Lam a Cool - Nebezpečné křivky

Erle Stanley Gardner

(1984)

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

Detektivní román o vyšetřování dosud neobjasněné vraždy bohatého podnikatele, ke které došlo v minulosti. Tentokrát vraždu nevyšetřuje Perry Mason a jeho společníci, ale dvojice vlastníků soukromé detektivní agentury Donald Lam a Berta Coolová. Složitý případ začíná běžnou zakázkou na zjištění identity určité osoby, ale zjišťováním dalších a dalších skutečností se dostane vyšetřovatel na stopu dřívějšího a vážnějšího zločinu. Obhajoby obžalované se ujme ujme proslulý advokát a společně s Donaldem Lamem se jim podaří starý případ rozluštit a předložit nečekané řešení.

Nebezpečné křivky

Erle Stanley Gardner

KAPITOLA I

Mohutná Berta Coolová se snažila být tak milá a chovat se tak vybraně, že připomínala neohrabaného, ostýchavého hrocha v období námluv.

„Donalde,“ zavrkala, „mám potěšení představit vám pana Ansela, pana Johna Dittmara Ansela. Tohle je, pane Ansele, můj společník Donald Lam.“

John Dittmar Ansel, vysoký hubeňour s tmavýma očima básníka, tenkým ostrým nosem, jemnými rty, zvlněnými černými vlasy, dlouhýma štíhlýma rukama a v střízlivém obleku, seděl vzpřímeně v křesle. Při představování uctivě povstal. Jeho oči byly osmnáct až dvacet centimetrů výš než moje. Mohl měřit 187 až 190 centimetrů. Hlas měl melodický a klidný. Stisk jeho prstů působil dojmem opatrného podání ruky muže, který má odpor ke každému fyzickému násilí.

Těžko bylo představit si propastnější rozdíl než mezi robustní Bertou Coolovou a Johnem Dittmarem Anselem.

Berta sedící za psacím stolem se tvářila co nejpřívětivěji a při každém gestu rukou ve světle proudícím do místnosti oknem jí ostře zazářily brilianty v prstenech.

„John Dittmar Ansel,“ vysvětlovala, „je spisovatel, Donalde. Snad jste od něj něco četl – mám na mysli některá jeho díla.“

Po těch slovech se odmlčela a napjatě čekala, jak zareaguji. Když jsem přikývl na souhlas, tvář se jí rozzářila.

„Nezabývám se příliš beletrií,“ řekl jakoby na omluvu Ansel, „většinou píši články technické povahy. Užívám literární pseudonym Dittmar.“

„Pan Ansel má problém,“ pokračovala Berta, „a někdo mu doporučil naši agenturu. Přál si mluvit se mnou, protože podle vizitky na dveřích ‚B. Cool‘ se domníval, že jsem muž.“ Přitom se na Ansela vlídně usmála a dodala: „Přijal to velice gentlemansky a nesmírně taktně se mi omlouval, ale poznala jsem, oč mu jde. Řekla jsem mu, že můj společník je muž, a chtěla jsem ho s vámi seznámit.

Jestli můžeme, Donalde, panu Anselovi posloužit, učiníme tak, a když to nepůjde, nebudeme nijak, ani v nejmenším roztrpčeni.“

Berta se příjemně usmívala. Těžko však dokázala ovládnout výraz svých lakotných očí, které zářily stejně chladně jako brilianty v jejích prstenech.

Ansel přelétal pochybovačným pohledem z Berty na mne a naopak. Berta, pětasedmdesátikilová dáma kolem šedesátky, houževnatá, tvrdošíjná a hrubá jako role ostnatého drátu, se usmívala a tvářila jako spokojeně předoucí kočka – tak přehnaně, až bylo zřejmé, že jí to nejde od srdce. Anselovi se viditelně nelíbila. Pořád ještě stál na místě. Nyní klidně přešel napříč kanceláří a zastavil se mezi Bertou a dveřmi. Díval se na mne a zřejmě hledal způsob, jak by mi řekl, co má na mysli, aniž by se mě to nějak nemile dotklo.

Berta mlela pantem jako hokynářka nabízející na trhu své zboží a pokoušela se povědět všechno, co měla na jazyku, dříve než Ansel dojde ke dveřím.

„Můj společník Donald Lam je mladý a asi neodpovídá vaší představě soukromého detektiva. Je ale chytrý, velice inteligentní, a protože vypadá tak… tak…“ Když nemohla nalézt vhodný výraz, na okamžik se odmlčela, a pak se náhle rozhodla, že případ nestojí za to, aby kvůli němu musela být slušná a násilně přívětivá. Odhodila hrané líbivé chování, přestala mluvit s umělou kultivovaností a začala nevybíravě:

„Vypadá tak zatraceně krotce, že může šmejdit všude a shánět potřebné informace, aniž by někdo měl sebemenší potuchy, že je to detektiv. Je to mazaná potvora – na to můžete vzít jed.

Tak co? Chcete nás, anebo nechcete? Jestli nechcete, povězte to rovnou a vypadněte odtud, protože my máme moc práce. Jestli nás chcete, tak se vraťte, sedněte si a začněte mluvit k věci. Znervózňujete mě, když tu stojíte a přešlapujete z nohy na nohu jako kluk přede dveřmi hotelové koupelny.“

To zabralo. Ansel sešpulil citlivé rty do úsměvu, vrátil se, usedl do křesla a řekl: „Myslím, že přijmu vaše služby.“

„V pořádku,“ reagovala Berta, „ale nebude to zadarmo.“

„Kolik to bude stát?“

„Povězte nám, oč vám jde, a my vám řekneme, kolik za to budeme chtít.“

„Spisovatelé zpravidla příliš neoplývají penězi, paní Coolová,“ řekl Ansel.

Tahle taktika mu však nevyšla, protože Berta odsekla: „Neoplývají jimi ani detektivové.“ Když Ansel svezl pohled na brilianty v jejích prstenech, spěšně dodala: „Ovšem, s výjimkou těch dobrých. Oč vám tedy vlastně jde?“

„Chci, abyste mi někoho našli.“

„Koho?“

„Příjmení dotyčného jsem zapomněl. Jeho křestní jméno je Karl.“

„Děláte si legraci?“ zeptala se Berta.

„Ne, nežertuji.“

Berta na mě tázavě pohlédla.

„Proč ho chcete nalézt?“ zajímal jsem se.

Ansel si prohrábl dlouhými prsty vlnité tmavé vlasy. Pohlédl na mne a usmál se: „Dal mi inspiraci k ohromnému románu,“ odpověděl.

„Kdy to bylo?“

„Před šesti lety.“

„A kde?“

„V Paříži.“

„Proč ho chcete nalézt?“

„Chci zjistit, zda mohu získat výhradní právo k využití dotyčného příběhu.“

„Jde o smyšlený příběh, anebo o skutečnou událost?“

„Skutečně se to stalo, ale já to chci zpracovat beletristicky. Byl by to velice působivý román.“

„No dobrá,“ řekl jsem, „tak vy jste se setkal v Paříži s nějakým Karlem. Jenže do Paříže jezdí spousta všelijakých Karlů. Co ještě máme k tomu, abychom vůbec mohli začít?“

„Svého času jsem ovšem znal jeho příjmení, ale teď zjišťuji, že mi vypadlo z paměti. Přijel z této části naší země –z místa jménem Citrus Grove, což je okrajová čtvrť města Santa Ana v Kalifornii. Byl značně zámožný a právě prožíval líbánky. Jeho manželka se jmenovala Alžběta – říkal jí Betty. Byla to hezká dívka.“

„Oč vlastně šlo?“ zeptal jsem se.

„Šlo o okolnosti uzavření manželství… Já – šlo o muže, který přesvědčil dívku, kterou miloval, ale ona jeho ne, že muž, jehož měla opravdu ráda, je…“ Zde se Ansel zarazil, aniž dokončil větu. Za chvíli pokračoval: „Víte, nechci prozradit zápletku bezvadného příběhu.“

„Tak dobře,“ řekl jsem. „Máme tedy nalézt muže, který se jmenuje Karl, je z Citrus Grove, před šesti lety byl na svatební cestě v Paříži a zná zápletku zajímavého příběhu, o němž nám nemůžete říci nic bližšího. Jak dotyčný vypadá?“

„Byl to vysoký, zdatný, širokoramenný a energický muž, člověk, který je zvyklý dostat, čeho se mu zachce.“

„Jak je starý?“

„Asi tak jako já.“

„Co to znamená? Kolik je to let?“

„Mně je teď dvaatřicet.“

„Jak přišel k majetku?“

„To nevím.“

„Čím se živil?“

„Myslím, že žil z investic.“

„Jak byl bohatý?“

„To mi není známo, ale působil dojmem, že je na tom velice dobře.“

„Tohle je ale řečeno příliš všeobecně.“

„Nic bližšího k tomu říci nemohu.“

„Je blonďák, anebo tmavovlasý?“

„Má rezavé vlasy.“

„Jaké má oči?“

„Modré.“

„Jak je vysoký?“

„Asi sto třiaosmdesát centimetrů.“

„A kolik asi váží?“

„Hodně – takových osmadevadesát nebo sto kilo. Přitom není vyloženě tlustý, ale značně tělnatý, jestli chápete, co mám na mysli.“

„Působí mu tloušťka nějaké potíže?“

„Domnívám se, že ano, ale žádnou dietu nedržel. Jedl, co chtěl. Dopřával si, nač měl chuť.“

„Nevíte, ve kterém hotelu bydlel?“

„Ne, to nevím.“

„Je vám známo, zda přicestoval letadlem, anebo lodí?“

„Myslím, že lodí, ale určitě to nevím.“

„Ve kterém měsíci?“

„Domnívám se, že v červenci, ale nejsem si tím jistý.“

„Co vlastně chcete, abychom pro vás udělali?“

„Jen ho najít a sdělit mi jeho jméno. To bude všechno.“

„Dobrá,“ řekl jsem mu. „To zařídíme.“

„Kolik to bude stát?“

„Padesát dolarů,“ odpověděl jsem.

Bertino křeslo u psacího stolu rozhořčeně zavrzalo, jak se moje společnice náhle naklonila kupředu. Otevřela ústa, chtěla něco říci, ale v okamžiku si to rozmyslela. Viděl jsem, že se jí začínají blýskat oči. Rychle pomrkávala a po tváři se jí rozlila červeň.

„Kde vás můžeme zastihnout?“ zeptal jsem se Ansela.

„Jak dlouho vám to potrvá?“

„Pravděpodobně ne déle než jeden den.“

„Nebudu pro vás k dosažení. Přijdu sem zítra odpoledne přesně v tuto dobu,“ řekl Ansel na rozloučenou a jemně mi stiskl ruku svými dlouhými prsty. Pak se uklonil Bertě a vyšel ze dveří.

Sotva za ním zapadly dveře, Berta na mě vyjela: „Ach, samí zženštilí, bojácní, bázliví poseroutkové!“

„O kom to mluvíte? O něm?“ zeptal jsem se.

„Ne, o vás!“ zahulákala.

„Proč?“ chtěl jsem vědět.

„Nevzal jste si od něj žádnou zálohu!“ ječela na mne. „Ani nic na výdaje! Nemáme ani jeho adresu! Všivejch padesát dolarů za vyhledání chlapa křestním jménem Karl, který byl před šesti lety v Paříži! A vy ho hodláte nalézt za mizernejch padesát babek, a ani o chlup víc! Pustíte ho jednoduše z kanceláře, aniž by tady nechal bídnej šesták jako zálohu na výdaje. Jednoduše si určíte honorář padesáti babek za něco, co nás může stát třeba celou tisícovku!“

„Uklidněte se, Berto,“ upokojoval jsem ji. „Ten chlapík je spisovatel. Někdo mu vnukl nápad týkající se nějaké zápletky, která se odehrála v Paříži před šesti roky. Moc zřejmě nevydělává. Od onoho muže se dověděl nějaký skutečný příběh a hodlá ten námět literárně zpracovat jako román. Proto chce dotyčného nalézt a docela přirozeně se obrací na detektivní agenturu, aby mu ho objevila. Je to úplně rutinní záležitost.“

Když Bertě plně došel smysl toho, co jsem jí právě řekl, potřásla hlavou a prohlásila: „Z toho jsem jelen!“

„Přesně tak,“ souhlasil jsem.

„Takhle jsem o tom nikdy neuvažovala,“ přiznala Berta.

„Tak teďo tom začněte takto přemýšlet,“ poradil jsem jí.

„No dobrá, a co on to, u sta hromů, doopravdy chce?“ zeptala se.

„Možná to zjistíme do zítřejšího odpoledne. Je docela možné, že píše nějaký článek o detektivních agenturách a chce ukázat, jak se pokoušejí účtovat svým klientům přehnaně vysoké odměny za zcela prosté úkoly.

Víte přece, jak to dělají některé noviny. Pošlou třeba naprosto bezvadný rozhlasový přijímač do různých radioopraven a zjišťují, kolik obchodů či dílen dotyčnému namluví, že přístroj potřebuje nové elektronky, složitou opravu atd.“

„Z toho jsem už úplný blázen!“ ulevila si Berta. Po těchto slovech jsem odešel.

KAPITOLA II

Kancelář redakce otevřela o půl deváté. Přišel jsem tam v osm třicet pět a řekl jsem, že si chci prohlédnout archivovaná čísla novin za posledních šest let.

Nikdo se mě nezeptal, co jsem zač, a dostal jsem požadované ročníky. Všechny byly úhledně svázané.

Na základě předpokladu, že svatební cesta do Paříže v červenci před šesti lety pravděpodobně následovala po svatbě, která se mohla konat někdy v červnu, zaměřil jsem pozornost na červnová čísla novin a už v osm hodin čtyřicet sedm minut jsem se díval na fotografie Karla Carvera Endicotta a Alžběty rozené Flandersové. Nevěsta byla zaměstnaná jako sekretářka na místní prokuratuře. Karl Carver Endicott byl významnou osobností – velkým zvířetem města Citrus Grove. Patřily mu oranžovníkové plantáže a ropná pole. Noviny v té souvislosti hovořily o „populárním mladém podnikateli…“ a o „rozsáhlém naftovém impériu“.

Napsal jsem si příslušné poznámky a noviny jsem vrátil úřednici, která seděla za stolem. Dívka mi poděkovala, usmála se a špičkou střevíce zmáčkla skrytý knoflík nějakého signalizačního přístroje. Jasně jsem viděl, jak přesunula váhu těla – zřejmě chtěla mít naprostou jistotu, že poplachové zařízení bude fungovat.

Slyšel jsem, jak v zadní kanceláři zazněl bzučák. Otevřely se dveře a vyšel dlouhovlasý mladík s pronikavým pohledem. Předstíral, že něco hledá, a pak obrátil zrak ke mně se slovy: „Buďte vítán. Čím vám mohu posloužit?“

„Děkuji, už jsem si všechno vyřídil.“

„Nemohu vám v něčem pomoci?“

„Ne, děkuji, nic už nepotřebuji.“

To mi vyšlo. Bylo zřejmé, že novináři zavětřili. Odkudsi přijede nějaký chlapík a chce si prohlížet šest let staré výtisky jejich novin. Nemusí jít o nic zvláštního, ale také může mít zájem o nějakou zajímavou událost – a mohl by z toho být článek. Kdyby byl poutavý, přirozeně by ho rádi dostali. Nechtěli, aby ho získal konkurenční list. A kdyby nešlo o nic podstatného, nehodlali zbůhdarma ztrácet čas.

Rozhodl jsem se dát jim na vědomí, že nejde o nic světoborného. Dívka u psacího stolu řekla svému kolegovi: „Zrovna si tady prohlížel svazky několika minulých ročníků.“

„Hm, tak je to tedy,“ ozval se reportér a tázavě přitom na mě hleděl.

Já jsem se usmál. „Trochu zkoumám růst cen nemovitostí. Před šesti lety jsem objevil inzerát, že je tady na prodej atraktivní pozemek, a chtěl jsem se dovědět, za jakou cenu byl prodán.“

„A našel jste to?“

Potřásl jsem záporně hlavou. „Jen jsem zjistil, že dotyčný pozemek byl na prodej. Proto jsem nucen vypátrat majitele realitní kanceláře a pokusit se dovědět něco o ceně od něj. Nemusí to být právě snadné.“

„To nemusí,“ souhlasil mladý muž. „Bude ovšem záležet na tom, jestli šlo o pozemek pro obchodní účely, anebo pro zemědělské využití.“

„To určitě bude, že?“ odpověděl jsem otázkou. Reportér se usmál.

Kdybych byl tehdy odešel, nic by se nestalo, ale dal jsem se ukolébat pocitem bezpečí. Všechno mi vycházelo tak snadno, že jsem chtěl dokončit celou záležitost z jedné vody načisto.

„Poslyšte,“ zeptal jsem se, „jen tak mimochodem, je zde jistý Endicott, který má, jak jsem pochopil, na prodej nějaké pozemky?“

„Endicott?“ opáčil novinář.

„Ano, Karl Carver Endicott.“

Reportér se pokusil nedat znát na tváři silné překvapení, ale příliš se mu to nezdařilo. Dívka za stolem pustila z ruky datumovku a nesnažila se ji hned zvednout. Její kolega dvakrát polkl naprázdno a zeptal se: „Vy znáte Endicotta?“

„Ale kdepak, vůbec ne. Zajímám se o pozemky, ne o osoby.“

„Ano, rozumím.“

„Měl bych zájem o pronájem,“ vysvětloval jsem mu.

„To byste mohl mít,“ odpověděl.

Když už jsem se pustil tak daleko, napadlo mě, že bych snad dokázal vyřídit i to zbývající. Proto jsem se zeptal: „Co je s tím Endicottem?“

„Přijde na to, jak to myslíte?“

„Žije tady dosud, ne?“

„Bydlí kousek od města,“ odpověděl novinář a jeho modré oči na mě pohlížely jako oči kočky číhající u myší díry.

„Je to jen náhoda,“ vykládal jsem. „Možná toho chlapíka znám. Před několika lety jsem se sešel s jistým Endicottem, který přijel z téhle části Spojených států. Byl v zahraničí na svatební cestě.“

„Rozumím,“ odvětil suše reportér.

„Podívejte se,“ pokračoval jsem, „stalo se snad něco s Endicottem? Postihlo ho nějaké neštěstí či něco podobného?“

„Karl Endicott,“ řekl novinář, „byl krátce po návratu ze svatební cesty zavražděn. Jestli vás to zajímá, mohu vám sdělit, že je vypsána odměna ve výši pětadvaceti tisíc dolarů za informace, které povedou k zatčení a odsouzení osoby nebo osob, jež mají jeho smrt na svědomí. A jestli slídíte po nějaké stopě, rozhodně bychom měli zájem o článek o tomto případu.“

„Byl zavražděn?“

„Ano, byla to vražda.“

„Kdo vypsal tu odměnu?“

„Správní rada jeho společnosti Endicott Enterprises.“

„Prima,“ řekl jsem na závěr, „moc mě těší, že jsem se s vámi seznámil.“

„Ještě jste se mi nepředstavil,“ podotkl novinář.

Usmál jsem se. „Ne, ani já dosud neznám vaše jméno, ale vím, kdo jste, a domnívám se, že vraždy nemají nic společného s pátráním po pozemcích.“ Po těch slovech jsem odešel z redakce.

Starou kraksnou naší agentury jsem jel do Citrus Grove a zaparkoval jsem ten zatracený krám téměř přímo před vjezdem do budovy společnosti Endicott Enterprises. Zajet s vozem dovnitř jsem si netroufal, a proto jsem šel do realitní kanceláře pěšky. Vstoupil jsem dovnitř a několik minut jsem hovořil o různých všeobecných záležitostech se šéfem kanceláře. Pak jsem vyšel ven, nasnídal jsem se, načež jsem zamířil do veřejné knihovny. Protože jsem zjistil, že otevírá až v deset hodin, odebral jsem se do jiné realitní kanceláře. Pak jsem zalezl do telefonní budky a listoval v telefonním seznamu.

Reportér z redakce mi byl pořád v patách.

V tom okamžiku jsem spatřil policistu, který kontroloval dodržování parkovacích časů stojících automobilů. V žádném případě jsem nesměl dopustit, abych dostal pokutový lístek. Proto jsem zašel do restaurace, vypil jsem tam v rychlosti šálek kávy, načež jsem zamířil přes lokál dozadu, kde bylo na dveřích označení toalet. Zavřel jsem za sebou dveře a pak jsem vyšel do kuchyně.

Kuchař, který právě vyklápěl z pánve smažená vejce, mi ukázal palcem a řekl jen: „Tadyhle tudy, chlapče!“

Usmál jsem se na něj a beze slova jsem prošel kuchyní do uličky. Spěšně jsem jí proběhl, zahnul za roh a šel jsem k svému vozu tak rychle, jak jen se dalo, aniž bych zjevně běžel.

Policista právě dával na můj automobil pokutový lístek.

Vedle něj postával reportér s poznámkovým blokem v ruce. „Lituji, pane,“ řekl jsem policistovi, „právě jdu k vozu a odjíždím.“

„Jdete trochu pozdě!“

„Myslel jsem si, že omezená doba parkování tady začíná v devět hodin,“ vymlouval jsem se.

Policista ukázal na značku ve tvaru kosočtverce, která byla umístěná na rohu. „Tady se smí parkovat nejdéle hodinu, a to od 8,30 ráno do 18,00 večer,“ poučoval mě. „Neplatí to jen v neděli a ve svátek.“

Vykouzlil jsem na tváři ten nejlíbeznější úsměv, na jaký jsem se zmohl, a řekl jsem: „Snad byste mohl být trochu shovívavější k lidem, kteří nejsou ze zdejšího města.“

„To je váš automobil?“

„Já ho řídím.“

„Ukažte mi řidičský průkaz!“ rozkázal policista.

Podal jsem mu žádaný dokument, on si ho prohlédl a řekl: „To je v pořádku. Pro tentokrát vám to prominu.“

Reportér, který stál těsně za policistou, se zubil na celé kolo.

Nasedl jsem do vozu a vyrazil. Byl jsem si vědom, že z toho bude článeček v novinách. Už jsem v duchu viděl titulek: „LOSANGELESKÝ DETEKTIV PÁTRÁ PO ZDEJŠÍ VRAŽDĚ“ a následující text: „Donald Lam, mladší společník soukromé detektivní agentury Coolová a Lam z Los Angeles, byl dnes ráno v našem městě a pátral v archivu našeho listu po zprávách o vraždě Karla Carvera Endicotta.

Lam nám odmítl poskytnout rozhovor, reportérovi nesdělil své jméno, a zcela zřetelně se více snažil vyzvídat než něco povědět. Ze skutečnosti, že soukromá detektivní agentura pátrá, však lze soudit…,“ atd., atd.

No dobrá. Co se dá dělat? Hrom do toho – kdyby byl náš klient vyložil karty na stůl, byl bych si dával větší pozor.

Faktem bylo, že jsem si počínal jako blázen. Vzpomínal jsem, jak mě Berta označila za mazanou potvoru. Pomyslel jsem si, jak asi bude o mně soudit náš tajnůstkářský klient s tváří básníka, zasněným pohledem a dlouhými štíhlými prsty, jestli mu někdo pošle výstřižek z citrusgroveských novin.

Čert ho vem! Budu muset celou věc vyřídit dříve, než ty noviny vyjdou. Chtěl nějakou informaci, a tu mu dám.

Odjel jsem nazpět do Los Angeles a zatelefonoval jsem své osobní sekretářce Elsii Brandové.

„Ahoj, Elsie. Je tam Berta?“

„Ano, je tady.“

„Je nervózní?“

„Trochu.“

„Vzteká se?“

„Ne, nevzteká.“

„Viděla jste toho klienta, který nás včera navštívil? Jmenuje se Ansel.“

„Ne, toho jsem neviděla.“

„Byl u nás včera kolem třetí odpoledne a dnes má přijít ve stejnou dobu. Teď dejte pozor: přesně ve tři čtvrtě na tři budu v baru na protější straně ulice. Tamější barman mě zná. Jakmile ten chlápek přijde, okamžitě mi sem brnkněte! Neříkejte Bertě, že jste se mnou hovořila, ani že o mně víte. Rozuměla jste?“

„Ano, rozuměla jsem.“

Zavěsil jsem a šel jsem do veřejné knihovny. Mají tam úplný seznam toho, co kde bylo publikováno, s uvedením jmen všech autorů článků, jež vyšly v jednotlivých letech ve všech významných novinách a časopisech v USA.

Za půl hodiny po příchodu do knihovny jsem věděl, že náš klient John Dittmar Ansel nikdy nic nepublikoval v žádném z čelných listů a ostatních periodik ve Spojených státech, a to ani pod jménem John Ansel, ani John Dittmar. Také jsem zjistil, že nikdy nevydal žádnou beletristickou či jinou knihu.

Měl jsem přítele v archivu vydavatelství jedněch losangeleských novin. Zajel jsem tam a dostal jsem obálku s výstřižky týkajícími se vraždy Karla Carvera Endicotta. Tisk v Los Angeles věnoval případu velkou pozornost a postupně uváděl fakta, která se podařilo zjistit, ale těch nebylo mnoho.

Do baru jsem přišel natolik včas, abych se podíval na několik podání baseballového zápasu, než mě zavolala Elsie a sdělila mi, že Ansel je už v kanceláři a že se Berta zoufale pokouší zjistit, kde vězím. Počkal jsem si, než skončil další set.

KAPITOLA III

Když jsem procházel dveřmi kanceláře, řekla mi telefonistka, že se po mně Berta zuřivě shání.

Podíval jsem se na hodinky a zvedl jsem udiveně obočí se slovy: „Vždyť tam už běžím.“

Rychle jsem prošel přijímací místností a otevřel jsem dveře Bertiny soukromé kanceláře dříve, než jí telefonistka z ústředny stačila ohlásit můj příchod.

Ansel seděl prkenně v křesle, dlouhé nohy měl křížem a na tváři vyčkávavě trpitelský výraz.

Berta Coolová na mě káravě pohlédla. Její obličej byl o dva odstíny temnější než obvykle.

„Kde jste se, u všech čertů, toulal?“ zeptala se.

Pokývl jsem směrem k Anselovi a odpověděl jsem: „Pracoval jsem na případu našeho klienta. Proč?“

„Nemohla jsem vás sehnat.“

„Byl jsem venku.“

„Vypadá to tak. Měl jste ale podat panu Anselovi zprávu.“

„Tu zprávu pro něj mám.“

Ansel zvedl tmavé obočí a zamumlal: „Opravdu?“

Přistoupil jsem k němu a podal mu ruku. Bokem jsem se opřel o roh Bertina stolu a řekl jsem: „Mám všechno, co jste si přál.“

„To je prima,“ ozval se. „Chcete říci, že jste zjistil, kde je teď?“

„Znám jeho jméno,“ odpověděl jsem. „Muž, kterého hledáte, je Karl Carver Endicott. Bydlí v Citrus Grove. Před šesti lety se oženil s Alžbětou Flandersovou.“ Po těch slovech jsem se odmlčel.

Ansel poposedl v křesle a čekal, že budu pokračovat. Já jsem však byl zticha a zapálil jsem si cigaretu. Vteřiny ubíhaly a mlčení začalo být tíživé. Berta se chystala něco říct, ale když si uvědomila, že mlčím úmyslně, zarazila se a stiskla rty do tenké, rovné čárky. Ansel znovu poposedl, pohlédl na mě, sklopil zrak na koberec a opět se na mne podíval. Já jsem klidně dál kouřil.

„No tak – a co dál?“ zeptal se nakonec.

„To je všechno,“ odpověděl jsem s předstíraným údivem. „Tohle jste přece chtěl zjistit. Jméno dotyčného je Karl Carver Endicott. Adresa jeho bydliště je Citrus Grove. Není to přímo v městě, ale kousek od něj na farmě s pomerančovníkovými plantážemi. Jmenuje se to tam Whippoorwill.“

„Whippoorwill,“ opakoval mdle Ansel.

„Ano, správně – Whippoorwill, lelek americký“ zasmál jsem se a dál jsem mlčky pokuřoval. Berta se nervózně hnízdila v křesle.

„Tak já zase jdu, Berto,“ ozval jsem se. „Mám ještě něco na práci s tím Russetovým případem a…“

„A co já?“ zeptal se Ansel.

Překvapeně jsem se k němu otočil. „Co ještě má s vámi být?“

„Přece ještě něco k mému případu.“

„Ten je přece skončený. Je vyřízený. Přál jste si zjistit celé jméno nějakého Karla, s nímž jste se setkal v Paříži. Chtěl jste vědět, kdo to je, a já jsem vám to jméno opatřil.“

„No dobrá, ale kde je teď?“ zeptal se Ansel.

„Proboha!“ řekl jsem mu na to. „Tohle jste na nás přece nepožadoval. Kde je teď, to nevím.“

Olízl si rty špičkou jazyka a pravil: „Moc rád bych se to dověděl.“

„To ale možná bude dost velká práce,“ poznamenal jsem.

„Proč, proboha?“ vyhrkla Berta. „Takový člověk by se přece nepřestěhoval, aniž by zanechal budoucí adresu.“

„Záleží na tom, kam odjel,“ namítl jsem důrazně. Berta zachytila můj varovný pohled a už mlčela.

„Ano, ovšem, rád bych to věděl,“ řekl Ansel. „Nemohl jsem…, nepředpokládal jsem, že mi zjistíte jen jeho jméno.“

„Chtěl jste od nás jen to.“

„Snad jsem nevyjádřil své přání dost jasně,“ přiznal Ansel.

„To asi ne.“

„No tak,“ vyjela netrpělivě Berta, „proč, u sta hromů, chcete bláznit se soukromými detektivy, když teď máte jméno toho člověka i jeho adresu? Podívejte se do telefonního seznamu. Zatelefonujte mu, napište mu, pošlete mu telegram anebo navštívenku!“

„To je pravda, Anseli,“ přidal jsem se. „Chtěl jste nalézt jakéhosi Karla, se kterým jste se setkal v Paříži. Pokud si vzpomínám, měl nějaký námět pro román.“

Ansel si prohrábl rukama vlasy a řekl: „Když jste pátral po jeho jménu, určitě jste se o něm něco dověděl.“

„Ovšem, to je samozřejmé,“ odpověděl jsem mu, „ale šlo jen o nezávazné, okrajové informace. Měli jsme za úkol zjistit, jak se dotyčný muž jmenoval. Chtěl jste se dovědět jeho jméno, a to jsme vám opatřili.“

„Znovu vám opakuji,“ naléhal Ansel, „že jsem se nevyjádřil dost jasně.“

„To můžete opakovat ještě jednou,“ namítl jsem. „V případě, že se zajímáte o vraždu, vyjádřil jste se krajně neúplně.“

„Nezajímám se o tu vraždu,“ vyvracel moji připomínku, „jen jsem chtěl… víte…“ Jeho hlas postupně slábl, až v rozpacích docela umlkl.

Usmál jsem se na něj a položil jsem mu otázku: „Jak jste se dověděl, Anseli, že to byla vražda?“

Bylo vidět, že se snaží odpovědět, ale nedokázal to. Rty se mu pohybovaly, jako kdyby chtěl promluvit, ale zřejmě to vzdal, protože si to rozmyslel.

V tom okamžiku se úplně znenadání ozvalo zaskřípění křesla Berty Coolové, která náhle ožila a předklonila se, protože vycítila možnost zisku jako ohař, když zvětří hejno křepelek.

„Jestli máte zájem dovědět se něco o té vraždě, Anseli,“ pokračoval jsem, „pak jste se dopustil několika velice závažných chyb. Jednou z nich je to, že jste mi neřekl, že hlavní podezřelý byl označen jako vysoký, spíše štíhlý, černovlasý, černooký muž s dlouhými prsty umělce. Jistý taxikář by asi dokázal toho člověka identifikovat.

Druhou vaší chybou bylo, že jste mi neřekl, do čeho vlastně jdu, abych se mohl podle toho zařídit a patřičně se krýt. Tak se stalo, že jsem vyrazil zcela otevřeně, bez jakéhokoli utajení, a proto teď úřady vědí, že se firma Coolová a Lam zajímá o Endicottův případ. Protože policie je všetečná a podezíravá, nebude věřit, že se o ten případ zajímám čistě jen proto, abych zjistil, co je zač ten údajný Karl, který vám za vašeho pobytu v Paříži poskytl námět pro nějaký román. Policisté si budou přirozeně myslet, že máme z nějakého důvodu zájem o vraždu, a zakrátko budou chtít vědět, proč se o ni zajímáme.

Třetí chyby jste se dopustil tím, že jste nám nedal adresu, na které budete k dosažení, abych po zjištění, oč vlastně jde, vás mohl varovat, abyste nechodil do naší kanceláře.

Protože však k těmto chybám došlo, budete se muset podle toho zařídit. Až budete příště používat služeb detektivů, řekněte jim, co přesně chcete. A teď nám zaplatíte padesát babek.“

„Ale… ale…“ ozval se Ansel a koktal přitom jako studený motor motocyklu, „vy děláte nějak rychle závěry.“

„Detektivové tak někdy činí,“ odpověděl jsem mu. Zavrtěl se v křesle a konečně řekl: „Omlouvám se.“

„Víte,“ pokračoval jsem, „svůj úkol jsme splnili. Opatřili jsme vám informaci, kterou jste podle svých vlastních slov chtěl. Nejsme čtenáři myšlenek. Teď dejte mé společnici padesát dolarů, které nám dlužíte,“ řekl jsem na závěr a vykročil jsem ke dveřím.

„Hej, počkejte chvilku!“ zavolala na mě Berta. „Kam jdete?“

„Pryč,“ odpověděl jsem lakonicky.

Ansel dál seděl a tvářil se velmi rozpačitě.

Vyšel jsem z kanceláře, sestoupil na parkoviště, nasedl do služební káry naší agentury, nastartoval a čekal.

Trvalo přibližně patnáct minut, než vyšel Ansel z budovy. Dvakrát se pátravě ohlédl, a když se ujistil, že o něj nikdo nejeví zájem, uklidnil se.

Ukázalo se, že svůj automobil odstavil na tomtéž parkovišti, kde jsme nechávali stát vůz my. Dobře jsem ho viděl, když vyjížděl. Byl to solidní, běžný, čtyři roky starý chevrolet s poznávací značkou AWY 421. Kus cesty jsem ho sledoval. Vedl si poměrně šikovně. Když se dostal do míst, kde byl slabší provoz, začal dělat osmičky kolem domovních bloků a zřejmě se díval do zpětného zrcátka, aby zjistil, jestli se někdo nezajímá o to, co provádí.

Přestal jsem ho sledovat, projel jsem asi půl míle po hlavní třídě, zaparkoval jsem v postranní ulici a čekal.

Musel provést celou řadu kliček a složitých manévrů, aby setřásl každého možného sledovatele, protože trvalo dobrých patnáct minut, než jsem spatřil jeho vůz jet po hlavní třídě. Tehdy již Ansel zřejmě nabyl pevného přesvědčení, že nemá nikoho v patách, a bylo hračkou přilepit se na něj. Jel jsem za ním k přízemnímu domku v ulici Betward Drive.

Tam vůz zaparkoval a já jsem nechal náš starý bourák stát o půl domovního bloku dál na téže ulici. Viděl jsem Ansela vystoupit z vozu a vejít do domku. Když uplynulo třicet minut a stále ještě nevycházel, odjel jsem nazpět do kanceláře.

Děvčata už odešla domů, kdežto Berta tam seděla sama a čekala na mne.

„Kde jste se flákal, u všech rohatých?“

„Venku.“

„Co je to za nápad, odejít a opustit klienta uprostřed jednání?“

„Zjistili jsme mu všechno, k čemu jsme se zavázali.“

„No tohle!“ plísnila mě Berta. „Kdybyste byl aspoň z poloviny tak chytrý, za jakého se vydáváte, byl byste přišel na to, že jen z toho důvodu, že jsme splnili jeden úkol, nebylo nikde psáno, že nás klient nepověří novým.“

„Docela určitě jsem předpokládal, že nám nabídne další práci.“

„Jak to? Co máte na mysli?“ zeptala se Berta.

„Chce, abychom mu zjistili, jestli se může bez rizika vrátit.“

„Jak tomu mám rozumět – jestli se může bez rizika vrátit?“

„Jistý taxikář Nickerson vezl v noci, když došlo k té vraždě, zákazníka k Endicottovu domu. Popsal ho jako vysokého, štíhlého muže s tmavýma očima. Byl asi pětadvacetiletý až třicetiletý a v ruce měl aktovku. Krátce předtím, než dojeli k Endicottovu domu, otevřel dotyčný cestující aktovku, vytáhl z ní bouchačku a strčil si ji do zadní kapsy kalhot. Taxikář si myslel, že je to nějaký lupič, a proto ho pozoroval zpětným zrcátkem. Ukázalo se však, že nejde o lupiče. Jeli dál až k Endicottově farmě, tam zákazník zaplatil taxikáři za jízdu, dal mu dolar spropitného a šel k domovnímu vchodu. Taxikář odjel za svou prací a nazítří to oznámil policii.“

„Jmenoval se Nickerson, že?“ zeptala se Berta.

Přikývl jsem.

„To je jediný svědek?“

„Je vůbec jediný, kdo o tom řekl něco policii. V obývacím pokoji onoho domu byl bankéř, který se jmenoval Hale a měl s Endicottem domluvené obchodní jednání.“

„Co se tam vlastně stalo?“ zajímala se Berta.

„Ten večer všichni sloužící odešli. Krátce předtím se Endicott pohádal s manželkou a ta si zapakovala kufr, nasedla do svého vozu a odjela. Naštěstí pro sebe zastavila u benzinové čerpací stanice v Citrus Grove, u které měla otevřený účet, a dala si doplnit benzin a zkontrolovat olej. Pumpař si přesně pamatuje čas, kdy tam byla, protože když přijela, právě končil provoz.

Hale řekl, že uslyšel zvonek. Endicott se omluvil a šel otevřít. Pak Hale slyšel nějakého muže krátce hovořit s Endicottem, načež se ozvaly na chodbě kroky, jakési hlasy a asi tak po minutě třeskl nahoře výstřel.

Hale se rozběhl do poschodí a chvíli mu trvalo, než našel Endicotta ležet na podlaze v ložnici v kaluži krve. Byl již mrtev – zasažen zezadu do hlavy kulkou ráže třicet osm.“

Z Bertiných dychtivých očí vyzařovalo silné soustředění.

„Co bylo s taxikářem?“ zeptala se.

„Taxikář ví, že dotyčný muž došel k domu asi tak minutu před devátou hodinou, protože v devět jemu samému právě končila služba. Sedm minut po deváté odevzdal taxík v garáži. Svědek Hale prohlašuje, že se výstřel ozval přesně v devět hodin – a zřízenec benzinové stanice v Citrus Grove říká, že tam paní Endicottová přijela těsně před devátou a přesně v devět odjížděla. Právě totiž zavíral.

Paní Endicottová jela do San Diega. Nikdo neví, kde tam byla. Později řekla policii, že se o vraždě dověděla teprve příští ráno z rozhlasu. Vrátila se na pohřeb. Endicott nezanechal závěť. Protože nebyli žádní jiní dědicové, připadlo všechno jí.

Po několika měsících se usadila v Endicottově sídle ve Whippoorwillu. Vychází z něj jen zřídka a vede prý samotářský život. Hale řekl důvěrným přátelům, že mu Endicott krátce před smrtí sdělil, že ho manželka definitivně opustila. Byl prý zdrcený a krajně nervózní.

Policie se domnívá, že Endicotta někdo vydíral a že jeho vrahem byl možná onen vyděrač.“

„Jak na to přišli?“ zeptala se Berta.

„Toho dne ráno si Endicott vyzvedl dvacet tisíc dolarů v hotovosti. Bylo to potřetí během tří měsíců, co si vybíral velké částky. Ve dvou předchozích případech to bylo po deseti tisících. Hálovi řekl, že čeká návštěvníka a že mu to bude trvat pouhých pár minut.“

„To jsem blázen!“ řekla Berta Coolová. „Deset táců měsíčně! To už je setsakra vydírání!“

„Ano, je to vydírání,“ souhlasil jsem.

Berta se zadumala.

„Dala jste se jím napálit, anebo je nám to jasné?“ položil jsem jí otázku.

„Co, sakra, myslíte tím ‚dát se napálit‘?“ odpověděla mi otázkou.

„Hodí se na něj taxikářův popis chlapíka, jenž navštívil Endicotta pár minut předtím, než padl výstřel. Policie se domnívá, že ten chlápek byl vyděrač a že mu Endicott rezolutně odmítl dál platit.“

„Hm – a co dál?“ zeptala se Berta.

„Co byste udělala vy, Berto, kdybyste byla vyděračka a měla oběť, která vám mohla platit deset táců měsíčně? Zavraždila byste ji?“

„To sakra ne!“ odpověděla Berta. „Uzavřela bych pro něj životní pojistku a najala bych i tělesného strážce, který by ho hlídal a dohlížel na něj, aby nepřecházel ulici před žádným vozidlem.“

„Přesně tak to je,“ přisvědčil jsem.

Berta se opět zamyslila a pak řekla: „To znamená, že nebýt toho taxikáře, nedošlo by vůbec k procesu?“

„To je pravděpodobné,“ odpověděl jsem. „Jenže člověk nikdy neví, co udělá policie. Ti chlapi jsou zatraceně mazaní.“

„To určitě jsou,“ souhlasila Berta. „Znáte křestní jméno toho taxikáře?“

„Je náramně nezvyklé.“

„Jak zní?“

Vytáhl jsem poznámkový sešit, podíval jsem se do něj a řekl: „Drude. D-r-u-d-e. Drude Nickerson.“

Bertiny rty se roztáhly do úsměvu. „Jednoho krásného dne uznáte, Donalde, že zatímco vy jste jednička, když jde o rozluštění nějakého případu, Berta je zase jednička, co se týká hrabání peněz.“

„Co tím myslíte?“ zeptal jsem se.

Namísto odpovědi povytáhla Berta zásuvku psacího stolu a vyndala z ní pět úplně nových, dosud nepřeložených stodolarových bankovek.

„Co je to?“

„Záloha,“ odpověděla.

„Zač nebo nač je ta záloha?“

„Za informaci, kterou jsme už sehnali.“

„Jak to myslíte?“

„Jak jste se dověděl o té vraždě?“

„Když jsem zjistil, že jsme se dali vtáhnout do něčeho, co jsme pravděpodobně nechtěli, prolistoval jsem noviny, abych se dověděl, s čím se asi přitom můžeme setkat.“

„Dobrá, sehnal jste tu informaci,“ kvitovala Berta. „Teď se mrkněte na tohle,“ pokračovala a podala mi výstřižek z rubriky o úmrtích, kterou uveřejnily jedny noviny.

Vzal jsem si onen papírek a četl jsem: „Drude Nickerson, milovaný manžel Marie Nickersonové. Zahynul při automobilové nehodě u Susanville v Kalifornii. Rozloučení se zesnulým se koná v obřadní síni pohřební služby města Susanville. Prosíme, abyste nenosili květiny.“

„No tohle!“ vykřikl jsem. „Co to má společného s tou pětisetdolarovou zálohou?“

„Máme zjistit, jestli je tenhle mrtvý chlápek týž Nickerson, který řídil taxík k Endicottovu sídlu. Dalších pět set babek dostaneme po skončení pátrání, a kromě toho slušnou částku na výdaje. Tak se do toho pusťte, Donalde!“

„To jste neměla brát, Berto!“

„Proč myslíte, sakra, že jsem to neměla brát?“ zaječela na mě Berta. „Je to pět set naprosto legálně získaných babek. Můžeme ty prachy použít na zaplacení daně z příjmu. Neříkejte, že nám nepřicházejí vhod!“

„Z toho kouká průšvih.“

„No budiž, je to velice riskantní. A co víc? Ten chlápek nechce nic jiného než odpověď na jedinou prostou otázku – jestli je Drude Nickerson taxikář.“

Podíval jsem se na hodinky. „Dobrá,“ poznamenal jsem, „doufejme, že ještě máme čas.“

„Na co čas?“ vyzvídala Berta.

„Na pátrání kolem vraždy Williama Desmonda Taylora,“ odpověděl jsem. „Snad si na ten případ vzpomínáte. Stalo se to v roce 1921 a byla to jedna z nejsenzačnějších vražd v Hollywoodu.“

Tentokrát jsem Bertu úplně vyvedl z míry.

„Jeden z nás dvou je úplný blbec!“ zavřeštěla na mne. Otevřel jsem dveře.

„Vraťte se!“ zahulákala Berta, div jí nepraskly hlasivky. „Vraťte se, vy zakrslíku, a…!“

Když jsem za sebou zavřel vnější dveře kanceláře, přestal jsem slyšet její řev. Odjel jsem do veřejné knihovny a začal se hrabat v materiálech týkajících se vraždy Williama Desmonda Taylora.

KAPITOLA IV

Smrt Williama Desmonda Taylora byla typicky hollywoodský případ.

Taylor byl v době němého filmu proslulým filmovým režisérem. Když časně ráno jednoho dne v roce 1921 otevřel lokaj a děvečka pro všechno v jedné osobě dveře pavilonu, kde Taylor bydlel, a našel svého pána mrtvého na podlaze, začal se odvíjet řetěz událostí, které měly nečekané důsledky.

Zjistilo se totiž, že mrtvým není William Desmond Taylor, nýbrž jistý William Deane Tanner, který několik let předtím záhadně zmizel v New Yorku. Životopisné údaje uváděné o známém filmovém režisérovi byly stejně smyšlené, jako zápletky tehdejších němých filmů.

Po Hollywoodu kolovaly různé fámy a v tisku se objevily zmínky o záhadné noční košilce, kterou podle nepotvrzených zpráv nalezl lokaj pečlivě složenou v zásuvce psacího stolu v prvním poschodí. Lokaj košilku pozorně rozložil a opět složil, přičemž zjistil, že dotyčná součást hedvábného dámského prádla byla složena úplně jinak než původně.

V souvislosti s případem se objevovala a opět mizela jména tehdy známých hereček, podivné výpovědi, záhadná vysvětlení, úvahy a klepy v plném souladu s přehnanou gestikulací herců v němých filmech.

Je třeba si uvědomit, že když tehdy herec pronásledující někoho, kdo měl před ním náskok pouhých pár kroků, ztratil stíhaného z dohledu a nevěděl kudy dál, vždycky se díval nesprávným směrem, zůstal stát, zaclonil si rukou oči, což mělo znamenat, že pátrá, na kterou stranu má pokračovat. Pak se obrátil opačným směrem, opět si dal ruku před oči a zvedl prst, aby jednoznačně ukázal, kudy běžel pronásledovaný. Potom se opět pustil do stíhání, až dospěl k dalšímu rohu či rozcestí, kde se předcházející pantomima opakovala. Podobným způsobem probíhalo vyšetřování vraždy Williama Des-monda Taylora.

Zapsal jsem si spoustu poznámek. Když knihovna zavírala, měl jsem dva sešity plné záznamů.

Ve středu jsem znovu zašel do novinového archivu. Když jsem se pak vrátil do kanceláře, Berta Coolová právě vstávala od oběda.

„Byl jste v Susanville?“ zeptala se.

„Zrovna se tam chystám.“

„Cože? Chystáte se tam? Prokristapána, myslela jsem, že jste už dávno na cestě.“

„To je prima,“ odvětil jsem.

„Co vlastně, u všech rohatých, děláte?“ vyštěkla na mě.

„Zajišťuju se,“ odpověděl jsem lakonicky.

„Cože? Zajišťujete se?“

Přikývl jsem na souhlas.

„A proti čemu?“

„Zajišťuju se, abychom nepřišli o licenci k provozování detektivní kanceláře,“ odpověděl jsem.

„Kdy začnete?“ zeptala se Berta rezignovaně, aniž se zajímala o detaily.

„Teď poletím do Rena,“ odpověděl jsem, „tam si najmu automobil a pojedu do Susanville.“

Berta na mne zlobně hleděla. „Kdy se dostanete do Susanville?“

„To se ještě neví.“

„Náš klient je nedočkavý – jako na jehlách. Už dvakrát telefonoval. Chtěl vědět, jestli už jste odjel. Řekla jsem mu, že ano.“

„To je prima. Pokud bude věřit, že za tím jdeme, bude spokojený.“

Bertina tvář zrudla. „Proč se potřebujete nějak zajišťovat, když pracujeme na vyloženě jasném případu?“

„Právě proto, že je úplně jasný.“

„Co tím chcete říct?“

„Policie by chtěla objasnit Endicottovu vraždu. Má jediného svědka – taxikáře Druda Nickersona. Jen o něj se opírá. Najednou se ve sloupci o úmrtích objevuje sdělení o smrti Druda Nickersona u Susanville. Rozloučení v rodinném kruhu – bez květin a věnců. Přirozeně by se dalo předpokládat, že mrtvola bude převezena do Citrus Grove a že se pohřeb bude konat tam.“

Berta jen mrkla na souhlas.

„Tak nashle,“ řekl jsem jí a vykročil jsem k východu.

„Já se z vás pominu!“ zašeptala, když jsem otevíral dveře.

KAPITOLA V

Pozdě odpoledne jsem dorazil do Susanville, ubytoval jsem se v motelu a v přihlášce jsem uvedl své pravé jméno i adresu naší agentury.

Zašel jsem do kanceláře susanvilleského pohřebního ústavu.

„Máte tady mrtvolu nějakého Nickersona?“ zeptal jsem se.

Úředník za psacím stolem si mě pozorně prohlédl, pak se zatvářil, jako kdyby něco hledal v nějakých písemnostech, a nakonec mi řekl:

„Ano, máme.“

„Můžete mi sdělit křestní jméno toho dotyčného?“

„Ano – Drude – D-r-u-d-e.“

„Víte o něm něco bližšího?“

„To byla koronerova záležitost,“ odpověděl úředník. „Zemřel na zranění, která utrpěl při havárii na dálnici.“

„Kdy bude pohřeb?“ zeptal jsem se.

„Pohřeb bude neveřejný.“

„To vím, že bude neveřejný, ale kdy?“

„O tom ještě nebylo rozhodnuto.“

„Mohl bych se podívat na mrtvého?“

„Je v zavřené rakvi. Co jste vůbec zač?“

„Jmenuji se Lam, Donald Lam a jsem z Los Angeles.“

„Jste příbuzný zemřelého?“

„Ne, nejsem. Jen se o ten případ zajímám.“

„Oč konkrétně se zajímáte?“

„Pouze si něco upřesňuji. Nickerson přece bydlel v Citrus Grove. Jak to, že pohřeb nebude tam?“

„Na to se mě neptejte.“

„Ten případ projednával koroner?“

„Ano, projednával.“

„Půjdu si tedy pohovořit s ním.“

„To dobře uděláte.“

„Jak je to s oděvem zemřelého? Domnívám se, že měl u sebe nějaké osobní doklady. Mohl bych se podívat na jeho řidičský průkaz?“

„K tomu bych musel dostat svolení.“

„Jak dlouho by to trvalo?“

„Nijak moc.“

Po těch slovech úředník zvedl telefon, vytočil číslo a řekl: „Je tady jakýsi Donald Lam z Los Angeles a vyptává se na Druda Nickersona. Chce se podívat na jeho řidičský průkaz a na to, co měl v kapsách, aby si ověřil jeho totožnost. Co s tím mám dělat?“ Okamžik poslouchal, pak řekl: „Tak dobře,“ zavěsil a oznámil mi:

„Hned sem přijde někdo z koronerova úřadu. Ukáže vám, co si přejete, jestliže mu sdělíte důvod, proč to chcete.“

„Samozřejmě mu povím, jaký k tomu mám důvod,“ ujistil jsem ho.

Čekal jsem snad pouhé dvě a půl minuty. Pokoušel jsem se přimět úředníka pohřební služby k řeči, ale ten mlčel a nápadně předstíral nějakou nutnou práci.

Otevřely se dveře a vstoupili tři muži, na nichž bylo na první pohled vidět, že jsou od policie. Úředník za psacím stolem ukázal prstem na mne a příchozí ke mně přistoupili.

„V pořádku,“ řekl jeden z nich, ukázal mi odznak a řekl: „Já jsem zdejší šerif. Proč se zajímáte o Nickersonův případ?“

„Provádím vyšetřování.“

„Proč?“

„Protože jsem detektiv.“

„Kecáte, žádný detektiv nejste!“

„Říkám pravdu.“

„Tak nám ukažte papíry!“

Předložil jsem mu své oprávnění.

Šerif pohlédl na menšího z obou svých průvodců a řekl: „Tak tedy, Lame, to už je podruhé, co se mícháte do tohohle případu. Tento pán je šerif z orangeského okresu.“

„Dobrý den,“ odpověděl jsem slušně.

„Těší mě.“

Šerif orangeského okresu škrobeně přikývl, ale ruku mi nepodal. „Po čem jste šel, když jste včera v Citrus Grove prohlížel noviny a vyptával se na Endicottův případ?“

„Sháněl jsem fakta.“

„No budiž,“ pokračoval místní šerif. „Myslím, abyste raději šel s námi.“ Po těch slovech ke mně oba přistoupili, vzali mě mezi sebe a odvedli k automobilu. Zavezli mě do jakéhosi soukromého sídla – měl jsem za to, že je to dům místního šerifa.

Začal orangeský okresní šerif – poměrně pohledný chlapík, energický a nazlobený.

„Takhle si nemůžete zahrávat se zákony,“ řekl. „Jste sice řádný příslušník koncesované detektivní agentury – ale tohleto je vražda!“

„Ovšem, je to vražda,“ přitakal jsem.

„A teď odpovídejte! Vydal jste se do redakce novin v Citrus Grove a začal jste tam šmejdit a zvídat kolem Endicottovy vraždy, co?“

„Ne,“ odpověděl jsem důrazně.

„Nelžete! Máme zprávy, že…“

„Jestli si tu informaci ověříte, tak zjistíte, že jsem se zajímal o Endicottovu svatbu.“

Přítomní si vyměnili významné pohledy.

„Zatelefonujte si do redakce,“ vyzval jsem je, „a zjistíte, že jsem se tam tehdy ani v nejmenším nezajímal o vraždu. Pátral jsem po zprávách týkajících se svatby.“

Šerif odbyl můj návrh mávnutím ruky. „No dobrá. Není třeba telefonovat. Věříme vám. Pátral jste po okolnostech svatby. Proč jste se po nich pídil?“

„Protože o vraždě už vím všechno.“

„Přiznáváte to?“

„Zajisté, přiznávám to.“

„Po okolnostech vraždy jste pátral už předtím?“

„Samozřejmě, pátral jsem.“

„No dobrá, to už zní daleko líp. To je zatraceně lepší. A teď mi povězte, proč jste po té vraždě pátral. Co je vám po ní? Co o tom případu víte?“

„Vím všechno, co o tom případu dala policie k dispozici tisku,“ odpověděl jsem. „Smrt tohohle chudáka Nickersona však staví celou tu záležitost do zcela nového světla. Sleduji řadu neobjasněných vražd na jihozápadě USA. Chystám se napsat o tom knihu, která se bude zabývat vraždami spáchanými v této oblasti. Ještě nevím, zda se bude jmenovat ‚Vraždy v jižní Kalifornii‘, nebo nějak jinak.“

„Nečekejte, že vám na podobné kecy skočíme!“ poznamenal výhružně šerif.

„Proč ne? Zpracování tohoto námětu vynese prachy. Dá se to prodat několika časopisům, které se specializují na publikování reálných případů s kriminalistickou tematikou, a pak se to může vydat knižní formou.

Jestli vás to zajímá, pánové, věnoval jsem včera a dnes spoustu času pátrání po okolnostech vraždy Williama Desmonda Taylora. To je ale příběh!“

„Jenže o tom se už psalo asi tak sedmnácttisíckrát,“ namítl šerif orangeského okresu.

„Ale ne tak, jak o tom hodlám napsat já.“

„A jak o tom hodláte napsat vy?“

„Rozhodně nemám v úmyslu vyzvonit to, aby mě nepředběhl nějaký jiný autor.“

„Co už jste kdy napsal?“

„Zatím nic.“

„Nebuďte směšný!“ řekl místní šerif.

„Člověk přece musí jednou začít, ne?“

Slova se znovu ujal okresní šerif. „Tak vy tedy začínáte tím, že vyhazujete peníze na cestovní výdaje? To chcete začít odshora, že?“ řekl ironicky.

„Ano, ale odshora jste přece začal i vy!“ odpověděl jsem.

„Co má znamenat tahle narážka?“

„Uveřejnil jste přece zajímavý článek o Endicottově vraždě v jednom detektivkářském časopisu. Napsal jste vy něco už předtím?“

„To jsem nepsal já. Napsal to někdo pod mým jménem,“ ohradil se šerif.

„Víte, myslím, že mám spisovatelský talent,“ vysvětloval jsem, „a jako soukromý detektiv se domnívám, že bych mohl proniknout do zákulisí některých případů a získat nějaký velice poutavý námět.“

Vzal jsem do ruky aktovku a pokračoval: „Jen se podívejte! Jsem ochoten ukázat vám poznámky, které jsem si pořídil o případu vraždy Williama Desmonda Taylora. Nehodlám vám prozradit, z jakého hlediska k tomu případu přistupuji a jak o něm chci psát, ale na moje poznámky se můžete podívat.“

Dlouho si moje záznamy důkladně prohlíželi. Prošli všechny poznámkové bloky, které jsem měl v aktovce, a vyměňovali si přitom výmluvné pohledy. Byli na rozpacích a zřejmě naštvaní.

„Proč jste přijel do Susanville?“ zeptal se šerifův zástupce.

„Shánět informace o Nickersonovi.“

„A proč?“

„Protože jestli je Nickerson po smrti, nikdy nevypátráte, kdo Endicotta zavraždil.“

„Nebuďte si tím tak jistý!“ poznamenal šerif orangeského okresu.

„Můžete ho dostat jen tehdy, jestliže ho bude hryzat svědomí a přizná se. Jinak nemáte naději,“ řekl jsem mu na to.

„Proč jste chtěl vidět Nickersonovu mrtvolu?“ zeptal se mě susanvillský šerif.

„Snažil jsem se získat exkluzivní snímek mrtvoly v rakvi.“

„Hm, to nemůžete.“

„No budiž. Chci si opatřit pár fotografií té nehody, při které utrpěl Nickerson smrtelné zranění. Potřebuji je trochu prozkoumat.“

Namísto odpovědi potřásl šerif hlavou na znamení nesouhlasu.

„Proč ne?“

„Protože si to nepřejeme.“

„A proč mi to nechcete dovolit?“

„Protože ten případ vyšetřujeme my,“ odpověděl šerif orangeského okresu, „protože nechceme, abyste se motal kolem a nějak zasahoval do naší práce.“

„Ještě na tom případu pracujeme,“ dodal spěšně místní šerif, „a nepřejeme si, aby nám do něj strkal prsty někdo jiný.“

„Mohu sehnat informace o té havárii, podívat se na poškozené automobily a vyfotografovat si je,“ nedal jsem se odbýt. „Je to vysoce aktuální téma.“

„Ne, tak to není. Noviny s námi spolupracují, a vy budete muset spolupracovat také.“

Zatvářil jsem se nedůtklivě. „Na to, abych si tady pořídil několik snímků, jsem vynaložil těžce vydělané peníze.“

„Kde máte fotoaparát?“

„Nějaký si tady půjčím. Pro všechny své články hodlám pracovat s vypůjčenými fotoaparáty, dokud nezískám víc znalostí o fotografování a fotografických přístrojích. Nechci neuváženě vydat spoustu peněz hned na počátku své spisovatelské kariéry.“

Náhle se ozval susannevillský šerif: „Pojďme si o tom pohovořit, mládenci. A vy, Lame, zůstaňte tady!“ Po těch slovech se všichni zvedli a odešli z místnosti.

Čekal jsem asi pět minut, než se vrátili. Okresní šerif se mě zeptal: „Vy pracujete v Los Angeles?“

„Ano, je to tak.“

„Zná vás někdo z tamější policie?“

„Frank Sellers z mordparty.“

„Zůstaňte tady,“ nařídil mi šerif. „Budeme telefonovat.“ Pak objednal meziměstský hovor a zavěsil. Zatímco všichni tři čekali na spojení, vyměňovali si mezi sebou výmluvné pohledy. Z jejich tváří vyzařovalo nepřátelství.

Nastalé ticho náhle přerušilo pronikavé zvonění telefonu.

„To bude Frank Sellers,“ řekl šerif, zvedl sluchátko a řekl „Haló.“ Z prudké změny výrazu jeho tváře jsem usoudil, že se něco děje.

„Jakže se jmenuje?“ zeptal se. „Hláskujte mi to! Cože? Opakujte to!“ Vzal ze stolu tužku a něco si zapisoval na vrchní list poznámkového bloku. „Dobrá – jaké že má křestní jméno?… Jede svým vozem? Ano, jakou má poznávací značku? Je to v Kalifornii? Můžete ji zdržet?… Aha, deset minut… Ano, pospíšíme si, jak jen to půjde… Právě tady čekáme na meziměstský hovor z Los Angeles. Dobrá, dělejte, co můžete… Ano, když to bude nutné. Jestli bude třeba, tak mi zavolejte.“

Po těch slovech zavěsil, významně pohlédl na své dva druhy, utrhl vrchní list z poznámkového bloku, zmačkal ho, strčil do kapsy, podíval se na hodinky a začal něco povídat.

Telefon znovu zazvonil.

Šerif nedočkavě uchopil sluchátko, řekl „Haló“ a pohled na jeho obličej mě neklamně přesvědčil, že tentokrát je u telefonu Sellers. Šerif se představil a pokračoval: „Máme tady soukromého detektiva, jistého Donalda Lama. Víte o něm něco?“

Ze sluchátka bylo slyšet nezřetelné zvuky.

„Šmejdí tady kolem jistého případu. Říká, že tu jen shání materiál pro článek, který prý hodlá napsat. Jde o případ, do něhož zatím nechceme dovolit nikomu rýpat. Co s ním máme udělat?“

Z telefonu se opět ozývala nesrozumitelná slova.

„Povězte mi něco víc!“ dožadoval se šerif. Pak asi tak tři minuty hovořil Sellers.

„Tak dobře,“ řekl šerif, položil sluchátko a otočil se ke mně. „Sellers říká, že jste pekelně mazaný, že budete neochvějně hájit svého klienta a že vám nemáme věřit ani jediné slovo.“

„To je prima,“ konstatoval jsem.

„Sellers také řekl, že jestli něco slíbíte na čestné slovo, tak to dodržíte.“

„To je ono – jestli něco slíbím,“ podotkl jsem důrazně.

„Ano, je to tak – jestli slíbíte.“

Následovala chvíle ticha.

„Jak jste sem přijel?“

„V Renu jsem si najal auto.“

„Tak dobře, Lame. Můžete vyrazit domů.“

„Já ale odtud nechci odjet.“

„Mám pro vás od Sellerse vzkaz. Máte se vydat na zpáteční cestu jemu k vůli. Sellers řekl, že jestli tady zastupujete nějakého klienta, neodjedete. Když se tu prý budete dál potloukat, bude to znamenat, že na tom případu pracujete pro svého zákazníka. Dále říká, že jestli tady soukromě sháníte materiál pro nějaký článek, uděláte mu to k vůli a vrátíte se.“

Podařilo se mi posunout se na roh stolu k telefonu. Přitom jsem se tvářil, že usilovně přemýšlím. Pravou ruku jsem si dal za záda, opřel jsem se o ni, a když jsem nabyl jistoty, že ji horní částí těla zakrývám před zraky ostatních, sáhl jsem jí po schránce, v níž ležely u telefonu srovnané poznámkové lístky, načež jsem sebral ten, který byl navrchu. Byl to lístek, který ležel bezprostředně pod tím, na nějž si šerif při telefonování cosi zapisoval. Přeložil jsem papírek napolovic, zmáčkl ho do dlaně, a když jsem se narovnával, strčil jsem pravou ruku do kapsy kalhot.

Všichni tři sledovali, jak se tvářím, a mým pohybům nikdo nevěnoval sebemenší pozornost.

„Tak co?“ zeptal se mě šerif.

„Musím si to rozmyslet.“

„Už jste o tom přemýšlel.“

„Sellers je prima chlap. Nechci ho zklamat.“

„Říká, že jste příliš mazaný, než aby se vám dalo věřit.“

„Je od něj hezké, že to říká.“

„Také si to myslím.“

„To je rozumné,“ poznamenal jsem.

„Sellers řekl, že to bude moudré.“

„No dobrá,“ řekl jsem a vzal jsem si aktovku. „Sice nerad mrhám penězi, ale odjedu nazpět.“

„Mně se to, chlapci, pořád nezdá,“ ozval se šerif orangeského okresu. „Nejsem s tím plně spokojený.“

„Ani mně se to nelíbí,“ připojil se třetí muž.

„Chcete, abych se tady ještě den nebo dva potuloval?“ zeptal jsem se dychtivě. „To už možná budu mít materiál pro ten příběh pohromadě.“

„Ne,“ odmítl mou poznámku okresní šerif. „Když to uvážíme, zatraceně nám záleží na tom, abyste odtud vypadl, a to hned. Během hodiny musíte vyrazit. Ukážeme vám, kudy se dostanete z města pro případ, že byste to do té doby nestihl.“

„Nalézt správnou cestu z města není nic těžkého,“ namítl jsem.

„Mohl byste s tím mít obtíže.“

„Nechci se dát takhle vyhnat.“

„To je nám známo, ale musíte to udělat na výslovné přání seržanta Sellerse – pokud ovšem tady nezastupujete nějakého svého klienta.“

Dal jsem jim sbohem, vyšel jsem z budovy, nastoupil do svého vozu a z kapsy jsem vytáhl onen lístek papíru. Byly na něm slaboučké, nezřetelné otlačky písma. Vzal jsem nůž, rozmačkal hrot měkké tužky na grafitový prášek, který jsem roze-třel prstem na lístku, a za chvilku se mi objevil čitelný otisk šerifových poznámek: „Stella Karisová, Moreheadova ulice 6825, Los Angeles, poznávací značka auta JYH 328.“

Odjel jsem do svého motelu, kde mi správce oznámil, že mu telefonoval šerif, aby mě vystěhoval z pokoje a vrátil mi peníze. Uznal jsem, že to bylo od šerifa opravdu rozumné.

Zajel jsem k druhé křižovatce na hlavní ulici, zaparkoval jsem vůz a čekal. Už bylo temno, ale pouliční světla mi umožňovala rozeznávat poznávací značky automobilů.

Uplynula hodina a nic se nedělo. Právě jsem se chystal, že toho nechám, a zrovna jsem nastartoval motor, když kolem mne projelo očekávané auto – fordka s poznávací značkou JYH 328. Za volantem seděla mladá žena, která naprosto nerespektovala povolenou maximální rychlost. Zařadil jsem se za ni a sledoval jsem ji.

Náhle zazářila na zádi předního vozu brzdová světla. Jeho řidička vyjela na krajnici a zastavila. Dvířka na řidičově straně se otevřela, spatřil jsem pěkné nožky, mihla se sukně a najednou stála přede mnou na silnici dívka. Zabrzdil jsem, až se mi zablokovala kola. Žena se ani nepohnula.

Otevřel jsem dveře a vystoupil z vozu.

„Jak si to představujete, co to provádíte?“ zeptala se mě zhurta.

„Já?“ odpověděl jsem otázkou. „Já jedu do Rena.“

„To vím, že jedete do Rena, ale bojíte se, abyste nezabloudil, potřebujete, aby vás někdo vedl, a proto jste mi posledních pětatřicet kilometrů v patách. Teď koukejte jet a nezastavujte, dokud nedorazíte do Rena. Mám ale podezření, že jste policejní slídič a máte se přesvědčit, zda odjíždím z okresu. Jestli je to tak, můžete se klidně vrátit do Susanville a oznámit jim, že s Orange County už nechci nic mít.“

„Jenže já nemám s policií ze Susanville nic společného. Jsem svým pánem. A jestli vám to nebude vadit, řeknu vám, že pěkná mladá žena, jako jste vy, se může ocitnout v hrozných nesnázích, když zastaví s vozem jen proto, aby zjistila, kdo ji sleduje posledních čtyřicet kilometrů.“

„To je pravda. Souhlasím s tím, co říkáte. Bylo od vás moc hezké, že jste s tím začal. Teď už ale jeďte a nezastavujte se. Kolik je vás ve voze?“

„Jedu sám.“

Přešla k mému automobilu a podívala se dovnitř.

„Dobrá, tak jeďte!“

„Možná bych měl nějaké informace, které by se vám hodily,“ řekl jsem. „Jmenuji se Donald Lam.“

„Vaše jméno mě vůbec nezajímá. Pokud jde o mne, můžete zmizet.“

Nastoupil jsem do vozu a vyrazil před ní. Když jsem ujel asi osm kilometrů a dostal se na rozcestí, zastavil jsem, zacouval na příčnou silnici, zhasl světla, vypnul zapalování a čekal jsem.

Na silnici se objevila světla vozu a ozvalo se svištění pneumatik. Přehnal se automobil, ale ona dívka za volantem neseděla. Kolem byla pustá krajina a aut tam jezdilo poměrně málo v dlouhých intervalech. Zůstal jsem sedět za volantem a čekal.

Křižovatkou prosvištěl další vůz, a zase to nebyla ona. Pět minut poté přijížděl menší rychlostí třetí automobil. Tentokrát to byl ten její.

Poskytl jsem jí asi pětiminutový náskok a pak jsem vyrazil na plný plyn. Dostihl jsem ji, předjel o hodný kus a za vrcholem mírného stoupání jsem úplně zpomalil. Když jsem ve zpětném zrcátku spatřil záři světlometů jejího vozu, rozjel jsem se a držel se před ní dalších čtyřicet či padesát kilometrů, než si to uvědomila. Pak se přihnala s rozžatými dálkovými světly, která mě bila do očí ze zpětného zrcátka. Řidička se snažila vytlačit mě z jízdního pruhu. Zabrzdil jsem a ona zastavila také. Vystoupila z vozu a přikročila k otevřenému oknu mého auta.

„Jak jste říkal, že se jmenujete?“ zeptala se.

„Donald Lam.“

„A čím se zabýváte, pane Lame?“

„Jsem soukromý detektiv.“

„To je zajímavé! Nemáte u sebe navštívenku?“ chtěla vědět a já jsem jí beze slova podal vizitku.

„Mohl byste mi, jen tak pro kontrolu, ukázat svůj řidičský průkaz?“ ptala se dál.

Ukázal jsem jí žádaný dokument, načež si strčila mou navštívenku do kabelky. „Tak to bychom měli,“ řekla. „Teď znám vaše jméno, a jestli mě ještě budete po cestě obtěžovat, dám vás, až přijedeme do Rena, zavřít.“

„Zač byste mě chtěla dát zatknout?“

„Za obtěžování a několik dalších provinění.“

Zasmál jsem se. „Tohle je veřejná silnice. Nijak a ničím jsem vás neobtěžoval. Vyjedete do Rena a já tam mířím také.“

„Tak vy si myslíte, že nemohu nic udělat?“ zeptala se ironicky.

„Nemůžete proti mně podniknout nic, jestliže se nesnažím s vámi flirtovat – a to jsem neučinil. Při jízdě jsem respektoval zákonná ustanovení a…“ Namísto odpovědi zvedla levou ruku, chytila za límec halenky a trhla. Látka nevydržela a roztrhla se. Pak si zvedla okraj sukně, chopila se ho oběma rukama a opět škubla. Chviličku se jí to nedařilo, ale nakonec tkanina povolila a sukně se rozervala až k pasu.

„Už jste někdy slyšel o zločinu znásilnění?“ dala se slyšet.

Přisvědčil jsem.

„Tak vidíte – právě toho jste se dopustil. Máte představu, jaký je za to trest?“

Záporně jsem zavrtěl hlavou.

„Já to také nevím,“ pokračovala, „ale tady v Carson City, kam právě jedeme, mají přepěknou, roztomilou věznici. Vy jste si o to koledoval, pane Lame – a teď si to vypijete. Snažila jsem se vyřídit to po dobrém, ale vy jste si nedal pokoj.

Sledoval jste mě po cestě. Zastavila jsem, abych vám za to vyčinila. Vy jste mě sevřel do náruče a táhl mě k okraji vozovky. Pokusila jsem se vám ubránit. Nakonec se objevila světla nějakého vozu a já jsem zavolala o pomoc. Pustil jste mě, já jsem doběhla k svému automobilu a podařilo se mi jet před vámi až do Rena.“

„Ještě nejste v Nevadě,“ upozornil jsem ji. „Pořád ještě jste na území Kalifornie.“

Na moje slova neodpověděla, jen se otočila a hnala se ke svému vozu, skočila za volant, zabouchla dveře a zběsile vyrazila.

Snažil jsem se ji dostihnout, ale nešlo to. Řítila se jako šílená, a kdykoli jsem se ji pokusil předjet, vybočila do středu vozovky.

Jeli jsme asi sto třicítkou, když se mi ve zpětném zrcátku objevilo prudké červené světlo hledáčku policejního vozu a dopravní policista mi pokynem nařídil zajet ke krajnici.

Nedalo se nic dělat. Zabočil jsem k okraji vozovky a policista se zařadil vedle mě. „Jeďte za mnou, ale nesnažte se být v závěsu. Já stíhám tohle auto před vámi.“ Sotva to dořekl, vyrazil na plný plyn kupředu. Já jsem se snažil vymáčknout ze své káry, co se dá. Viděl jsem zadní obrysová rudá světla vozu oné mladé ženy a slyšel jsem kvílení sirény, jejíž zvuk byl vzdáleností tlumen.

Dívka s policistou závodila. Musel jsem na to pořádně šlapat, abych jim stačil. Konečně ji vytlačil na krajnici těsně předtím, než jsme dojeli ke hranici Kalifornie a Nevady, asi dvacet kilometrů od Rena.

Policista se vztekal. Zastavil jsem za nimi, zaparkoval, vystoupil jsem a šel k němu. „Měl jste mi dát příležitost vysvětlit vám, oč jde. Snažil jsem se upoutat vaši pozornost.“

Prudce se ke mně otočil. „Koukejte zmizet a hleďte si svého!“ vykřikl na mne. „Řekl jsem vám, abyste se za mnou nehnal. Honil jsem tenhle vůz stočtyřicítkou, a vy jste byl pořád v závěsu za mnou.“

„To máte pravdu, byl jsem stále těsně za vámi,“ odpověděl jsem mu rovněž zvýšeným hlasem. „Pokoušel jsem se vás zastavit. Co si myslíte, u všech rohatých, že jsem chtěl?“

Zlobný tón mého hlasu způsobil, že mě policista pochopil a začal pohlížet na situaci v jiném světle.

„Tuhle dívku někdo přepadl,“ vysvětloval jsem mu. „Hnali jsme se kupředu a hledali policii. Kdybyste jen byl zastavil a vyslechl, co jsem se vám pokoušel říct, mohl jste dostihnout to auto násilníků, které jelo směrem k Susanville. Ale kdepak vy! Tak zpropadeně se vám chtělo uplatnit svou autoritu, že jste nechtěl nic slyšet.“

Nechápavě sklonil hlavu ke straně. „O čem to vůbec mluvíte?“ zeptal se.

„O autu holomků, kteří vytlačili tuhle dívku z vozovky a chtěli ji znásilnit. Pánbůh ví, co by se bylo stalo, kdybych zrovna nejel kolem. Jen se na ni podívejte! Pohleďte na její oblečení!“

„Co mi to vykládáte? Vždyť je opilá! Pořád šněrovala silnici. Zkoušel jste ji předjet, a ona před vámi kličkovala. Stíhal jste ji a…“

„Je nervově rozrušená,“ namítl jsem, „a dostala hysterický záchvat. Snažila se dojet někam, odkud by mohla zavolat dopravní policii.“

„Měl jsem zapnutou sirénu, ale ta ženská jí nevěnovala sebemenší pozornost,“ řekl policista.

Přistoupil jsem k jejímu vozu a zeptal jsem se jí: „Slyšela jste jeho sirénu, slečno?“

„Snad jsem ji slyšela,“ doznávala s pofňukáváním, „ale bála jsem se zastavit. Myslela jsem si, že se to vracejí ti mladíci.“

Na vysvětlenou jsem policistovi řekl: „Zrovna takovým způsobem ji zastavili poprvé. Jeden z těch darebáků skučel jako siréna – a dovedl ji docela dobře napodobit. Ona odbočila ke krajnici, zůstala stát, a ti lumpové ji vytáhli z vozu.“

„Kde jste byl vy?“ zajímal se policista.

„Musel jsem být asi tak osm kilometrů za ní. Když mě míjeli, tlačili mě k okraji silnice.“

„Jaké to bylo auto?“

„Černý sedan Buick 52.“

„Kolik v něm bylo lidí?“

„Čtyři, samí kluci. Jeden byl v tričku a hnědé kožené bundě, druhý měl na sobě dyftýnový kabátek, třetí zapínací svetr a čtvrtý sportovní sako s rozhalenkou.“

„Zjistil jste poznávací značku toho auta?“

„Ano, viděl jsem ji,“ připustil jsem váhavě, „ale pak jsem ji v rozčilení zapomněl. Nestačil jsem si ji zapsat, protože jsem se snažil neztratit tuhle mladou dámu z dohledu a postarat se, aby se jí nic nestalo.“

Policista několik okamžiků nerozhodně mlčel, a pak řekl: „To vypadá na partu, se kterou už máme potíže. Byl jeden z těch kluků blonďatý?“

„To jo, to byl ten v dyftýnovém saku. Vypadal na basketbalistu,“ přisvědčil jsem.

„Je asi tak devatenácti– nebo dvacetiletý a měří přes sto osmdesát centimetrů?“ vyptával se dál policista.

„Určitě to nevím,“ odpověděl jsem. „Když jsem tam zastavil, rychle ujeli.“

„Heleďte, byl jste sám – a to jste se chtěl pustit do těch čtyř chuligánů?“ zeptal se nedůvěřivě policista.

„Ti nevěděli, že jsem ve voze sám,“ vysvětloval jsem. „A pak, mám bouchačku, kterou bych mohl použít, kdyby to bylo nutné.“

„Cože? Vy máte střelnou zbraň?“

„Ano, mám.“

„Ukažte mi zbrojní pas!“

Předložil jsem mu žádaný dokument.

Chvilku přemýšlel, načež se obrátil na mladou ženu: „Dejte mi svůj řidičský průkaz!“ Když mu ho podala, dal se slyšet: „Tak vy jste Stella Karisová, že? No dobrá – a co teď chcete dělat? Hodláte podat trestní oznámení?“

„Chtěla jsem, ale teď už nechci. Když to všechno skončilo, proč bych měla sdělovat své jméno novinám?“ odpověděla.

„To ovšem nijak nepomůže příštímu děvčeti, které bude přepadeno na silnici, slečno Karisová,“ namítl vyčítavě policista.

„Jestli vás budou novináři zpovídat,“ podotkl jsem, „neříkejte jim nic o policistovi, který stíhal vás, namísto aby pronásledoval automobil mladých darebáků.“

Policista přimhouřil oči. „Říkáte, že to byl buick z roku 1952?“

„Hm, ano – ovšem.“

„Černý sedan?“

„Buď černý nebo měl tak tmavou barvu, že se zdál černý. Pokud jsem z jejího vyprávění pochopil, nejdřív ji předjeli, pak ji nechali, aby se dostala před ně, a zařadili se za ni. Potom ji znovu předjeli, prohlédli si přitom její vůz a zase se dali předjet. Když ji předjížděli potřetí, kvíleli jako siréna, a když zpomalila a nakonec zůstala stát, vytáhli ji z vozu a…“

„No dobrá, dobrá, ale měl jste si zapamatovat jejich poznávací značku!“ naléhal káravě policista.

„Kdybyste mě byl poslouchal, když jsem na vás hulákal, měl byste stále ještě možnost to jejich auto dostihnout,“ připomněl jsem mu.

„Dost možná,“ zamumlal policista, „ale to ji neomlouvá, že se motala po celé šířce vozovky.“

„Byla silně rozrušená.“

„No tak budiž. Já teď pojedu ke kontrolnímu stanovišti a telefonicky si vyžádám kontrolu na silnicích. Ti darebáci možná vyjeli někam bokem, ale je možné, že bychom je zadrželi. S tou partou jsme už měli co dělat. Dokážete poznat jejich auto, pane Lame?“

„Nepamatuji se na žádné zvláštní podrobnosti, ale vím, že ve voze byli čtyři výtržníci a že to byl černý Buick 52 sedan. To je všechno, co vám mohu povědět. Nadto mohu, aspoň si to myslím, identifikovat toho mladého blonďáka. A možná ještě toho robustního černovlasého chlapíka. Ostatní už jsem tak dobře neviděl.“

„Dobrá, jedu telefonovat.“

Policista nastoupil do svého vozu a vyrazil jako blesk.

Stál jsem u okna vozu Stelly Karisové. Ta se náhle dala do smíchu a řekla: „Opravdu si myslíte, že jsem vás chtěla udat?“

„Roztrhla jste si nějaké pěkné šaty.“

„Nechtěla jsem, abyste se pletl do mých záležitostí. Zjistila jsem, že je to výtečný způsob, jak se zbavit každého muže, který mi překáží. Vždycky je to úplně vyplaší. Teď si vezmu kufr a obléknu si jiné šaty.“

„Raději byste měla počkat, než přejedeme hranici státu,“ doporučil jsem jí. „Za chvíli budeme po téhle silnici u kontrolního stanoviště.“

„Dobrá, tak jeďte přede mnou.“

„Souhlasím. A co byste řekla tomu, kdybych vás pozval na večeři v Renu?“ řekl jsem.

„Vy to berete hákem,“ poznamenala se smíchem. „Po čem vlastně jdete?“

„Pátrám po taxikáři Drudovi Nickersonovi,“ odpověděl jsem. „Vyhnali mě z města.“

Pohlédla na mě očima rozšířenýma údivem. „Tak tohleto děláte?“

Přitakal jsem.

„Pozval jste mě na večeři. Znáte tady nějaký dobrý motel?“

Přisvědčil jsem, načež Stella Karisová řekla jen: „Tak už jeďte!“

Dopravní policista právě telefonoval, když jsme tam dorazili. Zamával jsem mu a on nám pokynul rukou. Domyslel jsem si, že nestojí o zájem veřejnosti o nic víc než my. Také mě napadla znepokojivá myšlenka, že teď silně uvažuje a může dospět k závěrům, které by nám nemusely být příjemné.

Přejeli jsme státní hranici a asi 8 kilometrů od města jsem zůstal stát. Stella Karisová zastavila svůj vůz za mým, vyndala kufřík, otevřela ho a obešla automobil na opačnou stranu. Za necelou minutu se převlékla z roztrhané blůzy a sukně do jiných šatů. Přešla na druhou stranu vozu a vyzývavě se mě zeptala: „Děláte si legraci, anebo to myslíte vážně?“

„Myslím to vážně,“ odpověděl jsem.

„Vy se zajímáte o Druda Nickersona?“ zeptala se.

„Ano, zajímám se o něj.“

„A proč?“

„Z důvodů, které nemohu říci ani vám, ani místní policii. Dostal jsem příkaz opustit město.“

„A co si myslíte?“ položila mi další otázku.

„O vás?“

„Neblbněte! O Nickersonovi.“

„V současné době vám nemohu sdělit žádný názor.“

„Proč nemůžete?“

„Z řady důvodů.“

„Chcete tím říci, že nemáte žádný názor, anebo mi ho nemůžete povědět?“

„Nemohu vám ho sdělit.“

„To snad není možné,“ zvolala. „Přece mi pomáháte!“

„Jsem v práci,“ upozornil jsem ji.

„Správně,“ řekla Stella Karisová. „Pozval jste mě na večeři a určil jste čas. Já se vynasnažím vypáčit z vás informaci, kterou od vás chci získat.“

„A jak se o to budete snažit?“ zeptal jsem se.

„Sváděním a osobním kouzlem – možná s trochou pití.“

„Jaký máte zájem na Nickersonovi?“ otázal jsem se.

„Já se o něj vůbec nezajímám.“

„Nebuďte směšná!“

„Tak už jeďte napřed k motelu,“ rozhodla Stella Karisová. „A nepokoušejte se o žádný trik při přihlašování. Vy budete mít jednolůžkový pokoj, já také, a doufám, že budou od sebe vzdálené. Počkejte dvacet minut, abych se umyla a dala do pořádku, pak mi přijďte jemně zaklepat na dveře pokoje a půjdeme na večeři. Máte hrazené výlohy?“

„Ano, mám.“

„Dobrá, tak vy to platíte.“

„Ano, já platím.“

Nastoupil jsem do vozu, jel jsem před ní do Rena a vybral jsem slušný motel. Tam však měli nabito. Vrátil jsem se k autu Stelly Karisové a řekl jsem jí: „Asi budeme mít potíže s ubytováním.“

„To se nedá nic dělat. Zařídíme se, jak to nejlépe půjde.“

„Co kdybychom nedostali dva oddělené pokoje?“ zeptal jsem se. „Mohli bychom…?“

„Ne, to bychom nemohli,“ přerušila mě Stella.

„A mohli bychom bydlet,“ pokračoval jsem v dotazech, „ve dvou pokojích vedle sebe?“

Zasmála se a odpověděla: „Křivdila jsem vám, Donalde. To bychom mohli.“

„Dobrá,“ odpověděl jsem. „Tak budeme hledat dál.“

Příští motel byl moderní a působil dobrým dojmem. Byly v něm volné dva jednolůžkové pokoje.

Správce motelu na nás pohlížel značně skepticky, ale vydal nám klíče ode dvou jednolůžkových pokojů.

„Počkejte dvacet minut,“ vyzvala mě Stella.

„Jdete někam telefonovat?“ zeptal jsem se jí.

„Možná,“ odpověděla se smíchem. „A co vy?“

„Já odešlu telegram.“

„Dobrá – tak za dvacet minut na shledanou.“

Odešel jsem do svého pokoje a nastylizoval telegram pro Bertu Coolovou:

SOUČASNÁ SITUACE ČISTĚ ZAHRADNICKÁ. ÚPLNĚ JINÁ ROSTLINA. NENÍ PŘÍČINY K ZNEPOKOJENÍ, ALE NEMYSLÍM, ŽE NÁŠ KLIENT CHCE PŘIDAT DO SVÉ SBÍRKY DALŠÍ ROSTLINU TÉTO BĚŽNÉ ODRŮDY. ZDRAVÍM DONALD.

KAPITOLA VI

Jemně jsem zaklepal na dveře pokoje Stelly Karisové.

„Kdo je to?“ zeptala se.

„Donald,“ odpověděl jsem.

„Pojďte dál.“

Otevřel jsem a vstoupil. Seděla před zrcadlem u toaletního stolku. Otočila hlavu přes nahé rameno, pohlédla na mne a přivřela oční víčka s dlouhými řasami. „Ahoj, Donalde,“ řekla svůdně.

Věděl jsem až příliš dobře, že to má pečlivě nacvičené, ale jestli jí šlo o efekt, měla to naučené dobře. Zvolna vstala a vykročila mi vstříc. Měla na sobě jakýsi polospolečenský módní výtvor, který jí ponechával nahá ramena a rafinovaně dával vyniknout liniím její postavy. Při pohledu na její vystrojení jsem stále více oceňoval její křivky, vláčné pohyby a dlouhé prsty umělkyně, které zlehka spočívaly na mé paži.

„Že mi odpustíte, Donalde?“

„Co vám mám odpustit?“

„To, že jsem si o vás myslela, že patříte k místní policii, máte mě sledovat až za hranice státu a přesvědčit se, že jsem se nevrátila nazpět. Byla jsem hrozně navztekaná a domnívala jsem se, že vás tím potrháním oblečení uvedu ve zmatek a přiměju vás, abyste zpanikařil a vrátil se.“

„To bylo nepoctivé zneužití vašeho sexu,“ odpověděl jsem.

„Všechno, co souvisí se sexem, je nepoctivé,“ pokračovala. „Dokonce sama příroda je – pokud jde o sex – nepoctivá. Sex poskytuje oběma pohlavím nefér výhodu – jinak bych tu s vámi teď nebyla.“

„Myslím, že se potřebujete napít,“ podotkl jsem.

„Já si to také myslím,“ souhlasila a podala mi balíček. Vzal jsem jí ho a vydali jsme se do města. Před večeří jsem jí zaplatil dva koktejly, a ona chtěla ještě třetí, přičemž bedlivě pozorovala, jestli mě dokáže tímto způsobem přimět, abych rozvázal. Dobře a příjemně jsme se navečeřeli, pak jsme hráli ruletu a oko, potom v kostky, a také jsme zkusili štěstí u hracích automatů. Já jsem vyhrál asi osm dolarů, kdežto ona něco přes půldruhého sta, aniž dala na sobě znát nějaké vzrušení. Asi o půl druhé jsem ji vezl nazpět do motelu.

„Půjdete dál?“ zeptala se.

„Už je pozdě,“ odpověděl jsem.

„Čeho se bojíte?“

„Vás.“

„Jak to? Proč byste se měl bát?“

„Máte náramně oblíbený zvyk trhat si šaty a pak volat policii.“

„Ale ne,“ odpověděla. „Dělám to, jen když mám obyčejnější, všední oblečení. Jestliže jsem v těchhle šatech, můžete být úplně klidný.“

Po jejím ujištění jsem šel dovnitř.

Seděla na gauči a já jsem se posadil vedle ní.

„Tak to bychom měli,“ řekl jsem jí. „Teď jsou karty vyložené. Znám vaše jméno i poznávací značku vašeho vozu. Jsem detektiv. Mohu se vám obdivovat, ale to chce čas a stojí to peníze. Proč se mi nesvěříte?“

„Já vím, jak se jmenujete, mám vaši firemní vizitku, vaši adresu i telefonní číslo. Podívejte se, Donalde, je možné, že v tomto případě vyšetřujete vraždu Karla Carvera Endicotta?“

„Už jsem vám řekl, že o důvodech, proč jsem tady, nemohu hovořit.“

Zamyšleně na mne pohlédla a řekla: „Drude Nickerson je lump.“

„Celé město je samý lump,“ dodal jsem.

„Máte na mysli Susanville?“

„Ne, Citrus Grove.“

„Jestli se zajímáte o Endicottovu vraždu, možná bychom si mohli vzájemně pomoci.“

„Ve svém zaměstnání nemám dovoleno poskytovat pomoc. Smím ji pouze přijímat.“

„To je pěkné!“ poznamenala.

„A není snad?“

„Pro vás ano.“

Poté jsme chvíli mlčeli.

„Pracujete na Endicottovu případu, Donalde?“

„K tomu nemám, co bych řekl.“

„Mohla bych vám pomoci.“

„Tady bych měl řadu připomínek, ale nevyslovím je.“

Sklopila víčka s dlouhými tmavými řasami a na půl vteřiny nechala zavřené oči, takže čerň jejích řas výrazně kontrastovala s jemnou pokožkou jejích tváří. Pak víčka pomalu otevřela, pohlédla mi do očí a znenadání řekla: „No budiž, Donalde. Vyložím karty na stůl. Je mi třiadvacet a už jsem byla vdaná. Jsem hrozná podnikatelka. Teta Marta zemřela a odkázala mi majetek – většinou pozemky v Citrus Grove. Byla jsem malířka – nijak zvlášť úspěšná, ale dobrá. Dělala jsem reklamu, ilustrace a podobně.

Vysvětlím vám konkrétně, oč jde. V Citrus Grove se má stavět továrna a já mám pozemek, o který má dotyčný podnik zájem. Ten pozemek je však předurčen pro bytovou výstavbu.

Musím se postarat o změnu urbanistického plánu. Každé jiné město by ten plán bez velkých těžkostí změnilo, jenže Citrus Grove nikoli.“

„A jak se to dělá v Citrus Grove?“ zeptal jsem se.

„Citrus Grove plně ovládá starosta,“ odvětila.

„Kdo je tam starostou?“

„Charles Francis Taber. Citrus Grove mělo poměrně poctivé zastupitelstvo. Tamější šéf policie byl čestný chlap. Taber řečnil a dával interview tisku.

Za Taberem někdo stojí, a já nevím, kdo to je, ale existuje tam řada mazaných chytráků, kteří s tím moulou Taberem všechno vymýšlejí.

Ať tak, či onak, velmi schopný starosta byl ve volbách poražen a na jeho místo nastoupil Charles Francis Taber. Ten se vrhl do akce, které říká ‚reformní vlna‘. Objevil policistu, který se dal sem tam podplatit, a na základě toho usoudil, že je zkorumpovaná celá policie. Poctivého šéfa policie Taber vyrazil. Nový policejní šéf přišel odjinud, takže by neměl být ovlivněn vnitřními politickými zájmy či styky a neměl by být vystaven ‚lokálním nátlakům‘. To ovšem platí v uvozovkách.“

„A co Drude Nickerson?“ zeptal jsem se.

„Drude Nickerson byl taxikář a je starostův bratranec. Teď se však stará o závažnější věci. Přišel mě navštívit. Je velice informovaný. Ví všechno o tajných jednáních týkajících se stavby té nové továrny. Rovněž ví všechno o nemovitostech, které jsem zdědila. Vylíčila jsem mu, jak nová továrna prospěje městu, jaký to bude znamenat finanční přínos, jaký příliv obyvatel, jaké oživení výstavby atd.“

„Co na to řekl Nickerson?“ zeptal jsem se.

„Nickerson se jen smál a řekl mi, abych nebyla naivní. Také mi pověděl, že jestli čekám na změnu urbanistického plánu, budu si muset počkat dlouho, velice dlouhý čas, a naznačil mi, že takhle se obchody nedělají.“

„A jak by se měly dělat?“

„Za prachy,“ odpověděla.

„Dala jste je?“

„Nakonec jsem zaplatila.“

„Kolik jste mu dala?“

„Patnáct tisíc – ve třech splátkách po pěti tisících dolarů.“

Hvízdl jsem si.

„Udělala jsem chybu, naletěla jsem, Donalde?“

„Byl urbanistický plán změněn?“ zeptal jsem se.

„Ještě nebyl. Dala jsem Nickersonovi peníze teprve před čtrnácti dny. Řekl mi, že on sám z toho dostane pouhý tisíc dolarů a zbývající část bude muset být použita k nátlaku na politické činitele, k ovlivňování příslušných kruhů a podobně.“

„Co se dělo pak?“

„Pak odjel a zabil se při dopravní nehodě.“

„Proč jste se zajímala o jeho mrtvolu?“

„Neměla jsem zájem o mrtvolu, ale šlo mi o oděv, který měl Nickerson při havárii na sobě. Řekl mi, že peníze nevyplatí dříve, než bude jisté, že změna urbanistického plánu projde. Aby prý mě chránil pro případ, že by se s ním něco stalo, slíbil uložit hotovost do sejfu. Klíč od sejfu spolu s písemným prohlášením, že jsou peníze mým majetkem, měl mít stále u sebe v náprsní tašce.“

„Vy jste mu to uvěřila?“

„Tehdy ano.“

„Bylo to prohlášení v jeho náprsní tašce?“

„To nevím. V Susanville mě náramně rychle odbyli, vypověděli mě z města a sdělili mi, že své nároky si budu muset vyřídit se správcem pozůstalosti.“

„Jeho náprsní tašku jste neviděla?“

„Vůbec k ničemu mě nepustili. Tak, teď jsem vám nalila, Donalde, čistého vína. Snažila jsem se být svůdná, a… fuj, nevím, ale domnívám se, že jsem už příliš dlouho jednala jen se samými lumpy a myslím si o každém, že je darebák. Vy jste poctivý, řádný člověk a jste… slušný a sympatický.“

„Já vám ale nemohu pomoci,“ řekl jsem jí.

„Proč nemůžete?“

„Protože právě pracuji na něčem jiném pro někoho jiného. Něco vám ale povím.“

„Co to bude?“

„Neroňte slzy nad nešťastnou smrtí Druda Nickersona.“

„Cože? Já – a brečet pro toho lumpa?“ zvolala. „Chci jen vědět, co bude s tou změnou urbanistického plánu. Pro toho falešníka mi neukápne ani jediná slza… Počkejte moment, nemám v úmyslu hovořit špatně o mrtvém. To se přece nepovažuje za sportovní. O mrtvých jen dobré.“

„Jen klidně pokračujte a mluvte o něm špatně.“

„Co tím chcete říct?“

„On není mrtvý.“

Vytřeštila na mě oči. „Jak to víte?“

„Nevím to, ale jen se domnívám,“ odpověděl jsem. „Myslím, že Nickerson není mrtvý – a že to všechno je pouhý podfuk.“

Několik minut seděla úplně beze slova a přemýšlela. Pak na mě pohlédla a řekla: „Vy jste roztomilý, Donalde, a smíte mě políbit na dobrou noc. A nebude to chladné, letmé políbení! Připravte se, Donalde, na silný zážitek. Ceká vás políbení za odměnu od vděčné ženy.“

Nic jiného, než co řekla, se také nestalo.

KAPITOLA VII

Stihl jsem letadlo, které odlétalo v šest ráno do Los Angeles, a dorazil jsem do kanceláře skoro současně s Bertou Coolovou.

„Dostala jste můj telegram?“ zeptal jsem se jí.

„Že se ptáte!“ odsekla Berta. „Samozřejmě jsem ho dostala. Jak moc jste byl namazaný, když jste ho posílal?“

„Byl jsem naprosto střízlivý.“

„Co jste měl za lubem, že jste se vydal do pouště sbírat rostliny a živočichy? Přece vás nemohla nadchnout nějaká obyčejná kytka! O čem jste to, u sta hromů, mluvil?“

„Vy jste neporozuměla, co jsem měl na mysli?“ zeptal jsem se. „Chtěl jsem, abyste varovala našeho klienta. Celá ta záležitost je podfuk.“

„Co je podfuk?“

„Smrt Druda Nickersona.“

Berta Coolová na mě upřela pronikavý pohled. „Proč jste to, u sta ďasů, neřekl rovnou?“

„Oznámil jsem vám to. Poslal jsem vám přece telegram.“

Berta chvilku přemýšlela a nakonec řekla: „Jestli je to podfuk, může se náš klient ocitnout v bryndě.“

„Jak to? Proč?“ vyzvídal jsem.

„Abych vás sehnala, žhavila jsem meziměstské telefonní linky. Volala jsem do všech možných motelů, hotelů, ubytoven a putyk v Susanville.“

„Proč to? Co se děje?“ zeptal jsem se.

„Dostali jsme padáka! Ten případ už nemáme.“

„Co se s ním stalo?“

„Náš klient získal tu informaci z jedněch novin, a ta mu stačila. Víc už prý nechce.“

„Ze kterých novin?“ zajímal jsem se.

„Z listu Citrus Grove Clarion.“

„Co v těch novinách bylo?“

„Jejich redakce získala informace o smrti Druda Nickersona. List o tom otiskl dlouhý článek a mimo jiné uvedl, že smrtí Druda Nickersona zmizela poslední naděje na objasnění vraždy Karla Carvera Endicotta. Dále se v článku připomíná, že Nickerson byl jediný člověk, který viděl vraha a byl s to ho identifikovat.“

„A to našeho klienta zajímalo?“

„Velice ho to zajímalo.“

„Co udělal?“

„Řekl mi, že už má všechny informace, které chtěl od nás, a že mu bylo potěšením s námi spolupracovat. Je prý si jist, že bychom dokázali vyřešit tu záležitost k jeho plné spokojenosti, ale že si s tím nemáme dál dělat starosti. Všechno je úplně vyřízené. Už prý se dověděl, co chtěl.“

„To je krásné!“ poznamenal jsem. „A co je s vdovou Karla Carvera Endicotta?“

„Jak to myslíte? Co by s ní mělo být?“

„Kde je?“

„Co je nám po tom?“

„Potřebujeme ji najít,“ odvětil jsem. Zvedl jsem sluchátko a telefonistce jsem řekl, aby zavolala do Citrus Grove s výzvou pro paní Alžbětu Endicottovou. Bude to osobní hovor, a kdyby tam nebyla, nechceme mluvit s nikým jiným. Dále jsem telefonistce uložil, aby v případě, že paní Endicottová nebude přítomná, zjistila místo, kde se právě zdržuje. Pokud ji bude možné telefonicky zastihnout kdekoli na území Spojených států, budeme ji volat tam.

Když jsem zavěsil, Berta po mně šlehla očima se slovy:

„Jste cvok?“

„Ne, nejsem.“

„Tyhle hovory stojí peníze!“

„Ještě máme peníze na výdaje.“

„Ne, nic už nemáme! Ten případ skončil.“

„Abyste věděla,“ vysvětloval jsem jí, „jestli se tahle záležitost bude vyvíjet tak, jak jsem to vykoumal, ten případ teprve začíná. Zda to tak bude, či nebude, to ovšem nevím.“

„Vy jste úplný blázen, Donalde, anebo máte na mysli nějaký jiný případ. Náš klient John Dittmar Ansel nám telefonoval a řekl, že celý případ už skončil. Vyzval nás, abychom na něj přestali vynakládat jakékoli další peníze a připravili vyúčtování. Rozumíte?“

„Ovšem, já rozumím, jenomže Ansel to nechápe,“ odpověděl jsem.

„Co nechápe?“

„Že leze do pasti.“

Vtom zazvonil telefon a dívka z ústředny oznamovala, že paní Endicottová odjela a bude pryč asi týden. Neudala prý žádné místo, kde by ji bylo možné zastihnout. Když jsem to řekl Bertě, zeptala se mě, co hodlám dělat dál.

„Domnívám se, že bychom mohli zatelefonovat našim dopisovatelům do Las Vegas v Nevadě a do Yumy v Arizoně a uložit jim, aby nám pomohli Ansela vypátrat. Bude to ovšem stát kupu peněz a já nemyslím, že Ansel bude chtít platit za to, aby se zabránilo jeho chystanému sňatku.“

„Mohl byste mu to mít za zlé?“

„Ne, nemohl,“ odpověděl jsem a vykročil ke dveřím.

„Tak ještě neodcházejte! Nejdřív mi řekněte, co tohle všechno znamená!“ vyštěkla Berta.

„Teďještě nevím, nejsem si jistý.“

„Kdy to budete vědět?“

„Ve chvíli, až policie zatkne Johna Dittmara Ansela a Alžbětu Endicottovou právě v okamžiku, kdy půjdou k oltáři, aby vstoupili v posvátný svazek manželský.“

„Blbnete, Donalde?“

„Ne, neblbnu.“

„Co je tedy, ksakru, vlastně zač, ten náš klient John Dittmar Ansel?“ zeptala se Berta.

„Tak abyste věděla,“ řekl jsem, „John Dittmar Ansel je muž, který jel v osudný den vraždy taxíkem Druda Nickersona do domu Karla Carvera Endicotta.“

Berta dlouho přemýšlela a pak se zeptala: „Mohou to dokázat?“

„Ovšem, dokázat to mohou. Jinak by si nepřidělávali práci tím, že ho nechávají na svobodě, aby jim poskytl důkaz o motivu vraždy.“

„Z toho jsem úplně janek,“ zvolala Berta, když jsem odcházel a nechal ji sedět v kanceláři, kde si v záchvatu zuřivosti zalamovala prsty.

KAPITOLA VIII

Probudil jsem se o půl druhé a nedařilo se mi opět usnout. Hlavou se mi honila celá série faktů, které jsem se snažil nějak utřídit.

Třikrát nebo čtyřikrát jsem zadříml, a pokaždé jsem se znovu probral. Před duševním zrakem mi začaly pochodovat jako loutky na jevišťátku všechny možné myšlenky. Asi o půl třetí jsem konečně doopravdy usnul. Spánek mi rušily sny a nakonec mě definitivně probudilo pronikavé řinčení telefonu.

Tápavě jsem zvedl sluchátko.

Volala Berta Coolová. Z tónu jejího hlasu jsem poznal, že se nám naskytla možnost získat nějaké mrzké peníze.

„Donalde,“ začala úplně medově, přičemž každé slovo stříbrně zvonilo jako dolarová mince padající do pokladny, „Berta vás nerada vyrušuje v noci, ale mohl byste se laskavě obléknout a pospíšit do kanceláře?“

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

„Nemohu vám to vykládat, Donalde, ale máme tady klienta, který je ve velice obtížné situaci. My…“

„Poslyšte, Berto, jednáte s mužem, který byl zatčen, se ženou, jež byla s ním, anebo s nějakým advokátem?“ vyzvídal jsem opatrně.

„To druhé,“ odvětila obezřetně.

‚Hned vyrazím. Kde jste teď?“

„Já jsem v kanceláři, Donalde. Je to nejpodivnější, nejzáhadnější příběh, jaký jste kdy v životě slyšel.“

„Je u vás paní Endicottová?“

„Ano,“ odpověděla Berta.

„Už vstávám a jedu.“

Vyskočil jsem z postele, osprchoval jsem se a zběžně se oholil elektrickým strojkem, natáhl si šaty a jel jsem liduprázdnými ulicemi do kanceláře.

Noční vrátný byl zvyklý, že do detektivní kanceláře chodí lidé v nejnemožnějších denních i nočních hodinách. Trochu sice bručel na lidi, kteří se snaží úřadovat po celých čtyřiadvacet hodin, ale vyvezl mě zdviží nahoru.

Otevřel jsem si dveře svým klíčem a vstoupil jsem do Bertiny soukromé kanceláře. Berta se tvářila náramně mateřsky na asi třicetiletou ženu se smutnýma očima, která seděla naprosto klidně v křesle, ale tak nervózně si mačkala a kroutila rukavice, že vypadaly jako kus lana.

„Tohle je paní Endicottová, Donalde,“ představovala návštěvnici s úsměvem Berta.

„Dobrý den, paní Endicottová,“ pozdravil jsem. Podala mi chladnou ruku a přívětivě se na mě usmála.

„To je nejzatracenější příběh, jaký jsem dosud slyšela, Donalde,“ začala Berta. „Jako by ani nebyl z tohoto světa. Je to… No, chci, aby vám ho pověděla paní Endicottová vlastními slovy.“

Paní Endicottová byla bruneta. Měla velké tmavé oči, výrazné lícní kosti, jemnou pleť a nehledě k celkovému smutnému a ztrápenému výrazu mohla být profesionální hráčkou pokeru. Někde se naučila dokonale ovládat hnutí mysli. Její tvář byla bez výrazná jako mramorová náhrobní deska.

„Nemáte nic proti tomu, vážená paní?“ zeptala se Berta.

„Vůbec ne,“ odpověděla paní Endicottová hlubokým, melodickým hlasem. „Konečně, proto jsme přece vytáhli pana Lama z postele – a ten nemůže na případu úspěšně pracovat, dokud nezná fakta.“

„Kdybyste teď řekla jen to hlavní,“ poznamenala Berta, „a já mu pak vysvětlím podrobnosti.“

„No dobrá,“ souhlasila paní Endicottová a ždímala rukavice takovou silou, až to vypadalo, že na nich začnou praskat švy. „Začalo to před téměř sedmi roky.“

Přikývl jsem, když se po těch slovech odmlčela. „Povězte mu jen to nejdůležitější,“ pobídla ji Berta hlasem, který překypoval strojenou účastí.

„S Johnem Anselem jsme se milovali a chtěli jsme se vzít. John byl zaměstnán u Karla Carvera Endicotta.

Karl poslal Johna Ansela do Brazílie. Když tam John dorazil, vyslal ho Karl na výpravu proti proudu Amazonky. Karl prohlašoval, že pátrá po nalezištích ropy. John se vydal na cestu ještě s jedním mužem a Karl slíbil každému z nich prémii ve výši dvaceti tisíc dolarů, jestliže úspěšně splní uložený úkol.

Na tu výpravu se ovšem nemuseli vydat, ale John ty peníze velice nutně potřeboval, protože by nám to umožnilo vzít se a on by mohl začít samostatně podnikat. Celá akce byla ve skutečnosti legalizovaná vražda a Karl ji s tímto cílem pečlivě naplánoval. Naděje na úspěch nebyla ani jedna k tisíci. Všechny okolnosti předurčovaly její nezdar a Karl se důkladně postaral, aby měl jistotu, že ti dva se už nevrátí.

Za nějaký čas přišel Karl ke mně se slzami v očích. Právě prý se dověděl, že celá expedice zahynula. Řekl mi, že jsou již dlouho nezvěstní, že po nich už dal pátrat pomocí letadel a také vyslal pozemní pátrací skupiny. Výdaji na ten účel nešetřil.

Pro mne to byl děsivý šok. Karl dělal pro mne všechno možné a nakonec mi nabídl jistotu, příležitost vzpamatovat se a žít normálním životem.“

Po těch slovech se na okamžik odmlčela a sevřela již nadobro zkroucené rukavičky tak pevně, že jí úplně zbělela pokožka na kloubech prstů.

„Provdala jste se za něj?“ zeptal jsem se.

„Ano, vzala jsem si ho.“

„Co bylo pak?“

„Po jisté době vyrazil Karl jednu ze svých sekretářek – a od té jsem se to poprvé dověděla. Nemohla jsem uvěřit svým uším, ale všechno dokonale zapadalo do skutečností, které mi tehdy byly známé. Ta bývalá sekretářka mi pověděla, že Karl Endicott velice pečlivě volil oblast, kam by vyslal své lidi, aby tam určitě zahynuli. Poslal Johna Ansela na stejně jistou smrt, jako kdyby ho postavil před popravčí četu.“

„Šla jste za manželem a řekla jste mu to na rovinu?“ zeptal jsem se.

„Na to nebyl čas,“ odpověděla. „Přihodilo se něco hrozného, nečekaného a otřesného. Zazvonil telefon, zvedla jsem sluchátko a uslyšela jsem Johna Ansela. Řekl mi, že druhý člen expedice zahynul, on sám přežil přímo neuvěřitelné útrapy v džungli a konečně se dostal do civilizovaných oblastí. Pak se dověděl, že jsem vdaná.“

„Co jste tehdy udělala?“

„V těch dnech jsem nedokázala ovládnout své city. Byla jsem úplně, načisto hysterická. Řekla jsem Johnovi, že patřím jemu, že jsem vždycky patřila jen jemu a že jsem byla do manželství vlákána podvodem. Pověděla jsem mu, že se s ním musím sejít – a také, že od Karla okamžitě odejdu.

Potom jsem udělala něco, co jsem neměla. Pak – chci, abyste chápal, pane Lame, že jsem byla hysterická a…, a že jsem právě zažila strašný otřes.“

„Co jste udělala?“ zeptal jsem se.

„Řekla jsem Johnovi po telefonu, jak to všechno bylo. Pověděla jsem mu, že byl vyslán na výpravu, která se ve svých důsledcích rovnala legalizované vraždě. Řekla jsem mu, že ho Karl chtěl odstranit a že celá akce byla záměrně naplánovaná za tím účelem, aby mě mohl podvodně získat.“

„Co se dělo pak?“ položil jsem další otázku.

„Chviličku bylo naprosté ticho a pak se ozvalo cvaknutí. Nebyla jsem si jistá, zda volající zavěsil, anebo bylo přerušeno spojení. Nakonec jsem se dovolala na ústřednu a oznámila jsem, že jsme byli přerušeni. Telefonistka mi řekla, že volající položil sluchátko.“

„Který den se to stalo?“ zeptal jsem se.

„Týž den,“ odpověděla s trpkostí v hlase, „kdy byl můj manžel zabit.“

„Kde byl John Ansěl, když vám telefonoval?“

„Na letišti v Los Angeles.“

„No dobrá. Co bylo dál?“

„Nedokážu vám vylíčit všechno, co se dělo, aniž bych vám předtím pověděla něco o Karlovi. Byl krutý, panovačný, chladnokrevný a ďábelsky chytrý. Když si usmyslel, že něco chce, musel to dostat za každou cenu. Chtěl mne. Myslím si, že jedním z hlavních důvodů, proč mě chtěl dostat, bylo to, že když se o mne začal ucházet, nereagovala jsem tak, jak by si byl přál.

V době, když mi John zatelefonoval, jsem už hodně věděla o Karlově charakteru a domnívám se, že i on už dávno překonal původní poblouznění, jestli to chcete tak nazvat. To, že měl za manželku ženu, která ho nechtěla a jejíž srdce patřilo jinému, uspokojovalo jeho milostnou dobyvačnost, ale to také bylo všechno.“

„Řekla jste manželovi všechno, co jste se dověděla?“

„Ano, pane Lame – a kdybych tehdy uvažovala a nedala se unést emocemi, neřekla bych mu nic. Jenže už celé měsíce jsem zápasila sama se sebou, držela jsem své city na uzdě a přetvařovala se. Když už jsem pak vybuchla, odhodila jsem všechny zábrany. Došlo mezi námi k hrozné scéně.“

„Co jste udělala?“

„Uhodila jsem ho do tváře. Kdybych – kdybych měla u sebe zbraň, byla bych ho zabila.“

„Pak jste odešla?“

„Ano, odešla jsem.“

„Co se dělo potom?“

„John Ansel byl na letišti. Z letiště létaly vrtulníky do Citrus Grove. Odletěl tam, vzal si taxi a jel rovnou ke Karlovu sídlu. Dodatečně jsem se dověděla, co se stalo.“

„Hm, dobrá – tak co se tam dělo?“

„John zazvonil u dveří. Karl mu přišel sám otevřít. Věděl už ovšem, že je John naživu, protože jsem mu to v zlosti řekla. John po návratu z džungle do civilizace hned nenavázal kontakt s kanceláří vzhledem k jistým objevům, které při expedici učinil. Protože stále zůstával loajální vůči Karlovi a respektoval jeho zájmy, chtěl před zveřejněním zprávy o svém návratu z amazonských džunglí a před nevyhnutelnými setkáními s novináři podat důvěrnou zprávu svému zaměstnavateli. Já se však domnívám, že Karl něco věděl o Johnově návratu už předtím, než jsem mu to řekla.“

„Jen pokračujte!“

„Myslím si, že se toho Karl nezalekl. Konečně – John mu nemohl nic dokázat – nebo se to Karl původně domníval. Stačil mu však jediný pohled na Johnovu tvář, aby zjistil, že ví všechno. Víte, John Dittmar Ansel, který se vrátil z té vražedné expedice do brazilských džunglí, už nebyl ten John Dittmar Ansel, kterého tam Karl poslal. Žil neustále tváří v tvář smrti, v nepřetržitém boji, v němž šlo o bytí, či nebytí.“

„Pokračujte,“ vybídl jsem paní Endicottovou, když se opět odmlčela.

„První pohled na Johnovu tvář Karla vyděsil. Zavedl Johna do pracovny v patře, řekl mu, aby okamžik počkal, a sám odešel do vedlejší místnosti.

Vy jste se s Johnem setkal, pane Lame. Domnívám se, že dovedete posoudit charakter člověka. John je nějak zvláštně oduševnělý. Má v zásadě mírnou povahu, ale – jak už jsem řekla – dlouho žil v džungli. Překonal nepopsatelné útrapy, ale pořád si zachoval citovost, která je vlastní umělcům.

John mi řekl, že po pouhých několika okamžicích věděl, co má Karl za lubem. Karl ho chtěl zabít – zastřelit ho a pak tvrdit, že to učinil v sebeobraně. Měl v úmyslu položit k Johnově mrtvole revolver – a snad z něj předtím vystřelit. Chtěl úřadům oznámit, že ho John nařkl z uloupení své milé, z…“

„Na okolnostech nezáleží,“ přerušil jsem ji. „Jen mi povězte, co udělal John.“

„John klidně vyšel z pracovny a po špičkách sestoupil do přízemí. Rozhodl se postavit Karlovi tváří v tvář před soudem – přede svědky. Chtěl mu definitivně vzít možnost, aby na něj mohl vystřelit a pak prohlašovat, že ho zabil v sebeobraně.“

„Co se dělo pak?“

„Právě v okamžiku, když John otevřel domovní dveře a vycházel z budovy, uslyšel výstřel z revolveru.“

„Věděl John, že jste už odešla?“ zeptal jsem se.

„Ano, věděl. To byla další jeho telepatická předtucha či okultní intuice, nebo to nazvěte, jak je vám libo. Řekl mi, že v okamžiku, kdy vstoupil do domu, věděl, že jsem odešla. Snad ho k tomu přivedlo něco ve výrazu Karlovy tváře – a možná to bylo jen tušení.“

„Nepověděl mu o tom něco Karl?“

„Ne, John říká, že ne.“

„Tak dobrá, a co udělal John?“

„Vyšel na silnici a jel autostopem do Los Angeles. Z novin se dověděl o Karlově smrti a dočetl se o taxikáři, který ho úplně přesně popsal. John si uvědomoval, že jestli někdo ví, že je naživu, čeká ho obvinění z Karlova zavraždění – a nebude mít sebemenší naději dokázat, že to neudělal.

John měl všechny důvody, aby Karla zabil, ale on… Podívejte se, pane Lame, dokud nebude nalezen a usvědčen skutečný vrah, nemá John ani špetku naděje.“

„Co se dělo pak?“

„Věděla jsem, kde bude John, a ten večer jsem ho navštívila. Promýšleli jsme vzniklou situaci a dohodli jsme se, že John se bude skrývat tak dlouho, než bude moci být postaven před soud ten, kdo Karla zavraždil. Žít pod cizím jménem nemělo být nic nesnadného, protože se každý domníval, že John zahynul. Tím nám začalo dlouhé trápení.

John žil pod nepravým jménem a já jsem všemožně usilovala o objasnění manželova zavraždění. Musela jsem se vrátit do našeho sídla a převzít správu pozůstalosti. Protože Karl neměl čas mě vydědit, zdědila jsem jeho peníze – a nesmírně mě těšilo ujmout se majetku, který zanechal.“

„Kdo ale Karla Endicotta zavraždil?“

„Karla Endicotta zavraždil Cooper Hale,“ pokračovala paní Endicottová, „ale nemůžeme to dokázat. Nikdy se nám to nepodaří. Cooper Hale je nesmírně chytrý. Nějak se dověděl, co se děje. Následoval Karla, když šel po schodech do prvního patra. Vzpomeňte si, že Karl vytáhl revolver, který hodlal položit na Johnovu mrtvolu. Měl v úmyslu zavolat Hala jako svědka toho, že zastřelil Johna v sebeobraně.

Hale vstoupil do pokoje, klidně sebral revolver, střelil Karla do hlavy, načež sestoupil do přízemí a zavolal policii.“

„Jaký měl Hale motiv?“

„To nevím. Je mi však známo, že ten den vyzvedl manžel z banky dvacet tisíc dolarů. Domnívám se, že věděl, že je John naživu, a ty peníze si vybral, aby mu vyplatil slíbenou prémii ve výši dvaceti tisíc. Z nějakého důvodu mu ji chtěl zaplatit v hotovosti. Těch dvacet tisíc zmizelo.

Tehdy už manžel dva měsíce platil nějakému vyděrači deset tisíc dolarů měsíčně.

Hale byl pouhý úředník, a náhle zbohatl. V letech po Karlově smrti jeho jmění stále rostlo – a nyní je vlivným bankéřem.“

„No dobrá,“ zasáhl jsem do vyprávění paní Endicottové. „Přejděme nyní k přítomnosti. Co se dělo?“

„Policie mě ve dne v noci sledovala. Domnívali se, že jsem možná ve spojení s osobou, která podle jejich názoru vraždu spáchala. Abych chránila Johna, stáhla jsem se úplně do ústraní a nic jsem nepodnikala. Postupně bdělost policie ochabla. Nadešla možnost, abychom se s Johnem setkávali, ale v dlouhých intervalech a tak utajeně, že to bylo hrozné. Připomínám, že každý považoval Ansela za mrtvého.

Drude Nickerson byl ovšem jediný svědek. Pak jsem četla v novinách, že zahynul při dopravní nehodě. Neodvážila jsem se dát najevo zájem o tu událost, ale měla jsem za to, že by se John mohl obrátit na nějakou detektivní agenturu. Dotyčná agentura však nesměla vědět, kde se John zdržuje, aby ji policie nemohla sledovat a Johna zatknout.

Tehdy jsme zjistili, že je Nickerson definitivně mrtev a že se policie přestala o případ zajímat. Myslím, že jsme byli strašně pošetilí, ale celá léta jsme tolik strádali, museli jsme se scházet tak potají, že naše setkání postrádala velkou část potěšení – a důvodně jsme věřili, že policie celý případ skutečně odepsala.

Vábná myšlenka, že budeme moci spolu veřejně žít jako muž a žena, že se nebudeme muset skrývat před lidmi, nás úplně omámila. Věděli jsme, že dříve či později budeme muset svou situaci vyřešit – a rozhodli jsme se vyřešit ji teď.“

„A tak jste vlezli do pasti,“ poznamenal jsem.

Paní Endicottová nervózně žmoulala rukavice, „Ano, dali jsme se vlákat do pasti. Odletěli jsme do Yumy. Zašli jsme k smírčímu soudci, aby nás oddal, a tam už na nás čekali policisté. Bylo to neuvěřitelně kruté. Proč na nás museli udeřit zrovna v té chvíli? Mohli aspoň počkat, než budeme oddáni a…“

„Jenže pak by vás nemohli donutit, abyste svědčila,“ vysvětloval jsem. „Nechali případ běžet právě do okamžiku uzavírání manželství, aby mohli prokázat motiv vraždy.“

„To všechno byla léčka,“ uznala paní Endicottová. „Policie si to dokonale dopodrobna naplánovala. Věděla, že je Drude Nickerson jejím jediným svědkem. Policisté si byli vědomi, že kdyby zemřel, nemohli by s případem nic dělat. Proto – ano, proto připravili tuto důmyslnou léčku. Všechno dojednali s Nickersonem. Zítra noviny oznámí, že zprávy o jeho smrti byly mylné a že šlo o nějakého stopaře, který měl náhodou v kapse Nickersonovu vizitku.“

Potřásl jsem hlavou. „Ne, tak to neudělají,“ odporoval jsem.

„Jak, proč si myslíte, že to tak neudělají?“ zeptala se. „Už nám řekli, že…“

„Až se nad tím zamyslí, udělají něco jiného,“ vykládal jsem. „Budou to halasně vynášet a honosit se tím jako chytrou policejní léčkou, pomocí níž vlákali do rukou policie osobu, která šest let unikala spravedlnosti.“

Opět vehementně kroutila rukavice, na tváři se jí objevilo citové pobouření, ale oči měla suché. Hlasem, který byl hluboký, smrtelně vážný a hrozivý jako zvuk kroužků chřestýše, řekla: „Toho člověka, který nám to všechno způsobil, bych dokázala zabít.“

„To by nijak nepomohlo,“ podotkl jsem.

„Co mám tedy dělat?“ zeptala se.

To byla příležitost pro Bertu. „Víte, Donalde,“ začala hovořit, „paní Endicottová se plně svěřila do našich rukou. S finanční stránkou si nemusíme dělat žádné starosti. To všechno jsme už projednali. Vešla se mnou ve styk hned poté, co policie zatkla Johna Ansela. Teď je třeba, Donalde, abyste se dal neprodleně do práce na tomhle případu. Jde v něm o tolik, že všechno ostatní můžeme klidně nechat plavat a plně se soustředit jen na něj.“

Vzal jsem z Bertina psacího stolu telefonní seznam a řekl jsem: „Ze všeho nejdřív potřebujete advokáta – a potřebujete ho rychle.“

„Už jsem na to pomýšlela,“ reagovala paní Endicottová. „V Los Angeles jsou dva vynikající, všeobecně vážení advokáti. Já jim…“

„To pusťte z hlavy,“ přerušil jsem ji. „Případ se bude projednávat v Orange County. Proto potřebujete někoho z města Santa Ana. Také to musí být někdo, kdo bude rozumně uvažovat a dá si říct.“

„Co znamená to ‚dát si říct‘?“ zeptala se.

„Že si dá říct ode mne,“ odpověděl jsem, sáhl jsem po telefonu, vytočil číslo meziměstské ústředny a řekl: „Poslyšte, děvče, potřebuji pilně hovořit s Barnardem Quinnem ze Santa Any v Kalifornii. Číslo telefonu do jeho sídla je Sycamore 3-9865. Zavolejte tam a nepřestaňte vyzvánět, dokud se vám neozve.“

KAPITOLA IX

Právě se začínalo rozednívat, když jsme se svými vozy zaparkovali v uličce před domem, v němž měl kanceláře Barnard Quinn.

Advokát už nás očekával.

Byl to podsaditý chlapík a měl značné zkušenosti. Na právnické fakultě byl mým spolužákem. Informovali jsme ho o okolnostech případu. Hlavní fakta týkající se vraždy Karla Carvera Endicotta už ovšem znal. Toho dne to byla velká událost a místní tisk ji omílal ze všech stran, jak se dalo.

„Nepokusili se zadržet vás?“ zeptal se advokát paní Endicottové. Když mu odpověděla záporným pokynutím hlavy, pokračoval: „Předvolají vás jako důležitou svědkyni. Státní zástupce se k vám bude chovat otcovsky přívětivě. Bude vám jistě vykládat, že jste nepochybně byla do případu zapletena proti své vůli, a že když se mu se vším svěříte, nebudete mít zádně potíže. Má však v úmyslu předvolat vás jako svědkyni a tak dále.“

„Tak co mám dělat?“ zeptala se paní Endicottová a pevně sevřela rty na znamení rozhořčeného odhodlání.

„Pošlete ho k ďasu,“ odpověděl Quinn. „Ne zrovna těmito slovy, ale plně v tomto smyslu – za použití výrazů, které jsou z hlediska obhajoby vhodnější. Povězte mu, že prostě Johna Dittmara Ansela nezná, že zde došlo k strašlivému omylu, že by Ansel neublížil ani kuřeti, že jste nikdy nebyla spokojená se způsobem vyšetřování toho případu, že si vrah vašeho manžela právě teď čte noviny a směje se nad tím, jak se policie horlivě snaží hodit vraždu na krk nevinnému člověku.

Udělejte to teatrálně! Dejte se do toho! Mluvte vášnivě! Zahrajte si na uraženou! Pak se uchylte k slzám a odmítněte odpovídat na jakékoli další otázky. Povězte jim, že jste řekla, co bylo třeba, a už nehodláte nic dodat.

Když vám položí otázku, zda odmítáte jakkoli pomáhat k objasnění případu, jestli nehodláte spolupracovat, zatvařte se dotčeně a řekněte jim: ‚To rozhodně neodmítám‘, a ubezpečte je, že s nimi budete spolupracovat ve všem, co si budou přát, že budete vypovídat o všem, co budou chtít, ale že jakoukoli výpověď učiníte výhradně v kanceláři Barnarda Quinna, který obhajuje Johna D. Ansela. Myslíte, že to dokážete?“

„Ovšem, dokážu to,“ ujistila advokáta paní Endicottová.

„A uděláte to tak?“

„Můžete se na mne spolehnout.“

„No dobrá,“ konstatoval advokát. „Teď se pokusím navštívit Ansela. Nevíte, jestli odmítl extradikci, paní Endicottová?“

„Nevím vůbec nic, co se dělo. Odvedli ho do vazby. Chtěla jsem si s ním promluvit, ale nedovolili mi to. Byla jsem v oddací síni. Vyvlekli ho ven, posadili do vozu a odvezli, jako kdyby jeli k ohni. Zřejmě měli své lidi jak v Las Vegas, tak v Yumě. V okamžiku, když jsme přebírali oddací list, byli jsme nařčeni z vraždy.“

„Jestli ho nepřinutili, aby odmítl extradikci, budeme o ni usilovat. Budeme o ni bojovat neustále. Jestli extradikci odmítl, vejdu s ním ve styk, jakmile bude převezen do zdejší okresní věznice.“

Pak se Quinn obrátil na mne. „Poslyšte, Lame,“ řekl, „už jste mi poskytli neocenitelnou pomoc v několika případech, které jsem řešil. Chceme, abyste nám pomáhali i tentokrát.“

„Určitě vám budeme pomáhat,“ ozvala se Berta Coolová.

„Nutně potřebuji účinnou pomoc při zjišťování fakt,“ řekl Quinn na adresu paní Endicottové. „Proto je třeba, abyste se o tom dohodla s těmito detektivy…“

„Už jsme se dohodli,“ přerušila advokáta rozhodným tónem Berta Coolová. „O to se už nemusíte starat, pane Quinne. Můžete se spolehnout, že s vámi budeme spolupracovat a pomáhat vám.“

Quinn se nad tím okamžik zamyslel, pohlédl do chladných světlých očí Berty Coolové, sešpulil rty, chvilku si pohrával s tužkou, načež řekl paní Endicottové: „Budu chtít nějakou zálohu.“

„Kolik?“ zeptala se.

„Nebude to levná záležitost.“

„Nežádala jsem vás, aby to byla laciná záležitost.“

„Dvacet tisíc dolarů,“ vyslovil se advokát. Namísto odpovědi vyndala paní Endicottová z kabelky šekovou knížku a prohlásila: „To všechno má na svědomí Cooper Hale.“

Quinn zvedl varovně ruku. „Nevyslovujte žádná jména! Víte jen to, že je John Ansel nevinný. To ostatní nechte na mně!“

„Dobrá, souhlasím,“ odpověděla.

Pak pohlédl Quinn na mne se slovy: „Teď bude všechno záviset na vás, lidičky, abyste zjistili fakta.“

Kdykoli některý klient vytahuje šek, je to pro Bertu posvátná chvíle. Sebeslabší zvuk nebo jakákoli poznámka by znamenala nežádoucí vyrušení. Teď tam seděla a zadržovala dech, zatímco se pero v ruce paní Endicottové pohybovalo po zabarveném podlouhlém listu papíru. Když byl šek podepsán, začala Berta znovu oddechovat – poprvé od zahájení podpisového obřadu. Sledovala zrakem, jak šek putuje z ruky paní Endicottové do rukou Barnarda Quinna – a pak se zhluboka nadechla.

„Kdy se půjdeme najíst?“ zeptala se.

KAPITOLA X

V ranících byly křiklavé titulky: „PODEZŘELÝ Z VRAŽDY SE DAL VLÁKAT DO PASTI NASTRAŽENÉ POLICIÍ.“

Byl to obšírný článek. Podle sdělení policie je prý šest let stará záhada zavraždění multimilionáře Karla Carvera Endicotta, který měl rozsáhlé zájmy v petrolejářské oblasti po celé zemi i značně rozlehlé citrusové plantáže a byl za záhadných okolností zavražděn ve svém sídle, konečně před vyřešením.

Policie měla údajně již dlouho výstižný popis vraha. Muž, jenž tenkrát řídil taxík, ale od té doby zbohatl obchodem s pozemky a díky jiným investicím, poskytl prý naprosto přesný popis posledního muže, který viděl Endicotta zaživa.

Dlouhý čas vycházela policie z domněnky, že ať byl vrahem kdokoli, byl veden romantickými pohnutkami. Také věděla, že hlavní její slabinou je v tomto případě skutečnost, že jediným očitým svědkem, jenž je schopen dotyčného identifikovat, je bývalý taxikář Drude Nickerson.

Jako poslední zoufalý pokus nastražila policie ve spolupráci s tiskem past.

Když byl nedaleko od města Susanville usmrcen neznámý stopař, policie zařídila, aby se Drude Nickerson po několik dní neukazoval na veřejnosti. O oběti dopravní nehody úřady záměrně prohlásily, že to byl Drude Nickerson, a díky spolupráci s tiskem ukolébaly podezřelého do pocitu bezpečí.

John Dittmar Ansel, který se po léta skrýval a o němž se předpokládalo, že před několika lety zahynul v amazonských pralesích, vyšel z úkrytu. Za pouhých několik hodin poté, co policie oznámila, že v důsledku smrti jediného svědka, který mohl pachatele Endicottovy vraždy identifikovat, celý případ uzavírá, objevili se John Dittmar Ansel a Alžběta Endicottová, bohatá vdova po Karlu Carveru Endicottovi, v Yumě ve státě Arizona. Opatřili si povolení k uzavření sňatku, ale v okamžiku, kdy měli být oddáni, vyřítili se na ně policisté, kteří číhali v záloze, a bleskurychle odvedli Ansela do vězení.

Proti Alžbětě Endicottové nebylo dosud vzneseno žádné obvinění, ale státní zástupce z Orange County oznámil, že ji potřebuje vyslechnout jako důležitou svědkyni a že tak učiní. Naznačil, že výslechem bude chtít zjistit, jestli paní Endicottová věděla, že je Ansel naživu a kde se během uplynulých šesti let skrýval, kolikrát se s ním setkala, jestli a jak mu pomáhala ukrývat se a jestli ví o vraždě svého manžela něco, o čem dosud nebyla informována policie.

Noviny zdůrazňovaly zejména skutečnost, že paní Endicottová odešla z manželova domu krátce před vraždou. Doba, kdy k vraždě došlo, byla přesně stanovena a paní Endicottová má jakési alibi vzhledem k tomu, že přesně v době spáchání zločinu údajně tankovala benzin u pumpy vzdálené přes tři kilometry od místa činu.

K tomu však státní zástupce řekl, že bude zahájeno důkladné přezkoumání těchto časových údajů a že celý případ bude důsledně a do všech podrobností vyšetřen.

Nasnídali jsme se a odjeli nazpět do Los Angeles. Já jsem si zašel k holiči, dal jsem se oholit, namasírovat a napařit si obličej.

Když jsem přišel do kanceláře, podala mi moje sekretářka Elsie Brandová lístek s telefonním číslem; které mám zavolat.

„Víte, kdo telefonoval?“ zeptal jsem se.

„Jméno mi dotyčná neřekla, ale měla náramně svůdný hlas. Poznamenala, že se s vámi setkala v Renu, a máte být tak laskav a zatelefonovat jí.“

Zavolal jsem udané číslo a ozvala se mi Stella Karisová. „Ráda bych věděla, jestli byste se mnou nešel na snídani.“

„Já jsem pracující člověk,“ odpověděl jsem, „a snídal jsem už dávno.“

„Jak je to dlouho?“

„Před několika hodinami.“

„V tom případě bychom mohli spolu posvačit.“

„Kde jste?“

„Ve svém bytě.“

„Jak jste se dostala domů?“

„Jela jsem autem.“

„Kdy jste dorazila do bytu?“

„Včera večer někdy kolem jedenácté.“

„Četla jste noviny?“

„Ne, nečetla.“

„Jsou tam nějaké novinky týkající se Citrus Grove,“ upozornil jsem ji. „Měla byste se na ně podívat.“

„Přečtu si je. Teď ale jde o to, jestli přijdete na snídani.“

„Kdy?“

„Hned teď.“

„Kam mám přijet?“

„Do bytu v Monaster Apartments.“

„Už tam uháním,“ ukončil jsem hovor.

Elsie Brandová, která rozhovor poslouchala, měla úplně kamennou tvář. „Chcete mi teď, Donalde, nadiktovat tyhle dopisy?“ zeptala se.

„Teď ne, Elsie, mám moc napilno.“

„To jsem pochopila!“

„Podívejte, Elsie, jestli se bude po mně shánět Berta, tak jsem tady byl a zase jsem odešel. Kam, to nevíte. Znáte Bertu natolik, abyste poznala, jestli jde o něco důležitého, anebo vás jen zkouší. Když to bude něco skutečně závažného, zatelefonujte mi na tohle číslo, ale nevolejte, pokud to nebude opravdu nutné. Rozumíte?“

Přikývla na souhlas.

„Jste hodné děvče,“ pochválil jsem ji a při odchodu jsem jí poklepal na rameno.

Budova Monaster Apartments byla elegantní a Stella Karisová v ní měla hezký byt, jehož okny obrácenými na východ proudily dovnitř sluneční paprsky.

Měla na sobě jakýsi nadýchaný módní výtvor, který u krku odstával. Dlouhé zvonovité rukávy by jí padaly do kávy, na míchaná vajíčka a topinky, kdyby je nedokázala přesně včas akrobaticky zachytit a zvednout. Pohled na ni mě úplně okouzloval.

Byla to hezká snídaně. Sice jsem ji nijak zvlášť nepotřeboval, ale chutnala mi.

Když byl můj tác prázdný, zeptala se mě: „Tak co. Donalde? Víte něco?“

„Co bych měl vědět?“

„Říkala jsem vám o tom Nickersonovi.“

„Hm, hm.“

„Není mrtvý.“

„Už jsem vám řekl, abyste si přečetla noviny.“

„To jsem ani nemusela. Dnes v sedm ráno mi telefonoval.“

„Překvapilo vás, když jste uslyšela jeho hlas?“

„Hrozně mě to šokovalo. Víte, já… doufala jsem, že už s ním nebudu mít nic společného.“

„Nechcete říct na rovinu, že jste doufala, že je po smrti, že?“

„Ano, doufala jsem, že je mrtvý.“

„To už zní lépe.“

„Zatelefonoval mi a řekl, že potřebuje dalších deset tisíc dolarů. Sdělil mi, že prý členové městské rady jsou poněkud neoblomnější, než předpokládal. Je jich pět a každému bude muset dát pět tisíc. Dodal, že v tom případě nezbude jemu samému ani jediný cent. Je mu prý líto, že nemohl zařídit to, co slíbil, protože v té věci působí jako pouhý prostředník, jako zprostředkovatel. Nakonec řekl, že mi své služby poskytl zadarmo, jako dar, a pro sebe nechce nic.“

„To je ale lidumil, co?“ poznamenal jsem.

„On to tak řekl.“

„Co jste udělala vy?“

„Odpověděla jsem mu, že si to musím rozmyslet.“

Zašklebil jsem se a dodal: „Tak jste tedy připravila snídani a nalákala mě sem?“

Na okamžik se odmlčela, načež se zasmála a přiznala se: „Máte pravdu, pak jsem nachystala snídani a přilákala vás sem.“

„Víte, já jsem zaměstnaný člověk,“ upozornil jsem ji. „Mám společníka. Své služby musíme prodávat.“

„Já jsem ochotná si vaše služby koupit.“

„V tom případě vám je nemohu poskytnout. Mou klientkou být nemůžete.“

„Proč ne?“

„Mohl by to být konflikt zájmů.“

„Nemohu se tedy stát vaší klientkou – ať bych zaplatila cokoli?“

„Pokud jde o Nickersona, tak ne.“

„A mohl byste mi něco poradit jako přítel?“

„Jako přítel, to ano. Pošlete ho k ďasu,“ odpověděl jsem. „Řekněte mu, ať vám vrátí vašich patnáct táců!“

„Abych chtěla nazpět peníze od chlapa, jako je Nickerson?“ zeptala se. „Vy jste blázen.“

„Netvrdím vám, že od něj něco dostanete,“ vysvětloval jsem, „ale povězte mu, že chcete, aby vám ty peníze vrátil.“

„A co pak?“

„Pak se vás zeptá, co hodláte udělat.“

„Co mu mám na to odpovědět?“

„Jen mu řekněte, že máte v úmyslu udělat něco, nad čím celý Citrus Grove vyvalí oči.“

„A dál?“

„Pak zavěste.“

„Co se bude dít pak?“

„Výnos o změně urbanistického plánu bude schválen a vy budete moci uzavřít smlouvu s tou továrnou.“

„Jste si tím jistý?“

„Jistý si ovšem nejsem. Záleží na tom, do jaké míry jsou do celé věci namočeni členové městské rady, na tom, jak dalece vás Nickerson tahal za nohu. Záleží na tom, zda z vašich peněz – z těch patnácti táců – vůbec někomu něco dal.“

„Já mu ale nemohu nic dokázat,“ namítla Stella.

„Vyplatila jste těch patnáct tisíc v hotovosti?“

„Ano.“

„Jakým způsobem jste mu je dala?“

„Ve třech splátkách po pěti tisících.“

„Kde jste si ty peníze vyzvedla?“

„V bance, samozřejmě.“

„Jak jste je vybrala?“

„Vyplnila jsem tři šeky splatné v hotovosti při předložení.“

„Každý šek zněl na pět táců?“

„Ano, je to tak.“

„Proč jste mu to platila natřikrát?“

„Protože si to Nickerson tak přál.“

„Jaké byly intervaly mezi jednotlivými splátkami?“

„Jedna splátka každý den. Prvních pět tisíc chtěl dostat v pondělí, druhých pět tisíc v úterý a tutéž částku ve středu.“

„Kde jste mu ty peníze vyplácela?“

„Tady.“

„V tomhle bytě?“

„Ano.“

„Teď mi povězte o té továrně,“ vyzval jsem ji.

Zaváhala.

„Nebo ne – jak uznáte za vhodné,“ řekl jsem jí. „A neříkejte mi nic, co je důvěrné. Pracuji na jiném případu. Jakmile zjistím, že bych mohl použít něco z vašeho případu ve svém, učiním tak.“

„Máte na mysli vraždu Karla Endicotta?“

„To bych mohl mít.“

„Mimochodem, nevím to určitě, ale nechala jsem si pro sebe několik informací, které bych možná měla sdělit.“

Podíval jsem se na hodinky.

„Dobrá, budiž,“ řekla. „Povím vám to. Ta továrna bude patřit úplně nové společnosti, která chce vyrábět jakési cukrovinky z citrusového želé, jež budou vypadat jako miniaturní pomeranče a citronky. Hodlaje dodávat ve vkusných krabičkách. Také má v plánu produkovat řadu jihokalifornských suvenýrů vhodných jako dárky a jiné zboží pro vývoz do východních států USA. Budou to vesměs dárkové upomínkové předměty z jižní Kalifornie. Na firemních papírech, krabičkách a jiných obalech bude společnost uvádět, že je její sídlo v Citrus Grove. Vedení podniku se domnívá, že označení ‚Citrus Grove, Kalifornie‘ bude vhodnou ochrannou značkou.“

„Chtějí to rozjet ve velkém měřítku?“ zajímal jsem se.

„Ano, opravdu ve velkém měřítku. Své zboží hodlají prodávat prostřednictvím zásilkové služby. Chtějí je prodávat všude, kde lidé nakupují suvenýry – na letištích, železničních stanicích a v navštěvovaných výletních místech.“

„Kolik půdy chtějí?“

„Deset akrů.“

„Cože? Deset akrů?“

„Ano, přesně tak.“

„Co budou, proboha, dělat s deseti akry?“

„Protože ten desetiakrový pozemek je vhodný pro zřízení železniční vlečky a…“

„No ne – železniční vlečka!“

Potvrdila to přitakáním.

Chvilku jsem zauvažoval a pak jsem se zeptal: „Jednáte přímo s tou společností, anebo prostřednictvím nějakého makléře?“

„Jednám přímo se společností. Předsedou správní rady je jakýsi Seward, John C. Seward.“

Hluboce jsem se nad tím zamyslel. „Řekněte mi,“ zeptal jsem se nakonec, „celých těch deset akrů přece není v pásmu vyhrazeném pro bytovou výstavbu, že?“

„Část je vyhrazena pro bytovou výstavbu a část leží v pásmu určeném pro podnikatelské účely.“

„Jak je možné, že existuje deset akrů bez zástavby?“

„Nějaké stavby tam stojí,“ odpověděla, „ale jsou to, malé, skromné domky chudáků.“

„Jak to, že vám všechny ty pozemky patří? Proč nebyly rozprodány?“

„Protože teta byla mazaná. Věřila, že s rozšiřováním města jejich cena silně stoupne, a proto po řadu let jednotlivé parcely soustavně skupovala, jakmile byly na prodej. Nakonec se do toho pustila s nesmírnou vervou a za několik posledních zaplatila už značně vysokou cenu.“

„A teď je to všechno vaše?“

„Ano, byla jsem jedinou tetinou příbuznou. Dostala jsem majetek, s nímž si nevím rady. Nerada spravuji nějaké jmění. Jsem umělkyně. Ráda kreslím a maluji – a teď jsem odporně bohatá.“ Zamyšleně se na mne podívala. „Potřebuji manažera, nějakého chytrého muže, který mě dokáže chápat…“

„Chcete, abych vám dal dobrou radu?“ přerušil jsem ji.

„Ano, chci, od vás ji přijmu.“

„Tak si zajděte do své banky a všechno jí svěřte do správy. Povězte jim, že chcete mít jistý příjem. Ať vaše jmění promění ve spolehlivé cenné papíry a vyplácejí vám jejich výnos.“

„To bych nerada. Banky jsou příliš anonymní, příliš neosobní. Vypadalo by to, že nejsem schopná majetek sama spravovat, a proto si beru banku jako opatrovníka.“

„Budete potřebovat opatrovníka, jakmile se začnete dívat po vhodných správcích svého majetku.“

„Mohu se spolehnout na své instinkty.“

„To jen dokazuje, že potřebujete strážce,“ upozornil jsem ji.

„Já vím, co dělám,“ odpověděla dotčeně.

„No budiž. Tak to nechme plavat. Kdy se máte sejít s Nickersonem?“

„Někdy dnes odpoledne.“

„Řekněte mu, ať táhne k ďasu,“ radil jsem jí.

„Tohle je velký kšeft, Donalde. To víte – kdybych dokázala, aby bylo schváleno usnesení o změně plánu výstavby, mohla bych…“

Potřásl jsem hlavou na znamení nesouhlasu.

„Proč ne?“ otázala se.

„To nedokážete.“

„A proč bych to neměla dokázat?“

„Protože jste úplně nezkušená,“ odpověděl jsem jí na rovinu. „Ten nový podnik nechce pozemek o rozloze deseti akrů s železniční vlečkou.“

„Ale oni to chtějí! Už na to složili velkou zálohu v hotovosti.“

„Jenže Nickerson to hraje mazaně,“ pokračoval jsem. „Těch patnáct táců byl jen první krok.“

„Já jsem už ale do toho vložila tolik peněz, že…“

„Právě s tím Nickerson počítá. A až do toho vrazíte pětadvacet tisíc, budete muset platit ještě víc. Budete nucena dát dalších dvacet tisíc. A až do toho kšeftu vložíte tolik, že si nebudete moci dovolit z něj vycouvat, přijmete Nickersona za společníka.“

„Ale, Donalde. To… to je tak moc a vypadá to tak šíleně, že…“

„Tak poslouchejte,“ přerušil jsem ji uprostřed věty. „Jednáte s lotrovskou městskou správou. Jednáte s lumpem. Ten se teď stal hlavním svědkem v případu vraždy. Až se dostane na lavici svědků, bude se moci přetrhnout. Převezte ho! Pošlete ho k ďasu! Žádala jste mě o radu, a já jsem vám ji dal. Může, anebo nemusí být cenná, ale v každém případě stojí za dvě míchaná vajíčka a šálek kávy.“

Zrudla ve tváři. „Nepokoušela jsem se… ne, tak to není. Chtěla jsem vám předložit nabídku. Líbíte se mi. Potřebuju někoho, kdo by…“

„To pusťte z hlavy!“ řekl jsem jí. „Zajděte si do banky. Udělejte, co jsem vám radil.“

Zřejmě se rozzlobila. „Vy si myslíte, že nemám spoléhat na své instinkty? Máte za to, že jsem se spřáhla s nějakým podvodníkem? Jste snad vy podvodník? Nabízím vám možnost ošulit mě – a přijmete to? Vy ne! Říkáte mi, abych šla do banky – a pak mi radíte, abych se nespojovala s lidmi, kteří…“

Ozval se telefon a nepřestával vyzvánět. Znechuceně vykřikla, zvedla sluchátko, řekla „Haló“ a zamračila se.

„To je pro vás, Donalde,“ oznámila mi stroze.

Vzal jsem od ní sluchátko a uslyšel jsem hlas Elsie Brando vé: „Ten případ náhle dostal širokou publicitu. Barney Quinn v Santa Aně cosi vyhlásil. Jsme v tom namočeni až po krk a Berta Coolová zuří. V naší kanceláři jsou dva reportéři od novin.“

„Tak je tam zdržte! Hned tam budu,“ odpověděl jsem.

„Co znamená to ‚hned‘?“ zeptala se Elsie pochybovačně.

„Znamená to, že skutečně hned.“

Vzal jsem si klobouk a řekl: „Děkuji za snídani, moje milá.“ Po těch slovech jsem vyrazil ke dveřím.

KAPITOLA XI

Když jsem vstoupil do kanceláře, v očích Berty Coolové se objevil výraz úlevy. Novináři ji silně otravovali. Byli to dva reportéři a fotograf. Všechny jsem přivítal podáním ruky. „Tak copak byste se rádi dověděli, mládenci?“ zeptal jsem se jich. Byli to správní chlapi, nechodili kolem horké kaše a rovnou mi položili otázku, jestli pracuji pro obviněné v případu Endicottovy vraždy.

„Copak jsou dva?“ podivil jsem se.

„Možná jsou.“

„Pracujeme pro Barneye Quinna,“ odpověděl jsem.

„Jak to, že si vzali za obhájce Barnarda Quinna?“

„Copak to není dobrý advokát?“

„To nevím, jen se divím, proč si vybrali zrovna jeho,“ dotíral reportér.

„Na to byste se měli raději zeptat Ansela.“

„Podívejte se, Lame, vy na tomhle případu pracujete už několik dní. Jel jste do Citrus Grove a začal jste tam šmejdit v archivech novinových redakcí. Vyptával jste se na Endicotta.“

„To máte pravdu,“ připustil jsem.

Berta Coolová si po mých slovech povzdechla: „Já jsem jim to ale, Donalde, zapřela.“

Sedl jsem si na okraj stolu a usmál jsem se. „Novinám nelžete, Berto! Buď jim říkejte pravdu, anebo mlčte!“

„Tak přece je to pravda? Byl jste tam pátrat po případu Endicottova zavraždění?“

„To jsem neřekl.“

„Co jste tedy řekl?“

„Byl jsem v Citrus Grove služebně. Prohlížel jsem si staré svazky listu Citrus Grove Clarion, A ptal jsem se na Endicotta.“

„Není to snad totéž?“

„Ne, to není jedno a totéž.“

„Proč ne?“

„Protože jsem pátral po něčem, co nijak nesouviselo s vraždou. O tom, že byl Endicott zavražděn, jsem se dověděl až z rozhovoru s pracovníky redakce.“

„To je nesmysl!“

„To je pravda, mládenci. Říkám vám to docela upřímně.“

„Po čem jste tam vlastně pátral?“

„Po něčem jiném.“

„Oč vám šlo?“

„Hledal jsem jisté informace pro klienta, jehož jméno nemohu prozradit. Mohu vám však sdělit, že Citrus Grove se snad brzy stane centrem jedné z největších akcí výstavby průmyslu v této části naší země. Velká automobilka z východu USA hledá vhodné místo pro montážní podnik na západě –, místo o patřičné rozloze, se železnicí a potřebnými podmínkami pro výstavbu bytů a všeho, co s tím souvisí.

Za vhodné místo bylo předběžně zvoleno město Citrus Grove. K získání potřebných pozemků, které společnost potřebuje, je nezbytné změnit omezení vyplývající z urbanistického plánu pro jednu parcelu sousedící s pozemky, které dotyčná společnost již potají koupila. V zájmu rozvoje města, v zájmu zvýšení industrializace jižní Kalifornie by měla být změna urbanistického plánu zcela běžnou záležitostí. Teď došlo k určitému zdržení a společnost je tím znepokojená. Objevily se názory, že jisté vlivné osobnosti města na tom chtějí něco trhnout a společnost požaduje, aby se vzniklá situace vyšetřila. Společnost nehodlá investovat kapitál ve městě, kde panuje korupce.“

„Můžeme uvést, že máme tuhle informaci od vás?“ ptali se reportéři.

„Ano, můžete.“

„I o tom podniku, který má být v jižní Kalifornii?“

„Ano.“

„Co to bude za podnik?“

„To vám nemohu prozradit.“

„Říkal jste, že je to automobilka z východní části USA.“

„To jsem řekl, a můžete moje slova citovat, ale nedivte se příliš, jestli to nakonec bude podnik obdobné velikosti nějakého zcela jiného průmyslového odvětví.“

Tužky reportérů se zuřivě míhaly, jak si dělali do notesů poznámky. Berta na mě ohromeně hleděla a její tvář vyjadřovala nevíru a překvapení.

„A co jste hledal v Citrus Grove, když jste prohlížel staré ročníky novin?“

„Pokoušel jsem se zjistit určité personální údaje o jisté osobě.“

„Potom jste jel do Susanville?“

„Ano, pak jsem jel do Susanville.“

„Tam jste se setkal se šerifem orangeského okresu, a ten vás spěšně vykázal z města?“

„Byl jsem požádán, abych opustil město, a prokázal tak přátelskou službu jisté osobě z tamějšího velitelství policie.“

„Proč?“

„Protože – jak to teď chápu – policie připravovala léčku, do níž chtěla nalákat osobu, o které se domnívala, že zavraždila Karla Carvera Endicotta. Tehdy jsem to nevěděl. Vyzvali mě, abych z města laskavě odjel, a protože jsem byl přesvědčen, že stopa, kterou jsem sledoval, nikam nevede, poslechl jsem.“

„Lze se oprávněně domnívat, že osoba, po které jste pátral, je nějak zapletená do korupce, o níž jste se zmínil?“

„Přijde na to, čemu říkáte ‚oprávněně‘ se domnívat. Jestli se to chcete domnívat, budiž. Jestliže ovšem tuto domněnku zveřejníte, můžete se vystavit nebezpečí, že budete žalováni pro pomluvu.“

Novináři o tom pouvažovali. „Jak jste se vůbec dostal k tomuhle Endicottovu případu?“

„Najal si nás Barney Quinn.“

„Kdy to bylo?“

„Dnes v časných ranních hodinách.“

„Zavolal vás telefonem?“

„Ano, jednali jsme o té záležitosti telefonicky.“

„Kde jste jednali pak?“

„V jeho kanceláři.“

„Není zvláštní shoda okolností, že jste v několika posledních dnech začal pracovat na dvou případech souvisejících s městem Citrus Grove?“

„Záleží na tom, co máte na mysli. Domnívám se, že za to může list Citrus Grove Clarion. Ten přinesl článek o tom, že pátrám po informacích týkajících se vraždy Karla Endicotta. Onen článek si přečetl Barney Quinn. Příliš by mě nepřekvapilo, kdyby to mělo něco společného s tím, že nás zapojil do tohoto případu.“

„Co hodlá podniknout paní Endicottová? Bude spolupracovat s úřady?“

„Na všechno, co se týká paní Endicottové, se budete muset zeptat Quinna.“

„Proč John Ansel, o němž se předpokládalo, že před několika lety zahynul v amazonské džungli, nikdy neoznámil, že je naživu?“

„Na to se musíte zeptat Quinna.“

„Proč se Ansel skrýval?“

„To já nevím. Možná po něčem pátral na vlastní pěst. Zeptejte se na to Quinna.“

„Je pravda, že paní Endicottová už před smrtí svého manžela věděla, že je Ansel naživu?“

„Podívejte se, mládenci,“ řekl jsem, „tímhle jen ztrácíte spoustu času. Dostali jste zatraceně dobrý případ. Proč neodejdete a nedáte ho do novin? Víte až moc dobře, že vám nemůžeme povědět vůbec nic o tom, co hodlají podniknout hlavní osoby případu. Jediným, kdo by vám mohl něco takového sdělit, je Barney Quinn. Já jsem udělal, co jsem mohl. Pracujeme na tom Endicottovu případu. Chtěli jste příběh – a ten jsem vám dal z naprosto nového zorného úhlu.“

Žurnalisté na sebe pohlédli a přikývli na souhlas. Fotoreportér si udělal můj snímek, jak sedím na okraji Bertina stolu. Také si vyfotografoval Bertu a mě, jak se spolu „radíme“ a podáváme si ruce.

Pak se s námi rozloučili rovněž podáním rukou a odešli.

„Vy jste ale hajzl!“ osopila se na mě Berta. „Za tohle vás ukřižujou!“

„Zač by mě měli ukřižovat?“

„Za všechny ty bláznivé informace.“

„Dočkejte času jako husa klasu!“ odpověděl jsem.

KAPITOLA XII

Článek přinesla odpolední vydání deníků i večerníky pod křiklavými titulky na prvních stránkách. Večerník listu Citrus Grove Clarion uveřejnil také prohlášení Baileye Crosseta, člena městské rady Citrus Grove.

Crosset rozhodně popřel utrhačné obvinění „neodpovědným losangeleským detektivem“, že některý člen nebo někteří členové městské rady v Citrus Grove zaujímají vyčkávací stanovisko nebo se staví do cesty pokroku. Přiznával, že se důvěrně jednalo o změně urbanistického plánu v souvislosti s určitým pozemkem. Městská rada prý tuto otázku neoficiálně zvažuje.

Crosset uváděl, že nikdy nedostal ani neočekával žádné peníze za cokoli ve vztahu k plnění svých úkolů v městské radě. Jako politik však prý měl právo přijímat příspěvky na svou volební kampaň. Tak prý obdržel od Druda Nickersona příspěvek na svou volební kampaň ve výši dvou tisíc dolarů. V době, kdy dostal od Nickersona ty peníze, se domníval, že dar není vázán žádnými podmínkami, ale nyní prý bude žádat příslušné vyšetření. Kdyby se ukázalo, že je Nickerson jakkoli zainteresován v otázce změny urbanistického plánu, je to pro něj, radního Crosseta, úplnou novinkou. Z principiálních důvodů prý hodlá hlasovat proti změně urbanistického plánu, a prokázat tak, že v souvislosti s rozhodováním o této otázce rozhodně nepřijal žádné peníze.

Článek pokračoval sdělením, že Drude Nickerson, od něhož Crosset dostal podle svého prohlášení příspěvek ve výši dvou tisíc dolarů na volební kampaň, je týž Drude Nickerson, který je svědkem v případu zavraždění Karla Endicotta, ale vzhledem k vývoji vyšetřování této vraždy není pro novináře k dosažení.

Noviny města Santa Ana uveřejnily článek o velkém výrobním podniku z východu USA, který hledá vhodné místo pro novou továrnu. V článku dále stálo, že zatímco původně pronikly zvěsti, že si výrobce předběžně vybral město Citrus Grove, nyní se proslýchá, že se pro dotyčný velký průmyslový podnik uvažuje o pozemcích u Santa Any.

Zatelefonovala mi Stella Karisová. Byla tak rozvztekaná, že sotva mohla mluvit. „Co jste mi to, sakra, provedl? Proč jste to udělal, vy podrazácká kryso? Vy…“

„Mírněte se!“ okřikl jsem ji. „Řekl jsem vám přece, že žádnou informaci, kterou mi sdělíte, nebudu považovat za důvěrnou.“

„Je možné, že jste to tak řekl, ale způsob, jakým jste to pověděl – vy… vy…“

„Teď poslouchejte a uklidněte se! Když jsem byl posledně u vás, pokoušeli se vymámit od vás dalších deset táců – navíc k těm patnácti, které jste jim už dala. Ale od té doby jste o tomhle dodatečném výpalném neslyšela, že?“

„Ne, už se o to nepokoušeli,“ souhlasila.

„A také o tom už neuslyšíte. Držte se a nebuďte blázen! Svěřte své jmění do správy bance a začněte malovat nahotiny.“ Po těch slovech jsem zavěsil.

Telefon znovu zazvonil a ve sluchátku se ozval zdvořilý, příjemný hlas.

„Je to pan Lam?“

„Ano.“

„Tady je Homer Garfield, prezident Obchodní komory v Citrus Grove.“

„Dobrý den, pane Garfielde. Jak se daří?“

„Děkuji za optání, velmi dobře, pane Lame. V tisku jsem četl všelijaké zprávy o možném rozmachu města Citrus Grove. Autorem těchto zpráv jste pravděpodobně vy.“

„To je pravda.“

„Smím se vás zeptat, jestli máte nějakou aktuální informaci?“

„Zeptat se můžete.“

„Tak máte něco nového?“

„Ano, mám.“

„Můžete mi říci, oč jde?“

„To nemohu.“

„Proč nemůžete?“

„Nemohu vám povědět nic jiného, než jsem řekl novinářům,“ odpověděl jsem. „Mohu vám ovšem sdělit, že váš večerník přináší prohlášení Baileye Crosseta o příspěvku na volební kampaň, který mu dal Drude Nickerson. Proč se neobrátíte na Druda Nickersona a nezjistíte si, jak to bylo s tím jeho příspěvkem? Proč se nezeptáte ostatních členů městské rady, zda také oni dostali příspěvek na volební kampaň?“

„Nickerson není k dosažení.“

„Co to má, hrome, znamenat?“ odpověděl jsem otázkou. „Jste přece hlavním představitelem Obchodní komory. Kdo vám chce namluvit, že Drude Nickerson není k dosažení? Hodláte nečinně přihlížet a dopustit, aby podnik, který ročně vyplácí na dvacet milionů dolarů na mzdách, přešel do Santa Any, protože vaše město je tak zatraceně podfukářské, že velký podnik nedokáže prosadit rozumnou změnu urbanistického plánu? Chcete dopustit, aby parta bídných politikářů zmařila vyhlídku na tržbu dvaceti milionů dolarů, které by ročně plynuly do kapes vašich obchodníků – jen proto, že dotyční pánové chtějí dostat mizerné příspěvky na své volební kampaně?“

Odkašlal si a řekl: „Právě o tomhle chci s vámi hovořit, pane Lame. Chci se o tom dovědět něco víc.“

„V tom případě telefonujete na špatnou adresu,“ odpověděl jsem. „Váš státní zástupce zastává volenou funkci. Váš šerif je také volený funkcionář. Kdo vám tedy, hrome, může zabránit vejít v této záležitosti ve styk s Drudem Nickersonem? Vy si jen klidně sedíte, točíte si palci mlýnek, a Santa Ana shrábne ten podnik pro sebe.“

Znovu si odkašlal. „Mohu se zeptat, kde jste vzal tu informaci o dvaceti milionech na mzdách ročně?“

„To mám ze své hlavy,“ odpověděl jsem a zavěsil.

Vydal jsem se hledat sekretářku, kterou Karl Carver Endicott vyhodil, tu, jež svého času řekla paní Endicottove, že její bývalý šéf poslal Johna Ansela na jistou smrt.

Nalézt ji nebyl žádný problém.

Jmenovala se Helena Manningová. Byla to docela hezká modrooká blondýnka s poněkud vyvinutější sedinkou. Nepochybně však mohla virtuózně psát na stroji.

Pracovala v kanceláři a její zaměstnavatel si nepřál, aby mluvila o své práci, a ona rovněž nechtěla o tom hovořit. Nakonec jsme se dohodli, že spolu půjdeme na večeři.

Vrátil jsem se do své kanceláře a ohlásil jsem se.

„Máte tady telegram,“ oznámila mi Elsie Brandová. Byl od Barnarda Quinna. Stálo v něm pouze: „Dobře, pokračujte.“

Zatelefonoval mi reportér z redakce listu Citrus Grove Clarion a žádal o rozhovor.

„O té vraždě nemohu hovořit,“ odmítl jsem. „Musíte se obrátit na pana Quinna a…“

„Do háje s vraždou!“ přerušil mě a jeho hlas svědčil o nervovém vypětí. „Co je s tou továrnou?“

„Mluvil jste o tom s prezidentem vaší obchodní komory?“ zeptal jsem se.

„Jestli jsem já hovořil s ním?“ odpověděl nervózně. „To on mluvil s námi!“

„Pohovořil jste si s Drudem Nickersonem?“ položil jsem mu další otázku.

„Teď poslouchejte,“ pokračoval neodbytně. „Co s tím vším má společného Drude Nickerson?“

„Jen jsem se vás ptal, jestli jste s ním mluvil.“

„Ne, nehovořil jsem s ním,“ odpověděl stroze.

„Domníval jsem se, že si s ním promluvíte.“

„Tak dávejte pozor,“ řekl. „Něco se děje. Další člen městské rady prohlásil, že i on dostal od Nickersona dva tisíce dolarů jako příspěvek na svou volební kampaň. Tvrdí, že to nebylo v žádné souvislosti se změnou urbanistického plánu. Řekl, že hodlá vyšetřit všechna fakta a okolnosti tohoto případu, a jestli mu ty peníze Nickerson dal ve snaze přimět ho, aby hlasoval pro změnu urbanistického plánu, bude hlasovat proti tomuto návrhu.“

„Máte to ale ve své městské radě prima partu!“ poznamenal jsem.

„Myslíte to jízlivě?“

„Proč bych to měl myslet jízlivě?“ odporoval jsem. „Co to říkáte? Ti lidé přijali příspěvky na svou volební kampaň. Teď prohlašují, že jestli ty peníze měly cokoli společného s jednáním o změně urbanistického plánu, budou hlasovat proti změně.“

„Počkejte okamžik,“ vyzval mě reportér. „Myslíte si, že je to tak správné?“

„Co má být správné?“

„Zda bude z jejich strany správné hlasovat proti změně urbanistického plánu, když by dotyčná změna mohla přinést velký prospěch obyvatelům města?“

„To znamená posuzovat celou záležitost z finančního hlediska. Ti členové městské rady o tom uvažovali z hlediska osobní poctivosti. Překvapuje mě, že by vás mohlo vůbec napadnout, že existují nějaké finanční machinace v souvislosti s rozhodováním, které je otázkou poctivosti každého člena vaší městské rady. Už nemám co dodat,“ řekl jsem a zavěsil.

Počkal jsem deset minut a zavolal jsem Homeru Garfieldovi, prezidentovi Obchodní komory v Citrus Grove.

„Dověděl jsem se, že další člen městské rady přiznal, že dostal od Nickersona dva tisíce dolarů jako příspěvek na svou předvolební kampaň,“ začal jsem rozhovor.

Teď zněl Garfieldův hlas opatrně: „Ano, to je pravda.“

„Hovořil jste s Nickersonem?“

„Už jsem vám řekl, že Nickerson není k dosažení.“

„To ho chcete nechat, aby v tom pokračoval? Proč zrovna on by měl rozdávat tisícové příspěvky na volební kampaň?“

„Příspěvky ve výši dvou tisíc dolarů jsou pro kandidáta na funkci člena městské rady značně vysoké,“ poznamenal suše Garfield.

„To máte pravdu,“ přisvědčil jsem. „Také byste se mohl Nickersona zeptat, jaké další příspěvky byly věnovány na volební kampaně. Bylo by zajímavé vědět, zda ty čtyři tisíce byly jediné příspěvky, které na ten účel věnoval.“

„Smím se vás zeptat, pane Lame, proč se o to zajímáte?“

„Mám zájem o poctivé spravování veřejných záležitostí,“ odpověděl jsem. „Mám zájem o prosazování ideálů naší země. Mám zájem o to, aby obchodníci z vašeho města ve vás neviděli nespolehlivého slabocha, který dovoluje, aby se Nickerson schovával za sukně státního zástupce jen proto, že je svědkem případu vraždy.“

„Státní zástupce mi říká, že jste v tom případu vraždy zainteresován.“

„To má pravdu.“

„A že byste rád Nickersona zdiskreditoval.“

„Rád bych zjistil fakta,“ opravil jsem ho.

„Říká také, že nehodlá dovolit, aby byl jeho úřad vmanévrován do pozice, kdy by musel tahat za vás horké kaštany z ohně.“

„Znamená to, že vy si s Nickersonem nemůžete pohovořit?“

„Říká, že je to tak.“

„A že ho nebude moci vyslechnout ani velká porota?“

„Na to jsem se ho neptal.“

„Smím se vás zeptat, pane Garfielde, čím se zabýváte?“

„Mám tady železářství.“

„Ve městě Santa Ana nemáte žádný majetek?“

„Ne, nemám.“

„Žádné volné parcely?“

„Hm, ano – mám v Santa Aně nějaké výnosné pozemky.“

„Rozumím,“ podotkl jsem.

„Co tím myslíte?“

„Jen jsem se tak zeptal. Jste na tom dost bledě. Nechtěl bych být na vašem místě. Jestli ten nový podnik půjde do Citrus Grove, nic vám to nevynese. Když ho získá Santa Ana, každý řekne, že jste Citrus Grove zradil. Je to pro vás zatraceně složitá, prekérní situace.“

Nechal mou otázku bez odpovědi a řekl: „Jediná automobilka, která by měla důvod něco takového podnikat, rozhodně popírá, že by podobnou akci plánovala.“

„Jen si vzpomeňte,“ namítl jsem, „jak britští oficiální představitelé jednomyslně zapírali, že Británie hodlá opustit zlatý standard!“

Zřejmě o tom přemýšlel.

„Jestli žádná společnost nemá v úmyslu postavit zde takový závod,“ pokračoval jsem, „jak je možné, že nejméně dva, možná ale všichni členové vaší městské rady dostali po dvou tisících dolarů na výdaje spojené s předvolební kampaní?“

„Právě tohle mi dělá starosti,“ zablekotal.

„Mělo by vám to vrtat hlavou,“ řekl jsem. „Dovolte, abych se vás zeptal ještě na něco jiného. Mohly by nějaké otázky, které byste položil Nickersonovi ohledně jeho příspěvků na volební kampaně, nějak ovlivnit jeho svědectví v případu Endicottovy vraždy?“

„Nevidím důvod, proč by měly.“

„Ani já si to nemyslím,“ přitakal jsem. „Ale proč mu tedy státní zástupce brání ve styku s veřejností? Já ale už musím končit, pane Garfielde. Mám dojednanou schůzku na večeři. Sbohem.“

KAPITOLA XIII

Helena Manningová se na naši schůzku vyšňořila. Dovedla si vybrat oblečení. Zřejmě byla v salonu krásy a měla cosi nedefinovatelného, co některým ženám umožňuje, aby na nich každé šaty vypadaly jako pařížské modely.

Dali jsme si dva koktejly. Při objednávání večeře nejdříve počítala kalorie, ale snadno se dala zviklat číšníkem, jídelním lístkem a mými návrhy. Dala si krabí koktejl, avokádový a grapefruitový salát, rajčatovou krémovou polévku, filet mignon, pečená rajčata a závin a la mode.

Pak jsme šli do jejího bytu. Přinesla láhev mátového likéru. Ztlumila osvětlení, protože po dlouhém dni v kanceláři ji od prudkého světla bolely oči. Dala si nohu přes nohu – měla je hezké. V tlumeném světle bytu vypadala tak na dvaadvacet let a působila skvělým dojmem.

Kdybych ji viděl v plném denním světle třískat do psacího stroje v kanceláři, kde byla zaměstnaná, hádal bych jí pětatřicet a zdála by se mi unavená.

„Co se chcete dovědět?“ zeptala se.

„Pracovala jste u Karla Carvera Endicotta?“ odpověděl jsem jí otázkou.

„Ano, pracovala jsem u něj.“

„Jakou práci jste u něj vykonávala?“

„Byla jsem jeho osobní sekretářkou.“

„Jaký to byl šéf?“

„Skvělý!“

„Byl ohleduplný?“

„Nesmírně.“

„Existoval mezi vámi nějaký důvěrný vztah?“

„Rozhodně ne,“ odpověděla s nádechem roztrpčenosti v hlase. „Náš vztah byl výhradně služební. Kdyby nebyl natolik gentleman, aby vztah mezi námi takový zůstal, jsem natolik dáma, abych na tom trvala.“

„Byla jste hodně zasvěcená do jeho záležitostí?“

„Ano, to jsem byla.“

„A jak to bylo s jeho počestností?“

„Byl naprosto, úzkostlivě počestný. Pracovalo se mi u něj velice dobře.“

„Proč jste tedy od něj odešla?“

„Z osobních příčin.“

„Jaké to byly důvody?“

„Dala jsem výpověď.“

„Proč?“

„Jistým způsobem se změnila atmosféra v kanceláři.“

„Jak se změnila?“

„To se dá těžko vysvětlit. Nelíbily se mi některé z dívek, které byly v kanceláři. Měla jsem možnost zaměstnání kdekoli. Nemusela jsem snášet prostředí, které mi nevyhovovalo. Proto jsem odtamtud odešla.“

„Neodcházela jste nějak roztrpčená?“

„Rozhodně ne. Pan Endicott mi dal velice příznivé doporučení. Jestli chcete, mohu vám je ukázat.“

„Rád bych se na ně podíval.“

Odešla do ložnice a po chvilce se vrátila s dopisem napsaným na firemním dopisním papíru Endicottových podniků. Byl to vřelý dopis doporučující Helenu Manningovou jako schopnou sekretářku, která u Endicotta pracovala řadu let a odchází od něj z vlastní vůle. Na závěr šéf napsal, že jejího odchodu lituje.

Složil jsem dopis a zeptal jsem se: „A krátce poté jste si šla pohovořit s paní Endicottovou, že?“

„Co to povídáte? Já že jsem si s ní šla pohovořit?“ zvolala dotčeně.

„Ano, vy!“

„Rozhodně ne,“ trvala na svém. „Jednou či dvakrát jsem viděla paní Endicottovou v kanceláři. Věděla jsem, kdo to je, a samozřejmě jsem se s ní pozdravila a prohodila pár slov, ale to je všechno.“

„Poté, co jste odešla z místa sekretářky, jste s ní už nemluvila?“ zeptal jsem se.

„Možná jsem ji někdy pozdravila, když jsem ji potkala na ulici, ale už se na to nepamatuji.“

„Netelefonovala jste jí a neptala jste se, kde byste se mohly sejít, protože jí potřebujete něco sdělit?“

„Rozhodně ne.“

„Tak prima,“ pokračoval jsem. „Mohla byste mi to odpři-sáhnout?“

„Proč bych to dělala?“

„Mohl bych oznámit svým zaměstnavatelům skutečná fakta a vyvrátit fámy, které kolem toho kolují.“

„Já ale opravdu nevidím důvod, abych něco takového prohlašovala.“

„Tak je to pravda, že?“

„Samozřejmě je to pravda. Nelhala bych.“

„V tom případě to můžete přísežně prohlásit.“

Několik okamžiků mlčela a pak se zprudka zeptala: „Jak jste se o tom dověděl?“

„O čem?“

„O tom, že jsem šla v té záležitosti za paní Endicottovou.“

„Neblázněte!“ řekl jsem jí na to. „Nezašla jste za ní. Hodláte mi to přece odpřisáhnout.“

„No budiž,“ připustila nahněvaně. „Navštívila jsem ji a pověděla jí, co měla podle mého soudu vědět.“

„Co vám vadilo na Karlu Endicottovi?“ zeptal jsem se.

„Všechno,“ odpověděla roztrpčeně. „Po tom, co všechno jsem pro něj udělala! Obětovala jsem mu nejlepší léta svého života. Byla jsem vůči němu loajální, naprosto oddaná. Dělala jsem pro něj věci, které… Zavírala jsem oči nad věcmi… Nikdy jsem si vůbec nepřipustila myšlenku, že mě klame. A pak si tam vzal toho mladého fracka! Nebylo by to tak zlé, kdyby ta holka něco dovedla. Ale ona neuměla ani psát na stroji! Neznala vůbec nic. Byla to jen taková malá běhna, která si ho dokázala omotat kolem prstů a…“

„A vy jste mu udělala scénu?“ dohadoval jsem se.

„Ne, neudělala jsem mu scénu,“ odpověděla. „Prostě jsem mu řekla, že když si chce vydržovat milenku, měl by ji mít v bytě a neohrožovat podnik tím, že ji bude zaměstnávat v kanceláři. Také jsem mu pověděla, že jestli jsem hlavní sekretářka, chci, aby to bylo jasné, a že si nepřeji, aby mi poroučela nějaká kurvička s hezkou tvářičkou i postavou, ale s prázdnou hlavou.“

„Tak on vás vyhodil?“

Dala se do pláče.

„Vyhodil vás?“ opakoval jsem otázku.

„Vyhodil mě, mizera!“ přitakala mezi vzlyky.

„Tohle už je lepší,“ poznamenal jsem. „Šla jste tedy za paní Endicottovou. Co jste jí řekla?“

„Pověděla jsem jí, co se stalo – že Karl Endicott poslal Johna Ansela a s ním ještě jednoho muže do amazonských džunglí. Věděl, že je to ve skutečnosti legalizovaná vražda. Chtěl se obou dvou zbavit.“

„Kdy jste se to dověděla?“

„Věděla jsem to, když jsem hovořila s paní Endicottovou.“

„Jak dlouho předtím jste to zjistila?“

„Nebylo to nijak příliš dlouho předtím.“

„Proč jste se to nedověděla dřív?“

„Protože… protože jsem nebyla ochotná brát v pochybnost důvody, proč to udělal.“

„Jak jste se dověděla, co je čeká v amazonských džunglích?“

„V téže době tam bylo několik jiných lidí v expedici podniknuté s poctivými úmysly – a ti lidé tam zahynuli. Endicott o jejich záhubě věděl.“

„Jak to mohl vědět?“

„Byla to expedice vyslaná jinou petrolejářskou společností a Endicott o ní dostával zprávy.“

„Jak je dostával?“

„Písemně.“

„Kde je ta korespondence?“

„Myslím, že v jeho registratuře.“

„Když jste odtamtud odcházela, nevzala jste si ji s sebou?“

„Ne, ale kéž bych si ji vzala!“

„Máte její fotokopie?“

„Ne, nemám.“

„Nemůžete tedy to, co víte, nijak dokázat?“

„Jedině mohu tvrdit, že jsem ty dopisy viděla. Některé jeho dotazy na výsledky expedice jsem sama psala na stroji.“

„Když jste odcházela, vypořádal se s vámi Endicott? Mám na mysli hmotnou stránku.“

„Proč by to dělal?“

„Udělal to, anebo neudělal?“ naléhal jsem.

„Ne, neudělal.“

„Takže vy jste odkázaná na svůj výdělek?“

„Jsem pracující žena.“

Prohlížel jsem si ji. Před šesti lety byla určitě docela fešanda. I teď to byla hezká mladá žena. Tenkrát jí bylo devětadvacet, a dnes pětatřicet.

„Bylo by nepříjemné, kdyby něco z toho proniklo na veřejnost,“ poznamenal jsem.

„Jak to? Proč?“

„Zaměstnavatelé nemají rádi sekretářky, které chodí za manželkami svých šéfů a vyprávějí jim o tom, co dělají jejich manželé,“ řekl jsem.

Chvilku o tom uvažovala. Já jsem se podíval na hodinky. „Sakra, Heleno,“ řekl jsem, „musím sebou hodit. Dělám na tomhle Endicottovu případu a musím vyřídit tisíc a jednu věc. Jsem vám nesmírně vděčný, že jste mi věnovala večer.“

„A já vám děkuji za báječnou večeři,“ odpověděla. Šla mě vyprovodit ke dveřím. Políbil jsem ji na dobrou noc, ale bylo to jen letmé políbení. Měla hlavu plnou starostí, potřebovala přemýšlet a zřejmě si přála, abych už zmizel.

KAPITOLA XIV

Starostovi Taberovi bylo kolem pětapadesáti let. Měl silně vystupující lícní kosti, tlusté rty, chladné šedivé oči a byl zvyklý velice rychle hovořit, takže jeho řeč připomínala kulometnou palbu.

Cooper Hale byl malý, obtloustlý a klidný. Prohlédl si mě, uhnul zrakem, opět se na mě zahleděl a zase oči odvrátil.

Berta nás vzájemně představila a oba muži si se mnou podali ruce. Řeči se ujal Taber.

„To, co se dostalo na veřejnost, je nešťastné, velice trapné. Podle všeho to vyšlo z téhle kanceláře. Ještě nevím, z jakých zdrojů jste ty informace čerpal, Lame, a ani za mák mi na tom nezáleží. Mohu říci jen to, že správa města Citrus Grove byla křivě nařčená z toho, že propásla důležitý okamžik, že jsme dopustili, aby se nějaký mizerný urbanistický plán stal překážkou rozvoje města.“

Na okamžik se přerušil, zhluboka se nadechl a znovu začal chrlit slova. „Mně se to nelíbí. Tak se nebojuje! Jestli máte nějakou oprávněnou stížnost vůči městu, přijeďte do Citrus Grove a povězte nám to. Nevím, oč vám jde, co hodláte podniknout. Je mi známo, že jste zainteresován na tom případu Endicottovy vraždy, a i když prozatím nehodlám veřejně vznést přímé obvinění, nemohu se zbavit dojmu, že tady existuje nějaká spojitost.“

„Domníváte se, že informace, kterou jsem získal, je falešná?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě je falešná.“

„A jak je to s příspěvkem na Crossetovu předvolební kampaň?“ pokračoval jsem v dotazech.

„Víte, tohle je náramně prekérní záležitost. Mám Crosseta velice rád a nesmírně si ho vážím. Je to člověk navýsost poctivý. Řídí se tak přísnými zásadami a jeho normy počestnosti jsou tak přísné, že silně zveličuje cokoli, co by mohlo vrhnout sebemenší stín na jeho charakter. Strašně mě mrzí, co se stalo.“

„Tak takový je Crosset?“ poznamenal jsem.

„Je oprávněn přijímat peníze na svou předvolební kampaň, za předpokladu, že tak činí v dobrém úmyslu.“

„To máte pravdu.“

„Tak proč chodit s tou věcí na buben?“ otázal se Taber.

„Pokud se nemýlím, vzdal se funkce, že?“

„Ano, odstoupil.“

„Proč?“

„Protože, jak už jsem vám vysvětloval, jsou jeho názory týkající se počestnosti tak přísné, že to přehání.“

„A co ti další?“

„Kteří další?“

„Ti další, kteří rovněž dostali po dvou tisících dolarů na předvolební kampaně.“

„Vy víte, že je dostal i někdo další?“

„Dovídám se, že jeden z nich přiznal, že takový příspěvek obdržel.“

„No budiž – a co je na tom špatného?“

„Nic.“

„Tak proč to vytahovat na veřejnost?“

„Já jsem s tím na veřejnost nevyšel.“

„Ale zeptal jste se na to.“

„Snažil jsem se blíže poznat situaci.“

Hale poposedl v křesle, zvedl hlavu a pohlédl mi do očí. „Konečně,“ ozval se, „ani vy sám možná nejste v nezranitelném postavení, Lame!“

„V jakém směru?“ zeptal jsem se.

„Z mnoha důvodů.“

„Tak je uvedťe!“

„To nemusím,“ odsekl.

„Řekněte mi aspoň jeden,“ naléhal jsem.

„Já to jen konstatuji,“ dál se vyhýbal odpovědi Hale.

„Konstatoval jste to – a teď to zdůvodněte!“

„Přece jsme sem nepřišli, abychom se tady hádali,“ zasáhl do rozhovoru starosta Taber.

„Proč jste sem vlastně přišli?“ zeptal jsem se.

„Rádi bychom s vaší firmou spolupracovali,“ odpověděl.

„Jak? V jakém směru?“

„Hovořil jste se zástupci tisku.“

„Máte snad proti tomu nějaké námitky?“ otázal jsem se.

„Máme za to, že některá sdělení pro tisk jsou neodpovědná.“

„Chtěl byste, aby Santa Ana sebrala městu Citrus Grove velkou továrnu?“

„To bych určitě nechtěl. A – jen pro vaši informaci – je nepravděpodobné, že k něčemu takovému dojde.“

„Chcete se vsadit?“ vyzval jsem starostu.

„Já nejsem sázkař, ale obchodník.“

„Jste politik?“

„Zabýval jsem se politikou.“

„A očekáváte, že se jí budete zabývat nadále?“

„Dost možná.“

„Ta společnost,“ pokračoval jsem, „chce mít svůj podnik v Citrus Grove. Už si vybrala místo a přeje si rozumnou míru spolupráce ze strany správy města. Teď ovšem vůbec nevím, co o tom napíší noviny. Je mi známo, že jeden reportér o tom má jistou představu.“

„Jakou?“

„Domnívá se,“ odvětil jsem, „že někdo s rozsáhlými styky ve vlivných politických kruzích, jenž vlastní v Citrus Grove půdu, chce dosáhnout změny plánovaného místa postavení té továrny a oddaluje vydání změny urbanistického plánu v naději, že se dozví jméno onoho podnikatele a prodá mu svůj pozemek.“

„To je úplně směšné! Naprosto absurdní, od a až do z falešné!“

„Jen jsem vás informoval o nápadu jednoho reportéra,“ poznamenal jsem.

„Kdybyste mi řekl, kdo to je, rozbil bych mu hubu,“ kasal se Cooper Hale.

„Proč byste to dělal?“ zeptal jsem se nechápavě.

„Protože na tom není ani zbla pravdy.“

„Proč byste mu vy rozbíjel hubu? Co je vám po tom?“

Hale zůstal dlužen odpověď.

„Pan Hale se domnívá, že zveřejnění takovéhohle článku obsahujícího spoustu narážek by mohlo mít nepříznivé důsledky pro něj osobně,“ vysvětloval starosta.

„Chcete říci, že má pozemky v Citrus Grove?“

„Vždycky jsem věřil, že Citrus Grove má budoucnost,“ řekl Hale pateticky. „Hodně jsem vydělal řadou výhodných investic do nemovitostí a to mě jen utvrdilo ve víře v další rozvoj města. Pro pomoc obyvatelstvu našeho města jsem přinesl značné osobní oběti.“

„To je záslužné,“ konstatoval jsem uznale.

„To skutečně je,“ potvrdil Taber.

Po jeho slovech zasáhla do rozhovoru Berta: „Víte co? Tohle kecání k ničemu nevede. Co vlastně chcete?“

„Pan Nickerson je svědkem v případu zavraždění Karla Endicotta,“ začal vykládat Taber. Já jsem mlčel.

„Právě tak je svědkem pan Hale,“ pokračoval starosta.

„Ano? A co má být?“

„Vy jste na případu Endicottova zavraždění zainteresováni,“ řekl důrazně Taber.

„Pracujeme na něm,“ potvrdil jsem.

„Ansel nemá šanci! Ani tu nejmenší. Jeho případ je naprosto vyložený.“

„To si nepochybně myslí státní zástupce,“ namítl jsem. „Pan Quinn, který je Anselovým obhájcem, má na to jiný názor.“

„Občané města jsou tím případem silně popuzeni,“ pokračoval starosta. „Tato nálada obyvatel se projeví při celém procesu. Pravda – několik porotců nepochybně bude z okolí Citrus Grove. Státní zástupce bude požadovat pro obžalovaného trest smrti a myslím, že není sebemenší naděje, že na Ansela čeká něco jiného než plynová komora.“

Já jsem neříkal nic.

„My jsme ochotni,“ pokračoval Taber, „s vámi spolupracovat. Jestli, jak se oprávněně domnívám, se skrývá za fámami, které se teď objevily v tisku, snaha odvést pozornost od Endicottova případu a zastrašit jisté svědky, pak jste možná zvolil chybnou taktiku. Daleko více byste mohl dosáhnout, kdybyste se snažil spolupracovat, a ne pomlouvat.“

„V jakém směru?“

„Státní zástupce není nerozumný člověk. Shodou okolností je to můj přítel. Považuji zajisté, že by si dal říct.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Téměř určitě se domnívám, že kdyby se Ansel přiznal, vzal by státní zástupce v úvahu, že by tím mohl ušetřit okresu velké výdaje, a nesnažil by se přimět soudce k vynesení rozsudku smrti. Fakticky by se mohlo stát, že by požadoval odsouzení na doživotí. Nemohu to tvrdit – nemluvím jménem státního zástupce. Jen se snažím vysvětlit vám situaci.“

„Já rozumím.“

„Dokonce by se Ansel mohl doznat k vraždě druhého stupně nebo k zločinu zabití.“

„Nemyslím si, že by pan Quinn byl ochoten k takovému řešení. Pan Quinn zastává stanovisko, že je Ansel zcela nevinen,“ odpověděl jsem.

„To je úplně ztřeštěný nápad. Přehlíží nesmlouvavá, zcela evidentní fakta.“

„Já dosud nejsem s fakty plně seznámen. Teprve na tom případu pracujeme,“ poznamenal jsem.

„Tak dobrá, až se s fakty plně seznámíte, dejte mi vědět,“ řekl Taber a vstal z křesla. „Vždycky mě můžete zastihnout v mé kanceláři v Citrus Grove. A mohu vám říci, že vždycky rád udělám cokoli, co prospěje zájmům našeho milého města.“

„V tom případě byste se měl raději dát do práce na té změně urbanistického plánu,“ podotkl jsem.

„Jak to myslíte?“

„Jestliže pět členů městské rady dostalo od Druda Nickersona po dvou tisících dolarů jako příspěvek do svých volebních fondů, je velice zřejmé, že na tom má někdo zájem.

Já teď mám na tu celou záležitost svůj osobní názor,“ pokračoval jsem. „Domnívám se, že každý člen městské rady dostal příspěvek na svou volební kampaň ve výši dvou tisíc dolarů, ale že je neobdržel za závazný slib, že bude hlasovat pro změnu územního plánu. Myslím si, že je dostali proto, aby pochopili, že panu Nickersonovi bude nesmírně vyhovovat, jestliže se plán nezmění, a v důsledku toho bude nová továrna postavena na pozemku, který patří jistému jeho příteli.

Teď hned vám ještě nemohu povědět všechna jména, ale doufám, že zítra v tuto dobu je budu mít.“

„Vy na tom pracujete?“ zeptal se Taber.

„Ovšem, zabývám se tím.“

„Profesionálně?“

„Doufám, že to nedělám amatérsky,“ odpověděl jsem.

„Mohl byste se s tím dostat do maléru, víte?“

„Zajisté, to bych mohl – stejně jako řada dalších lidí. Zajímalo by mě, jestli pan Crosset uvedl ty dva tisíce dolarů v přiznání k dani z příjmu.“

„Příspěvky na volební výdaje se nemusí hlásit,“ namítl pan starosta.

Já jsem se na něj beze slova usmíval.

„Aspoň si to myslím,“ dodal.

Usmíval jsem se dál.

„Udělali jsme tady všechno, co jsme mohli, Charlesi,“ zasáhl do hovoru Hale. „Nabídli jsme spolupráci. Státní zástupce je můj kamarád. Jsem ochoten učinit, co je v mých silách, ale chci, aby mi druhá strana vyšla na půl cesty vstříc.“

„Máte pravdu,“ přitakal starosta Taber. „Jen jsme se tady zastavili, abychom se s vámi seznámili. Domnívali jsme se, že patřičně oceníte náš postoj.“

„Já zase jsem hluboce přesvědčený, že vy byste měli ocenit náš postoj,“ odpověděl jsem.

„Ještě o nás uslyšíte,“ řekl na závěr Taber, načež oba muži bez podání ruky na rozloučenou odešli.

Když za nimi zapadly dveře, Bertiny oči vysílaly chladné záblesky, stejně jako brilianty na prstech jejích rukou.

„Poslouchejte, Donalde,“ vyhrkla, „co to, u všech čertů, provádíte? Vy jste ty chlapy urazil. Fakticky jste je nařkl z podvádění.“

„Měla jste ten dojem?“

„To víte, že ano.“

„Pak je velice pravděpodobné, že to stejně zapůsobilo i na ně.“

„Máte vůbec představu, o čem v tomhle případě vlastně mluvíte?“

„Samozřejmě, že mám. Nickerson dostal patnáct táců od jisté Stelly Karisové, která chtěla prosadit změnu některých ustanovení plánu výstavby města, protože se objevil podnik, který hodlá na některých jejích pozemcích vybudovat továrnu. Dověděl se o tom Nickerson, a také Hale. Tomu patří nějaké pozemky, které by sám rád onomu podniku prodal, a chce z té záležitosti Stellu Karisovou vystrnadit.

Tehdy se Hale rozhodl podplatit členy městské rady, aby rozhodně odmítli jakoukoli změnu urbanistického plánu. Protože právní předpisy bránily Hálovi podobnou akci přímo financovat, vymysleli si s Nickersonem důmyslný podvod s cílem přimět Stellu Karisovou, aby jim dala peníze v domnění, že budou vynaloženy k ovlivnění členů městské rady, aby schválili změnu plánu. Nickerson však oněch peněz použil naopak k podplacení členů rady, aby hlasovali pro ponechání územních plánů beze změny.

Mezitím se mezi obyvatelstvem Citrus Grove rozšířila fáma, že velký podnik, který by poskytl zaměstnání několika tisícům lidí, přijde jinam jen proto, že jeden z jejich politiků chce na této záležitosti vydělat. Tato zpráva značně…“

„Doufám, že si zatraceně dobře uvědomujete, co to provádíte,“ přerušila mě ostře Berta.

„To víte, že ano. Jestliže se pobouří veřejné mínění, není to žádná maličkost,“ odpověděl jsem.

„To jste tam tedy veřejné mínění setsakramentsky pobouřil. Lidé v Citrus Grove se prý sbíhají v hloučcích a nehovoří o ničem jiném než o vraždě a automobilce.“

Pět minut po půl čtvrté odpoledne týž den se sešla městská rada v Citrus Grove na mimořádném zasedání a podnikla kroky ke změně plánu urbanistické výstavby v tom smyslu, že pozemky patřící Stelle Karisové jsou začleněny do obvodu vyhrazeného pro průmyslové podnikání.

V souvislosti s vydáním tohoto usnesení ubezpečoval list Citrus Grove Clarion čtenáře, že průmyslový rozvoj, o který prozíraví funkcionáři města v několika posledních týdnech neformálně usilovali, je zabezpečený. Drude Nickerson zůstával nadále „nedosažitelný“.

V době mé nepřítomnosti v kanceláři tam dvakrát telefonovala Stella Karisová a nechala mi u Elsie Brandové vzkaz. Elsie si ho zapsala a předala mi ho, když jsem se vrátil. Slečna Karisová prý řekla, že by se ráda se mnou setkala a že mi prostě nedokáže vyjádřit slovy svou vděčnost.

Ponechal j sem to bez komentáře.

KAPITOLA XV

Značná část činnosti detektivů při soudním procesu týkajícím se vraždy spočívá ve shánění informací o porotcích. Jakmile byl případ předán soudu, dali jsme se do práce na seznamu mužů a žen uvedených v příkazu ke svolání poroty, z nichž bude vybráno dvanáct, kteří budou v procesu rozhodovat.

Berta se zabývala staršími muži a staršími ženami, já jsem měl na starosti ty mladší.

Bylo by ovšem neetické a soudu by se nelíbilo, kdybychom s dotyčnými lidmi o případu hovořili, kdybych je sledoval tak, že by o tom věděli, nebo kdybych dělal cokoli, co by mohlo být posuzováno jako snaha o jejich ovlivňování. Žádný zákon však nezakazoval náhodně si promluvit s některými známými a přáteli těchto lidí ani pátrat v soudních protokolech a zjišťovat, jak si vedli jako porotci v předchozích případech, o co v oněch procesech šlo a jak hlasovali.

Byla to zdlouhavá a úmorná práce, ale nakonec jsme měli solidní komplex zhuštěných informací.

Barney Quinn od nás tyto informace převzal a zpracoval si z nich stručné závěry. Takto zpracované charakteristiky pak velice důmyslně opatřil různými značkami a utřídil do přehledné soustavy. Krátká svislá čárka v horní části rámečku proti jménu potencionálního porotce znamenala, že dotyčný je poctivý, přímý, ale přijatelný. Jestliže byla čárka skloněná vlevo, šlo o člověka natolik přímého, že by mohl přehánět do extrému. Čárka ve spodní části čtverečku označovala člověka umíněného, neústupného a fanatického. Čárka ve vodorovné poloze znamenala, že když půjde do tuhého, dotyčný ustoupí.

Mezitím jsem stále ověřoval fakta.

Den před zahájením procesu mi zatelefonovala Stella Karisová.

„Ani jednou jste mě nenavštívil, Donalde,“ řekla vyčítavě.

„Jsem v jednom kole ve dne v noci.“

„Musíte přece jíst!“

„Nejím, jen občas něco zhltnu.“

„Mohla bych se na vás dívat, jak hltáte. Musím vám něco povědět.“

„O čem to bude?“

„O případu, na kterém pracujete.“

„Oč jde?“

„Navštívil mě pan Hale.“

„Čerta starého vás navštívil!“

„Ale ano – a hned několikrát.“

„A co chce?“

Zasmála se laškovně: „Povím vám to, ale ne telefonicky.“

„Na mou duši, Stello, věřte mi, zrovna teď nemám čas na…“

„Týká se to jednoho svědka v onom případu.“

„Dobrá, navštívím vás.“

„Kdy to bude?“

„Šlo by to dnes večer?“

„Povečeříme spolu?“

„Necháme to až po večeři,“ odpověděl jsem. „Na večeři už jsem zadaný. Nebude devět hodin příliš pozdě?“

„Ne, nebude, jen přijďte. Budu na vás čekat.“

Den jsem strávil pátráním po osobních údajích posledních osob ze seznamu možných porotců a přípravou materiálů. Na návštěvu ke Stelle jsem dorazil pět minut před devátou.

Když mi otevřela dveře a naklonila se ke mně, výstřih jejích šatů odhaloval vábné křivky, a když se otočila, aby mě uvedla do bytu, ukázala se mi v odvážně rozstřižené přiléhající sukni svádivá část nožky.

Nejdřív jsme vypili kávu, pak jsme si dali nějakou skleničku likéru, načež Stella řekla: „Poslyšte, Donalde, pan Hale chce spravovat moje nemovitosti.“

„To je prima!“ poznamenal jsem.

„Říkal jste, že bych měla jít do některé banky…“

„Podívejte se, jste tak úplně potřeštěná, že chcete předat svůj majetek do správy nějakému Hálovi?“

„Dává dohromady investiční společnost.“

„To je opravdu velice, náramně hezké – pro Coopera Hala!“

„Ke mně se chová velice přátelsky. Vás nenávidí.“

„To mi nevadí,“ řekl jsem jí.

„Myslí si, že i já vás nemůžu ani cítit.“

„Opravdu?“

„Ano, je to tak. Řekla jsem mu, že už jste za mnou nepřišel. Hale mě chtěl proti vám poštvat.“

„Jen dál,“ vybídl jsem ji, když se odmlčela. „Pokračujte!“

„A řekl mi něco, co prý nikdo neví.“

„Oč jde?“

„O jistého farmáře Thomase Victora,“ odpověděla. „Pamatujete se na tu noc, kdy byl zavražděn Endicott?“

„Ovšem.“

„Tak víte, že paní Endicottová údajně byla u benzinové pumpy přesně v devět večer – a že osudný výstřel padl také přesně v devět. Thomas Victor byl u té pumpy sedm minut před devátou, aby si dal doplnit nádrž, a tvrdí, že pumpa už byla zavřená. Domnívá se, že čerpadlář buď zavřel dříve, anebo mu šly hodinky napřed.“

„Anebo se Victorovy hodinky opožďovaly,“ namítl jsem.

„Victor to popírá. Myslela jsem si, že byste o tom měl vědět, Donalde.“

„Děkuji vám.“

„Je to důležité?“ zeptala se.

„Pravděpodobně to není tak důležité jako skutečnost, že Hale považoval za vhodné říci vám to,“ odpověděl jsem.

„A proč?“

„To nevím, ale ověřím si to,“ řekl jsem. „Jak vypadá ta záležitost s továrnou?“

„Už podepsali nájemní smlouvu a… Víte, Donalde, měl jste pravdu. Nejde o žádnou novou společnost. Když přišlo k věci, ukázalo se, že je to velký podnik zabývající se výrobou válečkových ložisek na východě Spojených států. Dotyčný podnik si tady chce postavit závod pro zásobování západních států USA.“

„Hm.“

„Zajímá vás to?“

„A vás ano?“

„Já na tom vydělám velké peníze.“

„Ráda vyděláváte?“

„Upřímně řečeno, Donalde, příliš o to nestojím. Chtěla bych se vrátit ke kreslení a malování. Mám za to, že jsem sice jen druhořadá umělkyně, ale je to tvůrčí činnost. Je to můj život.

Ráda se stýkám s lidmi z tohoto oboru. Mohu s nimi hovořit o světle a stínech, o perspektivě a podobně – a oni mi nejen rozumějí, ale bavíme se o něčem, co má nějaký smysl.

Teď se točím kolem pronájmu, záruk, čistých výnosů a podobných záležitostí.

Nechtěl byste, Donalde, řídit pro mne investiční společnost?“

„Ne, to bych nechtěl.“

„Proč ne?“

„Protože bych ji řídil pro vás.“

„Je na tom něco zlého?“

„Ano, je. Cítil bych se jako na uzdě – a to zatraceně nechci. Je mi docela dobře v tom, co dělám.“

„Obávala jsem se, že to řeknete,“ poznamenala, na chvilku se zamyslela a nakonec dodala: „Cooper Hale na to má jiný názor.“

„Ten se na to nemůže dívat tak jako já!“

„Myslíte si, že kdyby založil investiční společnost, měla bych mu svěřit své cenné papíry? Zaručuje mi velice slušný výnos.“

„Nemohu vám doporučit nic jiného, než abyste své cenné papíry svěřila do správy některé renomované bance. Nechte ji, aby všechno vyřizovala za vás tak, abyste měla sice nevelký, ale jistý příjem. Zbavte se všech nemovitostí a všeho, oč byste se musela starat osobně. Své peníze vložte do spolehlivých, výnosných cenných papírů a pak se pusťte do malování. Když budete chtít, vydejte se do Evropy studovat výtvarné umění. Snažte se dělat něco užitečného!“

„Také si to myslím,“ poznamenala.

„Byla jste vdaná?“ zeptal jsem se jí.

„Ano, byla jsem vdaná. Řekla jsem vám to už v ten první večer, když jsem se s vámi setkala v Renu.“

„Co se stalo s vaším manželstvím?“

Přejela prstem po vzorku potahu gauče a odpověděla: „Skončilo –jsem rozvedená.“

„Proč to nehrálo?“

„Nechci nikomu patřit. Myslím si, že lidé skutečně tvůrčího založení nesnášejí pomyšlení, že… že někomu náleží. Domnívám se, že právě to je příčinou, proč herci a herečky vydrží v manželství jen přechodně. Hovoří se o nemorálnosti Hollywoodu, a přitom nejde o nemorálnost, Donalde. Prostě se to nedá přemoct. Nechrání vás to před zamilováním, ale když zamilovanost dospěje do stadia, kdy se snažíte přizpůsobit konvenčním normám a pocítíte, že někomu patříte, začnete se vzpírat – ne konkrétní osobě, ale představě, že jste na někoho vázaný.“

„Chcete se znovu provdat?“

„Má to být nabídka?“

„Ne, jen prostá otázka.“

„Nijak zvlášť nechci. Mám za to, že existují nějací muži, které bych mohla… a víte, že někdy mám dojem, že se zamilovávám?“

„Právě teď jste velice žádoucí partií pro muže, kteří se ženou za bohatstvím. Jak velký majetek máte?“ zeptal jsem se.

„Po tom vám, ksakru, nic není!“

„Tak to nikomu neříkejte!“

„Proč?“

„Po tom, kolik máte, není nic nikomu. Jestli chcete, abych vám poradil, tak uložte svůj majetek do cenných papírů, odjeďte do New Yorku a žijte si ze dvou set dolarů za měsíc. Řekněte si, že ať se děje cokoli, neutratíte měsíčně víc než dvě stě dolarů.“

„Víte, Donalde, že jsem přesně takhle uvažovala?“

„Tak o tom uvažujte dál,“ nabádal jsem ji. „A teď už musím jít. Mám moc práce.“

„Už vás nechci ani vidět!“ vyhrkla a zatvářila se trucovitě.

„Já sám se na sebe také nedívám – s výjimkou několika minut, když se ráno před zrcadlem holím.“

„Uvidím vás, až tenhle případ skončí, Donalde?“

„To nevím.“

Zasmála se a řekla: „Vy jste horší než já. To vy nechcete nikomu patřit. Vy nechcete být k nikomu připoután.“

„Snad máte pravdu, ale zrovna teď budu muset jít na kutě, protože mě čeká perný den.“

Dvakrát jsem zažíval, políbil jsem Stellu na dobrou noc, vypadl jsem odtamtud jako blesk a zatelefonoval jsem Barnardovi Quinnovi.

Když se ozval, zněl jeho hlas nervózně a naléhavě. Začal jsem mu povídat, že jsem narazil na čerstvou stopu, ale prakticky mě nepustil ke slovu. „Podívejte, Donalde,“ řekl, „celé odpoledne jsem se marně pokoušel vás sehnat. Za jak dlouho sem můžete dorazit?“

„Hned k vám jedu. Berta i já jsme celý den sháněli poznatky o porotcích.“

„No budiž,“ odpověděl. „Nemohl jsem se dovolat nikoho z vás. Vezměte Bertu s sebou.“

„Je to tak zlé?“ zeptal jsem se.

„Ještě horší.“

„Mohu vám povědět něco o tom, co dělá druhá strana. Ověřují časové údaje týkající se té benzinové pumpy.“

„Jaké pumpy? Aha, už mi to došlo. Jenže to je teď vedlejší. Hned sem přijeďte!“

„Může mi nějakou chvíli trvat, než seženu Bertu,“ upozornil jsem ho.

„Tak sem neprodleně jeďte sám, a Berta ať přijede později. Je to důležité. Propuklo pravé peklo.“

KAPITOLA XVI

Berta vzdychala, bručela a klela, když jsem jí zavolal, ale než jsem k ní dojel, byla připravená a vyrazili jsme do Santa Any.

Quinn byl v kanceláři zamčený a měl kruhy pod očima. Místnost byla plná cigaretového kouře a v popelnících se vršily kupy nedopalků. Vypadal nervózně.

Berta energicky prošla advokátovou pracovnou, vrhla se do křesla a prohlásila: „Poslyšte, mladý muži, vy se zatraceně ničíte!“

„Ničí mě ten případ,“ opravil ji Quinn. „Poslal jsem pro Alžbětu Endicottovou – měla by tu být každým okamžikem. Pokud s tím budete souhlasit, počkám, a ty zlé zprávy vám povím, až bude tady, abych to nemusel vykládat dvakrát.“

„Je to zlé?“ zeptal jsem se.

„Je to špatné,“ odvětil Quinn a zamáčkl napůl vykouřenou cigaretu v popelníku.

„Já k tomu mohu něco dodat,“ poznamenal jsem.

„Tak dobrá, spusťte! Můžeme to všechno odbýt hned. My…“

V tom okamžiku se ozvalo zaklepání na dveře. Quinn vstal od stolu a šel otevřít. Vstoupila paní Endicottová a pozdravila: „Dobrý večer, Barneyi.“

„Pojďte dál, Betty,“ přivítal ji advokát. „Je mi líto, že jsem musel svolat noční poradu, ale je zle.“

„Jak to? Proč je zle?“ zeptala se.

„Posaďte se,“ vyzval ji Quinn, načež usedla do křesla.

Quinn se na paní Endicottovou upřeně zahleděl a řekl: „Vyprávěla jste mi ohromnou báchorku o tom, že byl John Ansel rozrušený, jak při vstupu do domu věděl, že tam nejste, a napadlo ho, že ho chce Karl Endicott zavraždit. Řekla jste mi, že když Karl odcházel do sousední místnosti, John Ansel náhle usoudil, že se ho chystá zavraždit a pak vedle něj položit pistoli.“

„To je pravda,“ potvrdila paní Endicottová.

„Že je to pravda?“ zeptal se zhurta advokát. „Anebo je to verze, kterou je podle vašeho názoru třeba uvést, a vtloukala jste ji Johnu Anselovi do hlavy, abyste měla jistotu, že bude přesně tak vypovídat?“

„Je to pravda,“ trvala na svém s úplně bezvýraznou tváří.

„Ne, není to pravda,“ odporoval Quinn. „Je to povídání, které mi John už několikrát opakoval, ale teď musíme jít k jádru věci. Bude muset předstoupit na lavici svědků, a když se tam ocitne, podrobí ho velice chytrý státní zástupce křížovému výslechu.“

„John Ansel je pravdomluvný a to, co říká, je podloženo fakty,“ poznamenala Betty Endicottová.

„Cože? Podloženo fakty? Ani nápad!“ zvolal Quinn. „John přijel do Citrus Grove s úmyslem vyříkat si to s Endicottem tváří v tvář. Hodlal Karla zabít, a proto měl s sebou bouchačku. Rozrušený a nervózní byl Karl. Podíval se na Johna, šikovně ho zavedl do pracovny v prvním patře, načež se na chvilku omluvil a odešel do vedlejší místnosti. Byla to ložnice – a vy jste byla v ní.“

„Já že jsem tam byla?“ zeptala se paní Endicottová nevzrušeně.

Quinn přikývl a prohlásil: „V tom, jak jste to vylíčila, je pravdivá jen jedna věc. John strávil značně dlouhý čas v džungli. Žil tam odloučeně od civilizace. Vedl boj na život a na smrt a musel být neustále ve střehu.

Vy jste byla v tom pokoji. Když Karl otevřel dveře, ucítil John váš obvyklý parfém. Pak Karl dveře zavřel a potichu vám něco říkal.

Tehdy si John náhle uvědomil, že jste manželkou Karla Endicotta, že s ním žijete manželským životem. V tom okamžiku se ho zmocnil pocit hlubokého odporu. Začalo mu být na zvracení. Pistoli, kterou dosud držel v ruce, vyhodil oknem. Spadla do hustého živého plotu. Cítil, že se mu dělá špatně. Vyrazil ze dveří, seběhl po schodech a vyřítil se do noční tmy.“

Quinn se odmlčel, stál rozkročeně a upřeně na ni pohlížel. Celým postojem a obviňujícími slovy vyvolával na paní Endicottovou téměř fyzický nátlak.

Ta neplakala – jen čekala. Klidně na advokáta hleděla, ale zdálo se, že ztrácí jistotu. Nakonec prohlásila: „Řekla jsem mu, že o tom nikdy, nikdy nesmí hovořit.“

„Ansel je špatný lhář, když se na něj udeří,“ odpověděl Quinn. „Nemá rád konflikty. Já jsem vždycky bral jeho líčení za bernou minci, ale zítra nás čeká přelíčení a on bude muset vypovídat. Při křížovém výslechu ho roznesou na kopytech. Proto jsem se dnes ráno rozhodl, že ho podrobím křížovému výslechu sám, abych zjistil, jak se bude držet.“

Na okamžik se rozhostilo napjaté, dramatické ticho.

„Byl jsem zklamán,“ dodal Quinn a odvrátil se.

„To je mi líto,“ poznamenala paní Endicottová. Její hlas zněl pevně a oči měla suché.

„To by vám mělo být líto!“ vyštěkl na ni advokát.

„Byla jste v tom pokoji?“ zeptal jsem se paní Endicottové sám.

„Ne, nebyla,“ odpověděla rychle, ale nedůrazně.

„Tohle je zatracené popření!“ řekl Quinn. „Budete na svědecké lavici. Dejte do toho trochu citu!“

„Ne, nebyla jsem tam!“

„To už je lepší,“ kvitoval Quinn.

„Vaše alibi závisí na muži jménem Walden, který zavíral benzinovou pumpu v devět večer,“ poznamenal jsem.

„To je spolehlivé alibi,“ řekla.

„Státní zástupce má jistého farmáře Thomase Victora, který zajel k té čerpací stanici za sedm minut devět. Chtěl doplnit nádrž, ale pumpa už byla zavřená,“ upozornil jsem ji.

Paní Endicottová si navlhčila špičkou jazyka rty a klidně řekla: „Tak tomu Victorovi šly špatně hodinky.“

„Pro živého boha, Lame!“ zvolal advokát. „Na tomhle alibi nemůže být žádná chybička. Walden vypovídal při výslechu a oni s tím na něj vyrukovali. Mýlit se musí Victor.“

Nespouštěl jsem zrak z paní Endicottové a řekl jsem Quinnovi: „Tahle dáma s námi hraje poker.“

Advokát se k ní otočil čelem: „Podívejte, Betty, zítra stanete před soudem. Už si nemůžete dovolit nám lhát. My jsme vaši přátelé. Na nás leží odpovědnost za záchranu všeho, co je vám v životě drahé. Když nám lžete, sama si dáváte oprátku na krk. Povězte nám pravdu!“

„Řekla jsem vám pravdu,“ odpověděla.

Quinn se na mne obrátil s otázkou: „Jaký je váš názor, Donalde?“

„Já si myslím, že lže.“

„Donalde, nemůžete přece…,“ vmísila se do rozhovoru Berta Coolová.

„Starého kozla nemůžu,“ přerušil jsem ji. „Podívejte se, Barneyi, na paragraf 258 dědického zákona a přečtěte jí ho.“

„Který paragraf to má být?“ zeptal se Barney.

„Paragraf 258“, opakoval jsem.

Paní Endicottová na mě pohlédla a otázala se: „Vy jste advokát?“

„Býval advokátem a vyzná se v tom,“ zasáhla do debaty Berta Coolová dříve, než jsem stačil odpovědět. „Vystudoval práva. Je to mazaný neřád. Jestli lžete, moje milá, raději byste si měla ulevit.“

Quinn listoval v dědickém zákonu.

„Našel jste to?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odpověděl.

„Tak jí to přečtěte!“ vybídl jsem ho, načež advokát citoval dotyčný paragraf: „Žádná osoba odsouzená za vraždu nebo za úmyslné zabití zesnulého nesmí zdědit žádnou část pozůstalosti. Díl pozůstalosti, kterou by jinak byla dotyčná osoba oprávněna zdědit, přechází na ostatní osoby, které jsou podle ustanovení tohoto paragrafu k tomu oprávněny.“

Quinn se podíval na paní Endicottovou a pak pohlédl na mne. Jeho tvář zbledla. „Proboha!“ vyrazil ze sebe.

„Tak jen do toho,“ vyzval jsem paní Endicottovou, „ať známe pravdu!“

Pohlédla mi zpříma do očí a řekla: „Pracujete pro mne, a nemáte právo obviňovat mě ze lži.“

„Starého kozla nemám právo!“ vybuchl jsem. „Já pro vás pracuji a chci zachránit, co se dá, dokud není pozdě.“

„Když padla ta rána, já jsem v tom domě nebyla,“ prohlásila pevně.

„A kde jste byla?“

„Byla jsem na cestě do San Diega.“

„Povězte nám to znovu,“ vyzval jsem ji.

„Budiž,“ odpověděla. „Řeknu vám to. Byla jsem na cestě do San Diega, ale nemohu to dokázat. Walden, který obsluhoval benzinovou pumpu, se zmýlil. Myslel si, že zavírá v devět hodin. Ten den si nenatáhl hodinky, a ty mu zůstaly stát v sedm. Aby zjistil přesný čas, zapnul si rozhlas. Jeho program skončil ve čtvrt na osm. Myslel si, že je něco po půl osmé a nařídil si hodinky o patnáct minut napřed. Uvědomil si to až poté, co vypovídal při vyšetřování. Byl si naprosto jistý, že mu jdou hodinky správně. Při výslechu řekl, že si nařídil hodinky podle rádia necelé dvě hodiny předtím, než zavřel. Každý považoval zajisté, že si je řídil podle rozhlasového časového signálu. Jenže tak to nebylo. Nařídil si je podle skončení programu a zmýlil se o čtvrt hodiny.“

„A zjistil to?“

„Ano, zjistil to až po výslechu. Bruce Walden mi však důvěřuje. Řekla jsem mu, že na tom nijak nezáleží, že jsem skutečně byla na cestě do San Diega – a on mi uvěřil. Proto nic neřekl.“

„Kde je Bruce Walden teď?“

„Tenkrát obsluhoval benzinovou čerpací stanici. Nyní je hlavním distributorem pohonných hmot pro celý okres.“

Quinn upřel zrak na mne.

„Policie má toho chlapíka Victora,“ řekl jsem, „a ten tvrdí, že sedm minut před devátou, když projížděl kolem benzinové pumpy, byla už zavřená.“

„Jestli se v tom začnou rýpat,“ namítla paní Endicottová, „paní Waldenová dosvědčí, že se její manžel mýlil. Přijel domů v devět hodin a pět minut. To by nemohl stihnout, kdyby byl pumpu zavřel až v devět. Považuje za jisté, že skončil dříve. O tom však nepadlo ani slovo. Začala si to ujasňovat teprve po výslechu. Zeptala se manžela, jak si tehdy nařizoval hodinky. Řekl jí, co a jak. Právě ona ho upozornila, že zavřel pumpu o patnáct minut dřív.“

Quinn pohlédl na mne a rozhodil ruce.

Berta Coolová si ulevila: „To jsem blázen!“

„No dobrá,“ řekl jsem Quinnovi. „Z tohohle vyjdeme. Jednou z prvních věcí, které musíme udělat, je nalézt tu bouchačku dřív, než ji objeví státní zástupce. Mějte na paměti, že státní zástupce je v složité situaci. Obviňuje Ansela z vraždy prvního stupně. Nechce couvnout a vzdát to. I kdyby mohl dokázat, že Walden zavřel čerpací stanici o patnáct minut dříve, stále ještě neprokáže, že paní Endicottová zavraždila svého manžela. To mu právě teď působí starosti a hrozně mu vrtá hlavou. Proto se vydáme hledat tu bouchačku, jestli tam ještě je.“

„Jenže, copak nevidíte,“ ozval se Barney Quinn, „že jestli přijde Ansel před soud, bude muset říct pravdu? Nedokáže přesvědčivě lhát – a když teď vím, jak to bylo, nemůžu ho navádět, aby lhal. Musí povědět o té bouchačce.“

„K soudu nebude muset vůbec přijít,“ podotkl jsem.

„Když ho nepostavíme na lavici svědků, budeme v loji,“ namítl Barney.

„Ne, tak to není,“ odporoval jsem. „Zařídíme to tak, aby nám státní zástupce hrál do ruky.“

„Jak to?“

„Dodáme mu svědkyni.“

„Koho, prosím vás?“

„Helenu Manningovou.“

„Co je to zač?“

„Bývalá Endicottova sekretářka, která přišla za paní Endicottovou a pověděla jí, jaký mizera je její manžel. Je to ona žena, která první řekla paní Endicottové, že Karl Endicott úmyslně poslal Johna Ansela na smrt, žena, která poprvé přiměla paní Alžbětu Endicottovou k pomyšlení na zavraždění manžela. To ona jí první vnukla ten nápad.“

Paní Endicottova seděla dokonale klidně s naprosto nehybnou tváří. „Co chcete udělat? Poslat mě do plynové komory?“

„Snažíme se zahnat státního zástupce do uličky z obou stran ohrazené ostnatým drátem – pouhou jednu stopu vpravo a jednu vlevo,“ odpověděl jsem.

„K tomu tohohle chlapíka nedonutíte,“ varoval Quinn. „Je mazaný!“

„No dobrá,“.pokračoval jsem. „A co s ním chcete udělat vy?“

Na tuto otázku zůstal Quinn dlužen odpověď.

Obrátil jsem se k paní Endicottové: „Teď musíme udělat jedno. Baterky nesmíme použít. Za denního světla hledat nemůžeme, protože by někdo na nás upozornil policii. Jelikož pozemek sousedící s vaší zahradou patří Cooperu Hálovi, budeme muset počkat až pozdě po půlnoci. Přijdeme do vašeho domu, vyjdeme z něj postranním vchodem a pak se budeme muset plížit po rukou a kolenou a prohledat po hmatu každý centimetr toho živého plotu.“

„Co si ale počneme, jestli tu bouchačku najdete?“ zeptal se Barney Quinn.

„Necháme si ji,“ odpověděl jsem.

„To ale bude doličný předmět,“ důrazně namítl advokát. „A zatajovat důkaz je zločin. To je neprofesionální. Mohli by mě za to vyškrtnout ze seznamu advokátů.“

Usmál jsem se na něj. „Nic takového se vám nestane, Barneyi. Zítra se mě můžete zeptat, jestli jsme v tom plotě našli bouchačku. Tak vstávejte, Berto, a pojďme. Přijdeme k vám domů, paní Endicottová, asi za dvě hodiny. Nechte nám otevřený zadní vchod. Můžete nám na posilněnou uvařit kávu a ujistit se, že je čistý vzduch.“

KAPITOLA XVII

Byla temná noc. Z oceánu stoupala mlha a vzduch byl značně vlhký. S Bertou Coolovou jsme lezli po kolenou a dlaních v mokré trávě podél živého plotu a prsty jsme prohmatávali a prohrabávali každý centimetr půdy.

„Proč jste řekl Betty Endicottové, aby zůstala v domě?“ zeptala se mě Berta.

„Za prvé proto, že jí nemůžeme důvěřovat, a za druhé z toho důvodu, že nám může dát znamení, kdyby se někdo blížil.“

„Už jsem si poničila šaty, pár nylonek a ulomila jsem si dva nehty,“ žalobně zavzdychala Berta Coolová.

„To ještě nic není,“ konejšil jsem ji. „Možná si zruinujete i svou profesionální kariéru.“

„Proč, u všech ďasů, tohle děláme?“

„Je to služba našim klientům.“

„Než jste ke mně přišel, nikdy jsem nic podobného neprováděla,“ řekla Berta. „Nic takového nebylo, dokud jste se nestal mým společníkem a nezačal s těmihle zlořečenými šlamastykami.“

„Také jste nikdy předtím nevydělávala prachy,“ odpálil jsem její výčitky. „Teď držte klapačku a mějte se k dílu. Nešmátrejte jen po povrchu. Pěkně hrabejte prsty hlouběji do půdy. Leželo to tady řadu let a bude to pořádně zahrnuté.“

„Jak to, že tu bouchačku dosud nikdo nenašel?“ zeptala se.

„Protože ji nikdo nehledal. Zahradník ten živý plot jen stříká a jednou za čas ho ostříhá. Plot je tak hustý, že zespodu zarůstá, a zahradník ho nikdy pořádně neobrýval – jen okopával po okrajích drny a svinstvo házel dovnitř plotu. Pravděpodobně tu věc už před lety zasypal.“

V tom okamžiku vyrazila Berta pusté zaklení.

„Co se děje?“

„Roztrhla jsem si šaty a poškrábala jsem se na tváři. Proč jsme si nevzali, Donalde, k sakru, na tuhle práci baterku?“

„Nikdo se nesmí dovědět, co tady provádíme. Policie to možná střeží. A hned vedle bydlí Cooper Hale.“

Berta lezla s klením a mručením po kolenou a dlaních. Nepřestávala mě proklínat. V tom okamžiku jsem pod prsty něco nahmátl.

„Počkejte okamžik, Berto,“ vyhrkl jsem. „Myslím… buďje to kámen, anebo… aha, je to bouchačka!“

„No, pánbůh zaplať!“ řekla Berta. „Už je načase!“ Po těch slovech se zvedla na nohy. „Jen nevím, jak se dostanu do bytu. Když na mě mrkne vrátný, pomyslí si, že jsem byla krást slepice.“

„Řekněte mu, že vás podceňuje,“ poradil jsem jí. „Povězte mu, že jste právě spáchala zločin, kdežto krádež slepic je pouhý přečin.“

„Tak si pojďme promluvit s Alžbětou Endicottovou,“ navrhla Berta. „A měli bychom asi zatelefonovat Quinnovi.“

„Ne,“ odmítl jsem stroze.

„Co ne?“

„Paní Endicottové povíme, že jsme prohledali celý ten zlořečený živý plot, ale nic jsme nenašli,“ řekl jsem jí. „A Quinnovi oznámíme totéž.“

„Někdy si přeju,“ pravila Berta procítěně, „abych se s vámi nikdy nesetkala.“

KAPITOLA XVIII

V tom, co vyprávěl John Dittmar Ansel advokátu Quinnovi, něco nesedělo.

Bouchačka byla silně zrezivělá. Abych mohl uvolnit bubínek, musel jsem pracně zbavit zbraň rzi. Když jsem nakonec částečně odstranil nános svinstva z hlavně, pomocí baterky jsem navzdory vrstvě rzi zjistil, že náboj zasunutý v hlavni byl vypálen. Ve světle kapesní svítilny jsem velmi zřetelně viděl vystřelenou nábojnici. Zbývajících pět nábojů bylo nevypálených. To bylo zatraceně zlé.

Soudní proces začal podle programu. Zatímco probíhalo jmenování porotců, trochu jsme si zdřímli.

Barney Quinn měl naše poznámky. Usadil nás v soudní síni, aby se s námi mohl radit, ale pak ztratil kuráž. Vypadal jako odsouzenec, kterého vlečou na popraviště. Úzkostlivě se střežil zeptat se nás na cokoli o té bouchačce.

O polední přestávce jsem si ho odvedl stranou, kde nebyli nikde poblíž novináři, a rovnou bez obalu jsem mu to vyklopil.

„Právě v tomhle tkví rozdíl mezi muži a chlapci,“ řekl jsem mu. „V tomto procesu hájíte obžalovaného, který je obviněn z vraždy. Za vraždu je trest smrti. Porotci sledují státního zástupce, a pozorují také vás. Vypadáte jako advokát obhajující klienta, který je vinen. To není vhodné pro vás samotného, a není to fér vůči vašemu klientovi. Dejte se do toho s vervou a bijte se! Nebojujte tak, jako byste měl za zády neprostupnou zeď, ale perte se s úsměvnou sebedůvěrou advokáta, který zastupuje nevinného obžalovaného!“

„Nejsem natolik dobrý herec,“ namítl Quinn.

„Měl byste se to začít učit,“ poradil jsem mu. Odpoledne už si vedl trochu lépe. Z informací, které jsme pro něj sehnali, věděl všechno potřebné o členech poroty. Hrozilo ovšem nebezpečí, že seznam kandidátů na funkce porotců bude vyčerpán. Pak by musel soudce nařídit mimořádné jmenování porotců, načež by Quinn dostal soupis jmen lidí, o nichž by nic nevěděl.

Státní zástupce Mortimer Irvine byl vysoký, pohledný, širokoramenný, důvěryhodně vypadající muž s vlnitými tmavými vlasy. Nadto byl svobodný a všeobecně platil za jednoho z nejvíce žádoucích kandidátů ženitby v okrese. V porotě měl rád atraktivní mladé ženy. Také byl pro starší, bělovlasé matrony. Zato neměl v oblibě farmáře s mozolnatýma rukama.

Atraktivní mladé ženy na něj zíraly jako na miláčka divadelního obecenstva. Naslouchaly jeho přesvědčování, vynášely odsuzující verdikty a při odchodu ze soudní síně si navzájem říkaly: „Ten byl ale úžasný!“

Starší ženy s oblibou prohlašovaly, že kdyby byl jejich „Jimmy“ naživu, byl by jako on. Také „Jimmy“ vždycky chtěl být právníkem…

Někteří staří, mozolnatí farmáři se sice dívají na Irvinovy pečlivě učesané vlasy, sledují jeho oduševnělý pohled, ale hlasují proti výroku o vině.

Barney Quinn si zpracoval seznam porotců ve snaze mít v porotě co nejméně mladých žen. Irvine se naopak pokusil mít porotu složenou pokud možno ze samých žen.

Když jsem zjistil situaci, vzal jsem si Barneye stranou.

„Hrajte mu do ruky, Barneyi,“ radil jsem mu.

„Jak to myslíte?“

„Nechte ho, ať si nabere do poroty ženy!“

„To je nesmysl – to nejde,“ protestoval Quinn. „Už teď jich tam má příliš mnoho. Ženské jsou pro něj. Má zvučný, melodický hlas. Když hovoří, podmanivě se dívá každé porotkyni do očí. Kupuje si obleky za tři sta dolarů a každé ráno si bere čerstvě vyžehlené šaty. Je natolik bohatý, že není závislý na vykonávání soudní praxe. Touží po pochlebování a získávání stále většího vlivu. Vzal si do hlavy, že se stane senátorem, generálním prokurátorem a guvernérem.“

„Přesto mu nahrávejte,“ naléhal jsem, „a nechte ho, ať si vybere do poroty ženy.“

Quinn si povzdechl. „Nevím, u sta hromů, nač vůbec potřebujeme porotu. Ten chlapík může tak jako tak rovnou přiznat vinu.“

„Vy teď potřebujete,“ radil jsem mu, „láhev dobrého pití, pořádně se vyspat a sehnat si ženskou. Seberte se! Tenhle případ vás buďto proslaví, anebo položí na lopatky.“

„Hm, jsem přesvědčen, že mě neproslaví,“ odpověděl zasmušile advokát. „To je jisté.“

„Neproslaví vás, jestli budete postupovat takhle,“ upozornil jsem ho.

Vydržel jsem to až do pěti hodin, kdy bylo přelíčení odročeno. Pak jsem nechal Bertu odjet naším vozem domů, načež jsem zatelefonoval Stelle Karisové a dojednal si s ní schůzku při večeři.

Dali jsme si nějaký koktejl, navečeřeli jsme se a pak jsme odešli na pár skleniček do jejího bytu. Tentokrát Stella neseděla na gauči, nýbrž v křesle a byla poněkud zdrženlivá.

„Jak vycházíte se svým přítelem?“ zeptal jsem se na úvod.

„Koho míníte tím mým přítelem?“

„Toho bankéře.“

„Aha, Coopera. Víte, Donalde, obávám se, že z vás hovoří trochu mužské žárlivosti,“ odpověděla a šelmovsky na mě pohlédla.

„Možná je to pravda,“ připustil jsem.

„Cooper je správný chlapík. Připadá mi trochu jako malý kluk.“ Chraptivě se zasmála a pokračovala: „Nevím, jak se jeví vám! Vy jste jeden z nejchladnějších, nejrezervovanějších lidí, které jsem kdy viděla. Něco vám ale povím – Cooper je mazaný!“

„Nejsem rezervovaný,“ odpověděl jsem. „Pracuji na tomhle případu a mám s ním starosti.“

„Proč?“

„Důvěrně vám mohu říci,“ vykládal jsem, „že existuje svědek, kterého může státní zástupce objevit a jenž může poskytnout motiv vraždy.“

Sklopila víčka, upřela zrak na hořící konec cigarety a zeptala se, aniž na mě pohlédla: „Kdo je to?“

„Jistá Helena Manningová,“ odpověděl jsem. „Je to mladá žena, bývalá sekretářka. Pracovala u Endicotta, a ten ji vyhodil. Všeobecně není známo, že zašla za paní Endicottovou a pověděla jí, že je Endicott mizera a že poslal Johna Ansela do brazilských džunglí, aby se ho tak zbavil. Bylo to úděsné vyprávění.“

„Dovedu si představit, jak to muselo zapůsobit na paní Endicottovou,“ podotkla Stella.

Já jsem mlčel. Stella Karisová chvilku přemýšlela a nakonec řekla: „Víte, Donalde, myslím, že máte v té věci pravdu. Asi bych měla proměnit své jmění v cenné papíry, které by mi vynášely peníze, a vrátit se k umělecké práci.“

„Jen si dejte pozor na toho, kdo je bude spravovat!“ poznamenal jsem.

Sešpulila rty a řekla: „Zpravidla dokážu člověka správně ohodnotit. A když se spletu, Donalde, když se mě někdo pokusí podfouknout, jsem tvrdá, absolutně, krajně nemilosrdná.“

„To je většina žen,“ namítl jsem, „ale jen málokterá to přizná.“

„Já to nejen přiznávám, ale jsem na to dokonce hrdá. Nikdy se nepokoušejte mě podfouknout, Donalde!“

„Nebudu se o to pokoušet,“ ujistil jsem ji.

„Já jsem hotová dračice!“ připomněla.

Zvedla se a znovu nalila sklenky. Měla na sobě cosi průsvitného. Láhev byla skoro prázdná. Další stála v kuchyni. Stella otevřela kuchyňské dveře a šla pro ni.

Kuchyň byla jasně osvětlená. Světlo proudilo dveřmi a dávalo vyniknout každé křivce Stelliny postavy pod tenoučkou látkou.

Když procházela dveřmi, na něco si zřejmě vzpomněla a ozvala se: „Nechtěl byste raději brandy s benediktýnkou než mátový likér, Donalde?“ Na okamžik jsem se nad tím zamyslel. „Máte obojí?“ zeptal jsem se.

„Ano, mám,“ odpověděla a maličko se pohnula. Světlo, které zářilo za ní, vytvořilo očekávaný efekt.

„Brandy s benediktýnkou,“ řekl jsem. „Ale jen maličko, Stello. Už musím jít. Dělám na tom zatraceném případu.“

„Vy a ten váš případ!“ vyhrkla popuzeně.

„Až ale skončí,“ odpověděl jsem, „budeme se vídat častěji.“

„Až skončí, možná se se mnou nebudete moci setkat vůbec,“ odvětila hněvivě. Vešla do kuchyně a vzala odtamtud brandy a benediktýnku. Když z kuchyně odcházela, zhasla v ní světlo.

Napili jsme se brandy s benediktýnkou. Pak jsem ji políbil na dobrou noc a odjel jsem domů.

V osm ráno mi zazvonil telefon. Zvedl jsem sluchátko a řekl jsem jen „Haló“. Ozval se téměř hysterický hlas: „Je tam pan Lam?“

„Ano, Lam u telefonu.“

„Tady je Helena, Helena Manningová.“

„Buďte zdráva, Heleno, co máte na srdci?“

„Dostala jsem předvolání k soudu. Je tady nějaký policista a říká, že se mnou chce hovořit státní zástupce z orangeského okresu.“

„Je ten policista teďu vás?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Kde je?“

„Ve vedlejší místnosti. Řekla jsem mu, že se musím jít do ložnice převléknout. Co mám dělat?“

„Co můžete udělat?“ odpověděl jsem jí otázkou.

Po okamžiku přemýšlení mi řekla: „Myslím, že nic.“

„Mohla byste se poradit s advokátem,“ pokračoval jsem. „Jenže to by nevypadalo dobře – zdálo by se, že něco zatajujete. Mohla byste odmítnout vypovídat, ale to by jen upoutalo na vás pozornost. Myslím, že nemáte jinou možnost, než povědět pravdu.“

„Ach, pane Lame! Donalde, chtěla bych si s vámi pohovořit.“

„To nemůžete,“ odpověděl jsem jí. „Zrovna teď odjíždím do Santa Any. Musím tam být u soudu při volbě porotců. Raději povězte pravdu.“

„To nemůžu! Já jim prostě nemohu povědět pravdu.“

„Jestli vás přistihnou při lži, bude to zlé,“ řekl jsem jí. „Mohu vám něco poradit?“

„Co je to?“

„Státní zástupce v orangeském okrese, Mortimer Irvine, je vysoký, snědý, urostlý, velice atraktivní svobodný muž. A vy, pokud to nevíte, jste kus!“

Její hlas oživl: „Vy si to myslíte, Donalde?“

„Já to vím,“ odpověděl jsem. „Vy máte cosi, co vyzařuje z dobře vyhlížející ženy – máte osobnost, sex-appeal, držení těla, postavu a dovedete se oblékat.“

„Ach, Donalde!“

„Nehovořte se žádným zástupcem státního návladního nebo šerifa. Nic neříkejte policistům. Povězte jim, že to, co chcete sdělit, je určeno výhradně pro státního zástupce. Rozuměla jste? Pouze pro státního zástupce.“

V jejím hlase bylo znát úlevu, když řekla: „Donalde, vy jste báječný! Vy dovedete dodat člověku odvahy!“

„Na shledanou,“ ukončil jsem rozhovor a zavěsil.

KAPITOLA XIX

Rozhodující střetnutí začalo v jedenáct hodin dopoledne.

„Konečné rozhodování spočívá na lidech,“ prohlásil soudce Lawton.

Mortimer Irvine povstal, uklonil se, usmál se na soudce a pak přenesl podmanivý pohled svých očí na porotce. „Žaloba je s porotou zcela spokojena. Její členové nemají žádné námitky.“

Soudce Lawton pohlédl na Barneye Quinna. Ten se pootočil v křesle a rychle se podíval na mne.

Dal jsem mu letmý, nenápadný pokyn, že souhlasím.

Quinn povstal a vzal to za správný konec. Unavenýma očima s těžkými váčky se usmál na porotce a řekl: „Jestli slavný soud dovolí, obžalovaný je zcela spokojený a věří, že tato porota bude soudit spravedlivě a nestranně.“

Soudce Lawton se pousmál nad touto řečnickou tirádou a oznámil: „Teď členové poroty, která bude tento případ posuzovat, složí předepsanou přísahu. Ostatní předvolaní, pokud jsou přítomni, mohou odejít. Až porotci složí přísahu, přeruší soud na deset minut jednání, načež státní zástupce přednese úvodní řeč.“

V soudní síni nastal značný rozruch. Reportéři novinových redakcí se hrnuli ze dveří a hnali se k telefonům, aby bleskově oznámili, že bylo schváleno složení poroty, a sdělili jména porotců.

Barney Quinn přišel a posadil se vedle mne. Když se uklidnil počáteční zmatek, řekl mi: „Tak teď už velmi brzy uslyšíme to nejhorší. Z jeho úvodní řeči se dovíme, co nás čeká.“

„Možná,“ namítl jsem. „Na druhé straně, jestli má přichystané nějaké překvapení, může se uchýlit ke kličkování.“

„Jak si teď vedu?“ zeptal se Quinn.

„Je to lepší,“ odpověděl jsem. „Pamatujte si, že porota bedlivě sleduje žalobce i obhájce. Řada maličkostí ve vašem chování prozrazuje, jak se cítíte. Porotci o tom nesoudí podle jediné drobnosti, ale na podkladě tisíce maličkostí ve vašem vystupování. Podle toho, jak sedíte a opíráte se v křesle, jak se díváte na hodinky, podle toho, jak si hladíte vlasy, podle způsobu, jak vstáváte, když mluvíte k soudu, jak saháte po tužce a jak rychle si děláte poznámky. Vnímají prostě všechno. Nemůžete přesvědčit porotu, dokud nepřesvědčíte sám sebe. Tohle je váš velký případ. Je to vaše velká příležitost. Vytěžte z ní všechno, co se dá!“

„Tohle je Irvinův velký případ,“ namítl Quinn. „Je to jeho velká příležitost. Zahajuje tím svou kampaň za zvolení generálním prokurátorem. Je usměvavý, zdvořilý, přesvědčivý – a, hrom do toho, Lame – má v porotě osm ženských.“

„No a co?“ odrazil jsem Quinnovu lamentaci. „Co udělá, když dostane vztek? Vybuchne?“

„To nevím,“ odpověděl advokát.

„To je báječný způsob používání trestního práva,“ podotkl jsem. „Zjistěte, jak si vede, když se rozzuří.“

Quinn na mě pohlédl s nuceným úsměvem a řekl: „Víte, Lame, obvykle nejsem žádný smolař, ale tenhle případ mi už vzal všechnu šťávu. Povězte mi, našli jste tu bouchačku?“

Podíval jsem se mu zpříma do očí a odpověděl jsem: „Ne.“

„Tak vy jste ji nenašli?“ otázal se a tvář se mu rozzářila.

„Nenašli jsme ji, hergot!“ opakoval jsem. „Jste přece advokát obhajoby! Měl bych vám říci pravdu, že? Proboha, člověče! My pracujeme pro vás!“

„Domníváte se, že nezatajujeme žádný důkaz?“

„Ani v nejmenším.“

Zdálo se, že o pár centimetrů vyrostl. „Tak proč jste mi to neřekl?“

„Neptal jste se mě na to.“

„Bál jsem se na to zeptat. Myslel jsem si… Ansel s určitostí tvrdil, že bouchačku zahodil tam do toho živého plotu.“

„Já pochybuji, že vůbec někdy měl nějakou střelnou zbraň. Víte, co mě napadá?“

„Copak?“

„Ten ubohý blázen se podle mého názoru domnívá, že Alžběta Endicottová zastřelila svého manžela, a víceméně se snaží obětovat se za ni.“

Quinn o tom několik okamžiků přemýšlel, načež zvolna řekl: „Já se z toho pominu!“

Když jsem uviděl, že se dveře sousední kanceláře otevřely, vrazil jsem Quinnovi palec do žeber se slovy: „Jen tam jděte – a rozčilte státního zástupce!“

Soudce Lawton vyzval přítomné v soudní síni ke klidu a Mortimer Irvine spustil zahajovací řeč melodickým hlasem jako absolvent divadelní fakulty.

Projev státního zástupce byl souhrnem atraktivních všeobecných konstatování. Vyjádřil naději, že dokáže existenci blízkého vztahu mezi Alžbětou Endicottovou, vdovou po Karlu Carveru Endicottovi, a obžalovaným Johnem Dittmarem Anselem. Řekl, že hodlá prokázat, že poté, co Alžběta Endicottová svolila provdat se za zesnulého Karla Endicotta, obžalovaný Ansel se s tím nesmířil, ale nadále bláhově doufal, že se mu podaří jejich manželství rozbít bez ohledu na to, že byl zaměstnancem Karla Endicotta, navzdory tomu, že mu Karl Endicott svěřoval velice závažné a důležité úkoly. Ansel prý číhal jako had v trávě, čekal a…

V tom okamžiku povstal Quinn a přerušil řeč státního zástupce. Řekl, že nechtěl zasahovat, ale teď že není vhodná doba něco dokazovat. Poukázal na to, že jde o pouhou úvodní řeč, v níž má státní zástupce právo oznámit, co hodlá prokázat, ale nesmí se uchylovat k dramatickým efektům a snažit se zapůsobit svou „podmanivou osobností“ na porotce.

Soudce Lawton se rozzlobil, a rozčilil se také Mortimer Irvine. Soudce jednak vytkl Quinnovi způsob, jakým námitku vznesl, jednak pokáral Irvina za zneužití úvodní řeči. Pak uznal oprávněnost Quinnovy námitky.

Když se Irvine rozčilil, už mu to tak dobře nešlo. Částečně pozbyl své dokonalé jistoty. V povaze měl brutální, sarkastický rys. Od této chvíle jsem ztratil přesvědčení, že je bojovník. Když šlo do tuhého, nepouštěl se do boje a neútočil. Chodil kolem dokola, kličkoval a občas vypálil ze zálohy.

Pak Irvine pokračoval. Prohlásil, že hodlá ukázat, že se Ansel vrátil z expedice, na kterou se vydal dobrovolně a za niž měl dostat prémii ve výši dvaceti tisíc dolarů. Dále Irvine vykládal, že pouhých několik minut po vystoupení na letišti Ansel telefonoval. Volal do sídla Karla Carvera Endicotta, ale byl to hovor na výzvu. Záznamy potvrdí, že výslovně chtěl hovořit s paní Endicottovou. Kdyby nebyla přítomná, nehodlal mluvit s nikým jiným.

Dále Irvine řekl, že chce dokázat, že Ansel šel do Endicottová domu. K jeho překvapení mu otevřel sám Karl Carver Endicott. Ten pozval obžalovaného do místnosti v prvním patře. Několik minut poté byl Karl Carver Endicott mrtev a Alžběta Endicottová vdovou. Pak se dal Ansel na útěk. Skrýval se, pohyboval se utajeně a unikal zákonu pouze v důsledku toho, že byl pokládán za mrtvého. Během dlouhého období čekání se nadále potají stýkal s paní Endicottovou.

Když nakonec policie získala představu o skutečných faktech, nastražila past, do které se dal polapit provinilý pár – Alžběta Endicottová, vdova, která se spolčila s vrahem svého manžela dokonce dříve, než manželovo mrtvé tělo vychladlo, a obžalovaný John Dittmar Ansel, jenž Karlu Carveru Endicottovi zaplatil za jeho přízeň vpálením kulky ráže třicet osm do týla.

Po těch slovech se Irvine posadil. V soudní síni zavládlo ticho. Jedna či dvě mladší členky poroty pohlížely na Johna Dittmara Ansela se zřetelným výrazem opovržení.

Poté soud ohlásil polední přestávku.

„Teď už je váš,“ řekl jsem Quinnovi. „V boji zblízka neobstojí. Ztrácí svůj líbivý zjev. Dejte se do toho hezky zostra. Nedopusťte, aby mu prošlo tvrzení, že Ansel zrazoval zájmy svého zaměstnavatele. Hned až se soudní dvůr sejde, proneste svou zahajovací řeč. Povězte porotcům, že Endicott záměrně vyslal Ansela na výpravu, z níž nebylo návratu, a jako návnady použil slib odměny ve výši dvaceti tisíc dolarů, ale odmítl vyplatit mu je předem. Ty peníze měl Ansel dostat teprve po splnění toho nesplnitelného úkolu.“

„Jenže obhájce obžalovaného by neměl pronášet zahajovací řeč, dokud není připraven přednést své argumenty,“ namítal Quinn.

„Pak už možná nebudete moci použít žádný argument,“ varoval jsem ho. „Teď zrovna si nemůžete dovolit povolat k výpovědi obviněného, a předtím asi nebudete ochoten předvolat na lavici svědků Alžbětu Endicottovou. Řekněte soudu, co hodláte prokázat, a nedejte se okřiknout. Irvine hovořil o loajálnosti zaměstnance vůči zaměstnavateli. Ukažte jim ten případ z opačné strany. Povězte jim o muži, který si pohodlně hoví v kanceláři a záměrně posílá jiného muže na smrt, aby se mohl oženit s jeho milou.“

„Soudce mě za to pokárá,“ upozornil mě Quinn.

„Soudce už pokáral Irvina,“ odrazil jsem jeho argument, „a bude to tedy jedna jedna. Tak jen začněte!“

Quinn se pak činil jaksepatří. Irvine se vztekal, vstával, mával rukama a skákal advokátovi do řeči.

Když Quinn zahájil svůj výklad, několik žen se začalo dívat na Johna Ansela se sympatiemi. Některé upřeně hleděly na Alžbětu Endicottovou a zkoumaly její kamennou tvář.

Napsal jsem pro Quinna pokyn, aby řekl porotě, že zde jde o ženu, která prožila tolik utrpení, že pro ni přestaly být slzy prostředkem citové úlevy. Je to žena, která po léta nemohla projevit své city a je do krajnosti vyčerpaná.

Quinn se do toho dal naplno. Nabyl větší jistoty a předváděl některé kvality, které mu získaly pověst úspěšného advokáta.

Když začal předkládat argumenty, dojem, který učinil na porotu svým úvodním vystoupením Irvine, do značné míry vyprchal. Porotci sledovali obhájce se zájmem a zvědavostí. Nespouštěli oči z obhájce a státního zástupce, z obžalovaného, a především z Alžběty Endicottové.

Paní Endicottová byla známá osobnost, bohatá vládkyně naftařského impéria, záhadná žena, která se po tragédii stáhla do ústraní, a nyní byla nařčena z tajných styků s milencem, který se sám ukrýval před policií.

Porotci se chystali vychutnat všechny pikantní podrobnosti.

Irvine předvolal svědky a velmi stručně vyřídil nutné předběžné formality. Po shrnutí hlavních údajů o smrti zavražděného povolal odborníka, který předložil plánek objektu. Pak přišel fotograf a předal příslušné snímky. Následoval patolog, který mrtvolu pitval a uvedl, že Karl Carver Endicott byl usmrcen projektilem ráže třicet osm vpáleným do týla, jenž téměř pronikl z lebky čelem mrtvého.

Projektil byl přiložen k důkazům. K výstřelu došlo z takové vzdálenosti, že v okolí vstřelu nezůstaly stopy po popálení střelným prachem. Svědek vyslovil domněnku, že výstřel vyšel „několik stop“ od oběti ve chvíli, když byl Endicott otočen zády k vrahovi.

Pak se Mortimer Irvine podíval na hodinky a dramaticky prohlásil: „Předvolejte na lavici svědků Helenu Manningovou.“

Helena se pro tuto příležitost nafintila. Ačkoli měla o pár kilo navíc, byla to pěkná kočka – a zřejmě si to uvědomovala. Stačil jediný pohled na ni, když se nesla k lavici svědků, a bylo zřejmé, že to dopadne opačně, než předpokládala. Namísto aby ona udělala dojem na Mortimera Irvina, on ji úplně okouzlil a otočil si ji kolem prstů. Byla jako cvičený psík na vodítku, který dělá přesně to, co se od něj očekává. Mluvila tiše hlubokým hlasem – totiž říkala to, co chtěla sdělit.

Vypověděla, že několik let pracovala u pana Endicotta a nakonec se rozhodla odejít, protože zaměstnání bylo pro ni příliš namáhavé. Přála si prý změnu, a navíc v kanceláři vznikla situace, kvůli níž nechtěla pana Endicotta znepokojovat, ale která jí byla nepříjemná. Byla velice schopnou sekretářkou. Mohla dostat zaměstnání všude, a proto se rozhodla od pana Endicotta odejít. Pana Endicotta prý její odchod velice mrzel a pokoušel se zjistit příčiny. Nabídl jí, že učiní všechna možná opatření, jež budou v jeho silách, ale ona tvrdošíjně odmítala prozradit mu pravý důvod. Odcházela prý proto, že mladá žena, se kterou se nesnášela, vydržuje nemocnou matku a nutně potřebuje zaměstnání. Dotyčná prý nebyla nijak kvalitní sekretářka a těžko by sháněla jiné místo, kdežto Helena byla všestranně schopná, dokonale vyškolená, takže mohla klidně odejít a dostat práci kdekoli.

Helena Manningová měla dopis podepsaný panem Endicottem, který v něm uváděl, že ji nerad ztrácí, výslovně prohlašoval, že Helena odchází z jeho služeb na vlastní přání, a velmi vřele ji doporučoval.

Přibližně v době, kdy se její vztahy v kanceláři zkomplikovaly, dověděla se prý, že obviněný John Dittmar Ansel byl vyslán do brazilské džungle na výpravu, z níž nemělo být návratu. Bohužel prý tomu uvěřila a pověděla to paní Endicottové.

„Co na to řekla paní Endicottová?“ zeptal se Irvine. Quinn již opět nabyl sebejistoty. Povstal a zvýšeným hlasem obvinil státního zástupce z nepatřičného postupu. Protestoval proti poslední otázce a žádal, aby byla celá výpověď svědkyně vyškrtnuta z protokolu. Prohlásil, že to, co bylo sděleno Alžbětě Endicottové, není žádným důkazem proti obviněnému – a státní zástupce to ví. Irvinův způsob vedení výslechu označil Quinn za záludné ovlivňování poroty. Trval na tom, že jde o nepřípustné působení na porotce, a vyzval soudce, aby nebral výpověď svědkyně v úvahu a pokáral státního zástupce.

Soudce Lawton vzal Quinnův protest velice vážně a vyzval Irvina, aby se k tomu vyjádřil. „Oč při tom jde obžalobě?“ zeptal se. „Jak zdůvodníte, že to, co bylo sděleno paní Endicottové, nějak souvisí s obžalovaným?“

„Chceme ukázat, že to, co se paní Endicottová dověděla, sdělila obžalovanému.“

„Můžete to dokázat?“

„Ano, můžeme tak usuzovat,“ odpověděl Irvine.

Soudce Lawton zrudl ve tváři: „Máte něčí přímé svědectví, které podepře váš úsudek, pane žalobce?“

Irvine se vyhnul přímé odpovědi: „Já se domnívám, Vaše Ctihodnosti, že některé věci mluví samy za sebe. Myslím, že by porotci měli mít možnost učinit si úsudek.“

„Položil jsem vám přímou otázku,“ přerušil státního zástupce soudce Lawton. „Máte přímého svědka, konkrétní důkaz, který obsahuje fakta, jež podpoří takový úsudek – ale skutečně, nikoli rádoby, nýbrž právně prokazatelně?“

Irvine si objel prsty krk pod límcem. „Nechci předem odhalovat své karty,“ řekl. „Jestli mě soud v této věci podpoří, jsem přesvědčen, že se souvislost potvrdí.“

„A jak?“ vybídl Irvina soudce.

„Okolnostmi a vlastním doznáním obžalovaného,“ odpověděl státní zástupce.

„Řízení přelíčení je záležitostí soudce,“ prohlásil Lawton. „Já se domnívám, že pokud nebude tato výpověď uvedena do patřičné souvislosti, mohla by mít velice škodlivý vliv. Než budou této svědkyni položeny další otázky, vyzývám vás, abyste uvedl nějaký důkaz, který by naznačoval, jak navrhujete uvést tuto výpověď do souvislosti s projednávaným případem, jak ji navrhujete použít proti obžalovanému.“

„Jestli slavný soud dovolí,“ zasáhl Irvine, „ještě jsem s touto výpovědí neskončil.“

„Pokud jde o soud, s touto svědkyní jste už skončil, jestliže neuvedete, jak hodláte uvést její svědectví do souvislosti s případem,“ odmítl státního zástupce soudce Lawton. „Soudce řídí průběh přelíčení a hodlá hájit v tomto směru práva obžalovaného. Soud je toho názoru, že musí požadovat od žalobce něco jiného než ujištění, že uvede tuto výpověď ve spojitost s případem.“

„No budiž,“ řekl Irvine. „Mohu poslat tuto svědkyni na okamžik pryč a předvolat dalšího svědka?“

„Má tento další svědek potvrdit, že tyto věci spolu souvisejí?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Tak dobrá,“ souhlasil soudce Lawton. „Teď aby nedošlo k nedorozumění v zápisech o tom, oč jde. Soud má rozhodnout o návrhu na vyškrtnutí celé výpovědi této svědkyně z protokolu. Také je zde návrh, aby soud uložil porotě nebrat otázky a odpovědi této svědkyně v úvahu a vyslovil státnímu zástupci výtku za nepatřičný postup. Soud si vyhrazuje právo o tom všem rozhodnout až po vyslechnutí následujícího svědka. Slečno Manningová, můžete zatím opustit lavici svědků, ale neodcházejte ze soudní síně. Vaše výpověď dosud neskončila. Budete ještě podrobena křížovému výslechu k tomu, co jste vypověděla. Zatím jste odvolána, aby žalobce mohl předvolat dalšího svědka.

A teď, pane státní zástupce, předvolejte svědka, který dokáže spojitost této výpovědi s obžalovaným,“ vyzval Irvina soudce.

„Výborně, Vaše Ctihodnosti,“ řekl kysele Irvine. „Zavolejte Johna Smalla Ormsbyho!“

Ormsby vypadal od hlavy k patě zbrusu nový. Měl nové polobotky, nový konfekční oblek, novou kravatu a byl čerstvě ostříhán. Zdálo se, že se cítí poněkud nesvůj.

Ukázalo se, že Ormsby si právě odpykává trest v okresním vězení. Byl odsouzen za přechovávání marihuanových cigaret, přiznal vinu a teď seděl na šest měsíců. Zalichotil se policistům, stal se jejich důvěrníkem, byl přemístěn do cely s Johnem Dittmarem Anselem a rozmlouval s ním.

„O čem jste spolu hovořili?“ zeptal se ho Irvine.

Ormsby se zahnízdil v křesle a dal si nohy křížem tak, že se mu nové polobotky zaleskly v paprscích světla. „Hm, to je tak,“ začal. „Ansel se vrátil do cely zřejmě po rozhovoru se svým obhájcem, a ten mu dal co proto.“

„Počkejte okamžik,“ přerušil svědka soudce Lawton. „Nechceme, abyste nám tady vykládal nějaké své úsudky. Povězte jen, co jste slyšel!“

„Ano,“ připojil se Irvine pateticky, „co řekl? Řekl pan Ansel, že mu dal jeho advokát co proto?“

„Přesně tak,“ odpověděl Ormsby. „Řekl, že mu dal jeho advokát co proto.“

„A co vám pověděl potom?“

„Řekl, že se sesypal a advokátovi vyklopil, že když šel tehdy večer navštívit Endicotta, vzal si s sebou bouchačku a že ji vyhodil oknem do křoví – do živého plotu, který tam roste.“

„Co ještě jste se od něj dověděl?“ tázal se Irvine.

„No – řekl, že asi udělal chybu, když to svému advokátovi řekl. Dodal, že se na advokátově tváři objevil výraz úlevy.“

Zraky porotců se obrátily na Barnarda Quinna, který byl natolik duchapřítomný, že zaklonil hlavu a tiše se usmíval.

„A co dál?“ naléhal Irvine.

„No – pověděl mi, že mu paní Endicottová vyprávěla o nějaké vyhozené sekretářce, která ji plně seznámila s tím, jak ho Endicott poslal…“

„Tím myslíte Ansela?“ skočil svědkovi do řeči státní zástupce.

„Ovšem. Ansel řekl, že ta sekretářka sdělila paní Endicottové, že ho pan Endicott úmyslně poslal do amazonských džunglí, aby se ho zbavil, a přitom věděl, že tam zahyne.“

„Řekl vám ještě něco?“

„To je asi tak všechno. V mé přítomnosti se k tomu vrátil dvakrát nebo třikrát. Ptal se mě, jestli si myslím, že udělal chybu, když řekl svému advokátovi o té bouchačce.“

„Křížový výslech,“ vyzval státní zástupce Quinna.

„Řekl vám, že vyhodil zbraň oknem ven?“ položil svědkovi první otázku Quinn s přezíravým úsměvem.

„Ano, to je pravda.“

„Řekl, že to byla jeho zbraň?“

„Ano, pane, to řekl.“

„Že si ji vzal s sebou, když šel navštívit Endicotta?“

„Ano, pane.“

„Pověděl Vám, proč ji vyhodil oknem?“

„Ano, řekl, že se mu udělalo špatně od žaludku.“

„Proč se mu udělalo špatně? Řekl to?“

„Při pomyšlení, že dívka, kterou miloval, si vzala za manžela chlapa, jako je Endicott.“

„A teď,“ pokračoval Quinn v dotazech a ukázal prstem na svědka, „řekl vám, že vystřelil?“

„Ne, pane.“

„Řekl vám, že nevystřelil?“

„Výslovně mi řekl, že nevystřelil.“

„A sdělil vám, kdy mu paní Endicottová pověděla o své rozmluvě se sekretářkou?“

„Ne, pane, to mi neřekl.“

„Vy jste však získal dojem, že se o tom dověděl až dlouho po Endicottově smrti, je to tak?“

„Protestuji,“ ozval se Irvine. „Svědkův dojem není důležitý. Otázka vyžaduje odpověď na podkladě úsudku.“

„Námitka se uznává,“ prohlásil soudce Lawton.

„Neřekl vám, že se s paní Endicottovou sešel teprve po Endicottově smrti?“

„Ano, pane, to řekl.“

„Takže ona mu předtím nemohla nic sdělit?“

„Vznáším námitku proti otázce, protože je polemická,“ zasáhl Irvine.

„Námitce se vyhovuje,“ rozhodl soudce Lawton.

„Řekl vám konkrétně, že paní Endicottovou neviděl od svého odjezdu do džungle až do doby po Endicottově smrti?“

„Ano, to řekl.“

„Teď obchodujete s narkotiky, že?“ položil další otázku Quinn.

„Námitka!“ opět se ozval Irvine. „To není vhodný důvod k zpochybnění věrohodnosti. Svědek může být odmítnut pro nevěrohodnost, jen když se prokáže, že byl odsouzen za těžký zločin.“

„Tato otázka ovšem může být úvodní a týkat se problému podjatosti,“ namítl soudce Lawton.

„V tom případě by měla být nejdříve položena ta druhá otázka,“ oponoval Irvine.

„Dobrá, zatím námitce vyhovím.“

„Jste ve vazbě jako vězeň?“ zeptal se svědka Quinn.

„Ano, pane.“

„Jak dlouho už jste ve vězení?“

„Něco přes čtyři měsíce.“

„Kolik si máte ještě odsedět?“

„Jestli se nemýlím, asi tak deset dní.“

„Proč jste byl odsouzen do vězení?“

„Měl jsem u sebe marihuanové cigarety.“

„Kouřil jste je?“

„Ano, pane.“

„Prodával jste je?“

„Námitka. Otázka je nepřípustná, irelevantní, netýká se podstaty věci a nepatří do křížového výslechu,“ prohlásil Irvine.

„Námitka se přijímá,“ potvrdil soudce Lawton.

„Nehovořili s vámi policisté v tom smyslu, že by vás sice mohli obvinit z prodeje marihuanových cigaret, ale kdybyste vystoupil jako svědek v tomto procesu, neobžalovali by vás z toho?“

„Hmm… ne.“

„Nehovořili s vámi někteří policisté v tom smyslu, že když se přestěhujete do cely obžalovaného Johna Dittmara Ansela, pokusíte se přimět ho k řeči a získat od něj nějaké doznání, jehož by bylo možné využít jako svědectví, budete z vězení propuštěn a nebudete stíhán pro pokoutní prodej drog?“

„Ne, pane. Nikoli těmito slovy.“

Quinn pohlédl s opovržením na svědka a pokračoval: „Jak dlouho máte tyhle střevíce?“ zeptal se ho a štítivě ukázal prstem na jeho obuv lesknoucí se novotou.

„Dostal jsem je včera.“

„Odkud je máte?“

„Z obchodu s obuví.“

„Máte přece být ve vězení. Jak jste se z něj dostal?“

„Šerif mě pustil ven.“

„Odkud máte tyhle kalhoty?“

„Z obchodu s oděvy.“

„Kdy jste si je opatřil?“

„Včera.“

„Odkud je tohle sako?“

„Z obchodu s oděvy.“

„Kdy jste si pro ně byl?“

„Včera.“

„Kdo zaplatil ten oděv?“

„Šerif.“

„Kdo zaplatil střevíce?“

„Šerif.“

„Kdy jste si dal naposledy ostříhat vlasy?“

„Včera.“

„Kdo platil za to ostříhání?“

„Šerif.“

„Kde vás stříhali?“

„V jednom holičství ve městě.“

„To nevíte, že je holič ve věznici?“

„To nevím.“

„Jak dlouho jste ve vězení?“

„Čtyři a půl měsíce.“

„Za ten čas jste se přece už dal někdy stříhat, ne?“

„Ano, pane.“

„Kdo vás stříhal?“

„Holič ve věznici.“

„Ale včera, když jste přiběhl k policistům s tímhle povídáním, poté, co jste pro ně sehrál roli práskače, bylo pro vás ostříhání u vězeňského holiče málo nóbl. Abyste udělal dojem na tuto porotu, zavedli vás policisté do prvotřídního holičství a zpracovávali vás, je to tak?“

„Ano, odvezli mě do města.“

„Tahle kravata, co máte na krku, je nová, že?“

„Ano.“

„Kdo ji zaplatil?“

„Šerif.“

Po této odpovědi se Quinn od svědka znechuceně odvrátil a prohlásil: „To je všechno.“

„Nemám už žádné otázky,“ řekl Irvine a Ormsby opustil lavici pro svědky.

„A teď, Vaše Ctihodnosti,“ pokračoval Quinn, „opakuji svůj návrh na vyškrtnutí celé výpovědi svědkyně Heleny Manningové ze zápisu, protože je zřejmé, že nic z toho, co svědkyně sdělila paní Endicottové, se nemohl obžalovaný dovědět před smrtí Karla Endicotta. Opakuji návrh, aby byl státní zástupce pokárán za nepřípustný postup a aby byla porota vyzvána nebrat v úvahu nic z toho, co řekl státní zástupce, jakož i nic, co vypověděla na lavici pro svědky svědkyně Helena Manningová.“

Soudce Lawton se předklonil v křesle a pečlivě vážil každé slovo: „Návrh na vyškrtnutí svědectví Heleny Manningové se přijímá. Porotě se ukládá nebrat nic z výpovědi této svědkyně v úvahu – prostě jako kdyby dotyčná na lavici pro svědky vůbec nevystoupila.

Soud uznává konstatování nevhodnosti postupu státního zástupce v tomto ohledu. Porotcům se ukládá, aby nebrali v úvahu žádné poznámky vyslovené státním zástupcem, jakož i právními poradci obou stran, s výjimkou prohlášení, která jsou podložena důkazy, jež je povoleno předložit porotě. Soud vyzývá porotce, aby nebrali v úvahu nic, co v souvislosti s výpovědí svědkyně Manningové prohlásil státní zástupce s cílem prokázat spojitost její výpovědi s projednávaným případem.

A teď, pane žalobce, pokračujte výslechem dalšího svědka.“

„Jestli soud dovolí,“ řekl Irvine, „můj příští svědek naváže na výpověď, kterou učinila…“

„Ta výpověď byla z protokolu vyškrtnuta,“ zarazil státního zástupce soudce Lawton. „Můžete navrhnout její opětné zařazení, kdykoli ji budete moci uvést do souvislosti s projednávaným případem.

Soud se domnívá, že jakékoli odvolávání se obžaloby na výpověď, která byla vyškrtnuta z protokolu, může znamenat škodlivé, nesprávné ovlivňování. Teď pokračujte.“

„Dobrá,“ řekl Irvine kysele, „zavolejte Stevena Beardsleye!“

Beardsley, vysoký čahoun, přišel na stanoviště svědků a složil předepsanou přísahu.

„Jaké je vaše zaměstnání, pane Beardsleyi?“

„Jsem zástupce šerifa tohoto okresu.“

„Jste odborníkem v nějakém konkrétním oboru, v některé oblasti výkonu spravedlnosti?“

„Ano, pane.“

„V jakém oboru?“

„V balistice. Zabývám se zkoumáním a identifikováním střelných zbraní.“

„Můžete nám povědět, jakou odbornou přípravu v této oblasti jste absolvoval a jakou v ní máte praxi?“

„Studoval jsem pod vedením největších specialistů tohoto oboru v našem státě. Identifikaci střelných zbraní prakticky provádím už déle než deset let.“

„Znáte město Citrus Grove v tomto okrese?“

„Ano, pane, znám je.“

„Znáte komplex budov zvaný Whippoorwill, který patřil Karlu Carveru Endicottovi?“

„Ano, to znám, pane.“

„Poznáváte komplex budov zakreslený na tomto plánku, který je přikládán jako doličný předmět číslo jedna?“

„Ano, pane, poznávám.“

„Ptám se vás, zda jste někdy prohledával živý plot uvedený na tomto doličném předmětu číslo jedna?“

„Ano, pane, prohledával jsem ho.“

„Teď mi povězte, zda jste někdy během minulého týdne našel v tom živém plotě nějakou zbraň.“

„Ano, našel jsem, pane.“

„Máte tu zbraň s sebou?“

„Ano, mám.“

„Tak ji laskavě ukažte.“

Na tuto výzvu státního zástupce vytáhl svědek zrezivělý revolver ráže třicet osm z modře kalené oceli.

„Jaká je to zbraň?“

„Je to revolver značky Colt ráže třicet osm.“

„Kolik je v tom revolveru nábojů?“

„Je v něm pět nábojů a jedna prázdná nábojnice v hlavni.“

„Dokázal jste vypálit z tohoto revolveru zkušební výstřely?“

„Dalo mi hodně práce uvést ho do stavu, aby se z něj dalo bez nebezpečí vystřelit, ale odstranil jsem z něj tolik rzi, že jeho mechanismus funguje. Záměrně jsem se vyvaroval očišťování ode rzi tam, kde to nebylo za tím účelem nezbytné, abych předložil zbraň ve stavu, v jakém byla nalezena.“

„Jste na podkladě zkoušek, které jste provedl, schopen určit, zda je to zbraň, ze které byla vypálena střela, jež usmrtila Karla Carvera Endicotta?“

„Hm, řeknu to takto: Hlaveň revolveru byla silně zrezivělá. Charakteristické znaky této hlavně znemožňují jednoznačnou identifikaci. Mohu konstatovat jen to, že tento revolver je kolt ráže třicet osm, z něhož se střílí projektily určitého typu, a že kulka, která byla vyjmuta z hlavy pana Endicotta, má stejnou ráži jako projektil, který byl vypálen z tohoto revolveru, má stejné charakteristické znaky a že oba projektily byly vystřeleny z revolveru značky Colt ráže třicet osm.“

„Jinak řečeno, z hlediska balistického zkoumání není důvodu vyloučit, že projektil, který byl vyjmut z hlavy Karla Carvera Endicotta, mohl být vypálen z tohoto revolveru?“

„Je to tak. Smrtící projektil mohl být vypálen z tohoto revolveru.“

„Pátral jste po vlastníku tohoto revolveru a víte, komu patří?“

„Ano, pane, to vím.“

„Čí je tedy?“

„Námitka,“ ozval se Quinn. „Nejde o přímý důkaz, otázka se týká skutečnosti, kterou svědek nezná z vlastní zkušenosti, vyzývá svědka ke spekulaci a vybočuje z rámce působnosti poroty.“

Irvine vypadal rozezleně. „Jestli soud dovolí, můžeme k této otázce přistoupit jiným způsobem, ale bude to nákladná záležitost. Bude třeba předvolat svědka, který sem musí přicestovat letadlem.“

„Nicméně,“ rozhodl soudce Lawton, „je to jedno z práv, která zaručuje ústava každé osobě obviněné ze spáchání zločinu. Obviněný má právo poznat svědky, kteří vypovídají proti němu, a klást jim otázky. Zatím soudím, že svědek, který právě vypovídá, sám přímo neví, komu tato zbraň patří, a že jako policista jen provedl vyšetřování, jež ho přesvědčilo, že dotyčná zbraň patří určité osobě.“

„To souhlasí, Vaše Ctihodnosti.“

„Námitka se přijímá,“ pokračoval soudce Lawton. „Teď mám za to, že nadešel čas pro odročení odpoledního jednání. Soud přerušuje přelíčení do zítřejšího rána. Mezitím zůstane obviněný pod dohledem šerifa a členům poroty se ukládá, aby o případu mezi sebou nehovořili a nikomu nedovolili mluvit o něm v jejich přítomnosti. Nemáte zaujímat žádné stanovisko nebo vyjadřovat žádný názor, dokud vám nebude případ nakonec předán k rozhodnutí. Soudní řízení se odročuje do deseti hodin zítřejšího dopoledne.“

Když mě Quinn při odchodu ze soudní síně míjel, řekl mi polohlasně: „Přijďte za mnou do mé kanceláře.“

Vykročil jsem mu po boku a zeptal jsem se: „Co si přejete?“

„Pohovořit si o důkazu.“

„To ať jde k čertu,“ odpověděl jsem mu. „Mám na práci něco jiného. Buďte na telefonu kdykoli po celou noc. Naspěte si, co budete moci. Bude to zatracená noc.“

Kývl jsem na Bertu a začali jsme se prodírat davem.

„Tak co teď?“ zeptala se Berta.

„Teď se vydáme do Pasadeny za naším odborníkem na balistiku a zjistíme, co jsme to my dva vlastně v té zahradě vyhrabali.“

„Je to revolver značky Colt ráže třicet osm,“ podotkla Berta.

„Pravděpodobně je to vražedná zbraň, a to znamená, že jeden z nás bude předvolán jako svědek.“

„Ach, proboha!“ vzdychla Berta.

Jeli jsme do Pasadeny, kde měl kancelář jeden z nejuznávanějších soudních znalců v tomto oboru v celé zemi. Během půl hodiny jsme měli číslo revolveru a po další hodině jsme znali odpověď. Revolver si koupila před šesti lety Helena Manningová.

Zvedl jsem telefon a obrátil jsem se k Bertě: „To bude vaše záležitost, Berto. Budete muset tu ženskou zdeptat.“

„Koho?“

„Helenu Manningovou.“

„Ta čubka!“

„Dokážete ji zdeptat?“

„Já ji zdeptám!“ slibovala Berta. „Rozškubu ji na cucky a ty rozházím jako peří po podlaze jejího bytu.“

„Tak pojďme na to,“ řekl jsem.

KAPITOLA XX

Zmáčkl jsem zvonek na dveřích bytu Heleny Manningové.

„Kdo je to?“ ozvala se melodickým hlasem.

„Donald Lam,“ odpověděl jsem.

„Mějte chvilku strpení, Donalde.“ Okamžik počkala, pak se zasmála a řekla: „Zrovna jsem se sprchovala. Jen si vezmu něco na sebe.“

Čekali jsme s Bertou asi tak pět minut, než se dveře otevřely.

Šaty, které si Helena oblékla, byly nadýchané, průsvitné a slušivé. Podívala se mi do očí a řekla upejpavě: „Omlouvám se za to, jak vypadám, Donalde, ale zrovna jsem vyšla z koupelny – a kdo je tohle?“

Berta Coolová vrazila do pokoje jako těžký tank ženoucí se na nepřátelská frontová opevnění.

„Já jsem Berta Coolová,“ představila se. „Jsem detektiv. Nechte zbytečného kecání a dejme se, ksakru, do práce. Posaďte se tak, abych na vás viděla!“ Po těch slovech zabouchla loktem dveře a bez okolků spustila:

„Co vás to napadlo zastřelit Karla Endicotta?“ zaútočila otázkou.

Helena Manningová se zapotácela. Rukou si sáhla k hrdlu a oči se jí rozšířily úžasem. „O čem to, proboha, hovoříte?“

„Však vy dobře víte, o čem hovořím,“ řekla jí Berta. „V den, kdy byl Endicott zabit, jste ho přišla navštívit a vzala jste si s sebou bouchačku – že, moje milá?

Když jste se dnes tak odporně nakrucovala na lavici pro svědky, cukrovala jste jako hrdlička a vrkala jako holubice s tím romanticky vyhlížejícím státním zástupcem, neřekla jste mu všechno. Nepověděla jste mu, že jste si koupila revolver, že?

Tak já vám teď povím, drahoušku, jak to s tou bouchačkou bylo. Koupila jste si ji v prodejně sportovních potřeb v Santa Aně – a byl to hezký malý kolt ráže třicet osm. Koupila jste ho dva dny předtím, než byl Karl Endicott zavražděn. Od Endicottovy smrti jste ho už neměla.

Co myslíte, neměla byste to povědět státnímu zástupci?“

„Proč vy… já jsem to neudělala… já nikdy…“

„Neříkejte mi, že jste to neudělala!“ vykřikla na ni Berta. „Teď neukazujete své zatracené nohy žádnému měkkosrdcatému muži. Mluvíte se ženou, která zná všechny fígle. A nehrajte si přede mnou na počestnou dámu! Spávala jste s Karlem Endicottem a nevadilo vám, že se oženil – dokud jste byla jeho milenkou číslo jedna. Když si však přivedl jinou a vás odsunul na druhé místo, vyvedlo vás to z míry.“

„Já… já…“ vykoktala Helena a rozvzlykala se.

„Tak je to správné, jen bulte dál,“ pokračovala Berta. „Bojíte se pohlédnout mi do očí. To vám ale nijak nepomůže. Až si vypláčete celou zásobu slz, nebudete mít před sebou Donalda Lama, ale Bertu Coolovou. Tak teď už zarazte ten vodopád a řekněte mi pravdu, než se rozhodnu jít na to doopravdy zostra!“

„Co… co ode mne chcete?“

„Co se dělo ten večer, když byl Karl Endicott zavražděn?“

„Já… já nevím.“

„Kozla starého nevíte,“ odmítla Helenino zapírání Berta. „Řekla jste paní Endicottové o tom, že Karl poslal Johna Ansela do amazonských džunglí na výpravu, z níž se neměl vrátit. Všechno jste jí pověděla. A ona šla a vyklopila to svému manželovi. To přililo olej do ohně. O tom jsem přesvědčená. V každém případě jste tam byla ten večer, kdy byl zavražděn. Byla jste tam, když přišel John Ansel. Vy jste byla ta dívka v ložnici v prvním patře. A když jste ho zastřelila, domnívala jste se, že váš revolver nikdo nikdy nenajde. Víte, moje milá, pro vaši informaci – my jsme tu bouchačku našli a expert na otázky balistiky dosvědčí, že osudný projektil byl vypálen z téhle zbraně, z revolveru, který jste si koupila dva dny předtím v obchodu se sportovními potřebami v Santa Aně. Chcete teď promluvit, anebo si přejete, abych šla na zdejší policii a dala reportérům od novin v plen všechno, co vím o vašem životě?“

Berta stála nad Helenou Manningovou, upřeně na ni hleděla a byla neoblomná. O tom nebylo pochyb. Když se Berta rozzlobila, byla tvrdá jako kámen.

„Já jsem ho nezastřelila, paní Coolová. Mé čestné slovo, že jsem to neudělala.“

„Kdo to tedy udělal?“

„Jediný, kdo to mohl spáchat, je Cooper Hale.“

„Teď konečně mluvíte,“ poznamenala Berta Coolová. „Povězme si některá fakta toho případu. Co se vlastně stalo?“

„Hovořila jsem s jeho manželkou a ta mu pověděla, co jsem jí řekla. Rozzuřil se. Poslal pro mě a vyzval mě, abych ho navštívila. Dostala jsem strach. Koupila jsem si revolver a… Nevím, co jsem měla v úmyslu, ale… Byla jsem do Endicotta zamilovaná a… Dala jsem mu mnohem víc než on mně. Dala jsem mu své srdce. Obětovala jsem mu nejlepší léta svého života. Já…“

„Přestaňte s tím!“ zarazila ji Berta. „Povězte mi, co se skutečně udalo! Nemáme moc času.“

„Když jsem přišla do jeho domu, řekl mi, že každým okamžikem přijde pan Hale, a odvedl mě do ložnice v patře. Byl ke mně něžný. Pověděl mi, že ho opustila manželka. Byl… byl nesmírně něžný. Obejmul mě a… ano… a přitom dlaněmi nahmátl revolver.“

„Co bylo pak?“

„Zasmál se, revolver mi vzal a položil ho na toaletní stolek. Vtom se ozval zvonek. Přicházel Hale. Endicott mi řekl, abych počkala, že se hned vrátí, protože se Hale dlouho nezdrží.

Byla jsem zmatená a natolik rozčilená, že jsem nevěděla, co si mám počít. Tehdy zazněl zvonek podruhé. Tentokrát to byl John Ansel. Měla jsem za to, že je mrtvý. Jeho hlas mě úplně vyděsil. Karl zavedl Ansela do prvního patra a na chvíli se mu omluvil. Přišel do ložnice a pošeptal mi: ‚Musíte zmizet, drahoušku, situace se příliš zkomplikovala. Vraťte se do města – později vám zavolám.‘ Pak mě pohladil, políbil a řekl:,Sejděte klidně do přízemí a ztraťte se.‘“

„Hm – a co jste udělala?“ zeptala se Berta Coolová.

„Sešla jsem do přízemí, a když jsem procházela chodbou, uslyšela jsem z ložnice nahoře výstřel z revolveru.“

„Co jste dělala pak?“ vyzvídala Berta.

„Okamžik jsem váhala, pak jsem se dala na útěk. Doběhla jsem na roh a pak jsem šla a šla, až se mi zdálo, že už nedokážu udělat ani krok. Nakonec jsem chytila autobus jedoucí nazpět do města.

Věděla jsem… v hloubi duše jsem cítila… věděla jsem, co se stalo. Věděla jsem, že je mrtvý.“

Berta na mě pohlédla.

„Sepište to!“ řekl jsem.

Zavedli jsme Helenu Manningovou ke stolu a dali jsme jí papír. Napsala to.

„Teď to podepište!“ vyzval jsem ji.

Když poslechla, dodal jsem: „Ještě tam dopište datum!“

Potom jsme – Berta a já – podepsali její výpověď jako svědkové.

„Uvědomujete si, že jste posílala nevinného člověka do plynové komory?“ poznamenal jsem.

„Nevěděla jsem, co mám dělat,“ vysvětlovala. „Snažila jsem se zůstat stranou. Nechápete, Donalde, co to pro mne znamená. Celá moje kariéra! Mám dobré zaměstnání. Jsem velice schopná sekretářka a v té činnosti se stále vypracovávám. Beru dobrý plat. Při sebemenším náznaku skandálu přijdu o místo a… a už nejsem mladá. Totiž, jsem…“

„Co to, u sta hromů, povídáte?“ skočila jí do řeči Berta. „Neříkejte, že už nejste mladá. Je vám přece teprve kolem pětatřiceti, a to je pro ženu zrovna ten pravý věk, aby začala žít. Dovedete si se vším poradit. Víte, jak muži myslí, jak jednají, a jestli za něco stojíte, víte, jak na ně.

Dělá se mi nanic, když říkáte, že jste úplně vyřízená. A nikdy neříkejte tu blbost o ztracených nejlepších letech života! To odpuzuje muže víc než tvář podobaná od neštovic. Přestaňte jíst tolik zatracených sladkostí a poličte si na nějakého chlápka. Právě teď vám začínají nejlepší léta života.“

„Já vím,“ řekla Helena nešťastně, „jenže všichni muži, které znám, jsou už ženatí – skoro všichni.“

„Není to tak hrozné,“ namítla Berta Coolová bez náznaku soucitu. „Nevidím nic, proč byste měla být zkroušená, moje milá.“ Přešla ke křeslu, zvedla z něj podvazkový pás, chvíli na něj hleděla, načež ho odhodila do kouta se slovy: „Při vaší postavě je zatracená hanba škrtit se nějakým takovýmhle krámem. Uberte trochu kalorií a nechte tuhle svou panímandu zase působit! Tak už pojďte, Donalde!“

Když jsme odcházeli, Helena Manningová vzlykala.

„Tak co? Bylo to dobré?“ zeptala se mě Berta.

„Jděte se vyspat,“ radil jsem jí. „Já tohle odvezu Quinnovi.“

„No dobrá,“ souhlasila Berta. „Doufejme, že ho to potěší.“

„Mít klienta, který nám lže, je otřesný zážitek,“ řekl jsem, „obzvlášť když stavíme celou obhajobu na falešném předpokladu.“

„To vím,“ odpověděla Berta. „Jak jsem si vedla? Byla jsem dost tvrdá?“

„Byla jste tvrdá až dost.“

„To si zasluhuje za to, že se nesnažila něco si nahrabat. Měla od toho holomka vymámit nějaké prachy a pak by měla dost, aby nemusela pracovat, až se s ním rozejde.“

„Jak mohla vědět, že dojde k rozchodu?“ zeptal jsem se.

„To je přece jasné jako facka,“ odsekla Berta. „S chlápkem, jako byl tenhle Endicott, to vždycky zkrachuje. Jen si představte, že si tahle zatracená blondýna myslí, že pro ni v pětatřiceti všechno skončilo! Starou belu! Ta teprve začíná. Ať shodí tři kila z panímandy a může se do toho dát naplno. Pětatřicet let je teprve ten pravý věk. Až teď si začala uvědomovat, co je život. Tak dobrá, Donalde, vy jeďte navštívit Barneye Quinna. Berta také odejde a dá si velký, tlustý, šťavnatý biftek. Já si už, bohudík, nemusím dělat starosti se svou velkou panímandou. Já jsem s mužskými nadobro skončila.“

KAPITOLA XXI

Barney Quinn přecházel dlouhými kroky po kanceláři.

„Začínám se domnívat, že to můžeme dokázat, Donalde,“ ozval se. „Je to dobrá porota a myslím si, že jsme získali její sympatie.“

„No dobrá,“ řekl jsem mu na to. „Čeká nás práce. Zítra Irvine skončí s výslechem experta na balistiku. V důsledku nalezení Anselova revolveru v živém plotě se znovu pokusí prosadit zařazení výpovědi Heleny Manningové.“

Quinn se zasmál. „To mu nevyjde. Soudce Lawton dal její výpověď vyškrtnout, a on hodlá…“

„Neukvapujte se,“ namítl jsem. „Když se Irvine pokusí dosáhnout uznání svědectví Heleny Manningové v důsledku podepření její výpovědi nálezem revolveru, řekněte soudu, že za daných okolností se zdá Irvinův návrh správný, a že proto odvoláváte svůj požadavek na vyškrtnutí svědectví Heleny Manningové z protokolu.“

„Cože?“ vykřikl Quinn nevěřícně. „Zbláznil jste se?“

„Pak Irvine vleze do pasti,“ vysvětloval jsem. „Bude pokračovat a na závěr předvolá na lavici svědků Nickersona a Coopera Hala. Hale přednese přesvědčivé povídání. Pak státní zástupce skončí a přenechá další průběh procesu vám.

Tehdy vy upozorníte soud na to, že Helena Manningová byla odvolána ze svědecké lavice, takže jste neměl možnost podrobit ji křížovému výslechu.“

„To by ale byla hotová sebevražda,“ namítl rozhorleně Barney Quinn.

„Vy povoláte Helenu Manningovou ke křížovému výslechu,“ pokračoval jsem. „A pak dáte státnímu zástupci co proto.“

„Co máte na mysli? Jak mu dám co proto?“

Namísto odpovědi jsem mu hodil na stůl prohlášení podepsané Helenou Manningovou.

Barney Quinn se posadil, aby si zápis přečetl. Sotva se seznámil s několika prvními řádky, povyskočil v křesle, jako když ho píchne. Bleskově přelétl zrakem zbývající text až k podpisu a datu. Okamžik na mě vyjeveně zíral s posvátnou úctou, načež se zvedl a podal mi ruku. Pak přikročil ke knihovně, odsunul atrapy asi půltuctů knih, které zakrývaly malý bar, a vytáhl z něj láhev se dvěma poháry.

„Mně nenalévejte,“ upozornil jsem, „mám tady auto.“

Advokát podržel hrdlo láhve nad svou sklenicí, dokud hluboké kloktání vytékajícího nápoje nepřešlo do vyšší tóniny.

„Tak jen pokračujte a jeďte domů,“ řekl mi. „Spadl mi kámen ze srdce a dnes budu poprvé klidně spát od chvíle, kdy jsem začal s tímhle zpropadeným případem. Ach, chlapče, chlapče! To je lahůdka! Nemohu se dočkat, jak se bude tvářit Irvine, až se na tenhle špek chytí.“

„Jen ještě chvilku počkejte,“ krotil jsem ho. „Nebuďte si tak zatraceně jistý. Ten mladý Irvine je mazaný – a té holce Manningové se náramně líbí jeho podmanivý pohled, široká ramena a útlé boky.“

Quinn sebral dokument podepsaný Helenou Manningovou se slovy: „Jen mě nechte, abych jí to vmetl do tváře, a houby mi záleží na tom, jestli s tím chlapem spí.“

„Měl byste to raději skoncovat během zítřka, nebo s ním spát bude,“ radil jsem mu.

Quinn zvedl sklenku a vyzunkl asi půl velkého panáka whisky. Po tváři se mu rozlil mírný úsměv.

„Sakra, tohle ale bodlo,“ pochvaloval si.

KAPITOLA XXII

Dopolední přelíčení začalo tím, že Irvine povolal k výpovědi svědka z New Orleansu. Svědek prohlásil, že tam má obchod a že před několika lety prodal revolver, který uvádí obžaloba jako doličný předmět, Johnovi Dittmarovi Anselovi. Také předložil soupis prodaných střelných zbraní s podpisem obžalovaného a nakonec Ansela identifikoval.

Ke křížovému výslechu se nikdo nehlásil.

„A teď, jestli mi soud laskavě dovolí,“ řekl Irvine, přičemž tónem hlasu naznačoval, že se mu do toho příliš nechce, „chtěl bych znovu navrhnout, aby byla výpověď svědkyně Manningové opět zařazena do protokolu.“

V okamžiku, když soudce Lawton otvíral ústa, aby návrh státního zástupce zamítl, povstal Barney Quinn. „Smím něco podotknout, Vaše Ctihodnosti?“

„To nebude zapotřebí,“ odtušil soudce Lawton.

„Velmi správně, Vaše Ctihodnosti, děkuji vám, Vaše Ctihodnosti. Obžalovaný se domnívá, že identifikací dotyčné střelné zbraně je prokázána spojitost výpovědi svědkyně Manningové s případem, a proto bere zpět svůj návrh na vyškrtnutí její výpovědi z protokolu.“

„Co to říkáte?“

„Odvoláváme návrh na vyškrtnutí svědectví. Obžalovaný zastává názor, že po formální stránce může nyní výpověď zůstat v platnosti.“

„Budiž, ale soud je jiného názoru,“ odsekl soudce Lawton.

Irvine se chvatně chopil nabízené příležitosti a otázal se: „Obžalovaný tedy odvolal svou námitku, odvolal návrh na vyškrtnutí výpovědi svědkyně Manningové?“

„Ano, je to tak,“ potvrdil Quinn.

Soudce Lawton značně dlouho váhal.

„Za této situace se zdá,“ dal se slyšet Irvine, „že soud nemá o čem rozhodovat a že výpověď svědkyně Manningové je znovu zařazena do protokolu.“

„Ano, správně,“ řekl soudce Lawton a zamračil se na Quinna.

Poté byl na lavici svědků předvolán Drude Nickerson, břichatý chlapík působící dojmem poskoka. Ve své výpovědi se vrátil k večeru, kdy došlo k vraždě, a řekl, že tehdy byl řidičem taxíku. Označil Ansela za muže, kterého onen večer, krátce po osmé hodině, naložil na letišti. Dotyčný muž byl prý nervózní, ustaraný a dal se zavézt k sídlu Karla Carvera Endicotta.

Quinn položil Nickersonovi jen několik formálních otázek.

Pak státní zástupce povolal Coopera Franklina Hala.

Hale klidně přistoupil k svědecké lavici, složil přísahu, sdělil své jméno i adresu a opatrně se usadil, jako by se chtěl ujistit, že v křesle nejsou ukryté dráty nebo nějaká tajná zařízení.

Vypověděl, že v onen večer přišel do Endicottova domu. Endicott však dostal návštěvu, kvůli níž se na chvíli omluvil a odešel po schodech nahoru. Hale sám prý čekal dole, než si Endicott vyřídí potřebné s návštěvníkem, který zazvonil u vchodu a přerušil jejich jednání. Pak Hale údajně uslyšel výstřel z revolveru v prvním poschodí, načež se rozběhl po schodech nahoru a spatřil mužskou postavu běžící bezprostředně po zaznění výstřelu dolů. V dotyčném muži Hale údajně poznal obžalovaného Johna Dittmara Ansela.

Také tomuto svědkovi položil Quinn jen několik málo otázek.

„Žalobce také skončil, Vaše Ctihodnosti,“ konstatoval Irvine.

Po jeho slovech povstal Barney Quinn a upozornil: „Jestli soud dovolí, nebyla nám dosud poskytnuta příležitost podrobit křížovému výslechu svědkyni Manningovou. Byla odvolána ze svědecké lavice a…“

„Její výpověď byla vyškrtnuta,“ skočil mu do řeči Irvine, „a dodatečně znovu zařazena, aniž si obhajoba vyžádala právo křížového výslechu.“

„Na tom nezáleží,“ rozhodl soudce Lawton. „Je samozřejmé, že obžalovaný měl dostat možnost křížového výslechu této svědkyně. Soud to opominul, jelikož se domníval, že… Nevadí. Svědkyně Manningová se vrátí na místo pro svědky ke křížovému výslechu.“

Helena se pečlivě připravila na novinářské fotoreportéry.

Barney Quinn začal mírně. Zeptal se svědkyně, zda je pravda, že několik dní před smrtí Karla Endicotta řekla paní Endicottové, že byl John Ansel vyslán na výpravu, na níž měl zahynout. Helena Manningová přiznala, že je to pravda.

„A teď,“ pokračoval Quinn, „je pravda, že v den své smrti vám Karl Endicott zatelefonoval a řekl vám, že to, co jste řekla paní Endicottové, je nepravdivé? Pověděl, že vám chce vysvětlit svoje stanovisko? Že ho velice mrzí, že jste za podklad svého tvrzení vzala kancelářské klevety, a jemu jste nedala možnost vyjádřit se k tomu?“

„Ano.“

„A šla jste na jeho výzvu do jeho domu v den, kdy byl zabit?“

„Ano.“

Po jejím přitakání se Quinn vztyčil, ukázal na ni prstem a zvolal: „A měla jste v ten večer v kabelce revolver Colt ráže třicet osm?“

„Neměla jsem ho v kabelce, ale v podprsence.“

„Nemá smysl na svědkyni křičet,“ vmísil se tichým hlasem Irvine. „Tyto teatrální výstupy jsou zbytečné.“

Soudce Lawton vypadal úplně zmateně a pátravě přejížděl zrakem z uhlazeného státního zástupce k právnímu zástupci obhajoby a od něj k svědkyni. „Pokračujte,“ řekl.

„A je pravda, že v onen večer, když jste tam přišla, řekl váš bývalý zaměstnavatel, zesnulý Karl Carver Endicott, že čeká návštěvu Coopera Franklina Hala? Požádal vás, abyste šla nahoru a tam počkala, dokud nebude s panem Halem hotov?“

„Ano.“

„Šla jste s ním do prvního patra?“

„Ano.“

„Do ložnice?“

„Ano.“

„A tam pan Endicott objevil zbraň, kterou jste měla u sebe?“

„Ano.“

„Co s ní udělal?“

„Zbraň mi vzal a domlouval mi za to, že ji nosím.“

„Co se dělo pak?“

„Pak se ozval ode dveří zvonek a pan Endicott mi řekl, že je to pan Hale a že ho budu muset na chvíli omluvit.“

„Co bylo potom?“

„Potom sešel dolů a byl tam asi patnáct minut, když znovu zazněl zvonek a pan Endicott se setkal ve dveřích s obžalovaným.“

„Věděla jste, že je to obžalovaný?“

„Slyšela jsem jeho hlas.“

„Znala jste obžalovaného?“

„Ano.“

„Znala jste jeho hlas?“

„Ano.“

„A co udělal pan Endicott?“

„Zavedl pana Ansela – myslím tím obžalovaného – nahoru do pracovny.“

„Ta pracovna byla hned vedle ložnice, ve které jste čekala?“

„Ano.“

„Co se dělo dál?“

„Pan Endicott požádal obžalovaného, aby měl chvíli strpení, načež vesel do ložnice, řekl mi, že se situace neočekávaně zkomplikovala, a vyzval mě, abych se raději vrátila domů. Slíbil, že mi později zavolá a dohodne si se mnou schůzku.“

„Co jste učinila vy?“ zeptal se Quinn a jeho tvář vyjadřovala naprostý údiv nad dosavadním průběhem jednání. Stála před ním svědkyně, která by měla plakat, váhavě činit kompromitující doznání – ale ona seděla na lavici pro svědky chladně, klidně, soustředěně a na jeho otázky odpovídala bez sebemenších rozpaků. Byl tam státní zástupce, který by měl propadat panice, když viděl, jak se jeho pečlivě připravený případ hroutí a rozpadá na padrť, ale Irvine zůstával chladný, elegantní a cynický jako člověk, který trpělivě přechází malicherné taktizování, protože nechce zdržovat soudní jednání vznášením námitek.

Jeden šerifův zástupce šel po špičkách uličkou v soudní síni a vložil mi do dlaně složený lístek. Bylo to sdělení našeho znalce balistiky z Pasadeny. Oznamoval, že dostal soudní předvolání – subpoena duces tecum – s výzvou, aby přinesl před soud onen revolver.

Pomyslel jsem si, že je s námi konec. Zoufale jsem se pokoušel zachytit Quinnův pohled dříve, než položí onu poslední, osudově závažnou otázku.

„Co jste dělala pak?“ zeptal se Quinn svědkyně.

„Odešla jsem z domu a revolver jsem tam nechala ležet na stolku v ložnici,“ odpověděla.

„Kdo byl v ložnici?“

„Zesnulý Karl Endicott.“

„A kde byl obžalovaný?“

„V sousední pracovně.“

„To je všechno,“ prohlásil Quinn a posadil se. Vypadal jako člověk, který se vrhl celou vahou proti dveřím, aby je vyrazil, ale k svému úžasu zjistil, že nejsou zamčené ani zavřené.

Státní zástupce se blahosklonně usmál. „To je všechno, slečno Manningová. Mnohokrát vám děkuji za upřímné sdělení faktů.“

Svědkyně vstala a chystala se odejít.

„Ještě okamžik,“ ozval se Irvine. „Mám ještě otázku, slečno Manningová, jen jednu jedinou. Učinila jste úž nějaké prohlášení o tom, co jste právě vypověděla jako svědkyně obhajoby v tomto procesu?“

„Ano.“

„Kdy to bylo?“

„Včera večer.“

„Komu jste to prohlášení poskytla?“

„Dvěma detektivům, kteří pracují pro obžalovaného – Donaldu Lámovi a Bertě Coolové.“

„Děkuji vám, ještě jednou vám děkuji. To je všechno,“ ukončil výslech Irvine. Po jeho slovech svědkyně odešla.

„Nyní, Ctihodnosti,“ pokračoval Irvine, „vzhledem k výpovědi této svědkyně jsem nucen předvolat ještě jednoho svědka.“ Pak vyzval na místo pro svědky našeho experta pro otázky balistiky z Pasadeny.

Předvolaný odborník prohlásil, že jde o zbraň, kterou dostal od nás. Dodal, že revolver vyčistil tak, aby z něj mohl být vypálen kontrolní výstřel. Protože neměl přístup k osudnému projektilu, nemohl určit, zda je to zbraň, ze které vyšla smrtící rána.

„Domníváte se, že kdyby vám byla poskytnuta možnost konzultace s expertem obžaloby a mohl jste prozkoumat osudný projektil, dokázal byste dospět k takovému závěru?“ zeptal se svědka Irvine.

Odborník vyslovil názor, že v tom případě by to učinit mohl.

Usmívající se Irvine navrhl, aby svědek odešel a aby mu byla zmíněná možnost poskytnuta. Dále řekl, že expert obžaloby Steven Beardsley bude s potěšením spolupracovat s tak proslulým odborníkem.

Pak Irvine požádal, aby na lavici svědků znovu předstoupil Cooper Hale. Stalo se tak.

Cooper Hale vypověděl, že po zaslechnutí výstřelu vyběhl nahoru, kde nalezl mrtvého Endicotta s ranou po vstřelu v týle hlavy ležet na podlaze a že na stolku v místnosti neležela žádná zbraň.

„Teď mi dovolte, pane Hale, položit vám několik otázek týkajících se pozdějších událostí,“ pokračoval Irvine. „Kde v současné době bydlíte?“

Hale sdělil svou adresu.

„A kde se nachází vaše bydliště vzhledem k objektu zvanému Whippoorwill, který náleží zesnulému Karlu Carveru Endicottovi?“

„Ten je hned vedle.“

„Je to sousední dům?“

„Ano.“

„Prosím, abyste se upamatoval na noc přede dnem zahájení tohoto procesu. Zjistil jste, že se v Endicottově sídle děje něco nezvyklého?“

„Ano, pane.“

„Co jste zjistil?“

„Dvě osoby něco vyhrabávaly v živém plotě Endicottova domu.“

„Měl jste možnost spatřit ty osoby neboje poznat?“

„Ano, poznal jsem je podle hlasů.“

„Povězte nám, co se dělo.“

„V mém domě byla tma. Chtěl jsem si jít lehnout. Bylo už dost dlouho po půlnoci. Nejasně jsem spatřil v tmavém plotě dvě osoby. Protože jsem byl zvědavý, navlékl jsem si tmavý oblek a potichu jsem vyklouzl postranním vchodem z domu. Z jejich rozhovoru jsem poznal, že tam po něčem pátrají.“

„Co se dělo pak?“

„Slyšel jsem, jak jeden z té dvojice řekl: ‚Už to mám‘.“

„Víte, kdo to byl?“

„Ano, pane.“

„Kdo?“

„Detektiv Donald Lam, který pracuje pro obhajobu.“

„Slyšel jste jeho hlas někdy předtím?“

„Ano, pane.“

„Poznal jste ho podle hlasu?“

„Ano, poznal jsem ho.“

„A teď, viděl jste předtím, že by v blízkosti toho živého plotu někdo něco zakopával?“

„Ano, pane.“

„Kdo to byl?“

„Paní Endicottová.“

„Máte na mysli Alžbětu Endicottovou, vdovu po Karlu Carveru Endicottovi?“

„Ano, pane.“

„Co jste ji viděl zakopávat?“

„Nevím, co to bylo. Byla to věc, kterou vyndala z balíčku. Vyhrabala v zemi malou jamku a tu věc – ať to bylo cokoli – do té jamky vložila a zakryla slabou vrstvou zeminy.“

„Kdy to bylo?“

„Téže noci.“

„Kolik bylo hodin?“

„Asi tak hodinu předtím, než pan Lam a paní Coolová vyhrabali revolver.“

„Slyšel jste je hovořit o té věci jako o střelné zbrani?“

„Ano, to jsem slyšel.“

„A teď, kde přesně to bylo vzhledem k místu, kde jste viděl onen předmět zakopávat? Na kterém místě v tom živém plotě? Můžete to ukázat na plánku?“

Svědek ukázal na bod na náčrtku.

„Teď ten bod označte křížkem a vedle něj napište své iniciály.“

Svědek splnil Irvinův pokyn.

„A můžete určit polohu onoho bodu vzhledem k místu, kde jste viděl tuto zbraň vyhrabávat, anebo přesněji řečeno – kde jste slyšel osoby, které tam zbraň vyhrabávaly?“

„Ano, pane.“

„Kde to bylo?“

„Pokud mohu soudit, bylo to na tomtéž místě,“ odpověděl svědek.

Irvine se obrátil s úsměvem na Quinna a řekl: „Křížový výslech.“ V tom okamžiku dostal Quinn spásný nápad upozornit soud, že je načase ohlásit polední přestávku.

Soud odešel na oběd a Quinn přistoupil ke mně.

„Všechno je v pořádku,“ řekl jsem mu. „Teďje doběhneme.“

„Co se to vlastně stalo, zatraceně?“

„Co se stalo, je nabíledni,“ odpověděl jsem mu. „Ten zlořečený státní zástupce svým uhlazeným vystupováním a podmanivým pohledem Helenu Manningovou úplně zhypnotizoval. Je do něj celá pryč – žere mu z ruky. Přesvědčil ji, že se mu líbí. Určitě mu telefonovala, sotva jsme odešli z jejího bytu, a řekla mu, co se u ní dělo.

V tom jsme jí, ovšem, nemohli nijak zabránit. Kdybychom byli na místě žalobce, byli bychom ji mohli dát do vazby, aby nemohla být ve styku s druhou stranou.

Takto se státní zástupce spojil s Halem a pověděl mu nepříznivé novinky. Hale se tomu smál a prohlásil, že jen čekal, až vlezeme do té pasti, a nejdřív řekl žalobci, že viděl paní Endicottovou něco zahrabávat v živém plotě, a pak že tam spatřil nás cosi vykopávat.“

„Myslíte, že mu to Irvine dovolí, aniž by se ho zeptal, proč to neřekl už dříve?“

„Určitě se ho na to zeptal a Hale mu to pravděpodobně vysvětlil v tom smyslu, že se domníval, že policie má v rukou vražednou zbraň. Nevěděl prý, co jsme tam nalezli, a se svým odhalením čekal, než zjistí, s jakou fintou přijdeme my.“

„Irvine není tak hloupý, aby mu to zbaštil. Hale lže,“ prohlásil Quinn.

„Jenže to nemůžeme prokázat, a Irvine je v tomhle případu tak zatraceně zaujatý, že to ovlivňuje jeho myšlení při každém kroku. Irvine chce ten proces vyhrát.“

„Co ale budeme teď dělat my?“ zeptal se Quinn.

„Teď se oboříte na tohohle svědka Hala,“ odpověděl jsem. „Zeptáte se ho, jestli je pravda, že přišel ke mně do kanceláře a nabídl mi, že změní svou výpověď tak, aby byl obžalovaný zproštěn viny, jestli mu pomůžeme pronajmout nějaké jeho pozemky jistému výrobci z východní části USA.“

„Cože?“ vykřikl udiveně Quinn. „Chcete říci, že něco takového nabídl?“

„Jen se ho zeptejte!“

„Jenže já se ho na to nemohu zeptat, dokud mě neubezpečíte, že se tak stalo.“

„Zeptejte se ho,“ znovu jsem ho vybídl. „Budete muset vyhánět čerta ďáblem.“

„Jste ochoten ujistit mě, že předstoupíte na svědeckou lavici a potvrdíte, že jste to řekl?“

„Ne,“ odpověděl jsem, „jít na svědeckou lavici a dosvědčit, že to řekl přesně těmito slovy, nechci. Měl to ovšem na mysli, a nebude s to přesně si vzpomenout, jak to řekl. Dejte se do toho a zeptejte se ho na to.“

„Neudělám to, dokud mi neslíbíte, že to dosvědčíte.“

„Tak se ho zeptejte,“ radil jsem mu dál, „proč přišel do naší kanceláře. Zeptejte se ho, jestli tam nepřišel a netvrdil, že je osobním přítelem státního zástupce a že je ochoten zaintervenovat ve prospěch obžalovaného, jestli s ním budu spolupracovat.“

„Budete ochoten to dosvědčit?“

„Jsem ochoten dosvědčit, že taková nabídka byla podána v jeho přítomnosti a s jeho souhlasem.“

Když bylo přelíčení znovu zahájeno, Hale měl na rtech sebevědomý úsměv a očekával křížový výslech.

„Je pravda, že se už jistý čas znáte s detektivy Donaldem Lamem a Bertou Coolovou?“ zeptal se svědka Quinn.

„Neznám se s nimi dlouho – jen poměrně krátkou dobu.“

„Je pravda, že jste řekl panu Lámovi a jeho společnici paní Coolové, že jste přítelem státního zástupce?“

„Možná jsem to řekl. Považuji státního zástupce za svého přítele. Znám se s mnoha čelnými představiteli tohoto okresu a považuji je za své přátele.“

„Nenabízel jste, že zaintervenujete u státního zástupce ve prospěch obžalovaného, jestliže pan Lam bude ochoten jít vám na ruku v jisté soukromé podnikatelské záležitosti?“

„To jsem nenabízel.“

„Nenabízel jste, že využijete svých přátelských vztahů k státnímu zástupci k ulehčení situace obžalovaného za předpokladu, že budou Coolová a Lam s vámi spolupracovat v jisté záležitosti týkající se nemovitostí? Neodmítli oni vaši nabídku a nepřiměli vás tím k vyhrožování?“

„To určitě ne!“

„Nemluvilo se o tom v jejich kanceláři?“

„Ne, pane.“

„Byl jste někdy v jejich kanceláři?“

Svědek váhal s odpovědí.

„Tak byl jste tam, anebo nebyl?“ zahřměl na svědka Quinn.

„Ano, byl jsem tam.“

„Před zahájením tohoto procesu?“

„Ano.“

„Bylo to poté, co byl obžalovaný zatčen?“

„Domnívám se, že ano. Na přesné datum se nepamatuji.“

„Jednal jste tehdy s panem Lamem a paní Coolovou o této věci?“

„Jednali jsme o řadě věcí.“

„Odpovězte na otázku! Hovořil jste s nimi o tomto případu?“

„Možná jsem se o něm zmínil.“

„A hovořil jste v této souvislosti o svém přátelském poměru k státnímu zástupci?“

„Dost možná.“

„Nenabídl jste jim, že byste byl ochoten spolupracovat?“

„Spolupracovat je velmi široký pojem, pane Quinne.“

„Já pod tím pojmem rozumím jeho význam v angličtině,“ odpověděl Quinn. „Nenabídl jste jim spolupráci?“

„Možná jsem užil tohoto výrazu. Jenže to, co jsem tím mínil, se může naprosto lišit od toho, jak si druhá strana vykládá, co jsem měl na mysli.“

„Přišel jste ale do jejich kanceláře?“

„Ano.“

„Bylo to v době, když se připravoval tento proces?“

„Ano.“

„A zmínil jste se o svém přátelství se státním zástupcem?“

„Ano, zmínil jsem se o tom buď já, nebo můj společník.“

„Nabídl jste jim přímluvu pro případ, že budou s vámi spolupracovat?“

„Ano, možná jsem jim to nabídl, anebo jsem slíbil něco jako spolupráci. Přesně to nevím.“

„No dobrá. Byla vaše nabídka odmítnuta?“

„Nebyla podána žádná konkrétní nabídka, která by mohla být odmítnuta.“

„Než jste odešel z kanceláře, nepohrozil jste jim něčím?“

„Já… Ne.“

„Chcete tím říci, že jste odcházel z kanceláře ve stejně přátelském, vlídném rozpoložení, jako jste tam přišel?“

„Ano.“

„Podal jste při odchodu panu Lámovi ruku?“

„Nevzpomínám si.“

„Nepodal jste ruku paní Coolové?“

„Nepamatuji se.“

„Je tedy pravda, že jste si nepodali ruce?“

„Na to se nepamatuji.“

„Proč jste šel do jejich kanceláře?“ zeptal se Quinn.

„Ano… totiž… to je…“

„Protestuji, Vaše Ctihodnosti,“ ozval se Irvine. „Tohle už zachází příliš daleko.“

„Námitka se zamítá,“ odsekl soudce Lawton.

„Proč jste šel do jejich kanceláře?“ opakoval otázku Quinn.

„Chtěl jsem získat jistou informaci.“

„O čem?“

„O šířících se pověstech, že se nějaký výrobní podnik hodlá usídlit v Citrus Grove.“

„A nezmínil jste se tehdy, že máte v Citrus Grove nějaké pozemky?“

„Možná jsem se o tom zmínil.“

„Nenabídl jste přitom, že využijete svého přátelství se státním zástupcem k jeho ovlivnění, jestli s vámi budou Coolová a Lam spolupracovat?“

„Neřekl jsem to těmito slovy.“

„Nebyla však právě tato myšlenka důvodem vaší návštěvy?“

„Ne, pane.“

„Co tedy bylo jejím důvodem?“

„Chtěl jsem získat co možná nejvíc informací.“

„A tehdy, v souvislosti se snahou získat co nejvíc informací, jste prohlásil, že jste přítelem státního zástupce a nabídl jste se, že budete spolupracovat v případu Johna Dittmara Ansela – za předpokladu, že za to získáte Coolovou a Lama ke spolupráci? Ano, či ne?“ zahřměl na závěr Quinn.

„To není přesné,“ odpověděl Hale.

Po těchto svědkových slovech se od něj Quinn znechuceně odvrátil a řekl: „To je všechno.“

Irvine oznámil, že zkoumání, kterým se zabývají balističtí experti, si vyžádá ještě jistý čas, a navrhl odročení dalšího jednání do druhé hodiny odpolední.

Soudce Lawton návrh přijal.

„Počkejte na mě ve své kanceláři. Tady s vámi nechci hovořit,“ řekl jsem Quinnovi, když odcházel ze soudní síně, a také jsem vyšel ven.

Novinářští reportéři mě oslepovali blesky kamer a rovněž si pořizovali snímky Berty Coolové.

Jeden reportér se jí zeptal, jestli má k výpovědi Coopera Hala nějaké připomínky.

„Na to můžete vzít jed, že mám,“ odpověděla.

„Co je to za připomínky?“ otázal se novinář.

„Můžete s odvoláním na mne napsat,“ spustila Berta, „že Hale nabízel využít svého vlivu k tomu, aby obvinění z vraždy bylo změněno na obvinění z neúkladného zabití, jestli mu poskytneme jistou informaci. Také můžete uvést, že jsem ochotná to dosvědčit, a jestli se mě státní zástupce pokusí podrobit křížovému výslechu, roztrhnu ho jako hada.“

Když jsem přišel do Quinnovy kanceláře, byla u něj paní Endicottová.

„Tak co? Bylo to dobré?“ zeptal se advokát.

„Chci, Quinne, abyste udělal jedno,“ řekl jsem. „Když budete jednat přesně tak, jak vám povím, všechno dobře dopadne.“

„Co mám udělat?“ zajímal se Quinn.

„Povolejte na svědeckou lavici experty. Prokažte, že byl Endicott usmrcen ranou z revolveru Manningové, a ne z Anselovy zbraně. Všechno ostatní pusťte k vodě a soustřeďte se jen na tohle.“

Pak jsem se zeptal paní Endicottové: „Zahrabala jste tam ten revolver?“

Zavrtěla hlavou a prohlásila: „Ta výpověď je naprosto, vyloženě falešná.“

„Jak to ale mám, Lame, u sta hromů, dokázat? Když ji předvolám na lavici svědků, budou se jí vyptávat na každý krok v onen večer, kdy došlo k vraždě – a pak rozbijí její alibi.“

„Pro tu vraždu ale soudí Ansela,“ poznamenal jsem.

„To vím, ale jestli se jim podaří zdiskreditovat paní Endicottovou, ovlivní to jejich postoj k Anselovi. Bude to vypadat, jako by oba všechno společně naplánovali.“

„Jestli uděláte, co vám říkám, nebudete muset nikoho předvolávat na svědeckou lavici,“ trval jsem na svém.

„Co mám vlastně udělat?“

„Prokažte, že zločin byl spáchán tou zbraní, kterou jsme včera v noci předali svému znalci.“

Zdálo se, že Quinn stále ještě váhá.

„Sakra, já vím, co dělám,“ pokračoval jsem. „Udělejte, co vám říkám, uveďte, co vám radím, a s touhle porotou vám to vyjde.“

„Z něčeho ho ale usvědčí,“ namítl Quinn.

„No dobrá,“ řekl jsem, „není vhodné položit vám následující otázku před vaší klientkou, ale jaké taktiky hodláte použít? Odvážíte se předvolat paní Endicottovou na lavici svědků?“

„Ne, to ne.“

„Odvážíte se předvolat ke svědectví obžalovaného?“

„Ne.“

„A co se stane, jestli svůj případ vzdáte, aniž necháte některého z nich svědčit?“

Zatvářil se nešťastně: „V tom případě bude Ansel uznán vinným z vraždy prvního stupně.“

„Poslouchejte,“ naléhal jsem dál, „ať chcete nebo nechcete, musíte udělat, co vám říkám. Zapomeňte na to, že je to váš případ, a soustřeďte se na problém toho revolveru. Až skončíte svou řeč, vyzvěte státního zástupce, aby porotě přesně vylíčil, co se podle tvrzení obžaloby stalo. Nechte ho, ať pro porotu celý zločin rekonstruuje.“

Quinn byl stále ještě na pochybách a tvrdil: „Závěrečnou řeč bude mít on – a je mazaný. Jestli ho k tomu vyprovokuju, bude rekonstruovat zločin tak, že porotci získají dojem, jako by byli přítomni v oné místnosti a dívali se, jak Ansel střílí Endicotta do týla.“

„Ze zbraně Heleny Manningové?“ zeptal jsem se.

Nad mými posledními slovy se Quinn vážně zamyslel.

KAPITOLA XXIII

Odpoledne přelíčení pokračovalo. Žalobce znovu povolal na lavici svědků Stevena Beardsleye.

Beardsley vypověděl, že spolu se znalcem předvolaným obhajobou prozkoumali dotyčnou zbraň a shodně dospěli k závěru, že s největší pravděpodobností byla vražda spáchána zbraní, kterou označuje jako druhou. Dále řekl, že i když náš znalec odstranil z revolveru několik vzorků půdy, zůstalo jí na zbrani takové množství, že bylo možné provést její rozbor. Podle Beardsleyových slov se zemina odebraná z tohoto revolveru zásadně liší od půdy získané ze živého plotu i od hlíny, která ulpěla na zbrani uvedené jako první, tedy na revolveru patřícím údajně Johnu Anselovi. O druhé zbrani hovořil jako o revolveru Heleny Manningové.

Proto nelze pochybovat o tom, že revolver Heleny Manningové byl po jistou dobu zakopán někde jinde než v živém plotě, poměrně nedávno byl z původního místa vyzvednut a zahrabán do plotu. Dodal, že sice nemůže říci, kdo to udělal, ale někdo určitě.

Svědek upřel zrak na paní Endicottovou, která však reagovala pevným pohledem očí a naprosto kamennou tváří.

„Jste přesvědčen, že osudný projektil byl vypálen z revolveru, o němž teď hovoříte jako o zbrani Heleny Manningové?“

„Ano, pane, to je můj názor.“

Riskoval jsem, že mě soudce pokárá, ale načmáral jsem stručný vzkaz a dal jsem ho soudnímu zřízenci, aby ho odevzdal Quinnovi. Vzkaz byl prostý: „Žádný křížový výslech, a hned teď skončete!“

Quinn si poznámku přečetl, otočil se na mne, okamžik zamračeně přemýšlel a upřeně hleděl na státního zástupce.

Irvine se uštěpačně uklonil a řekl: „Svědek je váš, pane obhájce.“

„Nemám žádný dotaz,“ odpověděl Quinn.

„Teď je řada na vás. Obžaloba skončila,“ opakovaně ho vyzval Irvine.

„Obhajoba také skončila,“ odtušil Quinn.

Irvina to zřejmě vyvedlo z míry. „Vaše Ctihodnosti,“ začal nejistě, „já… mě tento vývoj situace úplně překvapuje.“

„Není důvodu, proč byste měl být překvapen,“ namítl soudce Lawton. „Mám za to, že zkušený žalobce by měl takový vývoj předvídat. Chcete pokračovat ve své řeči?“

„Ano, ovšem, Vaše Ctihodnosti,“ přitakal Irvine a pronesl velký projev.

Po něm následoval Quinn a hovořil o podivných okolnostech případu. Připomněl, že jako vražedná zbraň byl určen revolver svědkyně Manningové, že sice byl podniknut pokus nařknout paní Endicottovou z toho, že něco zahrabávala v živém plotě, ale obžaloba neprokázala, co to bylo.

Dále upozornil, že bylo povinností obžaloby toto obvinění jednoznačně prokázat. Obžaloba nedokázala usvědčit paní Endicottovou z toho, že něco zahrabávala a že jiné osoby v blízkostí onoho místa něco vyhrabaly. Obžaloba měla dát přerýt každý kousek půdy v onom plotě a mimo jakoukoli pochybnost dokázat, že už tam nebylo zakopáno nic jiného.

„A navíc,“ položil Quinn otázku, „jak mohla mít paní Endicottová vražednou zbraň? Vždyť v té době nebyla v domě. Kdyby byl chtěl Ansel zastřelit Endicotta, byl by ho zastřelil svou, Anselovou zbraní, a ne revolverem svědkyně Manningové. Určitě by svou vlastní pistoli nevyhodil z okna, a pak šel do vedlejší ložnice a spoléhal na náhodu, že tam najde jinou zbraň.“

Quinn vyzval státního zástupce, aby provedl rekonstrukci činu. Navrhl, aby Irvine podrobně ukázal, jak byl projednávaný zločin spáchán.

Irvine při advokátových slovech hmátl po tužce a s úsměvem si dělal poznámky.

Quinn se posadil.

Irvine pomalu a důstojně vstal. Prohlásil, že přijímá výzvu, ke které se tak nerozumně uchýlila obhajoba. Nakonec řekl, že přesně ukáže, co se stalo.

Nejprve vykreslil Ansela jako přecitlivělého, velice kolísavého muže. Původně prý chtěl Ansel Endicotta zabít, ale pak si to rozmyslel. Vyhodil zbraň oknem a hodlal opustit dům. Pak se mu znenadání naskytla příležitost, které využil – vzal revolver ležící na stole a Endicotta zastřelil.

Irvine se postavil k lavici porotců a vpíjel se zaníceným pohledem do očí žen, které v porotě zasedaly. Úplně se překonával.

Pak soudce Lawton vysvětlil porotě, že může vynést verdikt několika druhů – že porotci mohou obžalovaného zprostit viny, že ho mohou uznat vinným vraždou prvního stupně, vraždou druhého stupně, anebo ho mohou uznat vinným ze zločinu zabití.

Poté vysvětlil, že vražda prvního stupně je taková, která byla spáchána jedem, zákeřným napadením, mučením či jiným zlovolným, záměrným a předem uváženým způsobem, nebo ke které došlo použitím nebo pokusem o použití žhářství, znásilnění, loupeže, krádeže, zmrzačení nebo jiným způsobem trestným podle paragrafu 288 trestního zákona. Dále porotce upozornil, že všechny ostatní způsoby zavraždění jsou vraždy druhého stupně. Pak soudce poučil porotce, že zločin zabití znamená protizákonné usmrcení lidské bytosti bez zlovolného úmyslu, že je to spontánní čin spáchaný po náhlé prudké rozepři nebo z vášně. Konečně vyzval porotce, aby si ihned po odchodu zvolili předsedu, pouvažovali o svém výroku a aby předseda poroty ihned informoval soud, až porota dospěje k závěru.

Ve čtyři hodiny a patnáct minut se odebrala porota k poradě a Quinn si se mnou přišel pohovořit.

„Nechápu vaši taktiku, Lame,“ řekl mi na uvítanou.

„Soudní zpravodaj zapsal závěrečnou řeč státního zástupce,“ vysvětloval jsem mu. „A státní zástupce se dal chytit do pasti. Prohlásil, že bez ohledu na to, s jakým úmyslem přišel Ansel do Endicottova domu, vyhodil oknem zbraň, kterou si přinesl. To samo znamená popření jakéhokoli pokusu spáchat připravenou, promyšlenou vraždu.

Jestliže došlo k usmrcení zbraní, která ležela na toaletním stolku, muselo to být zabití, nikoli vražda.“

„Ano, přesně tak to chápu,“ namítl Quinn, „ale obávám se, mám hrozný strach, Lame, že navzdory vašemu optimismu to bude porota posuzovat jako vraždu.“

„No a co?“ odpověděl jsem mu. „Jestli porota uzná Ansela vinným z vraždy prvního stupně, můžete se obrátit na apelační soud a dosáhnout, aby bylo usnesení poroty změněno na obvinění ze zabití.“

„A co když ho porota uzná vinným ze zabití?“

„V tom případě,“ řekl jsem mu, „počkejte, dokud soudce nerozpustí porotu, a pak přijďte k zábradlí, abychom se šeptem poradili, co dál.“

„Doufám, že víte, co děláte,“ poznamenal Quinn. „Rád bych se dal do toho Hala. Vůbec nepochybuji o tom, že po odchodu obžalovaného vyšel Hale nahoru, vstoupil do ložnice, uviděl na toaletním stolku revolver, střelil Endicotta zezadu do hlavy a sebral velkou částku peněz, kterou měl Endicott u sebe a jíž chtěl zřejmě použít k zaplacení slíbené prémie ve výši dvaceti tisíc dolarů Anselovi.“

„Jistě,“ namítl jsem, „víme, co se dělo, ale jak to, u všech rohatých, dokážeme? Endicotta zabil Cooper Hale. Pravděpodobně se dověděl o podvodu, jehož se Endicott dopustil vůči své manželce, a pod touto záminkou Endicotta vydíral. Tehdy Helena Manningová všechno vyklopila – a bylo zřejmé, že Endicott už nebude Hálovi vyplácet žádné další výpalné.

Hale tiše vyšel po schodech nahoru a poslouchal. Když odešla Helena Manningová a po ní i Ansel, vstoupil do ložnice, vzal revolver, který tam nechala ležet Helena, zastřelil Endicotta a sebral mu těch dvacet táců.

Revolver někde zakopal. Když se pak dověděl o Anselově doznání, že vyhodil zbraň oknem, sebral se, vražedný revolver vykopal a ukryl ho do živého plotu, kde měl být objeven. Pak prohlásil, že zbraň tam zakopala paní Endicottová.

Nemůžeme to dokázat, a nemůžeme se o to ani pokusit. Zločinně nabytých peněz použil Hale k tomu, aby se vzmohl. Je to velká ropucha v malé louži. Státní zástupce mu poskytl reputaci vážnosti a úctyhodnosti. Hale je klíčově důležitým svědkem obžaloby. Jestliže se pokusíme dokázat, že je vrah, uzná porota Ansela vinným z vraždy prvního stupně. Pak už s tím nic nezmůžete. Když budeme postupovat tak, jak já navrhuji, může být Ansel v nejhorším případě uznán vinným ze zabití.“

„Jenže za zabití ho mohou poslat na deset let za mříže,“ namítl Quinn.

„Možná… Kdo ví?… u řekl jsem.

KAPITOLA XXIV

V osm hodin a sedmnáct minut porota oznámila, že dospěla k závěru. Porotci přicházeli do soudní síně v řadě za sebou. Na některých porotkyních bylo vidět, že plakaly.

Předseda poroty, pochmurně se tvářící, větrem ošlehaný farmář, ohlásil, že se porota shodla na výroku. Soudce absolvoval obvyklé formality, načež byl přečten výrok poroty. Porota uznala obžalovaného vinným ze zločinu zabití.

Předseda poroty si odkašlal a zeptal se soudce: „Mohu k tomu něco říci, Vaše Ctihodnosti?“

„Oč jde?“ otázal se soudce Lawton.

„Porotci jednomyslně vyjádřili pochopení pro obžalovaného, ale jsou toho názoru, že ve smyslu zákona je třeba odsoudit ho za zabití.“

„Dobrá,“ odpověděl soudce. „Výrok poroty je přijat a porotci se mohou rozejít. Přejí si právní zástupci hned teď určit den vynesení rozsudku?“

„Jen okamžik, prosím, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Quinn. Po těch slovech přistoupil k uličce, aby se poradil se mnou.

„Máte tady trestní zákoník?“ zeptal jsem se ho.

„Ano, mám,“ odpověděl.

Podal jsem mu list papíru. Quinn se zatvářil udiveně a znovu pohlédl na papír.

„Soud čeká na vás, pane Quinne,“ upozornil soudce Lawton.

Quinn se zvedl a zvolna kráčel ke stolu obhájců.

„Jestli slavný soud dovolí,“ začal hovořit, „považuji za nutné sdělit, že jsem při tomto případu využíval rad pana Donalda Lama, který má právnické vzdělání. Právě jsem od něj obdržel dokument, který je tak udivující, že potřebuji jistý čas, abych se s tím vyrovnal. Podstatou sdělení, které jsem před okamžikem dostal, je konstatování, že vražda je zločin, který se nikdy nepromlčuje. Jinými slovy, soudní stíhání za vraždu je možné kdykoli.“

„O tom není žádných pochyb,“ řekl soudce Lawton, „a není třeba označovat to za něco překvapujícího.“

„Zločin vraždy,“ pokračoval Quinn s úklonou soudci, „zahrnuje vraždu prvního stupně, vraždu druhého stupně a zabití.

A tady se dostáváme z právního hlediska do velice zvláštní situace. Zločin zabití se za tři roky promlčuje. Jinak řečeno, po uplynutí tří let ode dne spáchání zločinu zabití nemůže být za něj nikdo stíhán nebo souzen. Úřady zřejmě mají v tomto ohledu jednotný názor. Jelikož byl nyní obžalovaný uznán vinným ze zločinu zabití spáchaného dříve než před třemi lety, nemá soud jinou možnost, než zprostit ho viny.

Je známo, že uznání viny za zabití znamená zproštění obvinění z vraždy prvního i druhého stupně.“

Soudce Lawton se podíval na státního zástupce, důkladně si prohlížel Quinna a pak pohlédl na mne. Na čele mu naskočily vrásky, ale zdálo se, že se mu v koutcích úst objevuje náznak úsměvu.

„Ukažte mi, pane Quinne, to sdělení, které jste právě dostal,“ požádal soudce advokáta. Quinn mu podal žádaný list papíru.

Soudce si přejel dlaní po temeni hlavy, sáhl si pro své zákoníky a pohřížil se do studia trestního zákona. Prohlížel si některá rozhodnutí.

„Přeje si státní zástupce něco k tomu říci?“ zeptal se Irvina.

„Státní zástupce je naprosto nepřipraven jednat teď o této věci, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl Irvine.

„Hm, mám dojem, že tady není o čem se přít. K tomuto sdělení podotýkám, že se v něm pan Lam odvolává na známý případ takzvaného Pavoučího muže, který žil řadu let ve sklepě oběti. Obhájcem obžalovaného byl tehdy Earl Seeley Wakeman. K téže situaci došlo v tomto případě.

Když byl nyní soud upozorněn na tento případ, vzpomíná si, co se tehdy událo. Právní stanovisko, které zastává obhajoba, se zdá správné.

Za dané situace mohu konstatovat, že rozsudek, který soudce hodlá vyhlásit, je v souladu s názorem soudu a zřejmě i s názorem poroty. Soud není plně přesvědčen, že některé výpovědi, jež byly při tomto procesu předneseny, mohou být právem považovány za bernou minci.

Vzhledem ke skutečnosti, že obžalovaný byl nyní zproštěn obvinění z vraždy prvního stupně a také z vraždy druhého stupně, a s ohledem na to, že dávno prošla doba, během níž mohl být souzen za zabití, se výrok poroty ruší a obžalovaný je propuštěn na svobodu.“

Po soudcových slovech propukla v soudní síni málem šílená vřava. Diváci provolávali slávu, novináři vyskakovali na stoly a židle, prostě všude tam, odkud mohli fotografovat.

Už několikrát jsem označil Alžbětu Endicottovou za ženu s nevyzpytatelným, neproniknutelným výrazem tváře. Tentokrát ji poprvé přemohly city. S rozzářenýma očima se rozběhla k Johnu Anselovi, objala ho a líbala, přičemž jí po lících kanuly slzy. Pak, než jsem si to uvědomil, přistoupila ke mně a mezi polibky mumlala slova díků.

Soudce Lawton se všemožně snažil obnovit klid a pořádek, a pak s úsměvem na tváři odešel ze soudní síně.

Paní Endicottová zlíbala také Bertu a nakonec políbila i Barneye Quinna.

Tehdy přišla Berta Coolová těsně ke mně a řekla jen: „Vy mazanej hajzlíku!“

POSTSKRIPTUM

Pro Bertu Coolovou celý případ definitivně skončil dva dny po osvobozujícím výroku soudu, když přišel od paní Alžběty Endicottové šek na patnáct tisíc dolarů.

Pro mne byl fakticky uzavřen až po několika týdnech, když mi pošta doručila dopis, na němž nebyl uveden odesílatel. Adresa byla napsána neklamně ženskou rukou a z dopisu vanula vůně parfému. V obálce byl jen výstřižek z novin s tučným titulkem:

BANKÉŘ ZADRŽEN PRO OBVINĚNÍ Z ÚNOSU A ZNÁSILNĚNÍ

V článku se uvádělo, že na základě stížnosti slečny Stelly Karisové byl zadržen a dán do vazby význačný citrusgroveský bankéř a šéf Halový investiční společnosti Cooper Franklin Hale.

Hale údajně spravoval jistý kapitál slečny Karisové. Došlo mezi nimi k rozepři. Slečna Karisová tvrdila, že Hale zneužívá jejích peněz a její důvěry k financování svého vlastního podnikání.

Jednoho dne přijel Cooper Hale k bydlišti své klientky a navrhl jí, aby si spolu vyjeli na projížďku a mohli si to vyříkat.

O dvě hodiny později nalezl slečnu Karisovou jistý automobilista. Byla zablácená a po těle měla pohmožděniny a modřiny. Šaty měla rozervané a potrhané, takže byla téměř nahá.

Postižená vypověděla, že Hale zůstal stát s vozem na odlehlém místě a pokoušel se vyřešit jejich vzájemné finanční rozpory milostnou formou. Když ho slečna Karisová odmítla, úplně se rozběsnil, vyvlekl ji z vozu, zatáhl do křoví a tam ji znásilnil.

Podle slov slečny Karisové se jí nakonec podařilo uniknout teprve poté, co násilník překonal její odpor použitím brutální síly. Hale přísahal, že je to falešné obvinění a že nemusel užít žádného násilí.

Celý průběh případu jsem sledoval s velkým zájmem. Porota uvěřila Stelle Karisové, která udělala v soudní síni nesmírně příznivý dojem.

V současné době si Cooper Hale odpykává ve věznici San Quentin trest doživotního žaláře bez možnosti propuštění na podmínku.

ERLE STANLEY

GARDNER

[ A. A. FAIR]

Nebezpečné křivky

Z anglického originálu Beware the Curves vydaného nakladatelstvím Pocket Books, a division of Simon and Schuster, Inc., New York přeložil Miroslav Brož. Typografie Vladimír Verner. Vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o., v Praze roku 2001 jako svou 343. publikaci. Vydání druhé, ve Vyšehradu první. Stran 176. Odpovědná redaktorka Marie Válková. Vytiskla tiskárna Ekon, Jihlava. Doporučená cena 159 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.

Praha 1, Bartoloměj ská 9

e-mail: info@ivysehrad.cz www.ivysehrad.cz

ISBN 80-7021-479-1

Jako protiváhu příběhů ze soudní síně, v nichž exceluje Perry Mason, psal Gardner pod pseudonymem A. A. Fair případy, které řeší svérázný a horkokrevný Donald Lam se svojí společnicí Bertou Coolovou. Z vcelku nezajímavé zakázky na zjištění jistého člověka se vyklube složitý a zapeklitý případ, který vede k vyřešení šest let staré vraždy. Poutavé vyprávění vytváří osudy barvitých postav, nejrůznějších lidských typů a profesí, které spolu s nečekanými zvraty v samotném příběhu zaručují zábavné počtení.

Erie Stanley Gardner (1889-1970) napsal přes 100 detektivních příběhů, jichž se vydalo přes 200 milionů výtisků, v českých překladech vychází již přes padesát let. Mládí strávil v hornických táborech na americkém Západě a Aljašce. Byl boxerem, pak začal provozovat advokacii v Kalifornii. Ve 20. letech si začal přivydělávat psaním a brzy se spolupracovníky vybudoval jakousi továrnu na detektivky. Hodně cestoval po Severní a Jižní Americe, Číně a dalších zemích, což mu skýtalo další inspiraci. Vytvořil několik vpravdě nesmrtelných postav pátračů i advokátů.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai