostě nosím.“

„A nebylo to náhodou tak, že jste si je vzal proto, že jste věděl, že pojedete k Bastionovi a nechtěl jste v jeho domě zanechat otisky prstů?“

„Nechápu, kam míříte. Jako byste nevěděl, že k vraždě došlo před naším příjezdem.“

„A kdo ji spáchal?“

„Neznámá žena.“

Potřásl jsem nespokojeně hlavou. „Ale pane Bicknelle, tohle byste nám dělat neměl. To od vás není pěkné.“

„O co vám jde?“ naježil se Bicknell.

„Pěkně jste si to naplánoval. Jen co je pravda. Nejdřív jste…“

Berta mi kvapně vpadla do řeči. „Přestaň, Donalde, nedělej unáhlený závěry. Dobře víš, že pan Bicknell byl od rána na pláži. Pak jsme spolu jeli k Bastionovi. Celou dobu jsem byla s ním.“

„Kdy k vraždě došlo?“ zeptal jsem se Berty.

„Někdy těsně kolem našeho příjezdu.“

„Nebo taky v době, když jsi šla volat policii.“

„Cože?!“ vykvikla Berta. „Tobě přeskočilo, Donalde. Já jsem přece šla volat policii právě kvůli tomu, že došlo k…“ Nečekaně se zarazila.

„Jistě. To sis myslela. Ale vzpomeň si. Když jste tam přijeli, zůstala jsi sedět v autě a k domu jsi se podívat nešla. Bicknell tam šel sám. Podíval se oknem, vrátil se k autu a oznámil ti, že Bastion je mrtev. Podle Bicknellova popisu ho někdo střelil mezi oči, ležel na posteli a vedle něj na zemi byly zmačkaný noviny.“

Berta zamžikala. „Ale tak to opravdu bylo, sama jsem to na vlastní oči viděla.“

„Jo, ale až po tom, co jsi zavolala policii. Když jste tam přijeli a ty jsi seděla v autě, Bicknell viděl oknem Bastiona, jak leží v posteli a čte si ranní noviny.

Bastion začal vydírat Miriam. Ale Selma jako lepší a zkušenější vyděrač připadl na tučnější sousto, než byla Miriam Woodfordová. Vyhlédnutá oběť ke všemu neměla právě čisté svědomí, takže byla velmi snadno vydíratelná.“

„Vysvětlíte mi už konečně, o čem to mluvíte?“ ozval se Bicknell ostře.

„Mluvím o Bastionově vraždě.“

„Tak o ní mluvte a neodbíhejte od tématu.“

Obrátil jsem se k Bertě. „Bicknell tě poslal, abys zavolala policii a vraždu oznámila. Vydala jsi se po schodech do kopce k vedlejšímu domu a nic jiného než zdolávání schodů tě v tu chvíli nezajímalo. Bicknell mezitím vešel do domu, vytáhl z kapsy pistoli, střelil Bastiona mezi oči a vyšel zpátky na verandu. Všechno pohodlně stihl za tu dobu, co ty jsi šla do schodů a vysvětlovala sousedce, že nutně potřebuješ telefonovat. Když jsi pak stála u telefonu a dívala se oknem na Bastionův dům, přirozenější Bicknella viděla zase na verandě.

Bicknell doufal, že za tu dobu stihne zastřelit Bastiona i najít potřebné dokumenty. To se mu ale nepodařilo, proto tě potom přemluvil, abys s ním šla dovnitř.“

„Ty všiváku! To je nehorázná lež!“ vykřikl Bicknell. „Postarám se, aby tě to stálo licenci!“

Nevšímal jsem si ho a mluvil dál k Bertě, jako by tam Bicknell ani nebyl.

„Miriam Woodfordová Bicknella ani trochu nezajímá. Jenom to na okolí hraje. Ezru nezabil arzenik, který koupila Miriam. Ten měl sloužit jen jako falešná stopa. Ezra požádal Miriam, aby arzenik koupila. To je pravda. Nechtěl ho ale pro sebe, nýbrž pro Bicknella. Bicknell mu o něj řekl, protože se chtěl údajně také naučit preparovat zvířata.“

Bicknell zuřil. „Nebudu litovat peněz, času ani námahy, abych vám dvěma udělal takovou reklamu, že už o klienta víckrát nezavadíte. Vy jste nejhorší detektivové, jaký tahle země kdy nosila. Jak vám vůbec mohli dát licenci? Vy jste hanba svý profese. Pěkný detektivové, jen co je pravda. Spolčovat se proti vlastnímu klientovi, kdo to kdy viděl, vy…“

Usmál jsem se na něj. Bicknell rázem zmlkl, ale bylo na něm vidět, že v duchu soptí dál. Obrátil jsem se zpátky k Bertě.

Berta se na mě zadívala a řekla: „Abych pravdu řekla, Donalde, moc tomu nerozumím. Když konečně narazíme na klienta, kterej má kapsy naditý penězma a na výdajích nešetří, ty začneš dělat problémy. Vymýšlení hypotéz ti jak vidět jde dobře, co kdybys vymyslel nějakou jinou a jeho z ní vynechal?“

„Teď vám, mladíku, zase něco řeknu já,“ vložil se do toho Bicknell. „K tomu, abyste mohl kohokoli z čehokoli nařknout, potřebujete důkaz. Slyšíte mě, důkaz. Nevím, jestli jste o tom někdy slyšel, ale důkaz je základním předpokladem úspěšné obžaloby. Bez něho u soudu neobstojíte. Možná vám hlavu popletla četba detektivních románů, ale na ty hodně rychle zapomeňte. V životě se nestává, že by geniální detektiv ukázal na někoho prstem, dotyčný se zhroutil a k svému činu se na místě přiznal, nebo vytáhl pistoli a pokusil se zastřelit, nebo se dal na útěk. S tím se setkáte opravdu jen v pokleslé literatuře, když pominu fakt, že navíc nejste geniální. Takže teď si vyměníme role. Vy jste mě před svědkem lživě obvinil a já vás za to zažaluji pro urážku na cti. U soudu budete mít příležitost prokázat pravdivost svých odvážných tvrzení, ale pochybuju, že uspějete. Lež nemůžete nikdy vydávat za pravdu a můj právník vám to dokáže.“

Berta vyhrkla: „Ty jeden revmatickej rozvrzanej skrčku! Na nás si nebudeš takhle vyskakovat! Jinak uvidíš něco, co jsi ještě v životě neviděl, ty…“

Ozvalo se zaklepání na dveře.

Okamžitě jsme zmlkli.

Bicknell se ke mně obrátil a tiše, nicméně velmi významně řekl: „Možná jsme se všichni přece jen trochu unáhlili. Zrovna teď si nemůžeme dovolit přerušit započatou práci. Až se uklidníme a přejde nás vztek, snad bychom se mohli nějak rozumně dohodnout a…“

Klepání se ozvalo znovu a s větší intenzitou.

Vstal jsem a šel otevřít. Za dveřmi stál seržant Hulamoki. Zdvořile se usmál, mírným úklonem hlavy pozdravil a zeptal se, smí-li vstoupit.

„Ne!“ zavřeštěl Bicknell.

„Ne!“ zaječela Berta.

Ustoupil jsem mu z cesty. Seržant vešel do pokoje.

„Mockrát vám děkuju, to jsem opravdu nečekal,“ řekl, jako by jejich protesty neslyšel.

Zavřel jsem dveře.

Seržant se ujal slova. „Hovořil jste o nezbytnosti existence důkazu, pane Bicknelle – mimochodem velmi zajímavé téma. Když dovolíte, já bych na něj navázal. Náhodou pro vás mám něco, co s tím tématem přímo souvisí. Říkal jsem si, že by vás to mohlo zajímat, tak jsem přišel.“

„Chcete říct, že jste nás slyšel?“ zeptala se Berta užasle.

„Samozřejmě. Nainstalovali jsme do pokoje odposlouchávací zařízení a veškeré hovory sledujeme z vedlejší místnosti.“

„Jenom posloucháte, nebo i nahráváte?“ zjišťovala Berta.

„Obojí, samozřejmě. Ale to ještě nic neznamená, paní Coolová, to je přece běžná policejní praxe.“

„Výborně,“ zaradoval se Bicknell, „teď mám svědky z nejpovolanějších. To jsem přesně potřeboval. Teď můžu Donalda Lama bez obav zažalovat pro urážku na cti.“

Seržant Hulamoki se obrátil ke mně. „Některé vaše závěry, či spíše dedukce, nás velmi zaujaly, pane Lame.“

„Snad podezření, ne?“ vyjel Bicknell.

„Možná jsme našli důkaz, který by je podpořil,“ pokračoval seržant Hulamoki.

„Skutečně?“

„Není pochyb o tom, že pistole nalezená ve vodní nádržce toalety v bytě Miriam Woodfordové je vražedná zbraň. A není také pochyb o tom, kdo ji tam dal a kdy ji tam dal.“

Bicknell se chystal něco namítnout, ale pak si to raději rozmyslel.

„Jestliže se někdo rozhodl využít prapodivné souhry okolností k vraždě vyděrače a vinu pak chtěl svalit na paní Woodfordovou, je víc než nasnadě, že musel ukrýt vražednou zbraň někam do jejího okolí, aby to vypadalo, že ji tam schovala ona. Tato domněnka se vám, pane Lame, musela zrodit v hlavě už dříve. Proto jste také tak důrazně nabádal mé muže, aby byt paní Woodfordové důkladně prohledali.“

Přikývl jsem.

„I mne tato možnost samozřejmě napadla,“ pokračoval seržant Hulamoki.

„Tak proč jste se do tý nádrže, vy chytráci, nepodívali?“ Bicknellův hlas zněl překvapivě hrubě. „Celý se to mohlo zjednodušit.“

„Ale my jsme se tam samozřejmě podívali,“ řekl seržant s úsměvem na rtech.

„Vy jste se tam podívali?“ Bicknellovi poklesla čelist.

„No jistě,“ Hulamoki pohlédl na Bicknella se značným despektem. „Snad jste si proboha nemyslel, že by některý z mých mužů v případě tak závažného zločinu během domovní prohlídky přehlédl tak evidentní skrýš?“

„Evidentní?“ podivil se Bicknell upřímně.

„Evidentní,“ pravil seržant Hulamoki konejšivě. „I když se vám to možná nezdá, pane Bicknelle. Amatér vběhne do koupelny, ve spěchu hledá vhodné místo, kam by mohl ukrýt předmět doličný, rozhlíží se kolem a uvidí toaletu. V tu chvíli mu porcelánová vodní nádrž přijde jako ideální skrýš a odchází s pocitem, jak na to geniálně vyzrál. My jsme ale profesionálové, pane Bicknelle, my s takovými věcmi přicházíme do styku dnes a denně.

Vám se něco takového přihodí možná jednou za život. Pochybuju, že jste se už někdy předtím ocitl v situaci, kdy jste potřeboval něco ve spěchu ukrýt, neměl jste moc možností a nádrž klozetu vás udeřila do očí jako nejvhodnější místo. Moji muži se podobnými případy zabývají v průběhu roku mnohokrát a mohu vás ujistit, že nejste zdaleka první a bohužel ani poslední, kdo se domnívá, že vodní nádrž je přesně to místo, kam se policie nepodívá. Samozřejmě jsme předpokládali, že jestliže bude někdo chtít do bytu něco nastrčit, s největší pravděpodobností to ukryje do koupelny. Pouze v případě, že by předmět do bytu vpašovala Mitsui, by byla větší pravděpodobnost, že jej objevíme v kuchyni ukrytý v pytlíku mouky nebo podobně.

Je s podivem, kolik hospodyněk považuje dózu s cukrem nebo kávou za dokonalou skrýš, kterou určitě nikdo neobjeví, tím méně policie. Proto když provádíme domovní prohlídku, v kuchyni nejprve přesypeme mouku, cukr a kávu a v koupelně nadzdvihneme poklop vodní nádrže.

Ale abych se vrátil zpět k vám, pane Bicknelle. V doprovodu paní Coolové jste navštívil Miriam Woodfordovou. Chtěl jste ji opětovně ujistit, že budete stát vždy při ní, že obstaráte nejlepší právníky, kteří budou hájit její zájmy, že vynaložíte jakoukoli finanční částku, jen abyste ji z toho dostal, a tak dále. Z toho by vám samozřejmě plynula jedna nezanedbatelná výhoda – měl byste její obhajobu zcela ve své moci. Platil byste advokáty, což by vám zajistilo možnost určovat jejich taktiku. Pak byste už snadno zařídil, aby byla Miriam Woodfordová obviněna z vraždy a odsouzena, i když navenek by to samozřejmě dělalo dojem, že vám velmi záleží na tom, aby byla osvobozena.“

„Skvělá hypotéza, seržante, opravdu skvělá,“ procedil Bicknell sarkasticky skrz zuby. „Snad byste nám ale mohl vysvětlit důvod, pro bych tohle všechno dělal ženě, kterou bezmezně obdivuji?“

„Ale zajisté, pane Bicknelle, hned k tomu dojdu. Věděl jste, že Ezra Woodford požádal svou ženu, aby mu koupila větší množství arzeniku. To se vám výborně hodilo. Rozhodl jste se, že Ezra arzenikem otrávíte, a svůj záměr jste také provedl. Inventura společných účetních knih důvod nepochybně odhalí.

Dále. Bastion je sice protřelý vyděrač, ale přesto se zmýlí. Místo aby vydíral vás, pokouší se vydírat nevinnou Miriam. Sidney Selma, ještě chytřejší a protřelejší než Bastion, za ním jede, aby jeho omyl uvedl na pravou míru a nasměroval ho správným směrem. Vy jste věděl, že se chystá na Honolulu a zajistil jste si místo na stejné lodi. Navíc jste si s sebou vzal dva detektivy, které jste najal, aby Miriam na Honolulu chránili. Uznávám, že jste to měl dobře promyšlené, ale několik drobností vám přesto uniklo.“

Seržant Hulamoki se na Bicknella usmál a pokývl hlavou.

„Víte vy vůbec, chlape, co říkáte?“ zařval Bicknell.

Zářivý úsměv na seržantově tváři pohasl a místo něj se objevil výraz překvapení. „Ale jistě. Samozřejmě vím, co říkám. Mám přece v hlavě mozek, abych si rozmyslel, co říkám, a na hlavě uši, abych to slyšel. Nebo o tom snad pochybujete, pane Bicknelle?“

„Skoro ano. To, co říkáte, je totiž přímé obvinění.“

„Ale toto má být přímé obvinění,“ odtušil seržant klidně.

Následovalo napjaté ticho.

Po chvíli si seržant Hulamoki opět vzal slovo. „Doufám, že si rozumíme. Nemůžete popřít, pane Bicknelle, že jste měl příležitost zajít v bytě paní Woodfordové do koupelny. Nejspíš to byla jediná místnost, kam jste mohl vstoupit o samotě, aniž by to komukoli přišlo nápadné. Během přátelské návštěvy jste prostě potřeboval jít na toaletu. Šel jste do koupelny, zavřel a zamknul za sebou dveře a dal se do hledání příhodného místa, kam byste mohl ukrýt vražednou zbraň. Bylo vám jasné, že to musí být v koupelně, že jiná možnost se vám nenaskytne.

Samozřejmě jste nemohl tušit, že pan Lam vyhledal muže provádějící domovní prohlídku a důrazně je požádal, aby si dali obzvlášť záležet a všechno důkladně prohledali. Měl totiž podezření, že by se někdo mohl pokusit schovat vražednou zbraň v bytě dodatečně. Také jste nemohl vědět, že já jsem měl stejné podezření a instruoval své muže ve velmi podobném duchu jako pan Lam.

Tak se stalo, pane Bicknelle, že jste se v koupelně chytil do předem připravené pasti. Ujišťuji vás, že jsme tam důkladně prohledali každičký centimetr. Dokonce jsme pečlivě prohlíželi i kachlíčky na stěnách a zjišťovali, zda za některým není tajná skrýš. Navíc během vaší návštěvy do koupelny kromě vás nikdo nevstoupil.

Takže když jsem potom vešel do koupelny já, jako první jsem zamířil k vodní nádržce klozetu a podle předpokladu v ní zbraň našel. Teď už vám to mohu prozradit, pane Bicknelle. Testy prokázaly, že Bastion byl skutečně zabit nalezenou pistolí.“

„Nic mi nedokážete, seržante, s tím nepočítejte,“ řekl Bicknell chladně. „Mám dost peněz a mohu si dovolit platit ty nejlepší advokáty. Znovu vám říkám, nic mi nedokážete.“

Seržant se pousmál. „To jsem rád, pane Bicknelle, že to říkáte. Ani nevíte jak. Už jsem měl strach, že vám povolí nervy a přiznáte se. Takhle to bude mnohem lepší. Takhle to totiž vypadá na vyrovnaný boj.“

„Proč to takhle bude lepší?“ nechápala Berta.

Seržant Hulamoki se na ni podíval laskavě – asi tak, jako se dospělý dívá na děcko, které klade naivní otázky.

Nicméně zachoval dekorum a galantně poskytl Bertě vysvětlení. „Víte, paní Coolová, naše mzdy i provozní náklady jdou z peněz daňových poplatníků. Proto se musíme snažit daňové poplatníky nejen chránit, ale zároveň jim to, jak je chráníme, také ukazovat.

Často se nám stává, že rozmotáme nějaký zapeklitý případ. Stojí nás to velké úsilí a na jeho konci se viník přizná a vydá se do rukou soudu. V takových případech se veřejnost vůbec nedozví, co za práci jsme ve skutečnosti museli odvést. Vyskytují se ale také případy, při nichž se obžalobě nedostává důkazů, obžalovaný si přivede právníky a rozvine se lítý soudní spor. Výsledky práce policie jsou tím poněkud relativizovány. Lidem totiž obvykle vůbec nedochází, že úkolem policie není vyrábět důkazy, nýbrž pouze shromažďovat usvědčující materiál. A teď si představte, jak to asi dopadne, když se do práce policie začne navážet nějaký vychytralý advokát. Před soudem poukazuje na to či ono, ptá se, proč se policie nesnažila získat ten či onen usvědčující materiál, proč neudělala to, proč udělala ono a tak pořád dokola, až porotu nalomí. Mnohdy to dojde tak daleko, že obžalovaný je zproštěn viny a policie obdrží důtku.

No a tady máme úplně opačný případ. Řekl bych přímo ukázkový, takový, že by i ten nejlepší advokát…“

„Přestaňte vykládat hlouposti, seržante,“ přerušil ho vztekle Bicknell. „Jsem obchodník a vím, co jde a co nejde. Snažíte se mě nachytat. Předpokládejme, že jsem do koupelny opravdu šel, Ale jak chcete prokázat, že jsem tam tu pistoli schoval skutečně ja? Nešel jste přece za mnou a nechytil mě za ruku, když jsem ji tam dával. Do koupelny přece mělo přístup víc lidí – nejen já. Mohla tam jít Miriam, mohla tam jít Norma, nebo tady paní detektivova, nebo…“

„Ale samozřejmě, pane Bicknelle,“ ustoupil seržant Hulamoki okamžitě jeho neoddiskutovatelnému argumentu, „máte naprostou pravdu. O to se s vámi přece nikdo nepře.“

„Potom nechápu, o co vám vlastně jde.“

„O to, abyste připustil, že i vy jste měl možnost jít do koupelny.“

„Jistě. Stejně jako několik dalších osob.“

„To se rozumí samo sebou. Máte nás snad za malé děti, pane Bicknelle?“

„Potom ale váš případ není tak ukázkově dokonalý, jak jste před chvílí tvrdil. Můj advokát vás o tom jistě přesvědčí lépe, až celou vaši slavnou obžalobu rozbije napadrť.“

„Jak mi ale, pane Bicknelle, vysvětlíte, že když jsme podle výrobního čísla zbraně pátrali po datu nákupu a jménu majitele, přišli jsme na…“

„Na mě jste nemohli přijít. Tu zbraň jsem nekupoval já.“

„Samozřejmě, že ne. Takovou pošetilost byste neudělal. Tu zbraň zakoupil před patnácti lety jistý muž, který už – bohužel – není mezi námi.“

„Vidíte? Co jsem říkal?“ Bicknell se zatvářil vítězně.

„Nicméně,“ pokračoval seržant Hulamoki, „to není všechno. Denverská policie si vede přesnou evidenci všech držitelů střelných zbraní. Pokud se nevyskytne žádný závažný důvod, který by tomu bránil, právo vlastnit zbraň má v podstatě každý bezúhonný občan. Podle záznamů, které nám naši kolegové z Denveru postoupili, jste před deseti lety požádal o povolení k držení střelné zbraně. Policie tehdy vaší žádosti bezodkladně vyhověla. V žádosti jste uvedl značku, typ a číslo zbraně, kterou jste si přál mít v držení.“

V Bicknellově tváři se objevil výraz naprostého zděšení.

„Výrobní číslo pistole, které jste tehdy nahlásil policii v Denveru, se shoduje s číslem pistole nalezené ve vodní nádržce klozetu, kterou byl průkazně zastřelen Jerome C. Bastion.

Při hledání odpovědí na některé otázky musí policie pracovat rychle a zpravidla musí prověřit více různých možností. Zde na Honolulu jsme naneštěstí poněkud izolováni a veškeré spojení se světem jsme nuceni udržovat pomocí telefonních linek. Časté užívání telefonu samozřejmě náklady policie výrazně zvyšuje. Pro nás bude tedy více než příjemné, když dostaneme příležitost ukázat daňovým poplatníkům, že jejich peníze nepřichází nazmar.

Ač to dělám jen velmi nerad, teď vás, pane Bicknelle, budu muset požádat, abyste mne laskavě doprovodil k nám na oddělení. Vím, že vás poněkud trápí artritida, proto vám nebudu nasazovat pouta, abych vám zbytečně nepůsobil bolest. Zároveň vás nechci vystavovat ponížení, až budeme procházet hotelovou halou. Dále se budete muset odhlásit z hotelu. Je mi velice líto, ale v současnosti je Honolulu přeplněno turisty. V hotelu registrují dlouhý seznam žadatelů o ubytování a takovou věc by neviděli rádi. Dva detektivové vám přijdou pomoci s balením vašich zavazadel.

Mnoho lidí by jistě s potěšením uvítalo možnost nastěhovat se do apartmá, které jste až dosud v hotelu obýval. Tam, kde svůj pobyt na Honolulu budete muset dokončit, se však nikdo dobrovolně, natož s radostí nehrne. To už je ironie osudu, pane Bicknelle. Omlouvám se, jestli vás moje žerty uvádí do rozpaků, ale z vlastní zkušenosti vím, že někdy pomohou uvolnit napětí. Pomohu vám vstát. Můžete si vzít do ruky hůl, ale prosím nezapomínejte, že vám má sloužit pouze jako opora při chůzi, nikoli jako zbraň. Osobně bych vám nedoporučoval, abyste se uchyloval k násilí. S ohledem na váš zdravotní stav by to bylo nanejvýš nerozumné. Takže – jste připraven?“

Seržant Hulamoki uchopil Bicknella pod paží, pomohl mu vstát ze židle, podal mu hůl a vedl ho ke dveřím. Na prahu se otočil a pokývl nám na rozloučenou. „Snad mi prominete, že jsem sem tak nečekaně vpadl, ale když váš rozhovor dospěl do fáze, kdy hrozilo, že se zvrhne v hlučnou hádku, považoval jsem za svou povinnost zakročit. Hotel Royal Hawaiian je velice luxusní ubytovací zařízení a nadměrný hluk se zde netrpí. Co se týče toho budíku, který jste zde na Honolulu přednedávnem zakoupil, pane Lame, můžete si ho samozřejmě ponechat. Avšak o obsah krabičky, kterou jste odeslal na adresu vaší detektivní kanceláře k rukám slečny Elsie Brandové, máme pochopitelně enormní zájem. Už jsem informoval policii na pevnině, takže až tam balíček zítra ráno dorazí, bude pod přísným dozorem doručen. Od slečny Brandové samozřejmě očekáváme spolupráci.“

„Slečna Brandová vám spolupráci samozřejmě neodepře. My bychom ale na oplátku potřebovali spolupráci z vaší strany.“

„Čeho by se měla týkat?“

„Protože zatím jen tušíme, co na mikrofilmu je, ale nevíme to určitě, potřebovali bychom předem zaručit, že nebudou poškozeny zájmy našich klientů.“

„Vašich klientů?“ podivil se seržant Hulamoki. „Á, už vám rozumím, vy máte na mysli paní Woodfordovou a slečnu Radcliffovou. Málem bych na ně zapomněl. Je mi jasné, že muž tak pohotového ducha jako vy by sotva obvinil svého – teď už bývalého – chlebodárce z vraždy, aniž by si před tím nepředjednal obdobné finanční zajištění jinde – ve vašem případě u dvojice žen, kterým váš obratný tah přinese značný prospěch. Buďte bez starosti, pane Lame. V tomto ohledu se vám budeme snažit být maximálně nápomocni.

K vyděračství máme podobně negativní vztah jako vy. Můžete počítat s naší naprostou diskrétností.

A ještě něco. Tahle zpráva potěší asi hlavně paní Coolovou. Už si nemusíte lámat hlavu s návštěvou u důstojníků ve zdejším přístavu a sháněním fotografií Miriam Woodfordové. Naši muži to zařídili za vás. S těmi fotografiemi to byl velice dobrý a hlavně užitečný nápad, pane Lame. Podařilo se nám jich získat hned několik. Mimochodem, paní Woodfordové to na všech úžasně sluší – má skutečně překrásnou postavu. Na dvou fotografiích je zachycena před budovou kanoistického klubu. Jak jste si jistě všiml, pane Lame, když jste byl na pláži, na střeše klubu jsou umístěny obrovské hodiny, které slouží plavcům k časové orientaci.

Tyto fotografie jasně prokazují nevinu paní Woodfordové. Potvrzují, že v době vraždy skutečně byla na pláži.

Nyní vás, pane Bicknelle, poprosím, abyste mne laskavě doprovodil dolů do recepce. Nemusíte se ničeho obávat. Udělám, co bude v mých silách, abych zachoval naprostou diskrétnost. Bude to prostě vypadat, jako že se jeden z našich vysoce vážených hostů chystá na projížďku po ostrově a má k tomu policejní doprovod.

Paní Coolová, děkuji vám, a hlavně děkuji vám, pane Lame. Velice si ceníme vaší pomoci, pane Lame, při řešení tohoto nelehkého případu. Paní Coolová se bohužel dopustila menší neuváženosti a porušila předpisy. Šéf policejního oddělení si s ní o tom bude chtít promluvit. Jelikož je však poslední dobou velice zaneprázdněn, bude to nejdříve zítra nebo pozítří.“

Hulamoki se nadechl a pokračoval: „V žádném případě bychom nechtěli našim návštěvníkům jakkoli ztrpčovat život – zvláště ne těm, jejichž úsilí je vedeno ušlechtilými cíli. Nicméně přesto vás v následujících dnech – samozřejmě s přihlédnutím také k vašim časovým možnostem – osloví šéf policejního oddělení a položí vám několik otázek ve věci odstranění usvědčujícího materiálu z místa činu.

Poslední věc se týká Sidneyho Selmy, na něhož nás pan Lam opakovaně upozorňoval. Už je o něj postaráno. V jednu chvíli jsme dokonce připustili možnost, že vraždu spáchal on, ale jak se ukazuje, není tomu tak. Mohl o tom samozřejmě uvažovat, ale pro nás je důležité, že se nakonec vrahem nestal, i když se bál, že přijde o materiály, které před ním Bastion utajoval, a následně i o statisíce, které by mu to mohlo vynést. Ale postarali jsme se o něj hezky, pane Lame. Osud tomu chtěl, že dnešní noc stráví v cele sousedící s celou, v níž se za chvíli ubytuje pan Bicknell.

Ale už vás asi zdržuji moc dlouho. Nepochybně máte spoustu záležitostí, které spolu potřebujete v klidu probrat. A já musím doprovodit pana Bicknella do jeho nového příbytku. Nezbývá, než abych vám oběma popřál hezkou dobrou noc.“

Seržant Hulamoki vyšel s Bicknellem z pokoje. Otevřenými dveřmi jsem v chodbě zahlédl dva muže.

Dveře se nehlučně zavřely.

„No to mě teda podrž!“ vyprskla Berta.

Přiložil jsem si prst na ústa, abych jí připomenul, že v pokoji je odposlech.

21)

Sešli jsme s Bertou po schodišti do haly, vyšli na terasu a zamířili na pláž. Na mořském břehu se proti noční obloze rýsovaly palmy. Bílý korálový písek se ve tmě stříbřitě leskl. Vodní hladina byla klidná. Větší vlny přicházející z oceánu ztrácely na síle a postupně se rozpadaly na stále menší a menší vlnky. Než dorazily ke břehu, zůstalo po nich jen jemné čeření vody.

„Z důkladnosti těch havajskejch policajtů mi běhá mráz po zádech,“ poznamenala Berta. „Hned teď se půjdu prohlídnout, jestli mi náhodou v nějakým nestřeženým okamžiku nedali mikrofon do podprsenky.“

„Vidíš, to mě nenapadlo. Ale jako nápad to není marný.“

„A ten jejich šéf. Snad si vážně nemyslí, že se od něj nechám vyslýchat!“

„To si rozhodně nemyslí.“

„Jak to myslíš?“

„Tak jak to říkám. Nemyslí si, že se od něj necháš vyslýchat, proto se tě vyslýchat nechystá.“

„Ale vždyť mi to po Hulamokim vzkázal. Sám jsi to slyšel.“

„Hlavně jsem slyšel, že teď nemá čas,“ řekl jsem. „Podívej, Berto, když ráno půjdeš, prokážeš svou totožnost a řekneš, že velmi naléhavě potřebuješ odletět na pevninu, určitě se pro tebe volný místo v letadle najde a stačíš odsud vypadnout dřív, než si na tebe šéf udělá čas.“

„Ještě že tě mám. Vážně si myslíš, že mi Hulamoki chtěl tohle naznačit?“

„Moc bych se nedivil. Nezákonnější vnikla na místo činu, odcizila usvědčující materiál a snažila se ho zatajit. To je neprofesionální chování. Za to by nás mohli pohnat na kobereček oba, pak předat celou záležitost do Kalifornie a pěkně nám to zavařit.“

„Ale já jsem se přece jen snažila chránit klienta před vyděračem,“ hlesla Berta nešťastně.

„Jistě, to policejní šéf ví. Proto ti taky po seržantovi poslal ten vzkaz. Jestli se tu ale budeš zdržovat dál, tak si tě na kobereček pozve. Teď zrovna má moc práce, a když se ti podaří zmizet dřív, než se k tomu dostane, určitě se při svý pracovní vytíženosti nebude zatěžovat tím, aby to ještě někam posílal.“

„Teda, Donalde! Ty snad máš pravdu!“

„Letadlo na pevninu letí dopoledne,“ pokračovala Berta věcně, když jsem na to nic neříkal. „Berta si hned ráno zjistí, jestli by tam pro ni náhodou nebylo volný místečko. V kanceláři je spousta rozdělaný práce a někdo tam na to musí dohlídnout. Doufám, Donalde, že mi prokážeš tu laskavost a sdělíš to paní Woodfordové.“

„S radostí.“

Berta se na mě podívala podezřívavě. „Moc se neraduj. A hlavně – až s ní budeš mluvit – pamatuj na to, že za práci se platí penězma, a ne vděkem.“

„Peníze jsme už přece dostali od Bicknella,“ namítl jsem.

„Co vím, tak od Bicknella jsme dostali akorát zálohu.“

„Napadla mě ještě jedna věc,“ řekl jsem.

„To bych ráda věděla, co.“

„Ve většině států zákon nedovoluje vrahovi dědit majetek po své oběti.“

„Chceš říct, že jestli se Bicknellova vina prokáže, podle zákona nemůže zdědit Ezrův majetek, ačkoli podle závěti na něj má nárok?“

„Přesně tak.“

„Co se teda s jeho dědickým podílem stane?“

„Přidá se k druhému dědickému podílu.“

„Chceš říct, že připadne vdově?!“

„Chci.“

Do Berty jako by vjela nová energie. „Tak na co ještě čekáš? Běž za Miriam. Promluv s ní a nenápadně zjisti, jestli by třeba nechtěla, abychom chránili její zájmy. Proboha nestůj a nekoukej! Buď diplomat. Přece ses jí tak líbil. Tak toho teď koukej využít a snaž se vlichotit do její přízně.“

„No dobře, když jinak nedáš…“

„Panebože, Donalde, co ty jsi za chlapa?! Miriam má ropný pole, zlatý doly, fůry prachů v cennejch papírech a ty se zdráháš za ní jít? Já z tebe snad dostanu infarkt! Marš za Miriam! Ať už tě tu nevidím.“

Nechal jsem Bertu jejímu záchvatu zuřivosti a vydal se tam, kam mě poslala.

Miriam seděla doma a poslouchala rádio. Na sobě měla negližé. „Nazdar, Donalde. Jak se máš?“

„Dobře. Nečekal jsem, že tě zastihnu doma.“

„Zato já tě čekala,“ řekla Miriam. „Pojď dál.“

Následoval jsem ji do obývacího pokoje. V pokoji bylo intimní osvětlení. Miriam usedla na pohovku.

„Kde je Norma?“

„Šla si někam zajistit alibi.“

„S Gearym?“

„Přesně tak.“

„A jak myslíš, že si ho bude zajišťovat dlouho?“

Miriam se podívala na hodinky. „Dost dlouho. Odešla před hodinou a počítám, že do rána ji tu neuvidíme.“

„Skvělý,“ řekla jsem a sedl si do křesla.

Miriam se zaculila a laškovně řekla: „Nechci ti radit, Donalde, ale tady u mě na pohovce je to mnohem pohodlnější.“

„Nejdřív si ale musíme promluvit.“

„O čempak?“

„O práci.“

„No tak to počká.“

Zvedl jsem se z křesla a usedl na pohovku vedle ní.

Z kapsy jsem vytáhl klíče, které jsem našel v Mitsuině domě, podal je Miriam a řekl: „Tady máš klíče od bytu.“

„Tobě to ale pálí,“ řekla obdivně. Pak se usmála, vzala mě kolem krku a přitáhla k sobě.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai