Lam a Cool - Vteřina do knokautu

Erle Stanley Gardner

(1990)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Donald Lam je soukromý detektiv obdařený schopnostmi, pro které tak oceňujeme kouzlo klasické detektivky vůbec a Gardnerovy zvlášt. Lámův styl je pravým opakem pouhé rutiny, schematického třídění faktu a stereotypních postupů. Otevřeny zrak. pohotovost a tvůrčí myšlení z něho činí originální osobnost, která získává sympa-tie klientů a každého, s kým přichází do bližšího styku — pokud se ovšem jeho cesty nezkříží s jedinci ,,chudými duchem“, jako jsou někteří představitelé policejního establišmentu. Tak je tomu i v pří-běhu o bohatém dobrodruhovi a sběrateli Deanu Crockettovi, kterého při jednom z jeho vyhlášených soukromých večírků připraví nějaký nezvaný host o pár vzácných nefritových sošek Buddhy a africkou foukačku na vystřelování šípů. Záhy nato se Crockett stane obětí neznámého vraha, a zdí se, že k tomu bylo použito právě této exotic-ké zbraně. Lam — nezávisle na policejním seržantovi Franku Sellersovi a jeho asistentovi Giddingsovi — pátrá na popud Crockettovy vdovy Phyllis po pachateli krádeží i vraždy. Podezřelých je řada a policie se dostává do úzkých. Díky Donaldu Lámovi se však celý případ k pře-kvapení nedůtklivých mužů zákona, kteří nemohou Lamovi přijít na jméno, šťastně rozuzlí a on odchází jako vítěz z ringu, třebaže ho bezmála odpočítali.

(www.mlp.cz)

JEDNA VTEŘINA DO KNOKAUTU

ERLE STANLEY

GARDNER

PÍŠÍCÍ POD PSEUDONYMEM

A. A. FAIR

Tajemství

Donalda Lama a Berty Coolové

POSTAVY PŘÍBĚHU

DONALD LAM – inteligentní detektiv bantamové váhy, který takříkajíc zmáčkl ve tmě spoušť kamery a pořídil nesrozumitelný negativ.

BERTHA COOLOVÁ – Lamova 75kilogramová šéfka, podle mínění lidí neforemná hrouda; někdy byla nesnesitelná, pod drsnou slupkou však měla měkké srdce.

MELVIN OTIS OLNEY – Crockettův úlisný agent pro styk s veřejností; měl mnoho otázek, na které však nikdo neznal odpověď.

LIONEL PALMER – bezvýznamný fotograf námětů hovících vyznavačům „sladkého života“; jediné, nač se zmohl, byla záliba v pikantnostech.

ELSIE BRANDOVÁ – Donaldova pěkně formovaná sekretářka, která jednala v okouzlení svým nevysokým šéfem

DEAN CROCKET DRUHÝ – 185 centimetrů vysoký ramenatý svalovec, bohatý dobrodruh, který zinscenoval dobře promyšlené představení, jehož finále však poznamenala čísi improvizace.

PHYLLIS CROCKETTOVÁ – někdejší vítězka v soutěži krásy, Crockettova malířsky talentovaná choť; namalovala barvitý obraz, kterému však bylo možno vytknout nedostatky v detailech.

EVA ENNISOVÁ – atraktivní úřednice detektivní kanceláře Coolová & Lam, která naletěla Palmerovi.

CARL X. BEDFORD – jednatel Mezinárodního klubu dobré vůle; stará se o hladký průběh operace, dokud se nechopí skalpelu Donald.

SYLVIA HADLEYOVÁ – přítelkyně Phyllis a důvěrná přítelkyně Deana Crocketta; má dokonalou postavuje však těžké se v ní vyznat.

WILBUR C. DENTON – Crockettův výkonný sekretář vysoké nahrbené postavy by mohl ukázat na jednu klapku, která není na jeho psacím stroji.

FRANK SELLERS – polda pověřený vyšetřováním vražd, který nemá rád „žádné hlouposti“; musel spolupracovat s Donaldem, na křižovatce ho však ztratí.

PŘEDMLUVA

Když se pokouším přijít na to, zda můj zájem o zločiny pramení z psaní kriminálních příběhů, nebo zda píšu kriminální příběhy proto, že mě zajímají zločiny, zjišťuji, že si počínám stejně, jako kdybych chtěl najít odpověď na otázku, co bylo dřív: kuře, anebo vejce?

Ať už je tomu jakkoliv, faktem zůstává, že mám o všechny druhy zločinů, o jejich odhalování i trestání hluboký zájem.

A právě v této poslední oblasti se podle mého názoru společnost dopouští velmi vážné chyby: zaujímá k ní naprosto lhostejný postoj.

Ať se nám to líbí nebo ne, příliš mnoho našich věznic jsou svého druhu vysoce výkonné továrny, kde slabí jedinci zatrpknou, zatrpklí se zkazí a zkažení se stanou vrahy.

Některým mužům zlomí pobyt ve vězení ducha, takže po propuštění nejsou k ničemu ani společnosti ani sobě. Jiní se v páchání zločinů ještě utvrdí. Část se napraví.

Z hlediska společnosti je zcela zřejmé, že by bylo moudré zvýšit podíl napravených a snížit procento zatrpklých nepřátel společnosti. Statistiky ukazují, že je nakonec propuštěno osmadevadesát procent vězňů. V žaláři jich umírají pouhá dvě procenta.

Jak se tito lidé po propuštění budou chovat ke společnosti, závisí ve velké míře na tom, jak se společnost chovala k nim, když byli ve vězení.

To všechno je pro veřejnost nesmírně důležité, zdá se však, jako by se o to široká veřejnost vůbec nezajímala. Kdybychom věnovali o něco větší pozornost nauce o výkonu trestu a jeho účelu i účincích, kdybychom naslouchali našim odborným penologům, kdybychom se snažili vyzkoumat, jaké faktory přispívají k nápravě a jací činitelé naopak charakter ničí, významně bychom mohli přispět k snížení zločinnosti.

Jedním z prozíravějších, moderně myslících penologů je i můj přítel Douglas C. Rigg, správce Minnesotské státní věznice ve Stillwateru. Předmětem jeho hlubokého zájmu je problém, co se děje s charakterem člověka, když se octne ve vězení.

Když jsem se s ním naposledy viděl, shrnul své pocity do několika hutných vět. „Kdyby tyto lidi napravilo tvrdé zacházení,“ řekl, „jednal bych tvrdě. Kdyby zastavil zločinnost trest pojatý jako odveta, byl bych pro. Kdybych mohl tyto lidi polepšit trestáním, trestal bych je.

Potíž je v tom, že problém není tak jednoduchý. Komplikuje ho mnoho faktorů a neexistují snadné odpovědi. Vím, že některými věcmi lze na člověka ve vězení působit směrem k jeho nápravě. Vím také, že jiné věci ho mohou roztrpčovat a utvrzovat v nenávisti ke společnosti.

Tito muži jsou lidské bytosti. Někteří z nich mají určité obecné rysy, přitom se však od sebe liší, mají svou individualitu. Každý z nich představuje zvláštní problém, který se musí pečlivě zkoumat. Byl bych rád, kdyby se veřejnost zajímala o problémy penologie v mnohem větší míře, protože si myslím, že by z toho měla velký prospěch.“

The Saturday Evening Post otiskl 31. srpna 1957 Riggův podnětný článek pod titulkem „Trest horší než smrt“. Rigg ho nenapsal pro honorář, nýbrž jako příspěvek ke kampani, která má veřejnost upozornit na některé naléhavé penologické problémy.

Potřebujeme v tomto oboru víc lidí podobných správci Riggovi. Nemá v sobě nic sentimentálního. Umí být pevný jako skála, tvrdý jako ocel. Nedopouští, aby jeho praktický smysl pro hodnoty rozbředl v idealismus. A přesto je velký humanista, velký badatel v oboru penologie. Kéž bychom měli takových víc.

Věnuji proto tuto knihu svému příteli Douglasu C. Riggovi.

Erle Stanley Gardner

KAPITOLA 1

Když jsem otevřel dveře a vstoupil do sekretariátu, oslnil mě blesk fotokamery.

Důležitě vyhlížející Bertha Coolová, která se dívala s přihlouplým úsměvem do kamery, se zlostně ohlédla, zabodla do mě oči a tázavě pohlédla na fotografa:

„Nepokazilo se to?“

„Mám obavu, že ano,“ řekl omluvným tónem fotograf. „Otevření dveří z pravé strany způsobilo, že se blesk odrazil zpět do kamery.“

„To je jen můj společník,“ řekla Bertha na vysvětlenou. Když si všimla, že jsem na rozpacích, řekla: „To nic, Donalde. Jde jen o reklamu. Všechno jsem to už zařídila.“

Jak se zas obracela k fotografovi, zavadila pohledem o mladou úřednici své agentury, která pózovala sedíc na rohu stolu se sukní nad koleny a vystavovala na odiv zkřížené nohy, prodloužené nataženými špičkami střevíčků.

„Co vy tam k sakru sedíte a vystrkujete ty nylonky na kameru?“ pustila se do ní Bertha.

Děvče se bezradně podívalo na fotografa.

„Řídí se pokyny,“ fotograf na to.

„Čími?“

„Mými.“

„Heleďte, tady dávám všechny pokyny jenom já,“ dala mu Bertha na vědomí. „Vždycky když budu chtít, aby mi na rohu nějakého stolu seděl houf holek… dejte ten zadek ze stolu. Stoupněte si třeba k té registračce, když chcete, ale neseďte mi tady s vystrčenýma nohama.“

„Promiňte, paní Coolová,“ řekl fotograf.

Zpoza registrační skříně vyhlédl nějaký muž a řekl: „Potřebujeme nějaký bonbónek, paní Coolová. Když nebude bonbónek, noviny nám to neotisknou.“

„Bonbónek v detektivní kanceláři!“ vyštěkla Bertha Coolová.

„Ano, bonbónek v detektivní kanceláři,“ trval na svém ten člověk. „Bonbón kam se podíváte. Nemáte-li bonbónek, nebudete mít ani publicitu. Nemá cenu vyplýtvat na to film, nevezmou-li to noviny, a jestli to noviny nevezmou, ztratí pan Crockett o vaši kancelář zájem.“

Bertha se na něho zamračila a pak poněkud zdráhavě řekla: „Tohle je můj společník Donald Lam – Donalde, tohleto je Melvin Otis Olney, který obstarává pro Deana Crocketta styk s veřejností.“

Olney ke mně přistoupil a potřásl mi rukou. „Mohli bychom udělat snímek s panem Lamem a tou slečnou, co má na starost kartotéku,“ řekl. „Lam ve spěchu hledá noviny a –“

„Donald tedy ne,“ řekla Bertha. „Jestli ta holka vystrčí před Donaldem nohy, po žádných novinách se… Bude koukat na nohy… Tak už to hleďte zmáčknout.“

Slečna na Olneyho tázavě pohlédla.

Olney si postavil hlavu. „Vraťte se na ten stůl,“ řekl. „Vytáhněte si sukni nad kolena a uhlaďte ji, aby to vypadalo, že jste si ji právě oblékla. Pokud možno přirozeně ji nařaste… takhle, ukážu vám jak.“

Přistoupil k ní, upravil na sukni záhyb, aby odkryl kolena, pak poodstoupil a zkontroloval výsledný dojem, zase se vrátil a posunul sukni ze strany tak, aby splývala ze stolu.

Bertha se na něho mračila a očka jí jiskřila neskrývaným vztekem.

„Takhle? Je to tak dobře?“ zeptala se slečna.

„Asi ano,“ Bertha na to. „Když říká, že to musí mít, ať je po jeho. Ale vy byste se nemusela tvářit tak samolibě, když vám osahává nohu.“

„Neosahával mi ji,“ řekla slečna naštvaně.

„Ale neměl k tomu daleko,“ odsekla Bertha. „Pro smilování boží, ať už je ten mejdan za námi, abychom se mohli pustit do práce.“

Fotograf vyměnil bleskovou žárovku, přehodil kazetu a natočil kameru na záběr. „Už můžeme?“

„Držte špičky pěkně dolů,“ řekl Melvin Otis Olney slečně od kartotéky, „obě. Nohy tak vypadají delší a mnohem elegantnější. Tak, ještě níž. A teď se zhluboka nadechněte… V pořádku, Lionele, můžeš to zmáčknout.“

Bertha Coolová zkroutila obličej do absurdního úsměvu; ten strojeně nasládlý úšklebek jí byl cizí a budil podobný dojem jako dejme tomu poštovní známka na dolarové bankovce.

Další zášleh blesku.

„To by bylo,“ řekla Bertha. „A teď už k čertu –“

„Ještě jednou,“ přerušil ji fotograf, „pro jistotu.“

Sáhl pro další kazetu, zasunul ji do kamery, nastavil clonu, vytáhl z kapsy další bleskovou žárovku, dotkl se špičkou jazyka její patice, zasunul ji do objímky před odraznou plochou, natáhl závěrku, zvedl kameru a řekl: „Usmívat se prosím.“

Bertha se zhluboka nadechla. Jako bych ji slyšel skřípat zuby.

„Měli bychom mít také fotku s oběma společníky pohromadě,“ ozval se Olney, „a –“

„Tak dělejte,“ vpadla mu do toho Bertha se vzteklým úšklebkem. „Někdo tady přece musí pracovat. Ať už to je.“

Fotograf čekal, až se v Berthině obličeji objeví žádoucí výraz, a upíral oči na její rty.

Bertha to vzala na vědomí a zvedla koutky sevřených rtů do úsměvu.

Další zášleh blesku.

Bertha se otočila k slečně od kartotéky: „Tak už z toho stolu slezte a vraťte se k své práci.“

Bertha zamířila do své kanceláře, ale zastavila se, zřejmě si uvědomila, že mi dluží vysvětlení, a zdráhavě mi řekla: „Dean Crockett Druhý pořádá velký mejdan a najal si nás, abychom dohlédli na to, že se dovnitř nedostane žádný nezvaný host.

Při minulém večírku mu totiž nějací nezvaní hosté odnesli nefritovou sošku za šest tisíc dolarů. Chce mít jistotu, že se nic takového víckrát nestane. Nepustíme-li tam nikoho nepozvaného, svým pozvaným hostům prý může věřit.“

„Takže se nemají střežit klenoty,“ já na to, „nýbrž vchod?“

„Přesně tak,“ vmísil se do toho Olney, „vchod. A trocha publicity tomu nemůže uškodit, pane Lame. Pomůže nejen panu Crockettovi, ale i mně v mé práci a také vaší agentuře; dáme-li nezvaným hostům předem na vědomí, že jim to nehodláme trpět, budeme mít zpolovice vyhráno.“

„Toho se zaleknou amatéři,“ namítl jsem, „větší odborníci by to však mohli přijmout jako výzvu.“

„No co, s těmi si paní Coolová poradí,“ řekl Olney. „To je jeden z důvodů, proč jsem chtěl mít její snímek pro tisk. Vypadá tak energicky…“ Zarazil se a dodal: „Kvalifikovaně.“

Bertha se na něho zakabonila: „Nemusíte mě agitovat. Jsem tvrdá holka a vím to.“

„Potřebovali jsme detektivní agenturu s nějakou ženou,“ vysvětloval Olney, „s plně kvalifikovanou ženou. Pan Crockett měl dojem, že ten poslední nezvaný host, který odnesl nefritovou sošku, byla žena. Muž si nemůže dovolit přistoupit k ženě a říct: ‚Promiňte, mám dojem, že jste si právě zastrčila do šatů sošku.‘ Když to udělá opravdu rázná žena, je to něco jiného.“

Olney se podíval na Berthu Coolovou a usmál se.

„Vzala bych ji za nohy, obrátila ji hlavou dolů a tu zatracenou věc bych z ní vytřepala,“ řekla Bertha. „V mé přítomnosti nikdo s něčím takovým neodkráčí.“

Řekl jsem Olneymu, že to bylo inteligentní rozhodnutí, kývl jsem na Berthu a odešel do své kanceláře.

Moje sekretářka Elsie Brandová otvírala poštu.

„Jak to, že ses nedala vyfotit?“ zeptal jsem se.

„Nikdo mě nepozval.“

Podíval jsem se jí na nohy: „S těma nohama bys obstála mnohem líp než naše slečna od kartotéky.“

Začervenala se, zasmála a řekla: „Naše slečna vystupovala v úloze recepční a s fotografem byla jedna ruka. Myslím si, že by na tom moje nohy nic nezměnily.“

„Tak si to nemysli.“

Taktně mi přisunula poštu. „Je tam jeden dopis,“ řekla, „na který je třeba hned odpovědět.“

KAPITOLA 2

Následující odpoledne to bylo v novinách.

Ta fotografie se skutečně povedla. Slečna na ní vystavovala nohy na odiv a drsný kontrast k tomu tvořila Bertha Coolová se svou 75kilogramovou neforemnou postavou, s buldočí čelistí a jiskřícíma očima. Bylo to naservírováno tak, že to muselo upoutat každého vnímavého vydavatele.

Mělo to titulek: DEAN CROCKETT DRUHÝ VYHLAŠUJE VÁLKU NEZVANÝM HOSTŮM.

Článek dělal Crockettovi působivou reklamu. Líčil jeho cesty, velkolepé lovy, dobrodružné zážitky, jeho dřívější dvě manželství; snímek zachycoval jeho poslední choť – atraktivní spojení očí, plavých vlasů a ladné postavy. V článku se popisovalo Crockettovo luxusní apartmá v nejvyšším poschodí nájemního domu. Psalo se v něm o nezvaných hostech, kteří se tam při nedávném večírku vetřeli, o různých suvenýrech, o které ho už dříve připravili, a zejména o nefritové sošce Buddhy, kterou mu ukradli před třemi týdny.

O bezpečný průběh chystaného večírku – pravilo se v článku – se postará známá detektivní agentura Coolová & Lam, osobně její ředitelka Bertha Coolová, a běda každému nezvanému hostu, který se pokusí dostat dovnitř, i komukoli jinému, kdo by chtěl z neocenitelné sbírky Deana Crocketta Druhého odcizit nějaké předměty.

V článku se dále konstatovalo, že Melvin Otis Olney, Crockettův agent pro styk s veřejností a tajemník pro společenské záležitosti, pečlivě zkontroloval seznam hostí. Návštěvníci se budou muset jako vždy prokázat pozvánkami ještě před tím, než je výtah dopraví z posledního poschodí domu do Crockettova nejvyššího apartmá.

O zábavu se postará hudba a pak bude na programu promítání filmů, které Crockett natočil při své poslední výpravě do nitra Bornea.

Uveřejněný článek doplňovaly nejen snímky pořízené v detektivní kanceláři, nýbrž i fotografie, na které Crockett třímal pygmejskou foukačku s otrávenými šípy; další fotografie předváděla jeho „jachtu brázdící světová moře“. Byla to přímo předpisová propagace.

Přečetl jsem si to a zeptal jsem se Elsie Brandové: „Co tomu Bertha říká?“

„Je jako ochotnická herečka. Vyžívá se v tom. Nechala na sekretariátě vzkaz, abychom jí ty noviny přinesly, hned jak vyjdou. Nosí se jako páv.“

„A co naše slečna?“ zeptal jsem se.

„Má dnes večer schůzku s fotografem.“

„Jde na to zhurta, že?“

„Kdo?“ ona na to. „Slečna, nebo ten fotograf?“

„Myslíš, že je to oboustranné?“

„Snad bychom to mohli říct tak: neodolatelná síla se setkala s neodolatelným tělem.“

„To neodolatelné tělo jsem nezaznamenal,“ řekl jsem.

Zdrženlivě klopila oči. „Myslím, že se kolem sebe na rozdíl od dřívějška dost nerozhlížíš, Donalde.“

„Nemám to zapotřebí,“ já na to.

Elsie zrudla.

„Zaregistroval jsem, že Berthě přišlo docela vhod výhradní zastupování naší firmy v oblasti styku s veřejností. Bylo jí jedno, jestli bude na snímku její společník.“

„Pokud jde o vnitřní záležitosti agentury,“ řekla Elsie Brandová rozhodně, „zachovávám diskrétní mlčení.“

„Sakramentsky dobré pravidlo,“ konstatoval jsem.

„Půjdeš na ten večírek, Donalde,“ zeptala se.

„To tedy ne,“ já na to. „Je to její představení. Dohodla to Bertha, postarala se o publicitu, ať si tedy jde stoupnout k výtahu, ostře sleduje procesí děvčat s hlubokými výstřihy a občas se přesvědčí, nemá-li někdo z přítomných u sebe nějaké nefritové buddhy.“

Elsie se zasmála.

Zamířil jsem ke kanceláři Berthy Coolové, zaklepal, vstoupil a řekl: „Blahopřeji, Bertho.“

„K čemu?“

„K fotografii, k publicitě.“

„No co, trochu publicity tu a tam nemůže žádné detektivní agentuře uškodit.“

„Mluvíš mi ze srdce,“ já na to.

Bertha vzala do ruky noviny otevřené na stránce s článkem o Crockettově večírku a důkladně zkoumala fotografii.

„Coura,“ řekla.

„Ta od kartotéky?“ zeptal jsem se.

Přikývla.

„Ten člověk, co obstarává styk s veřejností, říkal, že musíme mít bonbónek,“ poznamenal jsem.

„To není bonbónek,“ vyštěkla Bertha. „To je anatomie.“

„Ale tobě to na fotce vyšlo,“ uklidnil jsem ji. „Vypadáš naprosto kvalifikovaně.“

„To taky jsem,“ řekla Bertha chmurně. Dál už jsem nic neříkal.

KAPITOLA 3

Přišel jsem domů asi tak o půlnoci, zalezl do postele a právě jsem chtěl zhasnout; vtom zazvonil telefon.

Zvedl jsem ho, řekl „haló“ a hlas Berthy Coolové mi zahučel do ucha jako náraz větru do hromady suchého listí. „Donalde,“ vykřikla, „přijď sem!“

„A kam?“ zeptal jsem se.

„Do apartmá Deana Crocketta Druhého.“

„Co se děje?“

„K čertu! Nedohaduj se se mnou!“ vykřikla zas. „Přijď sem. A pohni kostrou. Dělej.“

„Dobrá,“ řekl jsem, „hned tam budu.“

Zavěsil jsem, vstal, oblékl se a zajel tam.

Díky tomu, co mi řekla Bertha, a informacím v novinách jsem měl představu, jak to tam vypadá. Přístup byl z dvacátého poschodí nájemního domu. Do Crockettova luxusního apartmá na vrcholu budovy bylo nutno použít zvláštní výtah; nastupovalo se do něho v jakémsi odděleném vestibulu, do něhož ústila chodba ve dvacátém poschodí.

Když Crockett pořádal nějaký večírek, i při jiných zvláštních příležitostech byl tento vestibul otevřen a u výtahu byla obsluha. Jinak byl výtah zařízen na automatický provoz. Když chtěl Crocketta někdo navštívit, musel mu zatelefonovat z recepce. Chtěl-li Crockett návštěvníka přijmout, musel někoho poslat výtahem, aby mu odemkl dveře vestibulu a počkal na něho ve dvacátém poschodí. Pokud neměl zájem se s návštěvníkem setkat, nemohl se příchozí nahoru dostat, ledaže měl klíč, kterým by dveře vestibulu otevřel. Ve vestibulu pak bylo zařízení v podobě panelu, který se automaticky zasunul do zdi a odkryl tlačítko, jehož zmáčknutím bylo možno přivolat do dvacátého poschodí výtah. Kdo to tam znal, věděl, že je tam ještě jiný podobný panel, za kterým je telefon pro přímé spojení s Crockettovým apartmá.

Dveře umožňující přístup do vestibulu z chodby ve dvacátém poschodí vypadaly naprosto stejně jako dveře kteréhokoli apartmá. Byly označeny číslem 20S.

Když jsem vyjel do dvacátého poschodí, byly dveře vestibulu otevřené a u výtahu byla obsluha. Ukázal jsem tomu člověkovi průkazku, to ho však neuspokojilo. „Počkejte zde,“ řekl a před nosem mi dveře výtahu zavřel. Vyjel zas nahoru a zřejmě si u Crocketta ověřoval co a jak. Když se vrátil, omlouval se: „Promiňte, ale řídil jsem se jen pokyny. Všechno je v pořádku. Vezmu vás nahoru, pane Lame.“

Nastoupil jsem do výtahu a nechal se vyvézt.

Dveře se odsunuly a octl jsem se v salónku zařízeném orientálními koberečky, křišťálovým lustrem, řádkou křesel a prostornými skříněmi, které se otevřením dveří mohly upravit jako individuální šatny.

U jedné z nich stála slečna v sukni, která jí odhalovala kolena. Vypadala dost přepadle. Vzala si ode mě klobouk a plášť a obdařila mě nuceným úsměvem..

Otevřely se dveře a chvatným krokem z nich vyšel Melvin Otis Olney. Měl na sobě smokink a v obličeji výraz člověka, který utrpěl hrozný neúspěch.

„Pojďte prosím dál,“ řekl.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Prosím vás, pojďte.“

Šel jsem za ním do pokoje, který byl zařízen s ohledem na pohodlí, ale měl zřetelný orientální nádech.

Bylo tam přítomno několik lidí, kteří stáli pohromadě a mluvili jeden přes druhého.

Uprostřed stál vysoký muž, ve kterém jsem poznal Deana Crocketta Druhého. Vídal jsem ho totiž na snímcích, které zdobily různé ilustrované týdeníky, sportovní a lovecké časopisy i společenské rubriky v novinách.

Bertha Coolová zřejmě uvítala příležitost se ze skupiny diskutujících vzdálit. Zamířila ke mně, sevřela mi paži a zaryla mi do ní prsty jako tonoucí do záchranného pásu, který ho dělí od třicetimetrové hloubky. Vrstva jejího líčidla nebyla dost silná, aby zakryla nachové skvrny na její pleti. Na čele se jí drobně perlil pot a zřejmě s ní lomcoval vztek.

„Parchant jeden!“ řekla.

„Kdo? Já?“ zeptal jsem se.

„On,“ Bertha na to.

„To je něco jiného. Co se stalo?“

„Pojď sem, povím ti to.“

„Paní Coolová!“ zvolal Crockett a bylo to, jako když práskne bičem.

„Hned jsem u vás,“ řekla Bertha. „Mám zde svého společníka a potřebuji se s ním poradit.“

„Vezměte ho sem taky. Chci se s ním hned seznámit.“

Bertha zaváhala, pak se mnou zamířila ke Crockettovi.

Dean Crockett Druhý byl takříkajíc stoprocentní chlap z povolání.

Měřil 185 centimetrů a měl přirozená široká ramena, ještě zvýrazněná vycpávkami, aby se opticky zmenšil pas. Vypadal jako živý trojúhelník.

Při pohledu na něho jsem si vybavil poznámku jednoho z jeho krejčích, který si údajně postěžoval: „K sakru, ten chlap nepotřebuje krejčího, ale zahradního architekta.“

Crockett se ke mně sklonil a podal mi opálenou ruku.

Opalování pro něho bylo součástí pracovního programu. Nespoléhal na slunečné počasí; když bylo oblačno, měl k dispozici křemíkové lampy. Měl pokožku stále do bronzova, a když přišel do nějaké restaurace, všichni jen koukali. O to mu také šlo.

„Tak vy jste společník Berthy Coolové,“ řekl.

Stiskl mi ruku, až mi v ní křupaly prsty.

„Těší mě, že vás poznávám,“ řekl jsem.

„Řeknu vám, tohle je úplný blázinec,“ prohlásil.

„Co se stalo?“

„Někdo ukradl toho druhého nefritového buddhu a mou pygmejskou foukačku, a to přímo pod nastraženým nosem vaší společnice. Bůh sám ví, co dalšího se ještě ztratilo.

Nevím, jakou u vás máte s těmihle podfuky zkušenost, ale ti zloději použili nejstarší trik, jaký se při něčem takovém praktikuje. Někdo ukázal obsluze výtahu svou pozvánku, vyjel nahoru a pak poslal tutéž pozvánku dolů nezvanému návštěvníkovi. Ten ji použil podruhé a prošel kolem paní Coolové dovnitř. Vaše společnice zřejmě opomněla zaškrtnout v seznamu hostí každého příchozího. Budu muset udělat inventuru, abych zjistil, co mi chybí; zatím vím jen to, že se ztratila ta foukačka a druhý nefritový buddha. Je to ten druhý z páru – prvního mi někdo ukradl minule.

Panebože, já se snad budu muset dát na rozdávání bezcenných atrakcí, jako jsou konfety… Minule se mě to tak nedotklo, jenže teď platím za střežení a celou tou publicitou v tisku se vystavuji riziku. Netroufám si teď informovat policii a nestojím o to, aby se to rozmazávalo v novinách. Vypadal bych trapně po tom, co jsem udělal k zastrašení případných nezvaných hostí tím, že jsem si najal vaši agenturu.“

Přistoupila k nám plavovláska, která se vyznačovala nejen lepými tvary, ale i ohleduplností. „Poslyš, Deane,“ řekla, „nebyla to jejich vina.“

„Neříkej mi, že to nebyla jejich vina,“ odbyl ji. „Bože můj, vždyť jsem jim platil, ne? Tuhle paní jsem postavil přímo ke vchodu, aby kontrolovala všechny pozvánky. A vychází najevo, že opomněla učinit běžně používané opatření, jakým je odškrtávání příchozích v seznamu hostí.“

„Stačilo mi, když jsem viděla na pozvánkách váš podpis,“ řekla Bertha.

„Jasně, podpis jste viděla,“ on na to, „ale kolikrát jste pustila Joe Doakese, co myslíte? Někdo mohl klidně přijít, zaregistrovat se, poslat svou pozvánku dolů nějakému nepozvanému návštěvníkovi a ten prošel znovu jako Joe Doakes.“

„Chcete snad říct, že šel s pozvánkou dolů sám?“ zeptal jsem se.

„Ovšemže ne,“ změřil si mě Crockett zničujícím pohledem. „Poslal ji dolů s pomocí některého zaměstnance našeho hotelového dodavatele. Dělá se to tak pořád. Někdo podstrčí číšníkovi deset dolarů a číšník, který chodí s jídlem a nádobím nahoru dolů, snadno pozvánku odevzdá tomu, kdo na ni venku čeká. Stačí k tomu nějaké znamení, které nelze přehlédnout, například nezapálený doutník v ústech nebo něco podobného.“

Vrhl jsem na Berthu rychlý pohled.

Zrudla a v očích se jí objevila zlost. „No dobrá,“ řekla, „s pozvánkami mě mohli oklamat, ale nikdo nešel kolem mě s nějakou foukačkou, na to můžete vzít jed!“

„Deane, drahoušku,“ řekla blondýna, „myslím si, že tu foukačku určitě někde najdeš. Musels ji někam dát. Ven by se s ní nikdo nemohl dostat.“

„Moje choť,“ odbyl Crockett představování.

Plavovlasá kráska se na mě usmála.

Vzpomněl jsem si, že před tím, než se s ní Crockett oženil, zvítězila kdesi v soutěži krásy. Měla vskutku všechno, co k tomu patří, a vypadala dobrosrdečně.

„A co ten nefritový buddha?“ Crocket na to. „Podle všeho si myslíš, že jsem ho také postavil někam jinam. Někdo rozbil tu zasklenou skříňku, a –“

„Souhlasím s tebou, Deane,“ smířlivě mu pohladila paži. „Za tohle ovšem paní Coolová nemůže. Najal sis ji jen k tomu, aby dohlédla, že se dovnitř nedostanou nezvaní hosté. Kdybys chtěl, aby dávala pozor na tvé kuriozity, měls jí to dát jasně na srozuměnou. To by sem nahoru ovšem někoho dala, aby měl ty věci na očích.“ Významně se na mě usmála a dodala: „Patrně svého společníka, pana Lama.“

Crockett si mě opět přeměřil pohledem.

„Stačilo mi říct, že chcete hlídat toho buddhu, a v tom případě by teď byl na svém místě,“ řekla Bertha. „Donald mohl kontrolovat pozvánky, já jsem se mohla postavit sem a dávat na buddhu pozor, a kdybych zjistila, že se ho některá z těch slečinek pokusila zastrčit za výstřih, svlékla bych ji, kdyby to muselo být, až do pasu. Dám však krk za to, že by se v mé přítomnosti nikdo nedostal s ničím ven.“

Crockett pochybovačně odfrkl, udělal čelem vzad a odkráčel.

„Nesmíte mu to mít za zlé, fakt,“ řekla paní Crockettová. „Je ovšem rozčilený, ale uklidní se a zapomene na to. Vždycky si všechno bere moc k srdci – ale ne nadlouho.“

„Jakou má ten nefritový buddha cenu?“ zeptal jsem se.

„Několik tisíc dolarů.“

„A ta druhá věc – foukačka?“

Pokrčila rameny, což upoutalo můj pohled k jejímu hlubokému výstřihu. „Nestojí to ani za zlámanou grešli,“ řekla tónem, který působil velmi přesvědčivě. „Mezi námi, pane Lame, čekala jsem jen na příležitost, abych mohla ten krám vyhodit z okna. Mít jistotu, že to někomu nespadne na hlavu nebo že to někoho neporaní, byla bych to udělala už dávno. Je to dobré akorát na chytání prachu a jako skrýš pro pavouky – i když mi není jasné, kde se tu pavouci berou. A ty šípy jsou vysloveně nebezpečné. Mají jedovaté hroty a umím si představit, že i pouhé škrábnutí může být osudné. Neodvážila bych se pustit do jeho kabinetu kuriozit ani uklízečku, a raději tam utírám prach sama.“

„Chápejte,“ řekla mi se zářivým úsměvem, „nemusí se to zrovna vytrubovat, ale budu skutečně moc ráda, když se ta pygmejská foukačka se šípy už nikdy neobjeví. Nejradši bych dala do novin inzerát nabízející odměnu – ne za to, že to ten člověk vrátí, ale že si to nechá.“

„Byla ta foukačka z jednoho kusu, nebo byla složená?“ zeptal jsem se.

„Byla v celku. Můj manžel ji pokládá za mistrovské technické dílo primitivního kmene. Její tvůrce si musel opatřit vhodnou větev nebo slabší kmínek a provrtat jím dokonale rovný otvor – domnívám se, že to rovnají pomocí ohně nebo páry a otvor vypalují. Uhlazování vnitřku jim musí trvat celé hodiny. Je to nějaký druh tvrdého dřeva, a otvor je přitom hladký jako sklo.

Viděla jsem, jak ji Dean přikládá k ústům a vyfukuje z ní šíp neuvěřitelnou rychlostí a silou.“

„Byl to jeden z těch otrávených?“ zeptal jsem se.

„Kdepak,“ řekla. „Ty má ve zvláštním pouzdře, v jakémsi tmavém toulci nebo vaku. Vyrobil si však jiné šípy z velmi lehkého dřeva, řekla bych, že z balzy, opatřil je kovovými hroty, na konec dal nějaké peří a omotal šípy vláknem, aby ve foukačce neuvázly, ani aby neměly nadbytečný prostor. Překvapilo mě, jak prudce je umí vystřelit.“

„A tyhle šípy také ukradli?“

„Ty vlastnoručně vyrobené? Božínku, to nevím.“

„Kde jsou?“

„V zásuvce stolu v jeho doupěti. Ale nelamte si s tím prosím hlavu a neberte si příliš k srdci, co Dean říká. Je popudlivý, a když k něčemu podobnému dojde, hned se rozčilí. Mohu vás však ujistit, že zítra se na to bude dívat úplně jinak – ostatně to není poprvé, co přišel o nějaké věci. Má na své kuriozity pojistku, záleží mu na nich, a když se vmyslíte do jeho situace – co vám mám říkat –, dá se taková reakce očekávat.“

Usmála se na Berthu a bezděčně mi projevila svou účast: „Nebude vám to nepříjemné, že ne?“

„Mně tedy ne,“ já na to.

„Něco vám řeknu. Ve skutečnosti se můj manžel tak rozzlobil proto, že se mu příčí prohrávat. Na dnešní večer záměrně nastražil léčku, a takhle to dopadlo. Proto má hrozný vztek. Uvažte také, proč mu šlo o takovou publicitu. Fakticky toho zloděje vyzýval, aby se dnes večer pokusil něco odnést.

Víte, nějakou dobu už přichází o cenné věci, a tak se rozhodl zloděje dopadnout. Všechen ten povyk kolem toho, že detektiv bude kontrolovat pozvánky hostí, měl zastřít fakt, že dal instalovat rentgenový výtah.“

„Rentgenový výtah?“

„Ano. Přede dvěma týdny. Možná že jste někdy byl v nějaké obranné instituci podléhající utajení, kde vás postaví do kabiny a ozáří rentgenovými paprsky, ukrytý pozorovatel vás vidí skrz naskrz a zjistí, co máte v kapsách, například revolver nebo nůž.“

„Viděl jsem to ve věznicích.“

„Takže dnes večer byl zrentgenován každý host, který od nás odcházel. Ty ztracené věci prostě nikdo z nich neodnesl… a přesto jsou pryč.

Když dovolíte, půjdu teď uklidnit rozbouřenou hladinu.“

Obrátila se a se svůdně se vlnícími boky zamířila ke skupině uprostřed pokoje.

„K čertu, přestaň koukat na její zadek,“ řekla Bertha. „Musíme se dát do práce.“

„Já už v práci jsem,“ já na to.

„Ani bych neřekla. K sakru, co budeme dělat?“

„Už se stalo,“ řekl jsem.

„Počkej, přece mi to nechceš nechat na krku?“ namítla Bertha. „Jsme snad společníci a je to společná záležitost… Jenže zatímco já jsem zde hlídala ty zatracené hosty, ty ses podle všeho věnoval nějaké krasotince.“

„Neříkalas mi, abych přišel,“ řekl jsem. „Tys přece chtěla být na fotografiích. Tobě šlo o popularitu. Tys byla ta rázná holka, co se chystala obracet návštěvnice vzhůru nohama, dokud z některé nevytřepe foukačku dlouhou sto osmdesát centimetrů, a –“

„Drž hubu!“ vyštěkla na mě Bertha.

„Tys byla u dveří výtahu a kontrolovala navštívenky?“

„Jo!“ odsekla. „A neptej se mě, proč jsem je neodškrtávala v seznamu pozvaných, nebo ti tady před všemi těmi lidmi jednu ubalím.“

„Na to jsem se ptát nechtěl. Co ti lidé z personálu dodavatele? Jak se dostávali nahoru? Je tam pro tyto účely ještě jiný výtah?“

„Ne,“ řekla. „Výtah je tam jen ten jeden. S ním musí všechno nahoru, s ním musí všechno i dolů.“

„A mohla bys mi laskavě říct,“ já na to, „jak někdo vynesl stoosmdesáticentimetrovou foukačku vyrobenou z jednoho kusu dřeva?“

Bertha se na mě dívala a z rychle pomrkávajících očí jí sršely jiskry.

„Nějakého nezvaného hosta mohlas přehlédnout a pustit dovnitř,“ pokračoval jsem, „ale předpokládám, že určitě nejsi tak prostoduchá, abys někoho nechala odejít s takovou foukačkou, aniž by sis jí všimla.“

Bertha o tom chvíli přemýšlela, pak se jí na tváři mihl úsměv: „V tom případě ji někdo ukryl. Musí být někde v Crockettově apartmá.“

„Ledaže by ji někdo odnesl na střechu.“

„Poslal pro pojišťovacího agenta. Předpokládá, že mu to dosvědčím. Chlapče, budu ráda, až přijde sem a já to budu mít z krku.“

„A co policie?“

„O tom nepadlo ani slovo,“ řekla Bertha. „Nepřeje si, aby se o tom policie od někoho dozvěděla. Chce to utajit… Jak to k sakru děláš, že na tebe každá tak naletí?“

„Co máš na mysli?“

„Phyllis Crockettovou, milánku,“ řekla Bertha. „Nemůže s tebe spustit oči a dává to jasně najevo… Božínku, to bych ráda věděla, co jí na tobě tak přitahuje. Jsi takový prcek, že by tě Dean Crockett zvedl jednou rukou. Roztrhl by tě a byly by dva dětské pohřby.“

„Jen jeden a půl – nezapomeň na vycpávku. S tou vypadám větší.“

„No dobrá, jeden a půl,“ řekla Bertha. „Ale stejně…“ Odmlčela se a přemítavě se zahleděla na paní Crockettovou. „A Dean Crockett má vycpávku za celou rodinu. Paní Crockettová ji nepoužívá.“

„Potřebuješ mě zde kvůli morální podpoře?“ zeptal jsem se Berthy.

„Ano. Potřebuji, abys promluvil s tím člověkem z pojišťovny, až přijde. Myslím, že už tady bude.“

Otevřely se dveře výtahu a v doprovodu Malvína Otise Olneyho vystoupil muž v šedém úřednickém obleku. Vypadal, jako by se byl uložil k spánku a v tom nejlepším byl vyburcován s tím, že sem má přijít.

Crockett nám pokynul, abychom se připojili ke skupině, a představil nás. Pán z pojišťovny se jmenoval William Andrews. Kladl otázky a dělal si poznámky. „Na kolik odhadujete cenu toho nefritového buddhy?“ zeptal se Crocketta.

„Devět tisíc,“ řekl Crockett, aniž mrkl okem.

„Tesaný nefrit?“

„Velmi kvalitní nefrit,“ Crockett na to. „Na čele má rubín.“

„Přednedávnem vám ukradli podobného nefritového buddhu, je to tak?“ zeptal se pojišťovací úředník.

„Ano. Tenhleten byl do páru.“

„Byli stejní?“

„Ano.“

„Do každého detailu?“

„Říkám vám, že to byl pár.“

„Ohodnotil jste toho druhého na sedmdesát pět pojistného,“ řekl pojišťovací úředník.

Crocket zamrkal a pospíšil si s odpovědí: „Když jsem řekl devět tisíc, byl to celkový odhad, který zahrnuje i foukačku.“

„Rozumím,“ řekl pán z pojišťovny. „Devět tisíc dolarů za oba. To znamená patnáct set za foukačku.“

„A šípy,“ dodal Crockett.

„No ovšem. Kolik jich bylo?“

„Šest.“

„Mohl byste odhadnout, kolik za foukačku a kolik za šípy?“

„Ne,“ řekl Crockett úsečně, „nemohl. Fakticky jsou oba předměty neocenitelné. Jed, který je na těch šípech, se k nám nesmí dovážet – foukačka včetně šípů je vlastně něco naprosto unikátního. Je nenahraditelná. Je –“

„Ano, jasně,“ přerušil ho úředník. „Jen jsem se snažil najít základ pro úřední odhad, ale to je v pořádku. Patnáct set za foukačku a šípy, sedmdesát pět pojistného za nefritového buddhu.“

Zvedl kufřík, vytáhl z něho formulář, použil kufřík jako podložku a pustil se do psaní.

„S tím se teď večer nemusíte obtěžovat,“ řekl Crockett a rázem zmírnil svůj tón. „Zřejmě jsem se rozčilil. Vlastně ani nebylo nutné, abych vás volal, ale –“

„Co vás vede,“ přestal úředník na chvíli psát a vděčně se na Crocketta usmál. „Kvůli tomu jsme zde; právě takové služby se snažíme zákazníkům poskytovat… Tady to je, pane Crockette. Zde to podepište a my budeme mít váš případ bez dalších komplikací v poště.“

Crockett si reklamaci přečetl a podepsal. Úředník otevřel kufřík, žádost do něho uložil, všem se uklonil, řekl: „Dobrou noc… Vlastně bych měl říct dobrý den,“ a zamířil k výtahu.

Bertha jako by začala pociťovat rozpaky, a tak jsem Crockettovi řekl: „No nic, myslím, že už pro vás nemůžeme nic udělat.“

„Co vás napadá,“ Crockett na to. „Chci ty věci zpátky.“

S úsměvem jsem otočil hlavu k Berthě a řekl: „Ředitelkou firmy je ona.“

„Jak to myslíte?“ řekl Crockett.

„Chci říct, že jste si naši agenturu najal, aby zabránila vstupu nezvaných hostí do vašeho apartmá, a ne na to, aby vám našla ztracený majetek. Chcete-li se s námi dohodnout, abychom se vám postarali o navrácení ukradených předmětů, je to jiný úkol.“

Zrudl, vykročil ke mně, ale zarazil se. Změřil si mě očima a náhle se zasmál.

„Máte naprostou pravdu,“ řekl. „Myslím, že vám dlužím omluvu, Lame. Při našem seznámení jsem vás špatně odhadl – myslím, že jsem se zmýlil.“

„Pusťte to z hlavy,“ já na to.

„Spousta lidí se v Donaldovi zmýlí,“ řekla hrdě Bertha. „Postavou je malý, ale je houževnatý – a po čertech dobře mu to myslí.“

„Nech toho, Bertho,“ řekl jsem.

„Pokud jde o mě, nezmýlila jsem se,“ řekla paní Crockettová a podala mi ruku. „Já poznám schopného člověka na první pohled. Dobrou noc, pane Lame, bylo mi potěšením vás poznat a nepochybuji, že můj manžel zítra projedná obchodní záležitosti s paní Coolovou.“

Otočila se k Berthě a řekla: „Dobrou noc, paní Coolová.“

Zavolal jsem na Melvina Otise Olneyho, který vedl pojišťovacího úředníka k výtahu: „Počkejte, Olneyi, svezeme se s vámi a ušetříme vám jednu cestu.“

„Dobře, já to podržím,“ řekl Olney.

Podařilo se mi vyhnout Crockettovu stisku ruky, takže jsem ho připravil o možnost zmrzačit mi pravici. Popřáli jsme hostitelům dobrou noc, došli k výtahu a sjížděli dolů.

Pojišťovací úředník se na mě podíval, usmál se a řekl: „Vezměte si mou vizitku – a já bych si rád vzal jednu od vás, nebudete-li proti tomu nic mít. Znám sice vaši agenturu, ale chtěl bych, aby byly údaje v mé zprávě přesné.“

Dal jsem mu naši vizitku. Ve dvacátém poschodí jsme vystoupili a přešli k výtahu, který nás měl dopravit do vestibulu. Olney jel soukromým výtahem zas nahoru.

„Máte takových případů hodně?“ zeptal jsem se Williama Andrewse.

„Spoustu,“ on na to. „Dělám na tom v jednom kuse. Vezměte třeba někoho, jako je Dean Crockett. Zaplní si byt nebo nějaký jiný prostor kuriozitami, které si přivezl z různých koutů světa. Pokaždé, když se vrátí a přehlíží své poklady, má pocit, že toho je za milión. Ani se ho nepokoušíme přesvědčit, aby přistoupil na skromnější odhad. I tak se to vyplatí. Nikdo totiž nemíní ukrást všechny ty krámy; jen příležitostně někdo odnese věc, která se mu líbí, a my ji proplatíme, i když je majitelův odhad přehnaný. Naše celková odhadní cena a pojistné jsou totiž tak vysoké, že se to bohatě vyplatí. Obě strany jsou spokojené.

Do úzkých bychom se mohli dostat jenom v případě požáru. Crockett naštěstí bydlí v budově, kterou nemůže požár ohrozit… Všecky jeho krámy ochotně pojišťujeme na milión dolarů, ale umíte si představit, za kolik by to jeho dědici prodali v dražbě, kdyby zítra umřel?“

Nic jsem na to neříkal, a Andrews zaklapl kufřík s reklamací vyplněnou podle Crockettových údajů.

„Za tu foukačku se šípy by dostali asi deset tisíc dolarů,“ dodal. „Za foukačku, kterou by jinak byli museli odvézt na smetiště a za kterou by ještě museli zaplatit soudní poplatky.“

KAPITOLA 4

Když jsem pak ráno přišel do kanceláře, Elsie Brandová mi řekla: „Bertha si snad úplně ohryže nehty.“

„Co potřebuje?“

„Tebe.“

„Pročpak?“

„Kvůli té krádeži na večírku.“

„Myslel jsem, že se o to postará,“ řekl jsem s úšklebkem. „Noviny naznačovaly, že je za to zodpovědná sama.“

Elsie si obvykle dávala pozor na to, aby nemluvila do věcí týkajících se partnerských vztahů v agentuře, ale teď zdrženlivě řekla: „Teď má v hlavě asi něco jiného.“

„No dobrá,“ řekl jsem, „jdu k ní.“

Zamířil jsem k Berthině kanceláři, pro formu jsem zaklepal na dveře a vstoupil.

„Bože na nebesích! Nejvyšší čas, žes přišel,“ houkla na mě Bertha Coolová.

„Copak to bude tentokrát?“

„Ten zatracený buddha a ta foukačka.“

„Copak je s nimi?“

„Máme prý se postarat, aby je dostal zpátky.“

„On je ve skutečnosti zpátky nechce,“ já na to., Jinak by totiž musel pojišťovací společnosti refundovat devět tisíc dolarů.“

„Mně říkal něco jiného. Chce ty krámy zpátky.“

„No a? Tak to zařídíme.“

„Nestřílej si ze mě. Proboha, jak chceš něco takového dostat zpět? Dokud jsi nepřišel do téhle agentury, měla jsem docela slušnou běžnou agendu, poskytovala jsem služby novinám, připravovala pro klienty zprávy, vyhledávala svědky.“

„A vydělávala průměrné částky,“ připomněl jsem jí.

„Potom jsi pro mě začal pracovat ty, zavedls do podnikání svůj styl, a od té doby si hrajeme na honěnou s kriminálem.“

Díval jsem se na její velké diamantové prsteny.

Bertha si mého pohledu všimla a náhle se usmála. „Tak dobře, Donalde. Já jsem v koncích. A co ty? Jak si poradíš s něčím takovým bez účasti policie?“

Odsunula své vrzající otáčivé křeslo od stolu, vstala a začala svými dlouhými kolébavými kroky rázovat z jednoho konce kanceláře na druhý. „Měl tam dvaašedesát hostí,“ řekla. „Dvaašedesát. Spočítej si to. Dvaašedesát a všichni měli pozvánky. Každého jsem zkontrolovala, za to dám krk. Podle něho jsou to samí úctyhodní lidé… a jeden z těch úctyhodných lidí ukradl nefritového buddhu a foukačku na vystřelování šípů. A on to teď chce zpátky.

Co si počneš, když nemůžeš zavolat policii? Nemůžeš kontrolovat zastavárny, aniž zavoláš policii, ostatně se ty krámy v nějaké zastavárně ani neobjeví. Má je někdo z těch hostí ve své soukromé sbírce…“

„Ledaže tam ta foukačka zůstala a je ukryta někde pod postelí nebo ve skříni,“ dodal jsem.

„Ba ne, není,“ namítla. „Naznačila jsem, že ji mohl někdo z hostí ukrýt, a dnes ráno obrátili celé apartmá vzhůru nohama. Prohledali každý kout.“

„Zkus dát inzerát do novin,“ řekl jsem. „Prosíme člověka, který odešel z jistého večírku uspořádaného známou společenskou osobností a neúmyslně odnesl ty a ty kuriozity, aby se laskavě spojil s poštovní schránkou 420. Odměna.“

„Nebuď trapný,“ zabodla se do mě pohledem.

„Co je na tom trapného?“ já na to.

Bertha odfrkla.

„Je to dobrý, logický návrh,“ řekl jsem, „ale nikdo tě nenutí, abys ho přijala.“

„Nejde o mně!“ štěkla. „Jedeš v tom ty! Ty budeš muset dostat ty krámy zpátky. Já už jsem svůj kus práce udělala. Nepotáhnu celé břemeno našeho společného podnikání sama.“

Zvedl jsem obočí.

„Šla jsem tam, stála jsem u toho všivého výtahu, až mě nohy bolely, byla jsem milá na všechny ty lidi, co přicházeli, usmívala jsem se na ně a žádala je, aby mi ukázali navštívenku… Nepokoušej se mi něco nabulíkovat, Donalde Lame. O vrácení těch věcí se postaráš ty, ostatně já budu mít od této chvíle co dělat. Až ten zatracený tajemník Melvin Otis Olney zavolá, řeknu mu, že se o tuhle stránku podnikání staráš ty.“

„Jak milé,“ řekl jsem, usedl do křesla a zapálil si cigaretu. „Jak s Olneym vycházíš?“

„Mám ho plné zuby,“ řekla Bertha. „Je hladký jako úhoř, je to vemlouvavý, přízemní a tyranský parchant!“

„A co ten fotograf?“

„Fotograf byl sympatický.“

„A byl tam včera večer?“

„To víš, že byl, kdeco tam fotografoval.“

„Soukromník?“

„Přijde na to, co tím myslíš. Crockett potřebuje fotografie. Pokaždé, když něco podniká, chce být fotografován.“

„Při jaké příležitosti se tenhle mejdan konal?“ zeptal jsem se.

„Právě se vrátil z výpravy do nějaké divoké tramtárie a přinesl si spoustu záběrů žen s koši na hlavách, žen s nahým poprsím a mrtvých zvířat, na jejichž těle spočívá jeho noha, zatímco v ruce drží pušku a na tváři má připitomělý úsměv.“

„Vidělas je?“

„Všechny ne. Čekala jsem u toho zatraceného výtahu, dokud se nedostavili hosté, pak jsem vyjela nahoru a stála u hořejších dveří výtahu, abych mohla zkontrolovat pozdní příchozí.“

„A přišel někdo později?“

„Jeden pár.“

„Kde to Crockett vlastně byl?“

„Kdesi v Africe nebo na Borneu, bůhsámví kde. Zeměpis mi vždycky mohl být ukradený.“

„Z Afriky je to na Borneo daleko,“ poznamenal jsem.

„Stejně daleko jako od tvého tlachání k vrácení těch věcí Deanu Crockettovi,“ odsekla Bertha.

„Zarazili tam do země tyč s vlajkou?“ zeptal jsem se. „S vlajkou nějakého klubu hledačů dobrodružství nebo něčeho takového?“

„Určitě,“ řekla Bertha. „To je jejich. Promítali si film s tím chlápkem, jak zapichuje do země tyč s vlajkou, a potom tam měli tu vlajku a komusi ji slavnostně odevzdávali.“

„A ten kdosi si ji odnesl?“

„Jo, odnesl si ji.“

„Nevíš, kdo to byl?“

„To tedy ne. Byl to nějaký moula, který chodil za Deanem Crockettem po celém apartmá a lezl mu do zadku. Byl to manažer nějakého pitomého klubu.“

Vstal jsem, protáhl se, zívl a řekl: „Tak já něco zkusím. Tobě se ten nápad s inzerátem nelíbí, viď?“

„Vypadni,“ řekla Bertha, „než po tobě začnu házet věci.“

Zašel jsem si na kávu a koupil si ranní noviny.

Melvin Otis Olney odevzdal jako expert na styk s veřejností kus dobré práce. Jeho článek o mejdanu byl napsán stylově a nechyběly u něho záběry Deana Crocketta Druhého s nohou opřenou o mrtvolu nějakého vzácného zvířete, ani scéna, jak zaráží do země tyč s vlajkou Mezinárodního klubu dobré vůle.

Jak to vypadalo, byl Mezinárodní klub dobré vůle založen za účelem posilování mezinárodního přátelství rozšiřováním zvyků, civilizace a kultury různých národů a ras po celém světě.

Vrátil jsem se do kanceláře a zeptal se Elsie: „Co víš o naší slečně od kartotéky?“

„O Evě Ennisové? Moc toho není.“

„Je u nás už dlouho?“

„Asi půl druhého měsíce.“

„Jak na ni působí Bertha?“

„Eva se jí bojí.“

„A jak na ni působím já?“

„Nechtěl by sis to raději zjistit sám? Koneckonců jsem sekretářka, a ne kuplířka.“

„Ničemu se nevyhýbej,“ řekl jsem. „Patří to k věci.“

„To si umím představit,“ ohradila se.

„Přiveď ji,“ řekl jsem jí, „a abys v tom neviděla nic choulostivého, můžeš se rozhovoru zúčastnit.“

Zvědavě se na mě podívala. „Oč má vlastně jít?“

„Přiveď ji a uvidíš. Nemá ze mě strach, viď že ne?“

„Podle všeho ne.“

„Fajn, tak sem s ní.“

Elsie odešla a o chvíli později se s Evou Ennisovou vrátila.

Velmi pozorně jsem si Evu prohlédl. Měla pěkné křivky a byla si vědoma své sexuální přitažlivosti, s čímž kontrastoval ostýchavý výraz, který měla právě ve tváři. Na sobě měla svetřík s malým výstřihem, kabátek a sukni. Svetřík byl přiléhavý.

„Chtěl jste se mnou mluvit, pane Lame?“

„Posaďte se, Evo,“ řekl jsem. „Ano, chci si s vámi pohovořit.“

Svádivě se na mě usmála, vypnula ňadra a pak se úkradkem podívala na Elsii.

„Elsie, posaď se také,“ řekl jsem. „Rád bych se Evy zeptal na něco, co se týká jejího soukromého, milostného života, a chci, aby u toho někdo byl.“

Eva se chystala něco říct, ale rozmyslela si to a pak vyhrkla: „Poznat milostný život nějaké dívky se snad dá líp beze svědků.“

Přikývl jsem, jako by na tom něco bylo, a řekl: „Snažím se zjistit něco o tom fotografovi, který zde tuhle byl. Budu to možná potřebovat k pracovním účelům.“

„Aha, Lionel,“ řekla. „Lionel Palmer,“ dodala.

„Co o něm víte?“

„Ale prosím vás! Viděla jsem ho poprvé předevčírem.“

„Na to jsem se neptal,“ já na to. „Ptal jsem se, co o něm víte.“

„Je milý.“

„Co dělá?“

„Fotografuje.“

„Povídal si s vámi o své práci?“

„To ano. Cestuje s panem Crockettem a je na něm, aby panu Crockettovi uchoval dokonalý fotografický záznam jeho cest. Dělá barevné diapozitivy, které se mohou promítat na plátno, dělá také barevné filmy a kromě toho pořizuje černobílé snímky, takže vznikne bezvadně zaznamenané vylíčení každé výpravy ve třech podobách: v barevných diapozitivech, černobílých fotografiích a barevných filmech.“

„K čemu je to dobré?“

„Při přednáškách pan Crockett používá barevné diapozitivy. Pro širokou veřejnost jsou určeny černobílé fotografie v novinách. Pro zábavu takového druhu, jako byl včerejší večírek, používá barevné filmy.“

„Na tom večírku jste byla?“

Zatvářila se lítostivě a řekla uraženě: „Ne.“

„Pročpak?“ zeptal jsem se. „Myslel jsem si, že s Lionelem chodíte.“

„Kdo vám to říkal?“

„Ale no tak, Evo,“ řekl jsem, „přece se nebudete ostýchat. Jsem detektiv, to snad víte. Když skončil s tím fotografováním, viděl jsem ho, jak vytáhl notes a poznamenal si vaše telefonní číslo.“

„Mou adresu,“ upřesnila. „Slíbil mi kopii té fotky.“

„A to ji nemohl poslat do kanceláře naší agentury?“

„Chtěla jsem, aby mi přišla domů.“

„Už přišla?“

„Ne. Dostanu ji večer.“

Usmál jsem se a řekl: „Pošta chodí odpoledne. Rozumím tomu tak, že vám to bude doručeno jako zvláštní zásilka.“

Blesklo jí v očích., Je na tom něco špatného?“

„To ne,“ řekl jsem, „ale vraťme se k Lionelovi. Nemáte zač se stydět. Měla jste s ním rande včera večer a na další s ním půjdete dnes.“

„Včera večer jsem s ním nebyla,“ řekla. „Měli jsme to v úmyslu, ale byl příliš velký cvrkot. Musel mi zatelefonovat a odvolal to. Původně to chtěl zařídit tak, že bych mohla na večírek proklouznout, abych viděla promítání, a pak jsme se chtěli někde zastavit na šunku s vejci, než mě doprovodí domů. Ale byl tam nějaký rozruch, on nemohl odejít a já jsem neměla odvahu se tam nechat propašovat, protože… však víte, kdo hlídal výtah.“

„To už je lepší,“ řekl jsem. „Je to všechno, co o té situaci do této chvíle víte?“

„Všechno,“ řekla přesvědčivě.

„Nevadilo by vám, kdybyste za mnou zítra ráno zašla a řekla mi, co nového jste zjistila?“

„Co jste chtěl ještě vědět?“

„Něco o tom chlapíkovi; co dělá. Zvlášť by mě zajímalo, kolik snímků na včerejším mejdanu pořídil. Potřebuji k nim kopie.“

„Proč?“

„Protože pracujeme pro pana Crocketta a jsou pro nás důležité. Mohl bych si je opatřit od pana Crocketta, ale raději bych spolupracoval s tím fotografem. Nerad se s klientem bavím o tom, co a jak děláme. Pokud jde o klienta, mám zájem jen o to oznámit mu výsledky a potvrdit mu příjem šeku.“

Chvíli váhala a prstem ukazováčku kreslila vzorky na sukni těsně obepínající její stehno, jak měla nohu přes nohu.

„Tak co?“ zeptal jsem se.

„Dobře,“ ona na to.

„Fajn.“

„Je to všechno?“ zeptala se.

„Ano.“

Vstala, zamířila ke dveřím, zarazila se a řekla: „Pane Lame, chápejte, nejsem práskač. Když jde o něco poctivého, jsem ochotná pomoci, ale přítele bych nikdy nezradila.“

„To po vás nikdo nežádá,“ řekl jsem.

„Díky,“ řekla a odešla.

Elsie Brandová se na mě podívala: „Doufám, že víš, co děláš.“

„Ještě ne. Zatím tápu a snažím se na to přijít.“

„Hele, na tu kočku si dej pozor,“ řekla Elsie. „Vycházím jen z toho, co se v kanceláři povídá, ale doslechla jsem se, že má dost choulostivých zápletek a že při nich často zachází dost daleko.“

„Děkuji za tip,“ já na to.

„To není tip,“ odsekla. „To je výstraha.“

KAPITOLA 5

Mezinárodní klub dobré vůle byl uveden v telefonním seznamu. Opsal jsem si adresu, opustil kancelář a vzal si taxi.

Předpokládal jsem, že kanceláře klubu budou sotva něco víc než poštovní adresa, než pouhý kumbálek, ve kterém by mohl sekretář na částečný pracovní úvazek vyřizovat poštu. Překvapilo mě, když jsem zjistil, že je to přepychová kancelář, za kterou je klubovna a knihovna.

Přišel manažer a podal mi jemnou ruku.

„Lam,“ řekl jsem a potřásl mu rukou. „Rád bych se o vašem klubu něco dozvěděl. Jsem spisovatel a chci o něm napsat článek.“

„Já jsem Carl X. Bedford,“ řekl pán s jemnou rukou. „Jsem sekretář a správce. Velmi rád vám vyjdu vstříc v každém směru, pane Lame. Víte, my jsme tak trochu idealisté a považujeme své úkoly za velmi, velmi důležité.“

„Máte to tady pěkné,“ řekl jsem.

„Je to malé,“ on na to. „Naše knihovna se skládá z dost těžko dostupných dobrodružných knih, ze zeměpisných magazínů a tak podobně. Máme samoobslužný bar, takže členové mohou mít své vlastní destiláty, a v mrazničce je k dispozici dostatek ledu. Není nás mnoho, ale doufáme, že nás bude přibývat.“‚

Přikývl jsem, vytáhl z kapsy notes, vešel do knihovny a začal jsem si ji prohlížet.

„Které periodikum konkrétně zastupujete?“ zeptal se Bedford.

„Jsem na volné noze,“ řekl jsem. „Obstarávám si materiál k článkům, a ty pak nabízím těm, kteří nejlíp platí.“

„Aha.“ Jeho hlas už nezněl tak srdečně. Při prohlídce knihovny jsem si všiml, že tam vůbec nebyly nové knihy. Jejich vzhled nasvědčoval, že se sem dostaly z jiných knihoven. Namátkou jsem sáhl po jedné knize o Africe, otevřel ji a na titulní stránce jsem našel jméno Deana Crocketta Druhého.

„Koukejme,“ řekl jsem, „tadyhle vidím podpis milovníka dobrodružných cest Deana Crocketta.“

„Ano, máme zde od něho dost knih.“

„Skutečně?“

„Víte, s udržováním moderní domácnosti jsou dnes problémy. Byty jsou čím dál menší a na knihy se nedostává tolik místa jako… řekněme jako před dvaceti lety, kdy lidé bydleli v prostorných domech, nebo před padesáti lety, kdy měli dobře zařízený dům a velkou knihovnu.“

„Takže Crockett vám daroval své cestopisy a dobrodružné knížky?“

„Některé.“

„A daroval vám ještě něco jiného?“

„Ano, co se darů týče, jsou naši členové velkorysí.“

„Kolik vlastně máte členů?“

„Členství v našem klubu je přísně výběrové. Já… no, upřímně řečeno, pane Lame, hledíme spíše na kvalitu než na množství.“

„Mohl byste mi říct alespoň přibližný počet?“

„Myslím, že by klub nerad zveřejňoval důvěrné detaily, pane Lamě. Zato bychom velmi vítali, kdyby měli určitou publicitu cíle klubu, šíření dobré vůle v mezinárodním měřítku, poznávání cizí kultury.“

„To je pěkné, ale jak to prakticky děláte?“

„Klub pořádá přednáškové cykly po celé zemi. Snažíme se vyvolat zájem veřejnosti o způsob života jiných národů, o jejich ideály, zvyky, o jejich civilizaci a vládu.“

„Velmi chvályhodné. Máte placené lektory?“

„Ovšem.“

„Mohl byste mi říci jejich jména?“

Bedford znovu zaváhal. „Uvádět konkrétní jména by mohlo být poněkud nevhodné. Někoho by se mohlo dotknout, kdyby nebyl jmenován.“

„A předpokládám,“ řekl jsem jakoby mimochodem, „že některé z těchto přednášek absolvují členové sami.“

„Ovšem. Je to velmi důležitá součást našeho programu.“

Otočil jsem se k němu a pohlédl mu do očí: „Vzpomněl byste si jmenovitě na některé přednášející, kteří nejsou členy klubu?“

„Ne, myslím že ne. Víte, tyhle věci jsou choulostivé a klub vyžaduje naprostou korektnost. Proto si netroufá riskovat a dát příležitost někomu, kdo je snad obdařen výřečností, ale nedisponuje přesnými informacemi.“

„Máte klubovní vlajku?“

„Ovšemže ji máme.“

„Předpokládám, že máte i vlajky, které byly vztyčeny v exotických oblastech?“

„Samozřejmě, pane Lame. Máme báječnou sbírku fotografií zachycujících výpravy, na které jsme s sebou brali klubovní vlajku.“

„Bude-li mi článek zadán, mohl bych k němu dostat některé z těch fotografií?“

„Ovšem, docela určitě. Velmi rádi vám některé z nich poskytneme.“

„Máte k dispozici knihy výstřižků a fotokolekcí?“

„Jistěže máme. Zde je jich plný regál.“

Odsunul zasunovací panel a ukázal mi dvě řady výstřižkových knih.

Namátkou jsem po jedné sáhl. Byla o nějakém výletě Deana Crocketta do Afriky.

Vytáhl jsem jinou. Obsahovala fotografie z lovu tygrů v Indii. Námětem další byl lov divoké zvěře na Aljašce.

„Pěkné fotografie,“ řekl jsem.

„Že ano?“

„Máte zde ty klubovní vlajky a mohl bych se na některé podívat?“

„Ale ano, máme je ve skříni, ve speciální skříni.“

Otevřel ji a vysunul dlouhou závěsnou tyč asi se dvěma tucty vlajek; na žerdích měly přišroubované půlkruhové tabulky s vyrytým jménem člena klubu a výpravy, při které byla vlajka vztyčena.

Jednu po druhé jsem si prohlédl a zjistil, že se některá jména opakovala. Vlajek bylo šestadvacet, jmen pět.

„Ta poslední,“ zeptal jsem se jen tak mimochodem, „je z nedávné výpravy?“

„Přesně tak,“ řekl. „Odevzdal mi ji včera večer Dean Crockett Druhý. Byla vztyčena v bornejské divočině. Tahle výprava byla nanejvýš pozoruhodná.“

Sundal jsem vlajku s věšáku, pak jsem sundal tu vedle ní, kterou vztyčil rovněž Crockett v drsné roklinaté oblasti Mexika.

Potřásl jsem žerděmi obou vlajek a zaregistroval, že mexická byla pevná, kdežto v bornejské něco naráželo na držadlo.

„Copak je to?“ podivil jsem se. Pověsil jsem mexickou zpátky na věšák, bornejskou jsem obrátil a podíval se na její spodek. Byl uzavřen kovovou hlavou šroubu.

„Aha, tohle,“ zasmál se Bedford. „To je taková užitečná drobnost, pane Lame. Spodek žerdi je vyměnitelný. Před zaražením vlajky do země sem šéf výpravy našroubuje velmi ostrý tvrdý hrot. Žerď s vlajkou se pak docela snadno zarazí do země, přičemž se odbývá příslušný ceremoniál a všechno se fotografuje. Když se pak výprava vrátí s vlajkou domů, bylo by krajně nepraktické ukládat vlajku s hrotem na žerdi, a tak se hrot odšroubuje a nahradí se šroubem s hladkou hlavou. Tím se vyloučí možnost úrazu a vlajku pak lze ve skříni snáze uchovávat.“

„Chytře vymyšleno,“ řekl jsem, odšrouboval kovovou čepičku, dal si ji do kapsy a žerď jsem zvedl.

Začala se z ní nořit dlouhá černá dřevěná tyč. Vytáhl jsem ji a řekl: „Co je to?“

„Propánakrále,“ Bedford na to, „to je… no ano, to je foukačka… vypadá úplně stejně jako… jako… no ano, jako foukačka pana Crocketta! Ale co proboha dělá tady?“

„No právě,“ řekl jsem. „Co tady dělá?“

Byla dlouhá přes půl druhého metru a vyrobená z tvrdého černého dřeva podobného železu. Zpracovávala se ohněm a dřením a vyhlazováním, až vypadala jako kovová. Obrátil jsem ji proti světlu: její vnitřek byl hladký a leskl se jako sklo.

Postavil jsem ji do kouta vedle věšáku, našrouboval zas na konec žerdi čepičku, takže teď byla mnohem lehčí než ostatní, a zavěsil jsem vlajku zpátky na věšák. Vzal jsem foukačku a řekl: „Mockrát děkuji za interview.“

„Nono, tak moment,“ řekl Bedford. „Kampak chcete s tou foukačkou jít?“

„Půjdu ji vrátit jejímu majiteli.“

„Jak víte, kdo to je?“

„Vím to stejně dobře jako vy. Je to Crockett.“

„Postarám se, aby ji dostal zpátky, pane Lame. Ostatně je majetkem klubu.“

Usmál jsem se a řekl: „Vrátím mu ji já.“

Přistoupil ke mně a hrozivě se ke mně naklonil. „Leda starou belu!“ řekl a v očích měl vztek. „Dejte to sem!“

„Možná, že mi ji seberete,“ řekl jsem, „ale v tom případě půjdu k tamtomu telefonu a zavolám policii.“

„Myslím, že by si pan Crockett nepřál, aby se to dostalo na veřejnost.“

„Má-li se tomu pan Crockett vyhnout,“ řekl jsem, „musíte mi foukačku nechat a pomlčet o tom.“

„Co touhle loupeží sledujete?“

„Ta foukačka byla ukradena a já jsem byl pověřen úkolem ji najít. Proto jsem sem přišel.“

„Vy… vy –“

Sáhl jsem pro kožené pouzdro a ukázal mu svou průkazku potvrzující, že mám řádné oprávnění jako soukromý detektiv.

„Spokojen?“ zeptal jsem se.

Překvapeně zamrkal. „Vy jste detektiv?“

„Ano.“

„To… to by mě vůbec nenapadlo.“

Nic jsem na to neřekl.

„Měl jste mě za blázna.“

„Snad byste mi chtěl říct, jak se vám včera večer podařilo odnést tu foukačku z Crockettova apartmá.“

„Neodnesl jsem ji.“

Ušklíbl jsem se.

„Ujišťuji vás, pane Lame, že o tom nic nevím. Ta vlajka mi byla odevzdána jako sekretáři klubu, já jsem ji převzal, abych zařídil její označení plechovou destičkou, a pak jsem ji uložil do skříně.“

„Co kdybychom si rozumně pohovořili?“ navrhl jsem mu.

„Co máte na mysli?“

„Vy byste si nepřál, aby tenhle podvod vyšel najevo, je to tak?“

„Jaký podvod?“

„Předkládáte vůbec své knihy daňovému úřadu?“

„To tedy ne. Proč bychom to dělali?“

„Jste přece výdělečná organizace.“

„To tedy nejsme, pane Lame. Jsme zaregistrováni jako nezisková organizace podporující dobrou vůli a porozumění mezi národy.“

„To poslední by mě vskutku zajímalo.“

„Co poslední?“

„Že jste zaregistrováni jako nezisková korporace. Já vám povím, jak to chodí. V členském seznamu máte osm až deset osob, víc pravděpodobně ne. Pak máte spoustu čestných členů, což jsou důvěřivci, kteří se od vás nechávají vykořisťovat z dobročinnosti. Vaši aktivní členové věnují klubu velké peněžní dotace, a když jedou na nějakou výpravu, klub zase financuje jejich výdaje.

Dejme tomu takový Crockett. Chce cestovat na Borneo. Má jachtu, fotografa, svého člověka pro styk s veřejností, manželku a čtyři pět hostí. Kdyby tu cestu podnikl pro soukromé potěšení, bylo by to příliš nákladné i pro tak bohatého člověka. Po zaplacení výdajů a odečtení daně z příjmu potřebného na jejich uhrazení by se octl na dně.

Udělá to tedy jinak. Daruje klubu padesát tisíc dolarů, načež mu klub vyjde vstříc a stane se sponzorem Crockettovy výpravy na Borneo. Crockett se vrátí a odevzdá klubu vlajku spolu s kopiemi barevných filmů pořízených během cesty. Kromě toho svému fotografovi uloží, aby připravil kolekci záběrů, a ta je pak zařazena do klubovního archivu. Předloží vyúčtování na padesát tisíc šest set sedm dolarů.

Crockett nepřizná tuto částku daňovému úřadu jako příjem, protože klub jeho výdaje prostě zaplatil. Naproti tomu uvede svou padesátitisícovou dotaci věnovanou klubu jako částku odepsatelnou z daní.

Tímto způsobem může skupina milionářských členů pořádat soukromé lovecké výpravy, udržovat v pořádku své jachty a cestovat s přáteli po celém světě – to všechno z odepsaných daní.

Mám dokonce podezření, že mejdan, který Dean Crockett včera večer pořádal pro své přátele, byl označen jako přednáška ve prospěch dobré vůle mezi národy, která má přispět k porozumění mezi společenskou elitou tohoto města a divokými kmeny na Borneu. Klub zaplatí účet dodavateli jídla a pití, Crocket to pak klubu uhradí darem.“

Bedford se na mě podíval s výrazem ohromení. „Kdo… pro koho pracujete?“

„Právě teď pracuji pro Deana Crocketta.“

„Vůbec to tak nevypadá.“

„Že ne?“ řekl jsem. „Plním pro něho zvláštní úkol. Najal si mě, abych mu pomohl dostat tu foukačku zpátky. Dostal jsem ji.

To ostatní, co jsem vám řekl, máte ode mě zdarma k dobru, abyste si zapsal za uši, že si se mnou nesmíte zahrávat, protože v opačném případě se celý tenhle podvod dostane do novin a vy přijdete o teplé místečko.“

Zůstal stát s otevřenými ústy a nestačil mrkat.

„Příjemný zbytek dne, pane Bedforde,“ řekl jsem odcházeje s foukačkou.

Zhluboka se nadechl. „Dobrý den,“ řekl a formálně se uklonil.

KAPITOLA 6

Lionela Palmera jsem podle adresy našel ve čtvrti s levnějšími zchátralými administrativními budovami. Svého času snad hostily solidní, možná i ambiciózní instituce, teď však sloužily jako skladiště, dílny na úpravu oděvů a střižny látek, případně expediční místnosti zásilkových služeb.

Když jsem otevřel dveře s tabulkou Lionel Palmer – fotograf, ozval se někde vzadu zvonek. Rozsvítil se elektrický signál s oznámením: „Fotograf pracuje v temné komoře. Přijde hned. Prosím posaďte se a vyčkejte.“

Rozhlédl jsem se kolem.

Byl tam stůl, otáčivé křeslo, dvě židle, ateliérová kamera, nějaké rekvizity a regál s přenosnými kamerami, opatřený zasunovacím sklem.

Na zdech viselo několik zarámovaných fotoportrétů a zvětšenin loveckých výjevů; na každém z nich dominoval Dean Crockett Druhý.

Palmer se objevil asi za dvě minuty, mhouře ve světle oči. „Promiňte, že jsem vás nechal čekat,“ řekl. „Zakládal jsem v temné komoře filmy a… aha, máme zde detektiva.“

„Přesně tak.“

Vstal jsem a potřásl mu rukou.

„Co zde děláte? Chci říct, co si přejete?“

„Vedu dvojí život,“ řekl jsem.

„To nic není,“ on na to. „Dvojí život je snadná věc. Vzrušení přináší trojí a čtverý život. Oč tedy jde?“

„O fotografie.“

„O jaké?“

„Z toho včerejšího mejdanu.“

„Právě na některých dělám.“

„Rád bych si je prohlédl,“ řekl jsem.

Svraštil čelo a po chvíli řekl: „Tak dobře, budu vás brát jako člena rodiny. Pojďte dál.“

Temná komora byla uspořádána tak, že úzká esovitá chodbička zabraňovala přístupu světla zvenčí. Místnost byla prostorná. Rozvěšené fotografie ozařovalo oranžové světlo.

Zdi byly fotografiemi přímo pokryty; na některých byly umělecké akty, na jiných prostě jen nahé ženy; leckterý záběr byl odvážnější, než by si nějaký magazín dovolil otisknout. Nic než ženy tam nebylo vidět. Ty, které toho na sobě měly víc, než by přikrylo několik větších poštovních známek, vysoko zvedaly nohu jako při kopu do míče nebo stály nad větrákem v zábavním parku.

„To je tedy sbírka,“ řekl jsem rozhlížeje se a hvízdaje.

„Dělám, co mohu,“ připustil Palmer.

„Budu potřebovat kopie těch snímků z mejdanu,“ řekl jsem.

„K čemu?“

„Abych si mohl prohlédnout lidi, kteří tam byli.“

„Pracujete pro Crocketta, Lame?“

„Přesně tak.“

„Myslíte si, že vám ty fotky pomohou najít ukradené 53věci?“

„Možná.“

„To by vám přišlo vhod.“

„V jakém smyslu?“

„Dostal byste odměnu, ne?“

„O tom zatím nebyla řeč. Finanční podmínky sjednává má společnice.“

„Že bych vám pomohl si přilepšit?“

„Těžko říct.“

„Když vám pomohu, snad byste pomohl vy mně.“

„Snad.“

„Zrovna jsem na tom s penězi moc špatně,“ řekl. „Je to v hajzlu. Nikdy s penězi nevystačím. A to dnes chci vzít holku na večeři.“

„Pasete po té mladé úřednici?“ zeptal jsem se.

„Po které?“

„Po té, co má u naší agentury na starost kartotéku.“

„A tak, po té.“ Vytáhl z kapsy notes, zesílil světlo, zalistoval a řekl: „Kdepak mám její jméno? Aha, Ennisová. Eva Ennisová. Mám její telefonní číslo.“

„Ten notes se mi zdá dost zaplněný,“ řekl jsem.

Pustil stránky mezi palcem a ukazováčkem jako karty a řekl: „Jdu s holkou třikrát nebo čtyřikrát, a mám jí dost. Rád střídám partnerky a získávám nové.“

„Rád si s vámi o slečnách popovídám, ale potřebuji fotky z toho včerejšího mejdanu. Udělal jste jich s bleskem hodně?“

„Asi padesát.“

„Mohl bych už některé vidět?“

„Kopie navíc ještě nemám,“ řekl, „ale podívat se můžete. Tohle všechno jsem udělal dnes. Vyvolával jsem negativy a protahoval některé zvětšeniny osmkrát deset leštičkou. Právě vycházejí ze sušičky. Chcete je vidět?“

„Jasně.“

Manipuloval s velkým bubnem přikrytým suknem. Bylo slyšet, jak se v něm posunují kopie. Pak sukno odhrnul a uviděl jsem buben z nerezavějící oceli, který se leskl jako zrcadlo.

Palmer ho otevřel. Vypadly z něho asi tři tucty kopií.

„Solidní práce,“ konstatoval jsem.

„Dělám jen solidní práci.“

„Jsou příjemné na dotek.“

„Papír s dvojnásobnou gramáží,“ řekl, „a když z nich spláchnu ustalovač a než je dám do sušičky, namáčím je do glycerinové lázně.“

Pustil jsem se do prohlížení kopií. „Jsou na nich krásné slečny,“ poznamenal jsem.

„Hm, pravda.“

„Víte, jak se jmenují?“

„Mohu to zjistit. Fotky jsou očíslované. Před fotografováním vždycky desku očísluji a jména zapisuji podle pořadí do sešitu.“

„A co adresy?“

„Přijde na to. Někdo chce kopie, někdo o ně nestojí.“

„Kopie jim dává Crockett?“

„Dělám to já. Crockett je chce pro sebe. Ostatním zájemcům řeknu, že se musejí domluvit se mnou.“

„Jak domluvit?“ zeptal jsem se.

Přimhouřil oko a řekl: „Přijde na věk.“

Položil prst na fotografii, na které se atraktivní mladá žena s vyvinutým poprsím nakláněla při fotografování ke kameře. „Tahle kráska miluje fotky,“ řekl. „Fotky, to je její… Víte, co si myslím? Asi chce proniknout do filmu nebo televize a potřebuje k tomu povedené fotografie. Před nedávném mě požádala, abych s ní pořídil nějaké profesionální záběry. Chcete se podívat?“

„No jasně.“

Otevřel zásuvku, vyndal z ní běžné profesionální portréty osm krát deset a pak záběry celé postavy v plavkách.

„To vypadá líp,“ řekl jsem.

Chvíli váhal a potom vytáhl ze zásuvky obálku. „Máte mou důvěru,“ řekl. „Tohle vás možná bude zajímat.“

V obálce bylo několik snímků pět krát sedm. Pózovala na nich táž dívka a nepochyboval jsem, že jí při tom Lionel Palmer radil. Byla úplně nahá.

„Jak se vám ta kočka líbí?“

„Je to třída.“

„Takových je spousta. Nic si s nimi nezačínám, pokud nejsou skutečná třída.“

Chvíli se na nahotinky zamyšleně díval a pak se náhle rozesmál.

„Víte, Lame, jak jsem přišel k téhle krasotince?“

„Jak?“

„Přišel jsem na to sám a je to pěkný fór.“

Čekal jsem, co bude dál.

„Když jste byl na letišti, všiml jste si těch automatů, kde dostanete stopětadvacetitisícovou úrazovou pojistku rozdělenou na částky po dvanácti tisících pěti stech a po pětadvaceti tisících?“

Přikývl jsem.

„Tak tedy jděte s kráskou na rande a nebuďte iniciativní, nechte to na ní, udržujte ji v nejistotě. Pak zajeďte na letiště, vhoďte do automatu 25 centů a vyplňte pojistku na její jméno. Kopii, která je u toho, dejte do obálky a pošlete na její adresu.“

„A co dál?“

„Pusťte to z hlavy,“ pokračoval. „Asi tak za týden jí zavolejte. Bude vás chtít vidět. Je z toho celá blázen. ‚Jak jsem k té pojistce přišla?‘ říká.

Podíváte se na ni a mávnete rukou. ‚K čemu ten povyk?‘ řeknete. ‚Někam jsem letěl, všiml jsem si toho pojišťovacího automatu a zničehonic mě napadlo, že bych se měl tentokrát pojistit.‘ Pak se zasmějete a řeknete: ‚Byla to klamná předtucha. Nestálo to ani za ty drobné.‘

Kočka se na vás nechápavě podívá a řekne: ‚No jo, tys měl předtuchu, ale jakto že jsi na pojistku napsal mé jméno?‘

V tu chvíli si ovšem musíte dávat dobrý pozor, abyste nezašel příliš daleko a nenechal se vmanévrovat do koupě snubního prstenu. Rychle se rozpovídejte. Řekněte jí, že si to možná neuvědomuje, ale že má v sobě něco, čím na člověka zapůsobí: takový zvláštní úsměv, způsob chůze a tak podobně. To s ní pohne.

Víte, příliš mnoho kluků dělá chybu, když se snaží působit na kočku předváděním svého vlastního šarmu a hypnotizovat ji. Je třeba jí říct, jaký šarm má ona a jak by mohla na muže zapůsobit, aby zatoužil po rodinném štěstí. Od té chvíle bude v úloze prodávajícího ona – chápete, co tím myslím? Žádná holka nemá ráda pomyšlení, že by nedokázala udělat terno.

Čekejte tedy, dokud pořádně nezměkne, a pak ji složte, čímž to končí.“

„Ať se propadnu,“ řekl jsem zamyšleně. „To je mi věc – a na to jste přišel úplně sám?“

„Ovšemže. Dostal jsem jich spoustu. Člověk se zálibami jako já se chce společensky vyžít. Povím vám ještě jeden fór pro případ, že budete v nějakém cizím městě.“

„Sem s ním.“

„Vstupte do telefonní budky na letišti a začněte si prohlížet telefonní seznam. Než vám řeknu co dál, uvědomte si, že dochází k případům, kdy do města dorazí nějaký chlápek, čeká na něho kočka a on chvátá. Lidé, kteří cestují letadlem, nemají času nazbyt. Zatímco čekají na svá zavazadla, zajdou do telefonní budky a vyřídí si nějaký hovor.

K čemu teď dojde. V těchto budkách u výdeje zavazadel obvykle není valné světlo. Chlápek nastaví seznam tak, aby světlo padalo na místo se jménem, které hledá. Pak si u jména udělá tužkou tečku nebo nějakou jinou značku a v případě, že je linka napoprvé obsazena, vhodí tam znovu minci, mrkne na číslo a vytáčí je podle seznamu.“

„A všechna ta čísla jsou z vašeho hlediska slibná?“

„Chraň bůh,“ on na to. „Některá patří kamarádům z dětství, jiná jsou obchodní. Některá z nich však patří kočkám, které jdou po mužských.

Musíte uvažovat. Je-li u čísla jméno E. L. Lewiston, je účastník sporný, ale stojí-li tam Evelyn L. Lewiston, můžete to zkusit.

Vhodíte tedy minci a číslo vytočíte. Ozve se vám dívčí hlas a vy to na ni začnete hrát. ‚Vsadím se, že se na mě nepamatujete,‘ řeknete. ‚Když jsem vás viděl naposledy, byl jsem s někým jiným. Vy jste měla také schůzku a já se nedokázal věnovat své partnerce, protože jsem od vás nemohl odtrhnout oči.‘“

„A co dál?“

„Nepatří-li k téhle sortě, zachová důstojnost a řekne vám, že máte špatné číslo. Je-li to však typ, jaký hledáte, projeví zájem. Snaží se vzpomenout si, kdy a kde to bylo, a vy se začnete tvářit rezervovaně a řeknete, že se nechcete dotknout přítele, který s ní tehdy byl, ale že jste se rozhodl zavolat a zjistit, máte-li nějakou šanci. A představíte se třeba jako John.

Je ovšem řada jiných možností. Někdy stačí se někde posadit a přijdou samy od sebe.“

„Nestačím to sledovat,“ přerušil jsem ho.

„Mám na mysli případ, kdy se vám v telefonu nějaká kočka ozve, ale váhá. Můžete jí tedy říct, že si vzpomínáte, co o ní řekla nějaká jiná dívka. Ať už tu kočku zajímáte nebo ne, určitě se bude chtít dozvědět, co o ní ta druhá roznáší. Tahle metoda nikdy nezklame.“

„Panebože,“ řekl jsem s úctou, „vy se ale v ženách vyznáte!“

„Zdali,“ připustil. „Heleďte, ani nevím, proč jsem vám všechny ty triky začal vypravovat Ale vy jste si vybral fotky, které potřebujete, a já seženu nějaké kočky a dáme si rande. Mezitím musím udělat nějakou práci. Můžete se zatím posadit v kanceláři a prohlížet si, co tam mám.“

Posadil mě ke stolu, dal mi hromadu fotoalb a řekl: „Jdu do temné komory zakládat další filmy, pak musím nějaký materiál vyndat z ustalovače a opláchnout. Až si to prohlédnete, podívejte se do těchhle fotoalb. Jsou tam prvotřídní kočky.“

Poděkoval jsem mu, a když odešel do temné komory, pustil jsem se do prohlížení kanceláře. Díval jsem se na kamery srovnané na polici a sundal jsem novinářskou, kterou používal v kanceláři naší agentury. Byla to širokoúhlá kamera na kazety. Otočil jsem ji a otevřel. Byla prázdná. Podíval jsem se do několika dalších a nic jsem nenašel. Zdálo se, že si budu muset vytrpět Palmerovo rande s několika jeho kočkami, abych získal vodítko, které jsem potřeboval.

Pak jsem si všiml další širokoúhlé kamery. Otevřel jsem ji a našel, co jsem hledal. Uvnitř byl asi deset centimetrů vysoký nefritový buddha zabalený do bavlněné látky. Na čele měl velký zářící rubín.

Strčil jsem sošku do kapsy a prohlédl si zvětšeniny i alba. Vybral jsem si několik snímků z mejdanu, zašel do temné komory a řekl: „Zde je seznam kopií které potřebuji.“

Vzal si seznam a řekl: „Výborně. Kopie budou zítra. Líbily se vám nějaké kočky?“

„Všechny jsou k nakousnutí.“

„Kde se večer sejdeme?“

„Ještě moment,“ řekl jsem. „Musím si v kanceláři vyžádat souhlas.“

Vytočil jsem číslo agentury a řekl: „Tady Donald Lam. Je tam moje sekretářka?“

„Moment,“ řekla telefonistka.

Za chvíli se ozvala Elsie Brandová: „Co je, Donalde?“

„Hele, na večer mě zve k lásky hrám hrdliččin hlas. Není nic na překážku, abych mohl jít na pořádné rande s jedním chlápkem a dvěma courami?“

Elsie mi odpověděla ledovým hlasem: „O žádné překážce nevím.“

„Počkej přece!“ křikl jsem do sluchátka. „Nezavěšuj a jdi se zeptat Berthy.“

„Bertha zde není,“ řekla.

„Tak počkám.“

Na druhém konci linky bylo chvíli záhadné ticho, potom Elsie Brandová zavěsila.

Pár minut jsem hluchý telefon držel a pak jsem řekl: „Nazdar, Bertho. Mám dnes večer něco v plánu a –“

Odmlčel jsem se a zatvářil se zdrceně.

Po chvíli jsem řekl: „Podívej se, Bertho, tohle je něco mimořádného. Já –“

Potom jsem předstíral další pokus: „Hele, Bertho, jde o pracovní záležitost. Skutečně. Ten chlápek má nějaké styky s naším klientem. Potřebuji –“

Několik vteřin jsem jakoby naslouchal a pak otráveně řekl: „Tak dobře, když to jinak nejde. Říkám dobře, tak už s tím křikem přestaň. Postarám se o to.“

Znechuceně jsem sluchátkem praštil, podíval se na Lionela Palmera a zavrtěl hlavou. „Je to v háji,“ řekl jsem. „Tahle práce přináší mnoho nepříjemností.“

Ve tváři se mu objevilo zklamání. „Můj ty Kriste, a já se tak těšil na parádní večer.“

„A já jsem se chtěl něco přiučit,“ přidal jsem se. „Moc rád bych si osvojil něco z tvé praxe se ženami.“

„Poflakuj se poblíž a já ti předvedu, jak se to dělá,“ řekl. „Děláš na mě dobrý dojem.“

Potřásli jsme si rukama a já jsem vypadl.

KAPITOLA 7

Vstoupil jsem do kanceláře. Elsie Brandová mě pozdravila chladným přikývnutím hlavy.

Zavřel jsem za sebou dveře a řekl: „Hele, kamarádko, až si tě příště dovolím vyrušovat, alespoň se přizpůsob a nezačínej přebíjet mé karty.“

„Jak to myslíš?“

„Ty moc dobře víš, jak to myslím!“ já na to. „Kdybych měl vážné rande, neprosil bych se tě o souhlas. Až tě příště kvůli nějakému podobnému falešnému alibi zavolám, alespoň zůstaň na drátě a hraj mi do ruky, dokud nepřijdeš na to, oč mi jde. Mohla jsi vědět, že ten rozhovor třeba někdo odposlouchává. Takhle, když jsi položila telefon, jsem musel žvanit naprázdno, abych se vyvlékl ze schůzky, o kterou jsem nestál.“

Rozjasnila se jí tvář. „Božínku, to promiň, Donalde. Neměla jsem tušení, oč ti jde.“

„Příště ke mně měj trochu víc důvěry,“ řekl jsem. „Neukvapuj se a snaž se pochopit, kam mířím.“

Přistoupil jsem ke své skříni a vyndal z ní foukačku.

„Mohl bys mi říct, co to je?“ zeptala se Elsie. „Šla jsem si tam pověsit kabát a… tohle je ta nejzpropadenější věc, jakou jsem kdy viděla.“

„Je to zdroj tučné odměny… Bertha je zde?“

„Je ve své kanceláři.“

„Sama?“

„Myslím že ano. Mám jí zazvonit?“

„Není třeba. Zajdu k ní.“

Vzal jsem foukačku a šel za Berthou.

Bertha pronikavým hlasem chrlila slova do diktafonu.

Rozmrzele vzhlédla, vypnula diktafon a řekla: „K čertu, když tě potřebuji, nejsi k nalezení, ale když jsem v půli důležitého dopisu… Donalde, co to proboha je?“

„Tohle je ta pohřešovaná foukačka,“ řekl jsem.

Sáhl jsem do kapsy a vytáhl nefritového buddhu. „A tohle je pohřešovaný nefritový buddha.

„Bylas s Deanem Crockettem v osobním styku, a tak by asi bylo ze všeho nejlepší, kdybys mu ten lup vrátila.“

Bertha na mě zírala, ohryzek jí poskakoval k podbradku a štěrbinovitá očka se jí rázem zvětšila. „U čerta!“ řekla.

Postavil jsem foukačku do kouta, oprášil si z rukávu pomyslné smítko a řekl: „Snad abych šel…“

„Tady zůstaň, ty mizero!“ křikla na mě.

Zastavil jsem se a překvapeně se ohlédl.

„Ještě něco?“ zeptal jsem se.

„Ještě něco. K sakru, kde jsi k těm věcem přišel?“

„U lidí, kteří je ukradli.“

Bertha Coolová namířila prstem k židli a její prsteny se při tom zablyštěly. „Slož zadek do té židle a povídej, jak to všechno bylo.“

Takhle Berthu zaskočit se málokdy podaří. Měl jsem z toho dobrý pocit.

Posadil jsem se a zapaloval si cigaretu, zatímco na mě Bertha upírala jiskřící oči a valem v ní narůstal vztek.

„Jen se neuspěchej,“ řekla Bertha netrpělivě, „mám na to celý zbytek odpoledne.“

„Tys tedy stála u výtahu a pozorovala lidi, jak vcházejí a vycházejí. Foukačka má přes půl druhého metru. Asi bys nebyla při smyslech, kdybys někoho nechala projít kolem sebe s půldruhametrovou foukačkou.“

„Chceš říct, že ji nikdo nevynesl?“

„To ne, ven se dostala?“ řekl jsem. „Někdo ji vynést musel. Místo prohledali a foukačku nenašli. Buď ji někdo přece jen dostal ven, nebo ji shodil ze střechy. Pro druhou eventualitu však nic nesvědčilo.“

„Tak dál,“ naléhala Bertha.

„Bylo tedy nutno porozhlédnout se po něčem, co odtud mohlo být odneseno, aniž to vyvolalo pozornost, po něčem, v čem mohla být uschována foukačka dlouhá víc než půl druhého metru. Jakmile člověk začne takto uvažovat, není těžké najít odpověď.“

„Kde tedy byla?“

„V žerdi klubovní vlajky, se kterou odešel sekretář.“

„To ji tedy ukradl on?“

„Myslím že ne.“

„Ale on ji vynesl.“

„Jistě, on ji vynesl,“ řekl jsem, „ale pochybuji, že o tom věděl.“

„Jak to?“

„Tak za prvé, muselo to být pečlivě provedeno. Žerdi k těm vlajkám jsou vyrobeny tak, aby je bylo možno zarazit hluboko do tvrdého terénu. Vyrábějí se z pevného dřeva Ten, kdo znal přesné rozměry foukačky, si musel vzít tu klubovou vlajku a vyvrtat, případně dát vyvrtat v žerdi dutinu. To se nedá udělat jen tak cobydup. Vyžaduje to jemnou, velmi přesnou práci. A za druhé, zůstaly by po tom hoblinky, piliny a smetí.“

„Chceš říct, že se na tom pracovalo mimo Crockettovo apartmá?“

„Mimo jeho apartmá, s dostatečným předstihem a přesně na míru.“

„Držte mě,“ žasla Bertha, „a polejvejte mě… Kdo to podle tebe naplánoval?“

Pokrčil jsem rameny. „Platí nás za to, že dostaneme lup zpátky.“

„A co ten buddha?“ zeptala se Bertha.

„S tím to bylo jednoduché.“

„No jo, já vím,“ řekla Bertha s nádechem závisti a zdráhavého obdivu. „Vzal sis seznam hostí, šels k tomu pravému, řekls: ‚Dejte to sem,‘ – a bylo po ptákách.“

„Ve skutečnosti to bylo ještě jednodušší,“ já na to.

„Cože?“

„Věděli jsme, že je vnitřek soukromého výtahu, který spojuje apartmá s dvacátým poschodím, vybaven rentgenovými paprsky, jako boxy, do kterých se člověk postaví, než je vpuštěn do některého státního vězení. Kdykoli někdo odcházel z Crockettova apartmá, stál několik vteřin přímo před rentgenovým přístrojem – dost dlouho, aby ho mohl pozorovat za výtahem a prosvěcovací aparaturou takříkajíc důkladně prošacovat.

Vědělas to, věděl jsem to já a podle všeho to věděl i člověk, který se chystal ukrást nefritového buddhu – nefritový buddha se však na rentgenu neobjevil. Z toho plyne, že se nedostal dolů výtahem, alespoň ne normálním způsobem.“

„Co tím normálním způsobem myslíš?“

„Chci říct, že člověk, který jel s tím idolem dolů, nebyl rentgenován.“

„Proč?“

„Protože to byl člověk, který rentgenován být nemohl. Podle nějakého ujednání se při jeho odchodu rentgen vypínal. Podle mého názoru se to mohlo týkat jen jediné osoby.“

„A to?“

„Toho fotografa. Nosil kamery a filmy dovnitř a ven, a rentgenové paprsky by filmy znehodnotily. A protože snímky z mejdanu byly v pořádku, je jisté, že fotografova výbava neprošla tam ani zpátky rentgenem.“

Bertha si to srovnávala v hlavě. „A fotograf měl sošku u sebe?“

„Byla ukryta v jeho výbavě, abychom byli přesnější.“

„Co říkal, když jsi to našel?“

„On to neví. Odnesl jsem to od něho.“

„Polejvejte mě!“ Na víc se Bertha nezmohla.

Vstal jsem a odkráčel.

KAPITOLA 8

Elsie Brandová mi ukázala výstřižek z novin. „Viděls to?“

Byla to rubrika klípků s četnými zprávami o známých lidech. Většinou se zrodily v redaktorově hlavě, například: „Který podnikatel žije v iluzích, nevěda, že si jeho choť najala soukromé detektivy, kteří ho už dva měsíce sledují a vědí všechno o onom apartmá na Nob Hillu…? Čím to, že jistý advokát, jehož příjmení začíná na M, má pro svou sekretářku večerní práci vždycky ve čtvrtek, kdy jeho choť navštěvuje schůze svého klubu…?“

„Co s tím?“ zeptal jsem se.

Položila prst na odstavec ke konci výstřižku: „Povídá se, že bohatá osobnost, která tráví mnoho času cestováním po cizích zemích a obstarává materiál pro jednu neziskovou nadaci, se vzdaluje z domova příliš často a na příliš dlouhou dobu. Jeho mnohem mladší choť má úplně jiné názory na to, jak strávit svůj další život.“

„Chceš naznačit, že mi to může k něčemu být?“ zeptal jsem se.

„Mělo by,“ ona na to.

Chystal jsem se něco říct, ale na prahu se objevila Bertha Coolová v bojovném postoji, třímajíc v jedné ruce foukačku a ve druhé nefritového buddhu.

„Nemysli si, že jsem se přišla s těmi krámy předvádět,“ řekla.

„Chystáš se stanovit honorář, nemám pravdu?“

„To si piš.“

„V tom případě by ses raději měla naposledy spojit s naším klientem.“

„Naposledy se s ním spojím, až určím honorář. Nebudu to dělat v jeho apartmá a chodit tam jako poslíček.

Přemýšlela jsem o tom a něco ti řeknu. Donalde, musíš uznat, že Bertha má při obhospodařování financí dobré nápady. Musíme to teď šikovně zahrát. Odneseš tam ty krámy a odevzdáš mu je. Řekneš mu, jak jsi je získal, ale ať to nevypadá tak jednoduše a snadno, jak jsi mi to povídal.

Trochu to přikrášli. Řekni mu, jak jsi na to šel s logikou a s pomocí dedukcí, jen nezačínej zprostředka a vyjdi ze základních principů. Řekni mu, jak jsi prolezl celé apartmá, aby sis ověřil, že je tam skutečně jen jeden výtah. Přičeš to.“

„Třeba se mu to nebude zamlouvat,“ já na to.

„To je jeho věc, ať si trhne nohou. Musíme si vydělávat na živobytí. On už ty krámy ocenil na devět tisíc dolarů. Dostal od nás všechno bez povyku a nepříjemností zpátky.“

Zavrtěl jsem hlavou a řekl: „Z toho nic nebude, Bertho.“

„Co tím chceš k čertu říct? Mluvím přece o penězích.“

„Já o nich mluvím taky,“ řekl jsem. „Ale ber to logicky. Kdybych se v tom hrabal měsíc, mohli bychom to parádně rozehrát. Sotva jsme se však do toho dali, už jsme to měli.

Nemůžeme to přece kdovíjak nafouknout, neehceme-li se dostat do rozporu s etikou podnikání a podobně. Navrhuji tedy: byl to buď jak buď poměrně malý džob, takže bychom měli naše zásluhy raději bagatelizovat, aby to vypadalo, že podobné záležitosti vyřizujeme každý den před snídaní.

Pošleme mu účet za jednodenní práci jednoho detektiva a trochu to vylepšíme výdaji za taxíky, jídlo a nepředvídané situace. Upevníme si u našeho klienta postavení, a až bude Crockett příště něco potřebovat, zase se na nás obrátí. A když budou něco potřebovat Crockettovi přátele, přijdou za námi, protože se o nás od Crocketta všechno dovědí.“

Bertha překvapeně zamrkala a řekla: „Ještě o tom budu přemýšlet. Dám si to večer pod polštář. Možná, že na tom něco je.“

„Určitě na tom něco je.“

„Tak jo, Donalde, a teď tam ty krámy odnes.“

„Když mi slíbíš, že mu to naúčtuješ podle sazebníku, odnesu to tam a vylíčím mu, jak to bylo.“

„Platí,“ řekla Bertha a doslova mi ty věci vrazila do rukou.

„Mám mu zatelefonovat a říct, že přijdeš?“ zeptala se Elsie Brandová.

Chvíli jsem váhal, pak jsem se ušklíbl a řekl: „Ne, chci vidět, jak se zatváří, až mu to odevzdám. Ta dutina nemohla být ve vlajkové žerdi vydlabána bez vědomí někoho z domácích lidí – jinak řečeno, někdo z nich se na tom podílel. Chci zjistit, zdali Dean Crockett zmizení těch věcí důkladně zorganizoval a pak nás povolal, aby od sebe odvedl podezření, a pokud to tak vskutku udělal, tedy proč.“

„Nezacházej s ním příliš tvrdě,“ řekla varovně Bertha.

„Nebudu, pokud nespatřím jasnou stopu směřující tam, kam potřebuji dojít,“ řekl jsem.

„A co ten fotograf? Nemohl to udělat on?“ zeptala se Bertha.

„Mohl,“ řekl jsem, „ale mám na to jiný názor.“

„Jaký?“

„Nejsem si jist, zda vůbec věděl, že je ten bůžek v kameře.“

„Jakto?“

„Mám na mysli způsob, jak byl zabalen v bavlněné látce.“

„Jak to s tím souvisí?“

„Řekněme, že nějaká žena tu sošku chtěla a věděla, jak ji odtud nejlépe dostat, totiž v kameře. Kamera, ve které soška byla, má širokoúhlou optiku, jinak řečeno, je to kamera na jeden snímek. Fotograf zvěčnil hosty u stolu a s dalším fotografováním nepočítal, takže kamera zůstala prázdná.

Kdo se znal s fotografem a vyznal se v kamerách, mohl tedy mít naprostou jistotu a ukryl idol právě v té, o které je řeč.

Dotyčná žena tedy Lionela Palmera využila, aby pro ni vytáhl kaštan z ohně. Potom měla v úmyslu zajít do Palmerova ateliéru a na něco se ho zeptat, případně si s ním dát schůzku. Palmer by nad tím nijak nehloubal, je totiž sexem úplně posedlý. Ona si vyčíhá vhodnou příležitost, otevře kameru, idol vyjme – a je konec.“

„A co ta bavlněná látka?“ zeptala se Bertha.

„Ta mě vede k závěru, že to neudělal fotograf.“

„Pokračuj,“ řekla Bertha.

„Látka tam byla jen tak volně zastrčena. Volné bavlněné nitě se mohou v kameře zachytit a nepěkně fotografie poznamenat. Proto by fotografa něco takového ani nenapadlo, a do kamery by dal nějakou jemnou látku.“

V Berthiných chamtivých očkách se mihla jiskra. „Poslyš,“ řekla, „mám nápad. Řekni mu, že mu momentálně nemůžeš říct, kdes buddhu našel, protože se snažíš potvrdit své podezření, abys mohl pachatele usvědčit. Tak bychom měli práci na další čtyři pět dní. Můžeš se poflakovat poblíž fotografova ateliéru a sledovat, kdo tam chodí.“

„Nemohu se kolem toho chlapíka týden motat, když vím, že ho nemohu zmáčknout,“ namítl jsem.

„Tak ho budu zpracovávat já,“ prohlásila Bertha. „Můžeme ten nápad vylepšit. Potom můžeme pro Crocketta připravit kompletní zprávu a sdělit mu, zda by měl svého fotografa propustit, nebo zda byl jen něčím nástrojem.“

„Zkus se kolem něho potloukat sama,“ řekl jsem jí, „ať poznáš, co je život.“

„Já život znám,“ řekla Bertha.

„Poznáš jeho zvláštnosti a variace.“

„To všechno jsem poznala na sobě,“ řekla. „Koukej odsud už vypadnout. Jdi poreferovat Crockettovi a já si vezmu na starost důkladné proklepání toho fotografa… nebo by se toho snad mohla ujmout Eva Ennisová. Všimla jsem si, že je z ní celý pryč.“

Zavrtěl jsem hlavou a řekl: „Jsi úplně vedle, Bertho. Musíme Crockettovi vyložit karty na stůl, rychle s tím skončit, a bude-li chtít o Lionelu Palmerovi nějaké další informace, sám nám řekne, abychom mu je opatřili.“

Bertha si otráveně povzdechla. „Přít se s tebou je jako domlouvat hluchému. Hrome, zmiz už odtud a udělej to po svém. Stejně by sis to tak udělal.“

KAPITOLA 9

Kolem vrátného v nájemním domě jsem mohl projít, jen když jsem mu řekl, kam jdu s tou foukačkou. „Musíte se ohlásit,“ řekl.

„Donald Lam,“ řekl jsem. „Jdu k panu Crockettovi.“ Oznámil to nahoru a pak řekl: „Pane Lame, pan Crockett je momentálně nedosažitelný, ale přijme vás ve svém ateliéru paní Crockettová. Je to ve dvacátém poschodí na druhé straně budovy. Někoho tam s vámi pošlu.“

„Fajn,“ řekl jsem.

Mládenec obsluhující výtah se mnou vyjel do dvacátého poschodí. Nešli jsme však směrem k soukromému výtahu umožňujícímu vyjet ke Crockettovu apartmá, nýbrž na druhou stranu chodby, a můj průvodce zazvonil u dveří apartmá 20A.

Ve dveřích se s vlídným úsměvem objevila paní Crockettová. Měla na sobě malířskou halenu a vycházela z ní slabá vůně terpentýnu.

Když spatřila, co přináším, úsměv jí zmizel z tváře a v očích se jí objevil výraz nepříjemného překvapení.

„Foukačka!“ řekla.

„Foukačka,“ já na to a chtěl jsem dodat: „Mám také –“

„Pojdte dál, pane Lame.“

S úsměvem propustila poslíčka a zavedla mě do apartmá.

„Je to moje záliba,“ řekla na vysvětlenou. „Trávím zde dost času. Moc ráda maluji a můj manžel je často nadlouho pryč, takže mám času ažaž.“

Laškovně se na mě podívala a dodala: „A čert prý svádí nečinné ruce k neplechám.“

„Vy se tedy bojíte, aby nezlenivěly?“ zeptal jsem se.

„Ne že bych se bála,“ ona na to, „ale myslím si, že je to takhle lepší.“ Pak se na mě zase podívala a řekla: „Ani trochu nelení. Pojďte se podívat do mé pracovny.“

Apartmá bylo zřejmě projektováno jako ateliér. Svědčily o tom zejména tabule z mléčného skla, které tvořily na jedné straně šikmou stěnu. Byly na ní závěsy, kterými se mohl upravovat přístup světla. Byl tam rovněž stojan s plátnem, desítky dalších pláten kolem dokola a na stupínku stála nahá modelka v pozici, která poněkud připomínala ženské postavičky, jaké se jeden čas umísťovaly na kapoty automobilů.

„Promiň, úplně jsem zapomněla,“ obrátila se k ní Phyllis Crockettová. „Ale snad ti to nebude vadit.“

„No, na nějaké námitky by teď už stejně bylo pozdě,“ řekla modelka.

Phyllis Crockettová se zasmála. „Troufám si říct, že pan Lam nevidí nahou ženu poprvé.“

Zamířila ke křeslu a rozhlížela se. „Kde je tvůj župan, Sylvie? Já –“

„Když jsem si ho svlékla, dala jsem ho do skříně.“

„Přinesu ti ho,“ řekla paní Crockettová, „a pak vás formálně představím.“

Dívka se zasmála a řekla:“

„Ale jdi, nejdřív nás představ, zahalím se až potom.“

„Slečno Hadleyová,“ řekla Phyllis, „to je Donald Lam. „Pracoval na něčem pro… zkrátka, potřebuje zde nechat nějaké věci pro Deana.“

Sylvie Hadleyová se na mě usmála a řekla: „Ráda vás poznávám, pane Lame.“

Pak se klidně odebrala ke skříni.

Vklouzla do županu, přišla zpátky a posadila se.

Teprve teď jsem si ji mohl dobře prohlédnout. Tu tvář jsem už viděl na fotografiích v ateliéru Lionela Palmera.

Znenadání mě něco napadlo.

„Máte tu foukačku – a?“ zeptala se paní Crockettová.

„Tu foukačku,“ přerušil jsem ji.

„Aha, myslela jsem, že říkáte –“

„Foukačku,“ přerušil jsem ji znovu usmívaje se. „Pokud jde o další část úkolu, myslím, že to postupuje dobře, ale…“ Obrátil jsem se k modelce s otázkou:, Jestli se nemýlím, slečno Hadleyová, jste profesionální modelkou?“

Přikývla a usmála se.

„Fakticky je to moje dobrá přítelkyně,“ řekla paní Crockettová, „a velmi skromná mladá dáma, ovšem pokud příležitostně zrovna nepózuje jako modelka. Nedávno však začala pomýšlet na to, že nastoupí kariéru modelky. V jejím postavení totiž nastala změna a –“

„Nechoď okolo horké kaše, Phyllis,“ zasmála se Sylvie.

Obrátila se ke mně: „Můj manžel se projevil jako pořádný mizera. O všechno mě připravil, sbalil nějakou jinou ženu a mne nechal na suchu. Phyllis je strašně milá a předstírá, že to ode mě přijímá jako přátelskou službu, ale fakticky mi za to platí.

Věděla jsem, že si k malování najímala modelky, a měla jsem dojem, že bych na to také stačila, a tak jsem ji požádala, aby mě přijala za stejných podmínek.

Tak teď to, pane Lame, víte a nemusíme kolem toho rozpačitě chodit. Koneckonců si tím vydělávám na živobytí… Takže jsme využili přestávky a vy máte celou tu historii v kostce.“

Prohlédl jsem si některé obrazy a řekl: „Vidím, že máte o práci postaráno.“

Phyllis se zasmála. „Nevím, jestli jste si toho všiml, pane Lame, ale Sylvie má přímo božskou postavu. Chci ji mít na plátně v nejrůznějších polohách.“

„Všiml jsem si,“ řekl jsem suše.

„Obrazů?“

„Postavy.“

„To jsem si mohla myslet,“ řekla Sylvie rezervovaně.

„Váš manžel nepřijímá?“ zeptal jsem se paní Crockettové.

„Můj manžel,“ řekla, „má něco jako přezimovací noru, ale nejen na zimní období. Je to hrozně protivné. Chodí tam pokaždé, když má něco na práci, a zamkne za sebou. Když je tam, nic, naprosto nic ho nemůže a nesmí vyrušit. Je nedosažitelný pro svou vlastní ženu, pro své přátele, pro každého.

Pravděpodobně tam píše některé své cestopisné knihy. Sedí tam a diktuje až do –“

„Písařce?“ skočil jsem jí do řeči.

„Písařce ne. Do diktafonu. Má tam kuchyňku a doplňuje si zásoby – tedy potraviny, které nevyžadují příliš náročnou přípravu: vejce, konzervované boby, španělskou rýži, černý chléb… Je velmi dobrý kuchař a vystačí s koncentrovanými proteiny, bez čerstvé zeleniny… někdy tam zůstane dva tři dny za sebou.“

„Takže asi nemá zájem o nalezenou foukačku,“ usoudil jsem nahlas.

„Samozřejmě že má, hrozně mu na ní záleží, ale asi by se nenechal vyrušovat, dokud se svou prací neskončí.“

„Mohla byste mi říct, kdy to bude?“

Pokrčila svými krásnými rameny.

Postavil jsem foukačku do kouta. „Nebude zde překážet?“

„Ne. Propánakrále, jak jste ji našel, pane Lame, a jakto že jste ji našel tak brzy?“

„Je to dost dlouhá, ale i dost prostá historie.“

Sylvie Hadleyová se na nás dívala z jednoho na druhého. „Tu foukačku někdo ukradl?“ zeptala se.

Phyllis přikývla.

„A ztratilo se vám ještě něco?“ zeptala se Sylvie, a měl jsem dojem, že její hlas prozrazoval víc než neuvážený zájem.

„Nefritový buddha,“ řekla paní Crockettová. „Ten první z jejich páru se ztratil před třemi týdny.“

„Myslíš toho buddhu z jemného zeleného nefritu, ponořeného s výrazem zaujatého, klidného soustředění do nirvány?“

„Přesně toho,“ řekla Phyllis. „Dean kvůli tomu ztropil scénu.“

„Pane na nebi,“ zděsila se Sylvie Hadleyová.

Upřel jsem zrak na paní Crockettovou. „Myslíte si, že nemá váš manžel o vrácení foukačky takový zájem, aby stálo za to ho vyrušit?“

„Vyrušování prostě nestrpí.“

„Určitě jsou tam dveře,“ já na to. „Můžete na ně zaklepat.“

„Dveře jsou tam dvoje, oboje jsou zamčeny a odděleny od sebe komůrkou. Myslím, že by zaklepání ani nebylo slyšet.“

„Telefon tam nemá?“

Zavrtěla hlavou. „Tuto část apartmá si navrhl sám. Říkám vám, že je to naprosto vyloučeno, pokud by nedošlo k nějaké mimořádné události, ledaže –“

„Ledaže co?“

„Ledaže zrovna nepracuje a ledaže se mi podaří oknem upoutat jeho pozornost.“

Vyčkával jsem.

Zamyslela se, stiskla rty, vzala foukačku a řekla: „Prosím, pojďte se mnou.“

Sylvie Hadleyová tam zůstala sedět s nohou přes nohu, v tenkém županu staženém v pase na uzel, takže se rozevíral dole i nahoře do V.

Šel jsem za Phyllis chodbou. Otevřela dveře koupelny, krátce se zasmála a řekla: „Přimáčkněte se k tomu oknu a uvidíme, jak to vypadá.“

Přikročil jsem k úzkému oknu s mléčným sklem. Otevřela je, naklonila se ke mně tak blízko, že jsem cítil, jak se mě dotýká tváří, a ukázala na osvětlené okno na druhé straně světlíku, vzdálené asi sedm a půl metru a necelých pět metrů nad úrovní koupelny.

„Tam je jeho útočiště,“ řekla. „Někdy má zatažené závěsy a – ne, tentokrát je nezatáhl… Někdy mluví do diktafonu a při tom sedí na jednom místě. Když přemýšlí, přechází někdy podél okna sem a tam, a to bychom mu mohli dát baterkou znamení.“

„Moment,“ řekla a odešla z koupelny. Za chvíli se vrátila s pětibateriovou svítilnou.

„Uvidíte-li ho, jak chodí, dám mu znamení,“ řekla. „Za následky však neručím. Možná, že nám strašně vynadá. Když je nahoře, nesnáší vyrušování.“

„Zdá se mi, že váš manžel má velmi osobitý styl,“ řekl jsem.

„To mi povídejte.“

Přisunula se blíž ke mně a řekla: „Poslyšte, jsem v nepohodlné pozici, vmáčknutá mezi vécé a zeď.“

Zavrtěla tělem, posunula se ještě blíž a jednou rukou se mi opřela o rameno. „Tak,“ řekla, „to je lepší – byla jsem tam namačkaná.“

„Jestli se váš manžel náhodou podívá z okna a uvidí nás,“ já na to, „pravděpodobně nám vynadá dvojnásob. Shora určitě vypadáme dost důvěrně.“

„Nemluvte hlouposti,“ řekla. „Jak by se mohli dva lidé milovat v koupelně a mít při tom hlavu vystrčenou z okna?“

„Připusťte, že jsme dost blízko u sebe.“

„Ovšemže jsme blízko. Proboha, co to je, nemáte v kapse plnicí péro?“

„Tužku.“

„Tak to u čerta dejte na druhou stranu.“

Sáhl jsem pro tužku a strčil ji do kapsy saka.

„Myslím, že tam nechodí…“ Ztišila hlas: „Co jste to říkal o tom nefritovém buddhovi?“

„Říkal jsem, že jsem mu na stopě.“

„Myslela jsem, že říkáte, že jste ho našel.“

„Asi jsem nemluvil dost jasně.“

„Nemusíte se omlouvat. To moje uši. Někdy slyším, někdy zas ne… Poslyšte, pane Lame, tohle je svým způsobem příjemný zážitek, ale pokud jde o navázání kontaktu s mým manželem, myslím že… ale moment, něco zkusím.“

Vzala baterku a obrátila ji proti oknu s mléčným sklem.

„Napravo od něho je nějaké otevřené okno,“ řekl jsem. „Kampak vede?“

„Do té komůrky, o které jsem vám říkala. Jsou tam dvoje dveře. Jedny jsou od jeho hnízda, druhé vedou na chodbu. Komora je mezi nimi. Vždycky je zamyká.“

„Zkusme to otevřené okno.“

Paprsek svítilny byl dost silný, takže pronikl slábnoucím světlem pozdního odpoledne a ozářil část zdi s poličkou, na které bylo několik špatně rozeznatelných předmětů.

Znenadání světlo zhasla. „Mám strach,“ řekla. „Víte co? Necháme to plavat. Jakmile z té nory vyleze, řeknu mu to. Váš nález foukačky ho nesmírně vzruší. Mohl byste mi říct, jak jste ji našel?“

„Zatím ještě ne,“ já na to.

„A proč?“

„Mohlo by to zkomplikovat navrácení nefritového idolu.“

Zavřela okno, které tvořilo mléčnou tabuli mezi námi a částí apartmá na druhé straně světlíku. Snažil jsem se dostat z kouta, do kterého jsem se vmáčkl. Natočila se čelem ke mně a narazila do mě tělem.

„Něco ti povím, Donalde,“ řekla tiše.

„Ano?“

„Líbíš se mi.“ A než jsem se nadál, objala mě a přitiskla mi na ústa horké rty. Prsty druhé ruky mi hladila tvář a pak šíji. Po chvíli se ode mě odtrhla. „Jsi báječný!“ vydechla. A vzápětí začala zas myslet prakticky. „Na, tady máš ubrousek a setři si rtěnku. Sylvie nemusí vědět, že jsem… se neovládla.“

Zasmála se, prudce se otočila k zrcadlu, sáhla pro rtěnku a hbitě si s pomocí malíčku začala krášlit rty.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se.

Podíval jsem se do zrcadla. „Zdá se, že ano. Trochu zadýchaný, ale jinak v pořádku.“

Otevřela dveře koupelny a ležérně vkráčela do ateliéru se slovy: „Nejde to, Sylvie. Ničeho si nevšiml.“

Otočila se ke mně s lhostejným, vlažným výrazem a laxně mě propustila: „Myslím, že to necháme tak být, pane Lame, a já mu váš nález foukačky oznámím.“

„A že jste na stopě toho idolu,“ dodala Sylvie.

„A že jste na stopě toho idolu,“ zopakovala to Phyllis Crockettová jako refrén.

Chvíli jsem otálel.

„Přestávka končí, Sylvie,“ pobídla Phyllis svou přítelkyni. „Dáme se do práce.“

Sylvie beze slova vstala z křesla, rozvázala župan, hodila ho na opěradlo, zamířila ke stupínku a s výrazem profesionálky znovu zaujala v rouše Evině svou pozici.

Phyllis Crockettová sáhla pro halenu a oblékla si ji, uchopila paletu, vybrala si štětec a řekla tónem, z něhož jsem vycítil ironii: „Moc mě těšilo, že jste přišel, pane Lame.“

„Rádo se stalo,“ já na to.

Namočila štětec do barvy a začala ji nanášet na plátno.

„Tisíceré díky,“ řekl jsem.

„O. K.,“ zvolala s očima stále upřenýma na plátno. „Rádo se stalo.“

„Těšilo mě, že jsem se s vámi seznámil, slečno Hadleyová,“ zvolal jsem. A když už jsem bral za kliku, neodolal jsem nutkání dodat: „Doufám, že se zase brzy setkáme.“

Usmála se a já jsem za sebou zavřel dveře.

KAPITOLA 10

V půl desáté dopoledne jsem u Crocketta znovu zazvonil. V telefonu se ozval pěkně modulovaný hlas Melvina Otise Olneyho: „Kdo je tam prosím?“

„Zde Donald Lam.“

„Aha, pan Lam.“

„Našel jsem tu pohřešovanou foukačku.“

„Cože jste?“ křikl do telefonu.

„Našel ztracenou foukačku. Paní Crockettová vám to neřekla?“

„Ještě jsem paní Crockettovou neviděl.“

„Zkrátka našel jsem ji a nechal ji u ní.“

Chladným formálním tónem řekl: „To jste neměl dělat. Je to majetek Deana Crocketta a měl jste ho vrátit jemu.“

Nelíbila se mi důstojnost, s jakou se mě pokoušel kárat.

„Crocket se zavřel ve svém doupěti a nevycházel. Nemá tam telefon. Doma byla jen paní Crockettová, a tak jsem to nechal u ní. Vadí to snad? Patří to přece klubu, nemám pravdu?“

„Ano, asi ano.“

„O. K., zkrátka, je to u ní. A teď mám toho nefritového buddhu. Co s ním mám udělat?“

„Cože máte?“

„Mám nefritového buddhu,“ já na to. „Co s tím telefonem máte? Neslyšíte mě?“

„Já slyším,“ řekl Olney, „ale nemohu tomu uvěřit. Já – no to je prostě neuvěřitelné, Lame.“

„Co je na tom neuvěřitelného?“

„Najít takhle obě věci.“

„Za to jsme přece placeni, ne?“

„Ano, já vím, ale… a tak brzy. Je to naprosto, absolutně neuvěřitelné. Pan Crockett prostě nebude věřit svým uším, až mu to řeknu.“

„Ale ano, uvěří, až tu nefritovou sošku uvidí. Jak ji mám tedy dodat?“

„Přijďte s ní rovnou sem.“

„Moment,“ já na to. „Raději bych mluvil přímo s panem Crockettem. Nelíbilo se vám, že jsem nechal foukačku u paní Crockettové, a když tam Crockett není –“

„Je tady.“

„Už zařezává?“

„Bude. Říkal mi, abych zde byl v devět a připravil se na prodiskutování nějaké záležitosti. Chtěl zde mít také svého sekretáře, aby mu přepisoval záznamy, které mu diktuje.

„A je tam vůbec?“

„Říkám vám, že zde bude, než přijdete. Přijďte sem.“

„Paní Crockettová vám o té foukačce neřekla?“

„Mně tedy ne. Slyším to poprvé.“

„Mohl byste se jí zeptat, co s ní je,“ řekl jsem.

„Myslím, že se o ni paní Crockettová postará sama, pane Lame. Kdy zde budete?“

„Asi za dvacet minut.“

„Tak dobře. Budeme vás očekávat.“

Nasedl jsem do otlučené kraksny naší agentury a odjel k domu s Crockettovým apartmá.

Tentokrát jsem se nemusel ohlašovat. Ve vrátnici se ke mně chovali jako k čestnému hostovi s rytou vizitkou, který by si zasloužil červený koberec.

„Dobré jitro, pane Lame,“ řekl vrátný a v jednom kuse se na mě usmíval. „Jdete do apartmá pana Crocketta, že ano? Už vás tam očekávají. Víte, kde to je, že ano? Prostě pojedete výtahem do dvacátého poschodí, a tam na vás bude čekat výtah k apartmá.“

„Díky,“ řekl jsem.

Vyjel jsem do dvacátého poschodí, prošel chodbou ke dveřím s číslem 20S, které vypadaly zvenčí úplně stejně jako dveře kteréhokoli jiného apartmá, a zjistil jsem, že jsou odemčené. Když jsem je otevřel, octl jsem se v čekárně. Skrytý panel byl otevřen a nad telefonem ve výklenku byl vytištěný text: „Zmáčkněte tlačítko a zvedněte sluchátko“.

Stalo se a ozval se mužský hlas: „Ano, kdo je to prosím?“

„Zde Lam – s kým mluvím? To není Olney.“

„Ne, pane, zde je Wilbur C. Denton, sekretář pana Crocketta. Posílám vám dolů výtah, pane Lame.“

„Ano, děkuji,“ řekl jsem.

Zavěsil jsem sluchátko a čekal.

Asi tak za minutu výtah přijel a já jsem vyjel nahoru.

Říkal jsem si, zda jsem byl rentgenován. Usoudil jsem, že ano.

Vystoupil jsem z výtahu. Vysoký nahrbený muž mi podal ochablou ruku. „Pane Lame, jsem sekretář pana Crocketta Denton. Těší mě, že vás poznávám.“

Když jsme se pozdravili, zeptal jsem se: „Kde je Olney?“

„Pan Olney telefonuje.“

„Aha. A pan Crockett?“

„Pan Crockett zde bude každou chvíli.“

„Mám se posadit a počkat?“

„Bude to hned… Pan Crockett dnes dopoledne vyřizuje velmi důležitou záležitost a požádal mě, abych mu byl k dispozici. Ovšem vím, že pan Olney pokládá vaši věc za tak významnou, že pan Crockett nedopustí, aby mu něco zabránilo se s vámi setkat.“

Denton použil zředěnou variantu Olneyho srdečného úsměvu a vedl mě do části apartmá, kde jsem ještě nebyl. Byl to pokoj zařízený jako písárna: byl tam elektrický psací stroj, pořadače, krabice na kartotéku a pět šest pohodlných křesel.

„Posaďte se,“ řekl. „Když dovolíte, dám se do práce.“

„Samozřejmě.“

Denton si dal do uší ucpávky, chvíli držel dlouhé kostnaté prsty nad klávesnicí psacího stroje a pak spustil jako klavírista, který hraje svižnou skladbu.

Seděl jsem a úplně fascinován jsem ho sledoval. Staccato klapek přerušovalo jen cinkání zarážky, pokaždé když se válec posunul na konec. Ten člověk psal takovým tempem, že mi připadalo, jako by se přitom válec pohyboval zprava doleva stejnou rychlostí, s jakou ho vratná pružina na elektrický impulz vracela zpět.

Cobydup dopsal stránku a zasunul do psacího stroje další list.

Otevřely se dveře a s příznačným úsměvem ve tváři a s mnohomluvnou srdečností ve způsobu vystupování vstoupil Melvin Otis Olney.

„Tady vás máme, vy ďábelský detektive,“ zvolal, „určitě jste vytvořil rekord ve výkonnosti, v rychlosti zásahu a v uspokojení zákazníka. Jak se vede?“

Uchopil mou pravici a pumpoval s ní nahoru dolů, přičemž mě levou rukou poplácával po zádech.

Denton ani na okamžik nezvedl od své práce oči a nepřerušil bušení do klávesnice.

„Už jste se seznámil s Dentonem?“ zeptal se Olney.

„Ano.“

„Tak pojďte dál. Pan Crockett chce s vámi mluvit.“

Zavedl mě z kanceláře do soukromé pracovny Deana Crocketta a jemně zaklepal na dveře, které byly na jejím konci. Vypadaly jako dveře skříně.

Nikdo se neozýval, a tak zaklepal znovu.

Když i to zůstalo bez odezvy, zmáčkl tlačítko zvonku, důmyslně skryté ve zdi. Nenašel jsem je, třebaže jsem Olneyho pozoroval. Byla to chytře vymyšlená malá vložka, kterou snad bylo možno najít s pomocí zvětšovacího skla, ale pokud někdo nevěděl, kde je, určitě ji nenahmatal. Věděl jsem však, že tam je, zaslechl jsem totiž tlumený zvuk mechanismu, když se toho místa dotkl palcem.

Olney se podíval na náramkové hodinky a řekl si pro sebe: „To je divné.“

Nic jsem na to neřekl.

Ozval se ženský hlas: „Máte nějaký problém, Melvine?“

Otočil jsem se a spatřil paní Crockettovou v průhledných nedbalkách. Z chodby za ní pronikalo světlo a s neočekávanou upřímností odhalovalo obrysy její postavy. Nezdálo se, že by na to myslela.

Olney řekl chladně formálním hlasem: „O nic nejde, paní Crockettová.“

Potom uviděla i mne a řekla: „Dobré jitro, pane Lame… Koukám, že se v té chodbě nějak vyjímám, nemáte ten dojem?“

Zasmála se a nedbalky si trochu víc utáhla, na skutečnosti to však příliš nezměnilo.

„Kde je Dean?“ zeptala se.

„Ve své soukromé pracovně,“ řekl Olney. „Říkal mi, že se chce v devět hodin dát do práce, a žádal mě, abych se ujistil, že zde bude Wilbur. Chce prý zveřejnit nějaké důležité dokumenty.“

„Kdy vám to říkal?“

„Včera odpoledne.“

„Myslela jsem, že se na celý den zavřel do pracovny.“

„Byl asi půl hodiny venku. Myslím, že jste právě byla ve svém ateliéru.“

Olney znovu zmáčkl tlačítko a znovu bylo slyšet mechanismus.

„Někde je náhradní klíč pro případ nouze,“ řekl Olney. „Asi bychom se měli podívat dovnitř. Možná, že –“

„To ne,“ vykřikla paní Crockettová. „Nikomu by to neprominul. Když je tam, nikdo nesmí jeho soukromí v žádném případě porušit.“

„Ale co když je mu zle?“

„On… nemohlo by se mu udělat tak zle, aby nemohl vyjít ven.“

„No nevím,“ řekl Olney. „Lidem se někdy udělá zle tak znenadání, že se ani nedokážou zvednout z křesla… Kde je ten náhradní klíč?“

„Je tam… v sejfu. Ale já bych se ho ani zaboha nedotkla. Ani bych si tu myšlenku nepřipustila. To by –“

„Kde v sejfu?“

„V té pravé zásuvce nahoře.“

„Znáte kombinaci?“

„Ano.“

„Asi by bylo nejlepší sejf otevřít a ten klíč použít.“

Zavrtěla hlavou.

Olney řekl s neosobní formálností: „Tak dobře, paní Crockettová, rozhodnutí je na vás, vy za to také ponesete odpovědnost.“ Podíval se na hodinky a řekl: „Je sedm minut po desáté, pane Lame. Zapamatujte si prosím, že jsem chtěl v tuto dobu použít náhradní klíč a vstoupit dovnitř, kdežto paní Crockettová odmítala –“

„Počkejte okamžik,“ přerušila ho. „Nač ten rozruch? Nehodíte mi přece něco takového na krk.“

„Dejte nám tedy ten klíč.“

Chvíli váhala, a pak řekla: „Tak tedy dobře. Pane Lame, zaregistrujte prosím, že je sedm a půl minuty po desáté a že mě pan Olney varoval, když neotevřu náhradním klíčem ty dveře, že mě bude pohánět k odpovědnosti.“

Stál jsem a nic neříkal.

„To je docela správné, pane Lame,“ řekl mi Olney. „Když se něčeho dopustím já, chci za to také nést odpovědnost.“

„Chvilku strpení,“ řekla Phyllis Crockettová smířlivě. „Máte ten klíč mít.“

Vyšla ze dveří.

„Něco je určitě v nepořádku,“ řekl Olney polohlasně. „Crockett se tam rád uchyluje, protože tam má od ní, a nejen od ní, klid. Paní Crockettová má sklon zlehčovat jeho literární činnost a v nejméně příhodnou dobu ho obtěžuje nejnicotnějšími poznámkami a otázkami, například co chce k večeři nebo jestli nechce někomu zatelefonovat. Nejhorší na tom je, že není ohleduplná… Vlastně bych s vámi o tom neměl mluvit. Doufám, že budete mé poznámky pokládat za osobní, důvěrné a podmíněné tím, že jsem poněkud znepokojen. Nevím, co se děje, ale jedno vám řeknu: Dean Crockett se dostal do nějakých nesnází. Mám obavu, že dostal infarkt nebo mrtvici. To zvonkové tlačítko je tajné a ví o něm jen paní Crockettová a já… Zkuste je najít.“

Stoupl si stranou, abych si mohl prohlédnout dřevěný panel. Ani při podrobnější prohlídce jsem nic nenašel.

„Teď sledujte můj palec,“ řekl Olney.

Postavil se před panel, chvíli ho přejížděl prsty, a pak k němu náhle přimáčkl palec.

Uvnitř se ozval povědomý zvuk.

„Aha,“ řekl jsem, „teď už to mám.“

Olney se na mě podíval se shovívavým úsměvem. „Tak schválně, ukažte.“

Přistoupil jsem k panelu a přejížděl jsem prsty dřevo jako předtím on. Při tom jsem posunul špičku levé nohy k podlahové liště přesně v místě, kde ji měl předtím on.

Předstíral jsem, že tlačím palec k panelu, současně jsem však přitlačil nohu k liště.

Ozval se ten zvuk.

Ustoupil jsem zpět.

Olney na mě hleděl s velmi zvláštním výrazem. „Panečku,“ řekl, „vy máte za ušima!“

Nic jsem na to neřekl.

Otevřely se dveře a vešla paní Crockettová s klíčem. „Vezměte si ten klíč, Olney,“ řekla, „protože jste mě ujistil, že –“

Olney nečekal, až větu dokončí, popadl klíč, strčil ho do zámku a otočil.

Všichni tři jsme se hrnuli do dveří, pak jsme se zastavili. Dveře se otevřely do komůrky, kterou jsem zčásti viděl den předtím z ateliéru paní Crockettové.

Dean Crockett Druhý ležel zády na zemi s ohnutými koleny. Kousek pod krkem mu trčel z hrudi šíp z foukačky. Bezpochyby už byl nějaký čas mrtvý.

Z místa, kde jsem stál, jsem místo letmo přehlédl. Na poličkách bylo plno věcí – kuriozity, konzervy, kancelářské potřeby, sešity a různé krámy.

V pozadí komůrky byl blízko stropu další šíp; musel být vystřelen takovou silou, že jeho hrot pronikl hluboko do dřeva.

„Panebože!“ zvolal Olney.

„Vidíte to?“ vykřikla Phyllis Crockettová. „V krku! Šíp z foukačky.“

„A další trčí z poličky tam nahoře,“ ukázal jsem.

Paní Crockettová natáhla ruku a chtěla šíp z poličky vytáhnout.

„Nedotýkejte se toho!“ řekl jsem.

Trhla sebou a otočila se ke mně. „Proč… vyděsil jste mě, pane Lame. Proč se toho nemám dotýkat? A kdo vám dal právo mluvit se mnou takovým tónem?“

„Jděte od toho,“ řekl jsem. „Ten šíp je důkaz. Něčeho se zde dotkněte, a moc toho budete litovat.“

„Jak to myslíte, že toho budu litovat?“ zeptala se.

„Úhel, který svírá šíp se dřevem, ukazuje dráhu jeho letu. Vidíte, že přiletěl otevřeným oknem, a rovnou bych řekl, že z okna koupelny ve vašem ateliéru.“

Podívala se na mě s otevřenými ústy.

„Jen ten šíp vytáhněte,“ řekl jsem, „a budou tvrdit, že vaše první myšlenka nepatřila manželovi, nýbrž šípu v poličce a že jste měla naspěch, abyste odstranila důkaz, který potvrzoval, že jste ho vystřelila z okna koupelny, protože jste se chtěla stát atraktivní vdovou. Jděte odtud a nechte všechno jak to je. Policii to ohlásím sám.“

Olney se na mě chladně podíval a řekl: „Asi budu muset s paní Crockettovou souhlasit. Zdá se, že si osvojujete příliš velkou pravomoc.“

„Heleďte,“ já na to, „jsem koncesovaný soukromý detektiv. Vím, co se má v takových případech dělat. Jděte oba odtud a zavřete ty dveře. Jdu zatelefonovat na oddělení vražd.“

„A když neuposlechneme?“ zeptal se Olney.

„Když policii řeknu, že jste zmařili důkaz, bude váš úmysl průkazný.“

Ušklíbl se a řekl: „To je ovšem argument. Použil jste ho proti paní Crockettové a musím říct, že je účinný. Pojďme, paní Crockettová, ven a zamkneme dveře. A abychom tomuto malému chřestýšovi, který na nás najednou začal syčet, zabránili v použití jedovaných zubů, svěříme mu klíč, dokud nepřijede policie. Alespoň nebudeme moci být obviněni z odstranění nějakého důkazu.“

Zatímco to říkal, tlačil Phyllis Crockettovou ven. Když jsme vyšli ze dveří, otočil v zámku klíčem.

Natáhl jsem ruku, vzal klíč a řekl: „To je ta nejlepší řeč, jakou jste kdy pronesl – i když nejste dost velký formát na to, abyste si to uvědomil… nebo se mýlím?“

KAPITOLA 11

Skupinu z oddělení vražd, která se objevila v Crockettově apartmá, vedl Frank Sellers, dlouholetý přítel Berthy Coolové.

Frank Sellers choval jistou zdráhavou úctu k věcnému názoru Berthy Coolové na život. Mnou si nikdy nebyl docela jistý. Když jsem k naší firmě nastupoval, Sellers se netajil se svým nesouhlasem. Bertha marně poukazovala na to, že potřebuje někoho mladšího, bystřejšího a fyzicky zdatnějšího. Ctil hrubou sílu. Vzpomínám si, jak jí jednou říkal: „Kam myslíš, že se v tomhle světě dostaneš s inteligenty, Bertho? Někam se dostat, to chce jít tvrdě na tělo.“

„Ale, ale,“ byla jeho první slova, „to je přece Donald Lam, náš inteligentní mrňous, který zběhl ze studia práv. Copak zde k čertu děláš?“

„Právě jsem ohlásil policii vraždu,“ já na to, „a hned jak zodpovím nezbytné dotazy, namířím si to do kanceláře – pokud ovšem nebudeš chtít trávit čas impertinentními žvásty.“

„Co to je – impertinentní žvást?“

„V tomto případě vymyšlená náhražka nařčení z viny, podaná ve formě obhroublého vtipkování.“

„Ty parchante,“ řekl Sellers vztekle, „kde je Crockett?“

„Tady je klíč. Crockett je za těmihle dveřmi. Najdeš tam zajímavé stopy.“

„Které jsi pročmuchal a popatlal,“ Sellers na to. Vzal si klíč a odemkl dveře.

Dlouho stál na prahu a pak pokynul dvěma mužům z týmu, aby šli za ním. Zůstali tam tiše stát.

Sellers ukázal na opeřený šíp zaražený do dřeva, pak na otevřené okno a nakonec na ateliér na druhé straně světlíku. „Zjistěte, kdo v tom dolejším apartmá bydlí,“ řekl jednomu z mužů. „Pak sežeňte správce domu a s náhradním klíčem se tam podíváme.“

„To není zapotřebí,“ řekla paní Crockettová. „Náhodou v tom apartmá bydlím já.“

„K čemu je dobré bydlet zde nahoře a mít ještě apartmá dole?“

„Mám tam ateliér. Pracuji tam.“

„Co je to za práci?“ zeptal se podezíravě.

„Malování,“ řekl jsem.

„Jak dlouho s tím máš něco společného?“ zeptal se mě Sellers.

„Tři dny.“

„Jak jsi k tomu přišel?“

„Měli večírek. Předtím se Crockettovi při večírcích ztratily nějaké věci, a tak zavolal Berthě, aby se postarala –“

„O tom vím,“ skočil mi Sellers do řeči a ušklíbl se. „Vzpomínám si, že jsem o tom četl v novinách. A jak Bertha s hosty pořídila?“

„Skvěle.“

„Jak se té staré vojně daří?“

„Poctivě se snaží.“

„Je pašák,“ řekl zálibně a svým lidem na vysvětlenou dodal: „Ta holka by vám cobydup vymáčkla oko nebo zlomila ruku… Hele, Lame, vezmi ty dva do jiného pokoje. Nechám na tobě, abys dohlédl, že se nedotknou ničeho, co by mohlo sloužit jako důkaz. My si prohlédneme tělo a porozhlédneme se zde… Jak je možné, že se na to přišlo až teď? Bezpochyby je po smrti už dost dlouho.“

„Já jsem přišel před pár minutami,“ řekl jsem, „ale dozvěděl jsem se, že to bylo jeho soukromé doupě. Zavíral se tam, když si nepřál být vyrušován. V domácnosti je pravidlem, že ho tam nikdo nesmí kvůli ničemu vyrušit.“

„A jak je to s jídlem?“

„Na polici vidíte konzervy, a pokud vím, je vedle kuchyňský kout.“

„Kdes až uvnitř byl?“

„Jenom u dveří.“

„A ostatní?“

„Taky. Dál jsem je nepustil.“

„Fajn,“ řekl. „Jdi si někam sednout. Až si to trochu prohlédneme, přijdu a promluvím si s tebou. Každou chvíli zde bude policejní fotograf, specialista na snímání otisků prstů a zástupce koronera. Řekni jim, kde jsme… Dá se sem dostat jinak než přes ten blázinec s výtahem?“

„Pokud vím, jinak to nejde,“ řekl jsem, „ledaže by ses dostal na jinou část střechy a našel nějaký průlez.“

„O. K. Jdi se postarat o ty lidi. Já to jdu prozkoumat.“

My tři jsme šli do obývacího pokoje a sedli si.

„Nedáte si něco k pití?“ zeptala se Phyllis Crockettová stejně nenucené, jako by šlo o nějakou obvyklou společenskou záležitost.

„Myslím, že bychom měli vzhledem k okolnostem chvíli počkat,“ řekl jsem. „Sellers se v takových situacích někdy naštve, a protože ve službě nesmí pít, mohl by se mu příčit pach alkoholu v našem dechu… Paní Crockettová, dal jsem vám včera večer foukačku. Kdepak je?“

„Kde by byla, v mém ateliéru, tam, kde jste ji nechal,“ řekla. „Myslíte, že ji budou chtít?“

„S tím počítejte.“

„Dobrá,“ řekla jen tak, „dojdu pro ni.“

„Zůstanete zde,“ já na to, „dolů můžete jíž až se Sellersem.“

„Proč bych nemohla? Je to přece můj ateliér.“

„To tedy je, jenže k Sellersově práci patří podezíravost. Bude tvrdit, že jste se chtěla dostat dolů, abyste ukryla důkaz nebo se zbavila něčeho kompromitujícího.“

„Co tím myslíte?“

„Já nic,“ řekl jsem. „Vysvětlí vám to Sellers.“

Chvíli jsme mlčeli. Rachocení psacího stroje v kanceláři nám drásalo nervy.

„Bylo by snad dobré,“ obrátil jsem se k Olneyovi, „aby Dentonovi někdo řekl, že člověk, pro kterého pracuje, mu další šek už nepodepíše.“

„Tak mu to řekněte,“ Olney na to.

Zdálo se mi, že na sebe Phyllis Crockettová a Olney rychle pohlédli, a tak jsem si zapálil a řekl: „Koneckonců to není důležité. Brzy se to dozví, ostatně Sellers bude stejně chtít, aby všechny ty záznamy přepsal.“

„No nic, mám chuť na kávu,“ řekla Phyllis Crockettová. „Svírá se mi žaludek.“

„Také bych si dal,“ řekl Olney. „Připravím ji.“

„Ne, ne, udělám ji já.“

Olney se na mě usmál a řekl: „Když nás omluvíte, Lame, pomohl bych paní Crockettové s kávou. Za chvíli jsme zpátky.“

Vstal jsem z křesla a řekl: „Když vám to nebude vadit, půjdu vám oběma s kávou pomoci.“

Šli jsme všichni do kuchyně.

Phyllis Crockettová připravila elektrickou konvici na kávu. „Vaříme zde jen kávu a příležitostně vejce, případně si usmažíme slaninu. Většinou si však pro jídlo posíláme nebo jíme venku. Při nějaké větší akci se o to postará náš dodavatel.“

„Smetana by nebyla?“ zeptal se Olney.

„Nepoužívám ji,“ řekla paní Crockettová.

„Já si na kávě bez cukru a smetany nepochutnám,“ Olney na to.

Otevřela mrazicí box, vytáhla krychlovou kartónovou krabici se smetanou, otevřela zásuvku s příbory, vzala lžíci, nalila na ni trochu smetany, ochutnala, ušklíbla se a řekla: „Kyselá. Je to hanba.“

„To nic,“ Olney na to. „Mohu seběhnout dolů, a než bude káva připravena, budu zpátky s čerstvou, anebo… vzhledem k okolnostem to asi nepůjde. Mohli by něco chtít… Lame, moc by vám vadilo, kdybyste sjel dolů výtahem? Kousek odsud je lahůdkářství a –“

„To by mi tedy opravdu moc vadilo,“ přerušil jsem ho, „a právě tak Sellersovi.“

Vzal jsem ze zásuvky lžičku, ochutnal smetanu a řekl: „Kromě toho je ta smetana naprosto sladká.“

„Mně připadala kyselá.“

„Asi máte v nepořádku chuť.“

„Stává se to po čerstvém ovoci,“ řekla Phyllis Crockettová pohotově. „Například když se napiju grepové šťávy a pak ochutnávám smetanu, vždycky chutná kysele. A co vy, pane Lame, máme počítat s kávou i pro vás?“

„Není třeba,“ řekl jsem, „ale počítejte s ní pro Franka Sellerse. Je silný kafař.“

„Nechápu, proč bychom měli napájet a hostit policii,“ řekl Olney.

„Nemusíte je napájet a hostit,“ já na to, „ale nabídnete-li jim kávu, někdy je uvedete do přívětivější nálady. Sellers má kávu rád, a když ucítí její vůni a nic nedostane, oslabí to jeho zájem spolupracovat.“

Olney učinil pokus zachovat si tvář a řekl: „Houby nám záleží na tom, bude-li spolupracovat nebo ne.“ Jen co to dořekl, významně se podíval na Phyllis Crockettovou a dodal: „Možná by bylo lepší dát tam víc vody, paní Crockettová.“

Otevřela skříňku, vytáhla velký stříbrný kávovar a řekla: „Vejde se sem galon kávy. Kolik jí mám uvařit, pane Lame?“

„To záleží na vás,“ já na to.

„Dejte jí tam raději víc,“ radil Olney. „Konečně, Lam má pravdu. Poldové mají kávu rádi.“

Phyllis Crockettová tam nasypala kávu, nalila vodu a stiskla vypínač. Přistoupila k chladničce, vzala z ní chlazenou pomerančovou šťávu, rozředila ji vodou, zamíchala lžící a tázavě zvedla obočí.

Zavrtěl jsem hlavou. Olney přikývl.

Naplnila dvě sklenky a oba mlčky pili.

Otevřely se dveře a vešel Frank Sellers. „To by bylo,“ řekl, „a teď mě, Lame, informuj.“

„Zde je paní Crockettová, vdova,“ řekl jsem.

Všiml jsem si, jak se jí při tom slově rozšířily oči, okamžitě však svůj výraz ovládla.

„Jo, už jsem s ní mluvil,“ řekl Sellers. „A kdo je ten druhý?“

„To je Melvin Otis Olney, univerzální správce, šéf publicity, a pokud vím, Crockettová pravá ruka. Ten chlápek, co tluče do psacího stroje, se jmenuje Wilbur Denton a je něco jako sekretář. Myslím, že o zavraždění Deana Crocketta neví. Nebydlí zde. Kde bydlí Olney, to nevím.“

„Bydlíte tady?“ zeptal se ho Sellers.

Odpověděla mu paní Crockettová: „Rozumí se, že ne.“

„Fajn,“ řekl Sellers, „tak se do toho dáme. Chci to mít jako v kostce… To je káva v té elektrické konvici?“

Přikývla.

„Výborně, až bude hotová, dám si. Vezmu nejdřív vás, paní Crockettová. Jak dlouho jste vdaná?“

„Tři roky.“

„Poprvé?“

„Podruhé.“

„Předtím jste ovdověla, nebo jste se rozvedla?“

„Rozvedla.“

„A váš nynější manžel?“

„Byl předtím ženatý dvakrát.“

„Kdy jste ho viděla naposledy?“

„Bylo to… no, včera jsem ho neviděla celý den. Když jsem vstávala, byl už zašitý ve své pracovně a –“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Jak to říkám. Pokaždé, když tam jde, zamkne za sebou oboje dveře. Jsou tedy zamčeny dveře od ostatního apartmá i dveře, které vedou z komory do jeho pracovny.“

„Proč tam chodí?“

„Pracuje tam.“

„Všiml jsem si, že tam má diktafon.“

„To souhlasí.“

„Nemohu však přijít na to, kde diktoval včera.“

„Určitě tam byl celý den… Někdy ovšem tráví čas promýšlením náležitého postupu.“

„Co to vlastně diktuje?“

„Články z cest. Miluje cestování. Zasvětil mu celý život.“

„A vy malujete?“

„Ano.“

„Jak dlouho už máte ten ateliér o poschodí níž?“

„Řekla bych, že asi půl roku.“

„Potřebuji si to tam jít prohlédnout. Nic proti tomu nemáte?“ zeptal se Sellers.

„Ne. Vezmu vás tam.“

„Stačí mi klíč a prohlédnu si to sám.“

„Raději bych byla s vámi.“

„No, když chcete. Půjdeme za chvíli.“

Otočil se k Olneymu: „Co o tom víte?“

„Jsem s panem Crockettem v úzkém pracovním styku,“ řekl Olney. „Vím, že včera odešel do své pracovny. Vyšel z ní asi… no, nevím, snad v půl páté nebo v pět. Dal mi nějaké záznamy, které se měly přepsat, a požádal mě, abych dohlédl, že zde bude v devět ráno pan Denton. Kromě toho mi řekl, že se mnou chce v devět hodin prodiskutovat nějaké záležitosti, abych zde určitě byl. Pak měl nějaké telefonování, vrátil se do své pracovny a zamkl za sebou.“

„Víte, komu telefonoval?“

„Ne.“

„Jeho sekretář Denton ráno přišel?“

„To souhlasí. Buší do stroje a přepisuje záznamy.“

„Soudě podle zvuku, je to pracant,“ řekl Sellers s ušima nataženýma směrem, odkud ťukání přicházelo.

„Je velmi rychlý a nesmírně přesný.“

„Toho bych potřeboval na psaní svých zpráv,“ řekl Sellers. „Se svou metodou psaní dvěma prsty se mu nevyrovnám. A mám jak se říká těžký úhoz.“

„To mohu potvrdit,“ já na to.

„Tak dost, mrňousi,“ řekl. „Co tady vůbec děláš?“

„Přišel jsem něco projednat s panem Crockettem.“

„Co?“

„Týká se to záležitosti, kvůli které mě najal.“

„Někdo nám ukradl nefritovou sošku buddhy,“ řekl Olney, „a pan Lam mi telefonicky sdělil, že ji našel.“

Sellers se na mě podíval a tázavě zvedl obočí. Přikývl jsem.

„Kde je?“ zeptal se Sellers.

„Tam, odkud ji budu moci v případě potřeby přinést.“

„Kdes ji našel? A u koho?“

„To může, ale nemusí být důležité,“ já na to, a když se naše pohledy setkaly, přimhouřil jsem oko.

„Fajn, mrňousi, fajn,“ řekl Sellers. „K buddhovi se dostaneme později.

„Ukradli také foukačku,“ připomněl Olney.

Sellers sebou trhl, jako by dostal elektrickou ránu. „Říkáte foukačku?“

„Přesně tak.“

„Ta ho zabila, nemám pravdu?“

„Vypadá to tak.“

„Tak jak to s ní bylo?“

„Pan Lam ji našel, myslím že včera.“

Sellers se na mě podíval. „A hrome,“ řekl.

„A pokud vím,“ dodal Olney, „říkal, že ji dal paní Crockettové.“

„Je to tak?“ ověřoval si Sellers, dívaje se střídavě na mě a na Phyllis Crockettovou. „Máte ji?“

„Je v mém ateliéru.“

„Tam dole?“ zeptal se Sellers, ukazuje prstem k podlaze.

Přikývla.

„Co tam dělá?“

„Pan Lam přišel včera za mnou… za mým manželem. V té době zde nikdo nebyl, a tak jsem nechala u vrátného vzkaz, aby mi v případě nějaké návštěvy zavolal do ateliéru. Telefon zazvonil a pan Lam mi řekl, že má tu foukačku – vlastně mě požádal, aby mohl jít nahoru. Chtěl navštívit pana Crocketta a v této souvislosti se mi patrně zmínil o foukačce. Už se dobře nepamatuji, v jakém pořadí to bylo.“

„Podívejme se!“ řekl Sellers, zřejmě čímsi hluboce zaujat. „A měl foukačku s sebou?“

„Ano.“

„A co s ní udělal?“

„Dal mi ji.“

Sellers se podrbal na hlavě. „Paní Crockettová, na něco se vás teď zeptám. Nechtěl bych, abyste se kvůli tomu naštvala. Nic tím nemíním naznačit. Prostě se jen budu ptát. Ve vašem dolejším ateliérovém apartmá je okno, malé obdélníkové okno, které vypadá jako okno koupelny. Je téměř přímo naproti tomu otevřenému oknu v komůrce přiléhající k pracovně vašeho manžela.“

„To souhlasí.“

„Chtěl bych, abyste si to teď dobře rozmyslela,“ pokračoval Sellers. „Chci, abyste mi odpověděla na jednu otázku a abyste později svou odpověď neměnila. Chci slyšet pravdu a chci ji slyšet teď. Tak tedy, otevřela, anebo neotevřela jste okno koupelny poté, co jste dostala od pana Lama tu foukačku?“

„Otevřela, no a?“

„Cože, otevřela?“

„No ano. Otevřela jsem je spolu s panem Lamem.“

„Tak, tak,“ řekl Sellers dívaje se na mě. „A proč jste je spolu otevřeli?“

„Snažila se upoutat manželovu pozornost,“ řekl jsem. „Měla baterku a –“

„Nepleť se do toho, mrňousi,“ řekl mi Sellers. „Nech to na mně. Proč jste to okno otevřela, paní Crockettová?“

„Chtěla jsem upoutat manželovu pozornost. Chtěla jsem, aby přišel k oknu.“

„A jak jste toho chtěla dosáhnout?“

„S pomocí baterky.“

„Bylo to ve dne, anebo v noci?“

„Ve dne, ale… pozdě odpoledne.“

„Světlo z baterky by tam nedosáhlo.“

„Byla to velká baterka,“ já na to. „Velká baterka na pět baterií.“

„Říkám ti, aby ses do toho nemíchal, špunte,“ řekl mi Sellers. „Já – co? Cos to říkal?“

„Baterka na pět baterií.“

„Podívejme se!“ řekl Sellers. „Načpak jste tam dole měla baterku na pět baterií, paní Crockettová?“

„Mám ji tam proto,“ ona na to, „že někdy, když chci upoutat manželovu pozornost, mohu posvítit buď do okna té komory nebo do okna jeho pracovny. Když tam zrovna je a chce se mu přijít k oknu, přijde, otevře je a já mu mohu zavolat nějaký vzkaz.“

„Takže vy si tam tu svítilnu necháváte jen proto, abyste mohla dát svému manželovi znamení?“

„Ano.“

Do pokoje vstoupil jeden z policejních úředníků. „Inspektor Giddings“, řekl Sellers. Toto konstatování mělo být představení.

„Tak dostanu ty klíče, abych se mohl dole porozhlédnout?“ zeptal se Sellers paní Crockettové.

„Asi by bylo lepší, kdyby šla paní Crockettová s tebou,“ řekl jsem.

Pohled, který na mě Sellers upřel, měl daleko k srdečnosti. „Hele, skrčku, kdo se tě prosí o tvé pochybné rady? My tady vyšetřujeme vraždu a já mám dost svého rozumu, abych věděl, jak to mám vyšetřovat.“

Podíval jsem se na něho a řekl: „Tak tedy řekněme, že tam dole ještě něco najdeš, opatříš to pěknou nálepkou a přineseš to k soudu jako důkaz – a pak tě nějaký šikovný obhájce dostane na lavici svědků a při křížovém výslechu se tě zeptá: ‚A co když jste tam tu věc podstrčil?‘“

„Chceš mi snad říkat, jak mám dělat svou práci?“ řekl Sellers.

„Přesně tak.“

Sellers si to nechal projít hlavou a pak řekl: „Pouštíš si hubu na špacír, a tím by ses mi mohl znelíbit, zatím to však nechám plavat. Ráčíš-li s tím souhlasit, vezmu si s sebou inspektora Giddingse. A protože jsi upozornil, že by nějaký šikovný obhájce mohl kritizovat můj postup, myslím, že vás, lidičky, všechny vezmu na policejní stanici a tomu sekretáři řekneme, jak je to s jeho šéfem. A vám pak dáme nějakou gardedámu od nás, aby dohlédla, že se tu nikde nebudete ochomýtat.

Předpokládám, že tvůj geniální mozek v tom nenajde žádné mezery, Lame.

A vy, paní Crockettová, snad nebudete mít námitky a dáte mi klíče od svého ateliéru…“

„To nemusíte,“ řekl jsem jí. „Chce-li to tam prohledat, máte právo –“

Inspektor Giddings se při svých tělesných rozměrech pohyboval svižně. Uchopil mě vzadu za krk a zmáčkl mě prsty nervy pod ušima, což je starý policejní trik používaný proti lidem, kteří dělají potíže.

„Ještě nějakou poťouchlost,“ řekl, „a dostaneš lekci.“

Bolestí mi vyrazil pot, ale řekl jsem: „Dej ty ruce pryč, nebo dostaneš lekci ode mě.“

Inspektor Giddings se mnou třásl, až se mi dělala před očima kola.

Sellers přihlížel a jako mimochodem řekl: „Myslím, že to přeháníte, inspektore.“

Giddings se zarazil a překvapeně se na Sellerse podíval. „Copak můžete takovéhle řeči strpět? Copak připustíte, aby si něco takového beztrestně dovolil?“

„Nemylte se v tom chlapovi,“ varoval ho Sellers. „Myslí mu to. Abychom to dovedli do konce, Lame, zaměstnává tě paní Crockettová?“

Než mi ochromená centra řeči dovolila promluvit, paní Crockettová řekla: „Ano, je u mě zaměstnán.“

„Za jakým účelem?“ zeptal se Sellers.

„Snaží se přijít na to, kdo je zodpovědný za smrt mého manžela.“

Sellersovi se zúžily oči. „To je velice široká otázka.“

„Nedá se nic dělat,“ řekla, „musím spolupracovat s policií, chci však zjistit, kdo zabil mého manžela.“

„Za to jsme placeni,“ Sellers na to.

„Ano, ale placen je za to i pan Lam. Nepochybuji, že budete pokračovat ve vynakládání společného úsilí, které bude o to efektivnější. A chcete-li klíč k mému ateliéru, zde je.“

Podala Sellersovi klíč. Sellers kývl na inspektora Giddingse. „Hele, Thade,“ řekl, „budeme informovat Dentona a pak sejdi dolů a prohlédni si to tam. Záleží jen na vás, paní Crockettová, zdali půjdete s námi.“

„To je v naprostém pořádku,“ řekla, „nemám co skrývat. Mám plnou důvěru ve vaši poctivost a kompetentnost. Vaše brutalita,“ zabodla oči do inspektora Giddingse, „se mi ovšem nelíbí.“

„Nic naplat,“ Giddings na to, „v zákoně nestojí nic o tom, že má nějaký soukromý detektiv právo se plést do policejního vyšetřování vraždy.“

„Já si naopak myslím,“ řekla, „že byl pan Lam úplně v právu. Byl slušný, zdvořilý a ochotný spolupracovat. Váš nevyprovokovaný útok byl podle mého názoru projevem šikanování. Je to moje první zkušenost s policejní brutalitou a musím říct, že se mi něco takového vůbec nelíbí.“

Giddings vztekem rudý na ni jen zíral.

Frank Sellers si povzdechl. „Pojď, Thade,“ řekl, „takhle se nikam nedostaneme. Zajdeme dolů a podíváme se na ten ateliér.“

KAPITOLA 12

Další policejní úředník nás nahnal do kanceláře, kde Wilbur Denton bušil do psacího stroje.

Úředník poklepal Dentonovi na rameno a řekl: „Už je odpískáno.“

Denton překvapeně vzhlédl a řekl: „Co tím chcete říct?“

Důstojník vytáhl z kapsy kožené pouzdro, ukázal mu odznak a průkaz. „Přebíráme to zde.“

Denton se podíval na úředníka a pak přelétl pohledem nás ostatní. Do tváře měl vepsáno překvapení a zděšení.

„Byl zavražděn Dean Crockett,“ vysvětlil jsem mu.

Úředník se ke mně otočil. „Mluvit budu jen já.“

„Tak tedy do toho. Nač to protahovat?“

„To je moje věc.“

Nic jsem na to neřekl.

Denton vstal. Vypadal jako omráčený, jako by mu někdo vchrstl kbelík studené vody do tváře. „Jak je to možné?“ zeptal se.

Úředník se chopil iniciativy. „Váš šéf byl zavražděn. A co zde děláte vy?“

„Přepisuji nějaké záznamy, které mi poslal.“

„Tak jo,“ vzal to úředník na vědomí. „Dokud se nevrátí seržant Sellers, tak toho na chvíli nechte. Seržant to tady má pod palcem. Budeme potřebovat všechny ty přepsané záznamy, a pak budeme chtít originální předlohy, abychom je mohli porovnat s přepisem… O čem to vlastně je?“

„Jsou to nějaké údaje o výzkumné cestě na Borneo.“

„O. K. Mohly by být klíčem k téhleté záležitosti. Kdy jste ty záznamy dostal?“

„Dnes ráno.“

„A od koho?“

„Od pana Olneyho.“

Úředník se obrátil k Olneymu. „Kde jste je dostal?“

„Pan Crockett mi je dal včera odpoledne, když vyšel ze své pracovny. Řekl mi, abych se spojil s Dentonem a postaral se, aby byl celý materiál během dneška přepsán.“

„A pak?“

„Pak se zas vrátil do pracovny.“

„Tak se zde, vážení, všichni posaďte. Nikam se nevzdalujte, nic nedělejte.“

Šel ke dveřím pracovny a nahlédl dovnitř. Fotograf tam pořizoval snímky mrtvoly a specialista na otisky prstů posypával frekventované plochy, aby se mohl pustit do jejich snímání.

Viděl jsem občasné šlehnutí fotoblesku. Úředník chvílemi nahlížel do vedlejšího pokoje a sledoval, co se tam děje, pak ho to upoutalo.

Phyllis Crockettová se ke mně přisunula s křeslem a položila mi ruku na paži. „Pane Lame, chci, abyste mě bránil.“

„Před čím?“ já na to.

„Před nařčením z vraždy.“

Melvin Olney se přesunul k policejnímu úředníkovi a nahlížel mu přes rameno do pracovny, aby zjistil, co se tam děje. Denton se stále ještě nevzpamatoval ze svého ohromení. Zapadl do křesla a probíral si prsty pravice vlasy, jako by se chtěl ujistit, že je v bdělém stavu.

„To bude drahé, paní Crockettová,“ řekl jsem.

„Peníze mám.“

„Myslíte, že vás mohou důvodně obvinit?“

„Ano.“

„Proč?“

„Někdo to na mě narafičil.“

„Jak to víte?“

„Není těžké si to spočítat Tohle tomu nasadilo korunu.“

„Kdo to mohl narafičit?“

„To bude vaše práce, jediné, oč se mohu postarat já, jsou peníze. Budete do toho muset nasadit všechnu svou chytrost, své schopnosti, zkušenosti a energii.“

„Obstarejte si právníka,“ já na to. „Budeme spolupracovat.“

„Právníka nechci. Z určitých důvodů si ho nemohu dovolit.“

„Proč?“

„Vypadalo by to, jako že jsem vinna.“

Policejní úředník u dveří se ohlédl přes rameno, všiml si, že se Olney snaží zjistit, co se tam děje, a řekl: „Heleďte, jděte odtud a sedněte si.“

„Copak se nemohu podívat?“ zeptal se Olney.

Úředník mu to naservíroval bez ubrousku. „Ne, nemůžete.“

Naklonil jsem se k Phyllis Crockettové a potichu se zeptal: „Proč byste kvůli tomu nemohla jít za advokátem?“

Zavrtěla hlavou.

„Řekněte mi to,“ naléhal jsem téměř šeptem. „Mám-li vám být nějak užitečný, musím vědět, co tomu stojí v cestě.“

„To je dlouhá historie,“ řekla. „Velmi brzy po naší svatbě jsem zjistila, že Dean nepovažuje manželství za překážku nevázaného styku s děvčaty… Jsem citlivá a vznětlivá a… však to víš, Donalde.“

Prosebně se na mě podívala.

„No dobrá, vím. A dál?“

„Ráda se stýkám s lidmi a… zkrátka, Dean měl na určité věci staromódní názory. Své tahání se s děvčaty považoval za správné, kdežto já jsem se nesměla na nikoho ani podívat… Posledního čtvrt roku to v našem manželství bylo úplné peklo.“

„Proč ses s ním nerozvedla?“

„Držel mě jako tyran v každém směru zkrátka – chápeš, jak to myslím, Donalde?“

„A jak je to s jeho poslední vůlí?“ zeptal jsem se. „Budeš z jeho smrti něco mít?“

Zavrtěla hlavou.

„Víš to?“

„Fakticky to sice nevím, jenže vím, co mi Dean říkal: kdybych někdy chtěla zažádat o rozvod, zabránil by mi v něm, mohl by dosáhnout toho, aby mi nepřipadl ani deseticent výživného, a nic bych neměla ani z toho, kdyby umřel… Přes tuhle charakterovou vadu nebyl příliš zlý, jenže… zkrátka, byl už takový a –“

Otevřely se dveře a do pokoje vstoupil Frank Sellers s inspektorem Thadem Giddingsem.

„Poslyšte, vážení,“ řekl, „rád bych slyšel vaši odpověď na několik otázek. Začnu u vás, paní Crockettová.“

Otočila se k němu.

„Už jste to někdy viděla?“

Natáhl ruku s plastovým tácem, na kterém byly tři šípy.

„Viděla, a co má být?“

Šťouchl jsem ji loktem.

„Viděla jsem nějaké šípy podobné těmto,“ řekla. „Nejsem ovšem s to rozlišit jeden šíp od jiného.“

Sellers na mě vrhl podezíravý pohled a řekl: „Přesedni si do tamtoho křesla, Lame, a zůstaň tam. Za chvíli přijdeš na řadu. Teď mluvím s paní Crockettovou.“

Inspektor Giddings pokynul Phyllis a řekl: „Pojďte sem, paní Crockettová.“

Phyllis zamířila k inspektorovi a Sellersovi.

„Dobře se na ty šípy podívejte,“ řekl Sellers.

Podívala se na ně zblízka.

„No?“ zeptal se Sellers.

„Už jsem vám to řekla,“ konstatovala bezradně. „Vypadají stejně jako ty, které jsem viděla ve sbírce svého manžela, nevím však, jak se dá rozeznat jeden od druhého.“

„Však už přijdeme na nějaký způsob, jak je rozlišit,“ řekl Sellers. „A co ten plastový tác?“

„Nějaký takový jsem viděla.“

„Kde?“

„Ve svém ateliéru. Mám jich tam několik. Ukládám si na ně štětce.“

„No dobrá,“ řekl Sellers. „A teď k jádru věci. Byla jste včera odpoledne ve svém ateliéru?“

„Ano.“

„V kolik hodin jste tam šla?“

„Nevím, kolik přesně bylo. Řekla bych, že bylo asi… no, řekněme… tak půl čtvrté odpoledne.“

„A šla jste tam sama?“

„Ano, přišla jsem tam sama, ale sama jsem tam nebyla… chci říct, byl tam už někdo jiný.“

„Kdo?“

„Má modelka.“

„Kdo je to?“

„Sylvie Hadleyová.“

„Jak se tam dostala?“

„Má klíč.“

„Vy máte od ateliéru rezervní klíče?“

„Ano, ovšem. Občas nějakou modelku potřebuji, a když se někdy opozdím, nemohu ji nechat čekat venku na chodbě. Maluji-li nějaký obraz s modelkou, dám jí klíč, aby si mohla jít sednout dovnitř. Když s docházením skončí, klíč mi vrátí.“

„Sylvie Hadleyová tedy klíč měla?“

„Ano.“

„Byla tam, když jste včera přišla,“

„Ano.“

„Nevíte, jak dlouho tam už byla?“

„Říkala, že jenom několik minut.“

„Ale určitě to nevíte?“

„Ne.“

„A teď ty,“ obrátil se Sellers ke mně. „Byls včera odpoledne v tom ateliéru?“

„To souhlasí.“

„V kolik hodin?“

„Krátce po půl páté… řekněme asi ve čtyři čtyřicet.“

„Jak dlouho jsi tam byl?“

„Patnáct až dvacet minut.“

„Dá se říct, žes odešel ve čtyři pětapadesát až pět?“

„Pro jistotu to posuňme na čtvrt na šest,“ já na to.

„Kdo viděl Deana Crocketta jako poslední a v kolik hodin?“ zeptal se Sellers.

„Vím, že byl naživu v době krátce před čtvrtou a ještě v půl šesté,“ řekl Melvin Olney, „ale přesněji to určit nemohu.“

„Jak víte, že byl v té době naživu?“

„Viděl jsem ho. Dával mi záznamy, které přepisuje Denton.“

„Kde byl?“

„Právě v této kanceláři.“

„A co ty dveře od komory?“

„Byly otevřené.“

„A dveře z komory do vlastní pracovny?“

Olney sešpulil rty a chvíli přemýšlel, pak zavrtěl hlavou. „To vám nemohu s určitostí říct, ale myslím, že… ne, to bych se domýšlel.“

„Kdy šel Crockett zpátky?“

„To nevím. Bylo to krátce před mým odchodem.“

„Kdy jste odešel?“

„Měl jsem ve tři čtvrtě na šest schůzku. Přesnější dobu odchodu nemohu bohužel určit, ale v pět čtyřicet už jsem musel být kvůli té schůzce pryč.“

„Kde?“

„V přízemí.“

„A s kým?“

Olney opět sešpulil rty a řekl: „S kým?“

„Ano, s kým?“ opakoval Sellers otázku. „K sakru, přece snad víte, s kým jste tu schůzku měl.“

„Je to novinářská reportérka.“

„Jak se jmenuje?“

Olney zhluboka nabral dech a řekl: „Asi jste mě nepochopil. Měl jsem s ní schůzku, ale nepřišla. Místo s ní jsem mluvil s jedním pánem.“

„S jakým?“

„S Jackem Spencerem. Píše pro sportovní rubriku Sun-Telegram.“

„Tak proč jste to neřekl rovnou?“

„Protože… nechtěl jsem nic zamlčet. Nepočítal jsem, že se setkám s panem Spencerem, ale čekal na mně dole v hale a řekl mi, že ho poslali, aby napsal ten článek místo oné mladé reportérky.“

„Co bylo potom?“

„Šel jsem si se Spencerem někam sednout a byli jsme tam do… řekl bych do půl jedenácté, a on pak odešel.“

„Máte na celou dobu od tři čtvrtě na šest do půl jedenácté alibi?“

„Určitě.“

„A co po půl desáté?“

„Šel jsem domů.“

„Rovnou domů?“

„Ne, rovnou ne.“

„Jste nějak tajnůstkářský,“ poznamenal Sellers.

Olney pokrčil rameny.

„A co vy?“ obrátil se Sellers k Dentonovi. „Kde jste byl včera,“

„Nebylo mi dobře. Užíval jsem si celé odpoledne i večer klidu.“

„Co tím myslíte,“

„Zůstal jsem ve svém apartmá a věnoval se čtení.“

„Úplně sám?“

„Ano.“

„Kdo zde ještě byl včera odpoledne?“ zeptal se Sellers.

„Lionel Palmer,“ ozval se Olney.

„Kdo je to?“

„Fotograf, kterému bylo svěřeno pořizování všech snímků z Crockettových výprav.“

„Kde ho najdu?“

„Má fotoateliér a temnou komoru v jedné z těch vysokých budov.“

„Kde to je?“

„V čísle 92 na East Rush – to je taková krátká ulice, má jen dva bloky. Odbočuje –“

„Znám to tam,“ řekl Sellers. „Co zde dělal?“

„Přišel si s panem Crockettem promluvit o nějakých fotografiích.“

„O jakých?“

„Domnívám se,“ řekl Olney, „že byste se na to raději měli zeptat přímo Lionela Palmera. Pokud vím, pan Lam měl o nějaké fotografie zájem a Lionel si chtěl ověřit, zda může s panem Lamem spolupracovat.“

„Myslíte s tímhle Donaldem Lamem?“

Olney přikývl.

„K čemu ty fotografie potřeboval?“

„Myslím, že proto, aby našel klíč k osobě, která ukradla foukačku a nefritovou sošku. Na to se raději zeptejte pana Lama. Mám to všechno z druhé ruky, od Lionela Palmera.“

„Ty se tedy po čertech činíš,“ zabodl do mě Sellers oči.

Nereagoval jsem na to.

„Co říkal Crockett Palmerovi?“ zeptal se Sellers Olneyho.

„Jen jsem zaslechl, jak se Lionel Palmer pana Crocketta ptá, jestli může pro pana Lama pořídit nějaké kopie.“

„A co na to Crockett?“

„Crockett se jen zasmál a řekl mu, aby neblbnul, že je přece Lam jeho detektivem a že je oprávněn vyžadovat jakoukoli spolupráci.“

„Ještě něco?“

„Ano. Pan Palmer chtěl vědět, čím se Lam fakticky zabývá, a pan Crockett mu vysvětlil, že si Lama najal proto, aby vypátral, kdo ukradl foukačku a nefritový idol, věci, které se ztratily z jeho apartmá při večírku den předtím.“

„Mluvilo se ještě o něčem?“

„Lionela to zřejmě rozrušilo. Vzal pana Crocketta za klopu saka a řekl: ‚Chci vědět, jestli mi důvěřujete, nebo ne. Jsem-li v podezření a najal-li jste si detektivy, aby šli po mně, chci to vědět.‘“

„Co bylo pak?“ zeptal se Sellers.

„Crockett nesnáší, když na něho někdo sahá – chci říct, nesnášel to, ale je těžké brát na vědomí, že už není naživu.“

„Vykašlete se na slovesa a větné vztahy a gramatiku a čertvíco ještě,“ řekl Sellers. „Jde nám o fakta. Potřebuji vědět, co Crockett dělal.“

„Položil Lionelovi ruku na hruď a odstrčil ho.“

„Rázně?“

„Dost rázně.“

„A řekl něco?“

„Řekl: ‚K čertu, nikdy už na mě nesahejte. Netahejte mě za kabát a necloumejte se mnou. A nedotýkejte se mě. Víte, že to nesnáším.‘“

„A pak?“ zeptal se Sellers.

„Pak se obrátil ke mně a připomněl mi, že určitě musím vyrozumět Dentona, aby byl časně ráno připraven k přepisování těchto záznamů, a… a víceméně už si Palmera nevšímal.“

„Co dělal Palmer?“

„Odešel do sousedního pokoje.“

„Jak se choval? Byl zatrpklý? Naštvaný?“

„Zatrpklý i naštvaný, těžko říct. Nikdy jsem nedokázal přijít na to, co je zač. Dost se nechává ovládnout citem a těžko posoudím, jakou má právě náladu.“

„Ale odešel dřív než vy, ne?“

„Ne. Odešel do kanceláře určené k přepisování, a když jsem odcházel, ještě tam byl – ale to už byl pan Crockett ve své pracovně za zamčenými dveřmi.“

„Odcházel jste ve tři čtvrtě na šest?“

„Krátce předtím. Za pět minut tři čtvrtě, možná o něco dřív jsem byl v přízemí… jenže to už byl pan Crockett v pracovně. Snad bych to měl raději vysvětlit. Přibližně vím, kdy jsem přišel a kdy jsem odešel. Byl jsem zde něco přes hodinu, ale zrekonstruovat sled událostí nedokážu, takže vám po časové stránce příliš nepomohu. Pracoval jsem na řadě úkolů a během čekání, až vyjde pan Crockett z pracovny, jsem vyřizoval spoustu telefonických hovorů. Neumím si přesně vybavit, kdy se co dělo, vím však, že to všechno probíhalo mezi čtvrtou a půl šestou.“

Sellers se rychle otočil k paní Crockettové. „Jak dlouho jste zůstala v ateliéru? Dejme tomu, že Lam odešel okolo páté. Jak dlouho jste tam pak ještě zůstala?“

„Snad ještě hodinu.“

„Pak jste odešla?“

„Ano.“

„Modelka šla s vámi?“

„Ano.“

„Kde jste byla potom?“

„Šla jsem sem.“

„Večeřela jste zde?“

„Ano.“

„Byl zde ještě někdo jiný?“

„Nikdo. Byla jsem zde sama… tedy, manžel byl doma, ale uhnízděný ve svém doupěti, kde ho nikdo nikdy nevyrušuje.“

„K těmto dveřím však existuje rezervní klíč, nemám pravdu? Takže jste se tam v případě potřeby mohla dostat, že ano?“

„Ano. Také jsem ty dveře dnes ráno odemkla.“

„O náhradním klíči jste tedy věděla?“

„Přirozeně.“

„Věděla jste, kde je uložen?“

„Ano.“

„Kde?“

„V sejfu.“

„Kdo znal kombinaci k tomu sejfu?“

„Manžel a já.“

„Jinak nikdo?“

„Pokud vím, nikdo.“

„A vy jste zde byla sama?“

„Ano.“

„Neotevřel váš manžel dveře a nevyšel?“

„Ne.“

„Jak dlouho jste zde byla?“

„Celý večer.“

„Co jste dělala?“

„Chvíli jsem se dívala na televizi, potom jsem četla a nakonec jsem šla spát.“

„Máte s manželem společnou ložnici?“

„Ano. Společnou ložnici se dvěma lůžky.“

„Spíte tedy každý zvlášť?“

„Ano.“

„Co lůžka? Byla dnes ráno uklizena?“

„Ovšemže.“

„Kdo je uklízí?“

„Máme denní uklízečku.“

„Měla jste v noci nějakou společnost?“

„Ne.“

„Takže jste zde byla sama?“

„Ano.“

Sellers chvíli rozvažoval, potom řekl: „Fajn. Asi si promluvíme s tím Lionelem Palmerem… Předpokládám, že vám určitě neseděl modelem. Nebo snad ano?“

„Ne.“

„Znáte ho?“

„Samozřejmě.“

„Fotografoval vás někdy?“

„Jistěže. Stokrát.“

„Ale klíč od vašeho ateliéru neměl?“

Chystala se odpovědět, pak se zarazila.

Sellersovi zpozorněly oči. „Měl ten klíč?“

„Momentálně ho má.“

„Měl ho včera?“

„Ano.“

„Proč?“

„Požádala jsem ho, aby mi vyfotografoval nějaké obrazy.“

„K čemu je to dobré?“

„Nemohu mít obrazy všude s sebou,“ řekla. „Chtěla jsem, aby mi je ofotografoval na barevný film čtyři krát pět. Když pak budu chtít obrazy někomu ukázat, nebudu si to muset komplikovat chozením do ateliéru a vynášením pláten, prostě zájemci ukážu celou kolekci na barevném diafilmu a můžeme si o tom popovídat.“

„Kolik snímků pořídil?“

„Mám asi pětadvacet svých obrazů, které jsem vytvořila za určitou dobu. Vyfotografoval je všechny až na dva nové, právě ty mi teď měl vyfotografovat. Předpokládám, že to udělal někdy během včerejška, kdy jsem mu to říkala.“

„V kterou dobu?“

„Čas jsem mu neurčila. Viděla jsem ho na tom večírku, dala mu klíč od ateliéru a řekla jsem mu, aby tam zašel, kdykoli se mu to bude hodit. Jen jsem ho upozornila, aby mi zavolal a přesvědčil se, že zrovna nepracuji – to si totiž nepřeji, aby mě někdo vyrušoval.“

„Popsala jste mu obrazy, které měl vyfotografovat?“

„Ano. Oba byly na stojanech.“

„Nevíte, zdali přišel a obrazy vyfotografoval?“

„Ne.“

„Tak to bychom měli,“ řekl Sellers. „Tohle je ovšem jen předběžný pohovor. Vy všichni budete později vyslýcháni podrobněji.“

Denton si odkašlal a řekl: „Chcete-li mít přehled o všech klíčích k ateliéru paní Crockettové, mám ve stole náhradní klíče.“

„Cože máte?“

„Rezervní klíče.“

Paní Crockettová si pospíšila s vysvětlením: „Kdykoli chci, aby sem přišla některá modelka, a zrovna se mi nehodí se s ní před tím sejít a dát jí klíč, dám jí vědět, aby si sem pro něj přišla. Potom zavolám panu Dentonovi a řeknu mu, aby klíč návštěvnici dal.“

„Kolik těch klíčů máte?“ zeptal se Sellers Dentona.

„Dva.“

„Kde jsou?“

„V zásuvce mého stolu.“

„Podíváme se,“ řekl Sellers.

Denton přistoupil ke stolu, vytáhl zásuvku a řekl: „Mám je v téhle krabičce na razítka.“ Vzal ji do ruky a na čele mu vyvstala vráska.

„Je tady jenom jeden,“ konstatoval Sellers.

„Ano,“ souhlasil Denton.

„Měly by být dva, ne?“

„Naposledy jsem tam dva viděl.“

„Kdy to bylo?“

„Předevčírem.“

„A měly by být dva,“

„Řekl bych, že ano.“

„Tak ano, nebo ne?“

„Ano.“

„Zamykáte ten stůl?“ zeptal se Sellers.

„Ne.“

„No to jsou mi věci!“ řekl Sellers. „Jeden klíč zmizel. Určitě víte, že zde byly předevčírem oba?“

„Ano, pane.“

„Nikomu jste jeden nedal?“

„Ne, pane.“

„O. K.,“ konstatoval Sellers, „je zřejmé, že Crocketta zabil někdo, kdo mu z ateliéru na druhé straně světlíku střelil do hrudi šíp. Použil k tomu foukačku, kterou vystrčil z okna koupelny.“

Otočil se k inspektoru Giddingsovi a řekl: „Vezměte si nějaké lidi, inspektore, a vyslechněte všechny osoby, které zde bydlí, jestli si někdo nevšiml foukačky vystrčené z okna koupelny. Jestliže ano, zjistěte, v kolik to bylo hodin a zdali někdo nezahlédl tvář toho člověka, který foukačku použil.

To je zatím všecko. Už vás teď nebudu zdržovat. Nechci, aby se někdo přibližoval ke dveřím té kanceláře. Vlastně bude lepší, když odejdete do sousedního pokoje. Tady budou pendlovat policejní úředníci a každou chvíli se zde objeví nějací novináři. Můžete s nimi mluvit o čemkoli podle vlastního uvážení. Pokud jde o mě, policie nebude s ničím dělat tajnosti.“

„Mohu jim říct, že se ztratil ten klíč?“ zeptal se Denton.

„Můžete komukoli říct, cokoli chcete, milý pane,“ řekl Sellers. „A teď se můžete věnovat svým záležitostem. My se pustíme do práce.“

KAPITOLA 13

Vstoupil jsem do sekretariátu detektivní agentury Coolová & Lam a ze židle za registraturou vyskočil Lionel Palmer. Zřejmě si tam povídal s Evou Ennisovou. Měla lehce zardělou tvář a usmívala se s tak zvláštním sebejistým a současně shovívavým výrazem, s jakým se setkáváme u dívek, když jim někdo maže med kolem úst.

Kanceláří ke mně rázně zamířil Palmer.

„Ahoj, Palmere,“ pozdravil jsem ho.

„Co to k sakru znamená!“ pustil se do mě. „Co je to za nápad uvádět mě do souvislosti s Deanem Crockettem?“

„Copak jsem tě do ní uváděl?“

„Zatraceně dobře víš, že jo. Jen co si tě najal, abys mu našel ty ukradené věci, namířil sis to rovnou k mému krámu. Vypadá to, jako bys měl dojem, že mám s tou krádeží něco společného. Myslí si to Crockett, myslí si to i Olney. Měl bych ti dát přes hubu, aby sis to dobře zapamatoval.“

Sáhl jsem pro cigaretové pouzdro, otevřel je a nabídl mu.

„Jdi do hajzlu,“ řekl.

Vzal jsem si cigaretu, zapálil si a řekl: „Je snad jedno, na co jsem se chtěl podívat dřív – jestli na fotky nebo na lidi, ne?“

Všiml jsem si výrazu Evy Ennisové: vzhlížela k Lionelu Palmerovi s obdivem, jaký projevují děvčata určitého druhu vůči muži, který vede nabubřelé řeči.

„Kurvafix,“ řekl, „tahals ze mně rozumy a způsobils mi takové trable, že bych z tebe nejraději stáhl kůži a –“

„A to ještě nevíš, jaké trable teprve přijdou,“ já na to.

„To mi ty trable chceš způsobit ty,“ naježil se.

„Já ne,“ ohradil jsem se, „někdo jiný.“

„Kdo tedy?“ zeptal se, a když si všiml, že ho pozoruje Eva Ennisová, vystrčil bradu a vypnul hruď.

„Policie,“ řekl jsem.

Chvíli trvalo, než mu to došlo. Pak začala jeho hruď připomínat pneumatiku, ze které odchází vzduch. „K sakru, co s tím má co dělat policie,“

„Něco málo,“ já na to. „Právě tě hledá.“

„Proč?“

„Chce tě vyslechnout.“

„Kvůli čemu mě sakra chce vyslýchat?“

„Věděls, že při tom večerním mejdanu někdo Crockettovi ukradl foukačku na vystřelování šípů a malý nefritový idol?“

„Ovšemže jsem to věděl.“

„Nic ti to neříká?“

„Mělo by?“

„Tys věděl, že se ztratila foukačka,“

„Ovšem, už jsem ti to říkal. Není to žádné tajemství. Crockett si kvůli tomu počínal jako pominutý. Včera odpoledne mi řekl, že si najal tebe a tvou společnici, abyste ty věci našli. Chtěl taky vědět, proč se potloukáte kolem mého ateliéru, a kdybych věděl –“

„Ty věci jsem našel,“ skočil jsem mu do řeči.

„No a? Proč mi to říkáš?“

„Myslel jsem, že by tě to mohlo zajímat.“

„Je mi to fuk. Nemám zájem o nic, co se tě týká, ani o to, co děláš, takže tě žádám, aby ses u mně už nikdy ani neukázal.“

„Policie ti chce položit nějaké otázky.“

„Prosím. Odpovím na ně.“

„A policie bude chtít vědět, cos dělal v ateliéru Phyllis Crockettové.“

Stále ještě nešetřil silnými výrazy, jeho hruď však byla čím dál vpadlejší. „Jak to myslíš, ateliér Phyllis Crockettové?“

„Máš k němu přece klíč.“

Zůstal mi dlužen odpověď.

„A včera jsi tam přece byl?“

„Z toho, co dělám, ti nemusím skládat účty.“

„Úplně s tebou souhlasím,“ já na to. „Jen jsem ti chtěl říct, že se tě přijde ptát policie a že budeš muset skládat účty jí.“

„Byl jsem v tom apartmá pracovně.“

„Tak, tak. A měls k němu klíč a právě z toho apartmá byl zavražděn Dean Crockett.“

O krok ucouvl a rozšířily se mu oči. „Cože byl?“

„Zavražděn.“

„A krátce před jeho zavražděním jsi s ním měl rozhovor, při kterém jsi ho chytil za klopu a on tě odstrčil přes půlku kanceláře a řekl, že už má až po krk tvé familiárnosti vůči sobě a své manželce… Policie bude náramně zvědavá, cos potom dělal, protože krátce nato byl Crockett zavražděn… A teď mě omluv, čeká mě nějaká práce.“

Nechal jsem ho tam stát a zamířil jsem ke své kanceláři. Jak jsem otvíral dveře, letmo jsem se ohlédl: díval se na mě s výrazem velké úzkosti.

Eva Ennisová ho sledovala, z jejích očí však už nevyzařovalo ono vytržení, s jakým sleduje laň jelena vítězícího v souboji se sokem.

Zastavil jsem se s rukou na klice pootevřených dveří, zvědav, co bude dál.

Eva se od Palmera odvrátila, zamířila rovnou zpátky k registratuře a začala se zabývat kartotékou.

Zavřel jsem za sebou dveře, pozdravil Elsii Brandovou, vrátil se k svému stolu a posadil jsem se.

„Bertha se snad ukřičí,“ řekla Elsie.

„Nech ji křičet. Každou chvíli zazvoní telefon a dozvíš se, že chce ke mně přijít nějaký Lionel Palmer. Ať mu na sekretariátě řeknou, že se má posadit a čekat.“

„Psychologický přístup?“

„Přesně tak. Ať se chvíli podusí ve vlastní šťávě.“

„A co Bertha?“

Podíval jsem se na hodinky a řekl: „O. K., brnkni jí.“

„Chtěla, abys k ní přišel hned, jak se tu objevíš.“

„Jen jí brnkni.“

Elsie Berthě zazvonila a vzápětí na mě kývla. Zvedl jsem svůj telefon a řekl: „Ahoj, Bertho. Jsem zpátky.“

„Zpátky?“ rozkřikla se Bertha. „Kurníkšopa, kam to pořád chodíš? Já přijdu do kanceláře a snažím se tě najít, ale nikdo neví, kde jsi. Doteď ses zde neukázal. Počínáš si jako prezident akciové společnosti na dovolené. Tohleto je organizace s pracovní náplní. Máme co na práci.“

„Co konkrétně?“

„Přijď a ďozvíš se to.“

„Nemohu,“ já na to. „V kanceláři na mě někdo čeká.“

„Tak ho nech čekat,“ řekla Bertha.

„Přesně o to mi jde,“ já na to a zavěsil jsem.

Jen jsem zavěsil, a volal sekretariát. „Chce vás navštívit pan Lionel Palmer.“

„Řekněte mu, ať počká. Mám zrovna něco naléhavého.“

Uvelebil jsem se v otáčivém křesle, dal nohy na stůl a vyfukoval ke stropu kouř.

Uplynulo několik vteřin a dveře se rozlétly, div že nevypadly ze závěsů, a dovnitř se vhrnula Bertha Coolová.

„Dobře mě poslouchej!“ ječela s rozhořčenou tváří. „Máme úkol, a nikdo neví, co k sakru děláš. Někdo musí připravit zprávu. Slíbila jsem Crockettovi, že mu budeme dávat každodenní zprávu.“

„To je krása,“ já na to.

„Jak jsi daleko s hledáním té foukačky a toho nefritového idolu?“

„Nefritový idol mám,“ řekl jsem, vytáhl zásuvku, vzal idol a položil ho na stůl.

„A co ta foukačka?“

„Tu teď má policie.“

„No,“ Bertha na to, „je nejvyšší čas, abys… Policie?“

„Jo, policie.“

„Kde se vzala policie?“

„Tvůj přítel Frank Sellers se zajímal o foukačku, jen co jsem ji dal z ruky.“

„Frank Sellers? Je přece na oddělení vražd.“

„Přesně tak.“

„K sakru, na čem právě dělal, když na tebe narazil?“ zeptala se Bertha.

„Vyšetřoval vraždu.“

„Jakou vraždu?“

„Tvého klienta.“

„Kterého myslíš?“

„Deana Crocketta.“

„Chceš snad říct, že… že je mrtvý?“

„Totálně.“

„Kdo ho zabil?“

„Oni to nevědí.“

„A jak byl zabit?“

„V tom směru, Bertho, jsme byli až příliš úspěšní. Někdo ho zabil s pomocí foukačky, kterou jsme našli. Alespoň to tak momentálně vypadá a Frank Sellers si to myslí.“

Bertha na mě zírala a nepřestávala mrkat, jako by mé sdělení zpracovávala víčky na menší, pro její mozek stravitelnější sousta.

„Kdy k tomu došlo?“ zeptala se.

„Včera večer. Tělo se našlo až dnes ráno.“

„Co o tom soudíš ty?“

„Byla to vražda a pravděpodobně z ní bude obviněna Crockettova vdova.“

„Udělala to?“

„Nevím.“

„A co si myslí Sellers?“

„Neřekl to.“

„Poslyš, Donalde,“ Bertha na to, „usoudí-li Frank Sellers, že to byla paní Crockettova, kdo zabil jejího manžela, a ty se rozhodneš paní Crockettovou zachránit, budou z toho nepříjemnosti.“

„Pro koho?“

„Pro tebe. Pro naši agenturu.“

„Každý mi dělá jen samé nepříjemnosti.“

„Nelíbí se mi to,“ řekla Bertha.

„Paní Crockettové se to taky nelíbí,“ já na to.

„A co prašule?“

„Neptal jsem se jí.“

„Tak se jí tedy zeptej,“ řekla Bertha. „Ať k nám zajde. Zeptám se jí já. S tebou je to těžké, Donalde Lame. Patříš k těm lehkověrným, bezelstným mládencům, kteří každému naletí… Tisíckrát jsem ti říkala, když se do něčeho uvrtáš, musíš dostat zálohu, musíš dostat nějaké peníze předem. Poldové mohou tu ženskou sbalit a zašít. Mohou ji usvědčit z vraždy, takže nezdědí ani centík. A my pak budeme sušit hubu.“

„Přesně tak,“ chytil jsem se toho. „Proto nesmíme dopustit, aby byla usvědčena ze zavraždění svého manžela.“

„Vždycky chtěj nějaké peníze předem,“ trvala na svém, „pak se nemusíš bát, co bude.“

„Kolikpak jsi dostala do Deana Crocketta ty?“

Bertha se snažila vypadat důstojně. „S člověkem takového formátu se nedá… Oč se to k sakru pokoušíš, ty mrňavý parchante? Chceš mi snad vyčítat?“

„Jen jsem byl zvědav,“ řekl jsem. „Právě jsi říkala, že se mají peníze chtít vždycky předem.“

„No jo, ale tohle je jiná situace.“

„Proč jiná?“

„Je to milionář. Ať si objedná co chce, je na něho spolehnutí.“

„Teď už na něho spolehnutí není.“

Bertha se zhluboka nadechla a začala něco povídat, pak se otočila a vyrazila z kanceláře.

Počkal jsem ještě pět minut a řekl pak Elsii Brandové, aby na sekretariát vzkázala, že ke mně může Lionel Palmer přijít.

Budil teď úplně jiný dojem, vyprchala z něho předchozí bojovná, agresivní povýšenost.

„Hele, Lame,“ řekl, „chci přesně vědět, co na mě policie má. Co –“

Zarazil se a při spatření nefritového buddhy uprostřed mého stolu se mu rozšířily panenky.

„Co… co to je?“

„Pohřešovaný nefritový buddha,“ řekl jsem ležérně.

„Ty… tys ho našel?“

„Jistěže se sem nedostal vlastním přičiněním.“

„Jak ses k němu dostal?“

„Prostě jsem ho našel.“

„Kdy?“

„Včera.“

„Kde?“

„U člověka, který ho měl.“

„Hele, Lame, neptám se jen tak pro nic za nic. Potřebuji vědět, kdo toho buddhu měl.“

„Ty,“ řekl jsem a zapálil jsem si další cigaretu.

Chystal se s předstíraným pobouřením vyskočit z křesla, ale rozmyslel si to a řekl: „Co to sakra povídáš?“

„Mluvím o tobě a o tom nefritovém buddhovi.“

„Ode mě ho nemáš.“

„Našel jsem ho v jedné z tvých kamer. Byl zabalený do bavlněné látky a ukrytý v té širokoúhlé kameře.“

„Ty ses zbláznil.“

„O tom by se dalo diskutovat,“ řekl jsem. „Moje společnice Bertha Coolová má občas stejný názor jako ty, takže nebudu polemizovat s názorem většiny… Nicméně jsem toho nefritového buddhu našel právě tam.“

„Nevěřím ti.“

„Nemusíš. Uvěří Frank Sellers.“

„Kdo je Frank Sellers?“

„Drsný polda na oddělení vražd, který si tě řádně podá.“

„Ví to?“

„Ví co?“

„Žes našel… že prý jsi našel toho buddhu v jedné mé kameře?“

„Ještě ne.“

„A ty mu to povíš?“

„To si piš.“

Palmer začal poposedávat. „Poslyš, Lame,“ řekl, „jsi přece kamarád.“

„Jaká čest.“

„My dva přece proti sobě nic nemáme.“

„Vůbec nic.“

„Tak mi vysvětli, jak se mohl ten nefritový buddha dostat do mé kamery.“

„Nevím. Najít zloděje není má záležitost. Je na Sellersovi, aby ho našel. Platí ho za to daňoví poplatníci. Však on ho najde.“

„Ty… ty si myslíš, že ho najde?“

„Za to dám krk.“

Palmer zase znervózněl a přisunul si křeslo blíž ke mně. Ztišil hlas a nahlédl pootevřenými dveřmi do kanceláře Elsie Brandové, která tam třídila nějaké listiny a předstírala, že neposlouchá.

„Hele, Donalde, mohli bychom se dohodnout.“

Zvedl jsem obočí.

„Povím ti, co si myslím, že se stalo.“

„Tak sem s tím.“

„Ale za to, že se ti svěřím, mě budeš chránit.“

„Pracuji pro klienta a nikoho jiného než jeho nechráním.“

„Ale mohl bys… mohl bys… musíš chránit zdroj svých informací.“

Založil jsem ruce za hlavu, zívl a řekl: „Žádné zdroje informací nepotřebuji. Všechno si obstarám sám. Co říkala Sylvie Hadleyová, když přišla do tvého ateliéru a zjistila, že je nefritový idol fuč?“

„Sylvie!“ zvolal.

Přikývl jsem.

„Přece… přece to nemohla být Sylvie.“

„Proč si myslíš, že nemohla?“

„No přece… proč by –“

„Byla včera odpoledne ve tvém ateliéru; nebo snad ne?“

„Na chvilku se zastavila, když šla stát paní Crockettové modelem.“

„Hm.“

„Ale s ní je to v naprostém pořádku. Ona je férová.“

„Nevymyslela si nějakou záminku, aby mohla být sama v té místnosti, do které ukládáš kamery?“

„Byla tam sice sama, ale nemusela si nic vymýšlet. Měl jsem něco na práci v temné komoře. Chvíli tam se mnou byla, a když ji dráždily výpary z ustalovače, odešla a v té místnosti s kamerami na mě čekala.“

„A když se podívala do kamery a zjistila, že nefritový idol zmizel, nevšiml sis v jejím chování nějaké změny?“

Pohlédl na mě, jako bych mu zasadil úder do solaru.

„No nic,“ řekl jsem vstávaje a protahuje se, „musím už jít. Až se ti to bude hodit, zastav se.“

Prošel jsem kanceláří Elsie Brandové a otevřel dveře.

Lionel Palmer odcházel jako omráčený. Ve svém sportovním saku se úplně ztrácel.

Eva Ennisová se dívala, jak odchází, a v očích se jí objevil tázavý výraz.

Vrátil jsem se do kanceláře a Eva Ennisová přinesla z registratury nějaké listiny. „To jsou ty listiny, které jsem vám měla připravit, pane Lame. Týkají se přísežných prohlášení ke Smithovu případu.“

„Aha,“ řekl jsem a listiny si vzal.

Tázavě na mě pohlédla.

„Co jste mu udělal?“

„Komu?“

„Lionelu Palmerovi.“

Zatvářil jsem se překvapeně. „Nic. Proč?“

„Vypadal tak… tak schlíple.“

„Fakt? Nevšiml jsem si.“

„Čekal, že ho přijmete. Říkal, že… zkrátka vyhrožoval.“

„Opravdu?“

„Chystal se vytřít s vámi podlahu.“

„Je to možné? Jak dlouho zde pracujete?“

„Sotva dva měsíce.“

„Kdybyste zde byla déle,“ řekl jsem, „brala byste tyhle věci s rezervou. Vytřít se mnou podlahu nikoho k ničemu neopravňuje – už vůbec ne k obdivnému pohledu úřednice, která vede kartotéku… Co Palmer chtěl?“

„Jak to myslíte?“

„Dobře víte, jak to myslím. Takže co chtěl?“

„No,“ řekla sebejistě, „chtěl… jak bych to řekla… chtěl – udělat tečku nad ‚i‘. Mám to vyjádřit jasněji?“

„Mnohem jasněji,“ já na to. „Rozumějte, nemluvím o vašem těle, nýbrž o naší kartotéce.“

„Co vás napadá,“ řekla překvapeně, „o kartotéku se nezajímal.“

„Podle toho, jak tam s vámi postával u té registračky, bych řekl, že se o ni zajímal.“

„To ne, jenom tak… vždyť to znáte, klábosil… laškoval.“

Odmlčela se, pak se uchichtla a řekla: „Byl to jen takový flirt.“

„Myslel jsem, že ho zajímá ta kartotéka.“

„Ale ne, jenom o ní vedl povšechný hovor.“

„Čeho se týkal?“

„Jak se taková kartotéka vede.“

„Pamatujete se, co říkal?“

„Tak třeba se mě ptal na způsob vedení kartotéky, na to, jak jsem zde dlouho, a na to, jaký systém by se mohl v takové kanceláři zavést, aby v případě výpovědi nová pracovnice věděla co a jak, a –“

„A chtěl, abyste mu ukázala zásuvku registračky?“

Zaujala další svádivý postoj a řekla: „Chtěl mě dostat tamhle do kouta.“

„Proč?“

„Přece nejste dítě,“ řekla koketně.

„Měl zvědavé ruce?“

„To mají všichni muži.“

„A chtěl vidět tu zásuvku registračky?“

„Ano.“

„Kdo ji otevřel – on, nebo vy?“

„On.“

„A byl v ní pořadač C?“

Zamyšleně svraštila čelo a řekla: „No ano… Řekla bych, že byl, ale určitě to nevím.“

„Už jste měla v ruce složku Deana Crocketta?“

„Ano.“

„Co je v ní?“

„Jen poznámky paní Coolové o střežení jeho apartmá a o tom, jak zabránit krádežím kuriozit.“

„Vrátí-li se Palmer,“ řekl jsem, „nepouštějte ho k registračce.“

„Ten se nevrátí,“ ona na to.

„To nemůžete vědět.“

„Pane Lame,“ řekla z náhlého popudu, „jste skvělý!“

„Ano?“

„Ano.“

„Proč si to myslíte?“

„Jste tak nebojácný.“

„Nejsem nebojácný,“ opravil jsem ji, „Jsem jen rezignovaný.“

Otevřely se dveře mé kanceláře a objevila se v nich Elsie Brandová. V první chvíli mě nezahlédla. Eva Ennisová totiž stála těsně u mě a s výrazem krajního obdivu mi zírala do očí. Právě se mi chystala něco říct, a v tom mě Elsie spatřila.

Přišla blíž a řekla: „Moc mě mrzí, že vás vyrušuji, ale na drátě máš nějakou slečnu, která s tebou chce mluvit, Donalde. Říká, že je to velmi důležité.“

„Představila se?“

„Ne.“

„O. K.“, řekl jsem.

Uštědřil jsem Evě Ennisové úsměv, který mohla pochopit jako příslib, že se k našemu rozhovoru někdy v budoucnu vrátím.

Šel jsem k telefonu a Elsie Brandová šla podle mě.

„Budu jí muset opatřit výtisk honebních zákonů,“ řekl jsem.

„Té slečně na drátě?“

„Evě Ennisové.“

„Proč právě honebních zákonů?“

„Chci, aby se něco dověděla o tom, co je lovecká sezóna, lesní, polní a vodní pych, a jak si obstarat lovecký lístek.“

Ušklíbl jsem se a zvedl sluchátko.

Ozval se vyděšený ženský hlas: „Donalde, potřebuji s tebou okamžitě mluvit.“

„Kdo je tam?“

„Sylvie Hadleyová.“

„Stalo se něco?“ zeptal jsem se.

„Spousta věcí se teprve stane. Doufám, že sem přijdeš, ještě než k nim dojde.“

„Kam sem?“

„Do mého apartmá.“

„A kde to je?“

„Cresta Vista, apartmá 319. Přijdeš?“

„Nevím,“ řekl jsem. „Záleží na tom, oč jde. Pracuji na nějakém případu a pánem mého času je klient.“

„Donalde, moc tě prosím, přijď,“ řekla. „Je to důležité pro mě i pro tebe. Je… je to hrozně důležité pro Phyllis.“

Dost dlouho jsem dělal drahoty, aby si uvědomila, že se do toho nehrnu, a pak jsem řekl: „Tak tedy dobrá, budu tam.“

„Co možná nejdřív, Donalde, prosím tě.“

„O. K.“, řekl jsem a zavěsil.

Elsii jsem řekl: „Kdyby mi někdo volal, budu asi tak hodinu pryč.“

„Buď opatrný,“ řekla Elsie.

„Proč opatrný?“ já na to.

„Protože vím, že jinak na tebe není spolehnutí.“

KAPITOLA 14

Zmáčkl jsem perleťové tlačítko u dveří apartmá 319 a za dveřmi se ozval Sylviin hlas: „Kdo je to?“

„Lam,“ řekl jsem.

Otevřela dveře dokořán. „Ach, Donalde,“ řekla. „Donalde, jsem tak ráda, žes přišel!“

Uchopila mě za paži, stiskla prsty a s pootevřenými rty mi hleděla do očí. „Ach, Donalde, je to hrůza. Totální hrůza.“

„No dobrá,“ já na to, „pojďme k věci. Řekni mi, co je kde tak strašného.“

Zamířila ke gauči, posadila se, kopnutím shodila botky a přehodila si nohu přes nohu tak, že jí byl vidět lem nylonových punčoch. Přisedla si těsně ke mně a semknutými prsty rukou se mi opřela o rameno. „Donalde, je to strašné,“ řekla. „Nevím, jestli ti to mám říct, ale nedá se nic dělat.“

„Tak už spusť,“ já na to.

„Jde o ten nefritový idol.“

„Co je s ním?“

„Odnesla jsem ho.“

„Hm. Nebude ti vadit, když si zapálím?“

„Donalde, mám pocit, že mi vůbec nevěnuješ pozornost.“

„Jistěže věnuji. Odneslas nefritový idol. Kouřit mohu?“

„Ne,“ zatvářila se trucovitě.

„Nevezmeš si taky?“ nabídl jsem jí.

Chvíli okolkovala a pak řekla: „Tak ano.“

Podržel jsem zapalovač a ona se k němu naklonila, přidržujíc mi ruku a upírajíc na mě přes oheň oči. „Donalde, potřebuji tvou pomoc. Strašně moc ji potřebuji.“

„Pokračuj. Ukradlas nefritový idol. A dál?“

„Donalde, z tvého chování vyciťuji, že mi nevěříš.“

„Věřím, žes ukradla ten nefritový idol.“

„Tak proč jsi tak… jaksi lhostejný?“

„Co ode mě očekáváš, že se svalím na zem a dostanu záchvat? Ten nefritový idol ukradlas ty. A ty ses rozhodla mi to teď říct, protože víš, že jsem to už zjistil a že jsem přišel i na to, jak jsi ho propašovala z Crockettova apartmá.“

„To ne, Donalde, tak to není, přísahám! Jen kdybys poslouchal, jen kdybys mě nechal, abych ti to celé dopověděla.“

„Tak dělej,“ já na to. „Chtělas, abych zde byl cobydup. Počínala sis, jako bys neměla moc času.“

„Bojím se, že ho skutečně nemám.“

„Tak ho raději využij.“

Zavrtěla se, aby se dostala blíž ke mně. Sukně jí vyjela vzhůru po vypnutých punčochách a odhalila stehna. Rty měla blízko mého ucha.

„Donalde,“ řekla, „byla jsem neloajální k své přítelkyni.“

„Ke které?“

„K Phyllis.“

„Jak neloajální?“

„Dělala jsem věci… s jejím manželem.“

„Jaké věci?“

Zrozpačitěla a řekla: „Tak především chtěl, abych se podílela na jakési machinaci, na nějaké intrice.“

„Na jaké?“

„Nevím, ale měl to dobře promyšlené. Crockettovi to totiž myslelo, a ať už měl v plánu cokoli, byla to součást pečlivě uvážené strategie.“

„Co chtěl, abys udělala?“

„Chtěl, abych ukradla idol.“

„A jéje,“ já na to, „už je to tady. Chceš se z toho vyvléct tvrzením, žes ten idol ukradla proto, že tě o to požádal. Je to tak?“

„Jistěže, Donalde. Je to tak, jak ti říkám – jak se ti to snažím říct.

„No, tak jsi mi to řekla.“

„Ne, neřekla. Řekla jsem ti jen holá fakta.“

„A teď je chceš obléci?“

„Být nahý je něco jiného než být holý. Nahota je zajímavá, kdežto co je jen holé, má k umění daleko.“

„No dobrá, máš proti holému námitky. Tak tedy ta fakta ošať.“

„Donalde, cítím, že mě už předem zatracuješ, aniž jsi vyslechl, co musím říct.“

„Rád bych slyšel, co musíš říct.“

„Vůbec mi to neusnadňuješ.“

„Co mám podle tebe dělat?“

„Měj se mnou účast. Já… ach, Donalde, cítím se strašlivě osamělá a bezmocná. Potřebuji nějakého silného muže, který by mě ochránil.“

„Nejsem silný.“

„Ale ano, jsi, Donalde. Jsi báječný, jen to nevíš.“

„Tohle je součást holé pravdy?“ zeptal jsem se. „Nebo je to součást oblečení?“

„Věřím,že se ze sebe snažíš udělat cynika,“ řekla a pokoušela se mnou zatřást, ale dopadlo to tak, že cloumala sama sebou.

Natáhl jsem se pro popelník.

Zhluboka se nadechla. „Bylo to tak,“ řekla. „Dean Crockett přišel za mnou a řekl mi, že chce v souvislosti s tím mejdanem zinscenovat krádež. Chce prý, aby se ztratil druhý z páru nefritových buddhů.“

„Proč?“

„Chtěl tak získat záminku, aby si mohl najmout detektivy.“

„K čemu to?“

„To tedy nevím.“

„Dobrá, stačí, když mi povíš, co ti Dean Crockett řekl.“

„Řekl mi, že mu moc záleží na tom, aby to vypadalo, že mu druhého nefritového buddhu z jeho kolekce někdo ukradl. Ten první se ztratil tři týdny předtím. Říkal, že si na ochranu své pracovny najme detektiva. Kromě toho dal do výtahu instalovat rentgenové zařízení, které se může podle potřeby uvádět do chodu.“

„Šlo jen o to, aby se lidem znemožnilo krást věci?“ zeptal jsem se.

„Domyslela jsem se,“ řekla, „že to mělo jiný důvod.“

„Jaký?“

„Aby se zjistilo, zda lidé přicházející do apartmá nemají nějakou zbraň. Když někdo nastupoval do výtahu, rentgenový přístroj byl uveden do chodu a prosvěcovaeí aparatura pořídila snímek, který se pomocí jiného zařízení promítl na obrazovku v apartmá. Nevím, zda k tomu sloužila nějaká zrcadla nebo zvláštní televizní okruh. Buď jak buď, člověk, který nastoupil do výtahu – ať jel nahoru nebo dolů –, mohl být sledován osobou ukrytou v kabince za výtahem.“

„Určitě je to tak, jak říkáš?“

„To víš, že je,“ řekla a zasmála se. „A pak mi povídej o rozdílu mezi holým a nahým. Pane na nebi. Měl bys v té prosvěcovaeí aparatuře vidět nějakou ženu! V jejím těle můžeš vidět každou kost a na něm kovové přezky podvazků a jiné drobnosti. Stejný systém existuje ve věznicích. Návštěvníci věznic s přísnou ostrahou – to jistě víš – se musí nechat prosvítit. Stoupneš si do kabiny a vyjde najevo všechno, co máš…“ Uchichtla se a dodala: „U mužů je teprve co vidět.“

„Neříkej.“

„Muži totiž nosí spoustu krámů. Viděl bys cigaretová pouzdra, mince v kapsách, plnicí péra, jehlice do kravat, manžetové knoflíčky, všecko možné.“

„Tys lidi v tom výtahu kontrolovala?“

„Ano.“

„Proč? Jen tak pro vzrůšo?“

„Ne, pracovala jsem pro pana Crocketta.“

„Jak to myslíš, pracovala?“

„No, seděla jsem u toho, když očekával nějakého návštěvníka, který mohl mít zbraň. Měl na monitorování osob vyjíždějících a sjíždějících výtahem lidi, a někdy jsem to pro něho dělala já.“

„Poznalas ho dost dobře?“

„Až moc.“

„Takže ti řekl, že chce nastrojit krádež toho nefritového buddhy?“

„Ano.“

„A chtěl to udělat proto, aby měl záminku najmout si detektiva, který by mu hlídal apartmá?“

„Ano, zčásti proto.“

„A co ta další část?“

„To nevím. A jaksi mě to znepokojuje.“

„A co očekával od tebe?“

„To je tak. Chystal se najmout otrlého detektiva… měla to být ženská, protože chtěl, aby mohla v případě nutnosti prohledávat návštěvnice, a –“

„Moment,“ přerušil jsem ji. „Zastavme se u toho a podívejme se na to jinak. Proč chtěl, aby se prohledávaly ženy?“

„Aby jim znemožnil něco odnést.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Myslíš, že ne?“

„Myslím, že ne. Crockett byl boháč. Kdyby se rozhodl prohlédnout některou návštěvnici, dostal by se do maléru.“

„Ale ne v případě, kdyby ta návštěvnice u sebe ukrývala něco, co z apartmá odnášela.“

„Musel by ji přistihnout při činu,“ řekl jsem. „Musel by mít stoprocentní jistotu, do čeho se pouští, a… počítat i s tím, že se ta návštěvnice nenechá prohledávat a pohrozí mu, že zavolá policii a bude si stěžovat… Byl by ochoten jít tak daleko?“

„Proč by nemohl?“

„Mohl by, ale fakticky by to neudělal.“

„Řekl mi, že si hodlá najít ženskou, která je tak energická, že se s nikým nebude párat.“

„On si detektiva v sukních sám našel?“

„Ano – tvou společnici Berthu Coolovou.“

„Proč tedy chtěl, abys ukradla nefritového buddhu?“

„Víš, Donalde, já myslím, že to byla příprava k něčemu, co se mělo podle jeho plánu odehrát den po večírku. Proto asi chtěl mít jistotu, že se něco ztratí.

Řekl mi, co mám dělat. Měla jsem počkat, až bude čistý vzduch, a rozbít sklo skříňky, ve které byl ten druhý nefritový buddha. Měla jsem ho zabalit do bavlněné látky a ukrýt ho v kameře Lionela Palmera, kterou pořizoval skupinové snímky – v té širokoúhlé. Pan Crocket mi řekl, že kamera bude ten večer použita jenom jednou, k vyfotografování všech hostí shromážděných u stolu. Potom prý už ji Lionel Palmer nepoužije, takže ji do ní budu moci naprosto bezpečně uložit. Abych nezapomněla, pokaždé, když Lionel Palmer jel výtahem nahoru nebo dolů, se rentgen vypínal, protože to poprvé neudělali a všechny snímky, které Lionel pořídil, byly rozmazané. Rentgenové paprsky prostě film zničily.

Tehdy Lionel zřejmě přišel na to, že je ve výtahu rentgenové zařízení. Neuměl si totiž vysvětlit, co se s jeho filmy stalo, tušil nějakou čertovinu, a tak šel za Deanem Crockettem a řekl mu, co se stalo a že má podezření, že jeho kameru během večera ozářil nějaký rentgen.“

„A Crockett mu řekl, že je ve výtahu rentgen?“

„To nevím, ale určitě mu řekl, že se na to podívá, a bude-li Lionelova stížnost oprávněná, postará se, aby se to už nestalo. Mluvil neurčitě o nějakých ochranných zařízeních, která instalovala jakási detektivní agentura, a říkal, že o nich nemá kloudnou představu.“

„Tak tedy Dean Crockett ti řekl, abys nefritového buddhu sebrala a dala do kamery. A co potom?“

„Lionel ho pak ovšem vynese a já zajdu druhý den k němu a… Lionel mi totiž dělal nějaké fotky pro reklamní účely a měla jsem si přijít udělat další.

Pan Crockett mě ujistil, že se postará, aby měl Lionel celý den co dělat v temné komoře s kopírováním fotografií a jejich zvětšováním za účelem publicity. Budu-li prý se tam ochomýtat, bez problémů se dostanu k polici s kamerami i k nefritovému buddhovi. A pak už nikdo nepřijde na to, jak se vlastně ztratil.“

„No a?“

„Jaképak no a? Potom přišla tvoje vtělená inteligence a zjistila, kde buddha je, a vytáhla ho z Lionelovy kamery – a pak jsi někomu uložil, aby u Lionelova ateliéru sledoval cvrkot, takže když jsem přišla a pokusila se buddhu z kamery vyndat, mohls mě přistihnout.“

„A tys to věděla,“

„Za chvíli jsem na to přišla.“

„A proč mi to všechno říkáš až teď?“

„Protože mám strach.“

„Proč?“

„Protože mi Lionel nebude nic platný… Budu obviněna z krádeže nefritového buddhy. Než jsem si udělala o celé věci představu, moc jsem toho Lionelovi napovídala, takže ví, že jsem buddhu dala do kamery já a že jsem si pak pro něho přišla. Pravda, když se soška ztratila, obviňovala jsem Lionela, že ji našel a někde ukryl, a… asi jsem si nedávala pozor na jazyk.“

„Takže co?“ zeptal jsem se.

Pohladila mě konečky prstů po tváři, vjela mi prsty do vlasů a jemně se jimi probírala. „A teď,“ řekla, „to vypadá tak, že jsem víceméně ve tvé moci, protože po smrti Deana Crocketta neexistuje nikdo, kdo by mou výpověď potvrdil… Nepomůžeš-li mi, mohla bych se octnout v pěkné bryndě.“

„Asi ti nedošlo,“ já na to, „že na tom případu dělám… a pro jednoho klienta.“

„Ale došlo. Právě proto jsem s tebou chtěla mluvit.“

„Dělám pro někoho jiného, Sylvie.“

„Ovšem. Pro paní Crockettovou.“

„Takže pro tebe nemohu nic udělat.“

„Donalde, obrať se a podívej se na mě,“ řekla.

„Poslouchám. Dívat se nepotřebuji.“

„Chci se na tebe dívat. A chci, aby ses díval na mě.“

Vzala mě do dlaní pod bradou a jemně, ale pevně mi otočila hlavu k sobě.

„Neodvracej ode mě oči, Donalde,“ řekla. „Chci, abys věděl, že bych tě nežádala, abys přišel, kdybych necítila, že mě potřebuješ stejně jako já tebe.“

„Proč myslíš, že tě potřebuji?“ zeptal jsem se.

„Abys mohl chránit Phyllis.“

„Jak mi chceš pomoci chránit Phyllis?“

„Mohla bych zapomenout, jak šla Phyllis do koupelny a zavřela dveře a jak jsem ji slyšela otvírat okno a… ze zvědavosti jsem se otočila a ohlédla se přes rameno oknem.“

„Chceš mi snad říct, žes mohla z ateliéru vidět přes rameno okno koupelny?“

„Ne, okno koupelny jsem neviděla. Stála jsem na stupínku, a ten je blízko parapetu mléčných oken. Některá z nich se mohou kvůli větrání vyklápět, i když jen tak, aby se dovnitř dostal vzduch… Kdyby se totiž dala vyklápět víc, mohli by se lidé z jiných apartmá dívat dovnitř a… chápeš… pozorovat nahé modelky. Pro některé lidi je zřejmě objevem vidět nějakou ženu bez šatů.“

„Pro některé lidi to objev skutečně je.“

„Ale neměl by být,“ řekla mírně. „Koneckonců je to něco přirozeného, Donalde. Co je na nahotě špatného?“

„Mluvilas o okně koupelny,“ já na to.

„Ano. Podívala jsem se přes rameno, a samozřejmě že jsem neviděla okno koupelny, ale viděla jsem ven škvírou pootevřeného okna a… Donalde, je zatajení důkazu zločin?“

„Ano.“

„A kdybych ti řekla, že jsem viděla něco důležitého, a ty bys to policii zatajil, mohlo by to –“

„Nebyl bych to já, kdo něco viděl,“ řekl jsem.

„Já vím, ale kdybych něco viděla a řekla ti to, a kdybys mi pak řekl, abych to policii zatajila, pak by –“

„Ale já bych ti neřekl, abys to policii zatajila.“

„I kdybych viděla trčet z okna konec foukačky pohybující se tak, jako by někdo zaměřoval cíl?“

„Neblázni,“ řekl jsem.

„Neblázním, Donalde. Snažím se ti pomoci.“

„Proč?“

„Protože potřebuji, abys pomohl ty mně.“

„Je mi líto, Sylvie,“ řekl jsem, „ale tohle není hra v kostky.“

Její pohled ztvrdl. „Jak to myslíš? Chceš snad říct, že mě hodíš přes palubu?“

„Já tě přes palubu házet nebudu.“

„Necháš to udělat Phyllis?“

„Jak by tě mohla Phyllis hodit přes palubu?“

„Tak, že si tě nechá docela pro sebe.“

„Nemá mě docela pro sebe.“

„Myslím tvé služby.“

„Co tedy ode mě vlastně chceš?“

„Abys Phyllis připomněl, co jí Dean přísně důvěrně řekl: že má být krádež toho malého nefritového idolu narafičená, že se na ní se mnou dohodl a že jsem jednala podle jeho pokynů.“

„Myslíš, že jí to řekl?“

„Jsem si tím jista.“

„Jak to?“

„Protože by to pro něho bylo něco samozřejmého a… vždyť Phyllis říkal spoustu věcí. Jen ať si trochu láme hlavu, a vzpomene si.“

„A co když ne?“

„Pak by to bylo velmi zlé.“

„Kro koho?“

„Pro ni – možná pro nás obě. Donalde, v tom prostě musíš stát za mnou. Mám tě obměkčit?“

Co nejtěsněji se ke mně přivinula a položila mi mou paži kolem svých boků.

„Na tom už pracuješ?“ konstatoval jsem.

„To je teprve začátek,“ ona na to. „Chceš zažít skutečné obměkčování?“

„Ne,“ řekl jsem. „Nech mě chvíli na pokoji, ať mohu přemýšlet.“

„Nelíbilo se ti to?“ našpulila rty.

„Jsi naivka,“ řekl jsem, „amatérka. Nemáš představu, co bude policie dělat, až půjde do tuhého. Úplně tě rozeberou.“

„A co má být?“ řekla vzdorovitě. „Nejsem včerejší. Když jim opatřím důkaz, který jim pomůže vyřešit případ vraždy, vím, že mohu být zproštěna viny. Jen se bojím, aby se to neobrátilo proti Phyllis.“

Odsunul jsem ji a vstal.

„O. K.“, řekl jsem, „jen to zkus, a uvidíš, jak to s tebou dopadne.“

„Donalde!“

„Slyšelas.“

„Nechceš se dohodnout?“

„A dostat se za katr pro navádění ke křivé přísaze a způsobit, že Phyllis svůj případ prohraje, ještě než přijde na pořad? Nedělej si legraci. Jestli něco víš, jdi to povědět policii. A pamatuj si, když to uděláš, nenechají na tobě suchou niť.“

„To zas ne,“ řekla vzdorně. „Zaručí mi beztrestnost.“

Vyskočila z gauče tak, že mi poskytla velkolepou podívanou na své nohy, a zamířila ke mně.

Šel jsem ke dveřím, otevřel, vyšel a zavřel za sebou.

Než se dveře zavřely, zaslechl jsem její pomsty chtivý výkřik: „Ty hajzle!“

KAPITOLA 15

Phyllis Crockettová zvedla sluchátko.

„Zde Donald Lam,“ řekl jsem. „Potřebuji s tebou mluvit.“

„Kdy?“

„Co možná hned.“

„Přijď sem.“

„Kam? Do apartmá, nebo do ateliéru?“

„Do ateliéru,“ řekla. „Nechala jsem v recepci vzkaz, aby tě kdykoli pustili nahoru.“

„Jak to vypadá,“ zeptal jsem se.

„Ujde to.“

„Drsné?“

„Ani ne.“

„Bude to horší. Přijdu nahoru.“

Zavěsil jsem, zajel k jejímu domu a vrátný se na mě usmál, jako bych byl pan domácí. Vyjel jsem do dvacátého poschodí a zmáčkl tlačítko u ateliéru paní Crockettové.

Měla na sobě černé šaty s nahými rameny. „Ahoj, Donalde,“ řekla. Ve tváři měla výraz napětí a únavy.

„Kam se v tom chystáš?“ zeptal jsem se.

„V čem?“

Ukázal jsem na její šaty.

„Nelíbí se ti?“ zeptala se.

„O to nejde,“ já na to. „Jsi vdova, to snad víš? Máš být zdrcena žalem.“

„Ale no tak!“ řekla. „Nemá smysl něco předstírat. Dean a já jsme žili déle než rok fyzicky odloučeni a… Víš, co dělal v den své smrti?“

„Co?“

„Podle všeho telefonoval svému právnímu zástupci, aby podal den nato žádost o rozvod. Advokát na tom pracoval na jeho pokyn už od začátku týdne.“

„Tu žádost podal?“

„Žádný ‚den nato‘ nebyl. Dean už nebyl naživu.“

„Policie o tom ví?“

„Ví to policie, vědí to noviny, ví to kdekdo.“

„Jak ses to dozvěděla?“

„Myslela jsem, že mě uštvou k smrti – ani ne tak policie, jako reportéři. Policii jsem rovnou řekla co a jak, takže mi dopřávají oddychový čas.“

„Prošťourávají kdejaký kout celé té historie,“ řekl jsem. „Přijdou-li na sebemenší nesrovnalost, půjdou ti zas tvrdě na tělo.“

„Na žádnou nesrovnalost nemohou přijít.“

„A co reportéři?“

„Dávali mi ty nejneomalenější otázky. Naštěstí nepřímo, vůbec jsem s nimi nepřišla do styku. Melvin Olney byl k nezaplacení.

Melvin je kapitola sama pro sebe, Donalde. Dokud byl Dean Crockett naživu, byl vůči němu loajální, ale znal jeho slabé stránky jako každý jiný. Když jsi odešel, pěkně jsme si spolu promluvili. Řekl mi, že chce zůstat, že byl vůči Deanovi loajální, ale když mu dovolím zůstat, bude jeho loajalita patřit mně.“

„Proč by zůstával?“

„Jak to myslíš?“

„K čemu ti bude tiskový agent?“

„On není jen tiskový agent, on je manažer. Zařizuje různé věci a bere na sebe zodpovědnost a ví co a jak. S těmi lidmi od novin udělal opravdu kus práce. Je k nim slušný a taktní, ale ke mně je nepustí.“

„Venku jsi nebyla?“

„Ne.“

„Kdy skončili poldové prohlídku tohohle apartmá?“

„Jsou to asi dvě hodiny. Řekli mi, že jsou s tím hotovi a že tam zase mohu. Většinu času jsem byla zde dole, takže kdyby přišel nějaký novinář –“

„Tady to není zrovna nejlepší,“ řekl jsem.

„Proč myslíš?“

„Nahoru nemusíš reportéry pustit, ale sem se dostanou.“

„Já… nepokládala jsem za nutné Melvinovi říct, že ke mně přijdeš. Ví jen, že jsem šla do ateliéru si trochu odpočinout.“

„On ví, že jsi zde?“

„Ano.“

„Chci se tě zeptat na něco stran včerejška, co souvisí s tou vraždou,“ řekl jsem.

„Na co?“

„Zastavil jsem se zde odpoledne a dal ti tu foukačku.“

„Fakticky jsi mi ji nedal, jen jsi ji u mě nechal, abych ji odevzdala Deanovi.“

„Tak. A teď potřebuji vědět, cos dělala, když jsem odešel.“

„Malovala.“

„Bylas v koupelně?“

„Co je to za otázku, Donalde? Jsem člověk jako každý jiný. Chodím do koupelny málo, ale nemohu si pamatovat, kolikrát jsem kdy byla na toaletě, která tam je.“

„Víš, co myslím,“ řekl jsem. „Bylas v koupelně za nějakým zvláštním účelem?“

Usmála se a řekla: „Pokaždé to muselo mít nějaký zvláštní účel.“

„Sylvie Hadleyová tvrdí, žes šla do koupelny, zavřela dveře a vystrčila z okna foukačku. Slyšela, jak vytahuješ okno, a viděla konec foukačky.“

„Lže. Nic nemohla vidět.“

„Má to znamenat, že lže, protože jsi to neudělala, nebo že lže, protože to nemohla vidět?“

„To i ono.“

„Pojďme to zkusit,“ já na to. „Máš zde něco přibližně tak dlouhého jako foukačka? Třeba násadu mopu nebo smeták?“

„Mám štětku s dlouhou násadou, ale nechápu, co chceš zkoušet. Sylvie prostě nic vidět nemohla.“

„Za chvíli si to povíme. Prosím tě, jdi do koupelny, otevři okno a vystrč tu štětku s násadou, co nejdál můžeš.“

Chtěla něco říct, ale rozmyslela si to, šla do komory pro štětku a otevřela okno v koupelně.

„Takhle?“ zeptala se.

„Tak.“

Přistoupil jsem k oknu s mléčným sklem, naklonil jsem je tak, že se pootevřelo asi o pět centimetrů, pak jsem šel ke stupínku pro modelku, postavil se na něj a podíval se škvírou v okně ven.

Viděl jsem konec násady v délce asi jedné čtvrtiny nebo třetiny metru.

Okno jsem zase zavřel a řekl: „O. K. Mohla to vidět.“

„Že mohla?“

Přikývl jsem.

Kousla se do rtu.

„Brzy to vysype poldům,“ řekl jsem. „Takže v případě, žes manžela nezabila, nepochybně ses octla v pěkné bryndě. A jestli jsi ho zabila, octneš se v plynové komoře.“

„Donalde, já jsem ho nezabila.“

„Otevřelas to okno a vystrčila foukačku?“

Sklopila oči. „Ano,“ přiznala tiše.

„Jak to?“

„Stalo se to, jen cos odešel, Donalde. Bylo mi jasné, že manžel bude chtít o nálezu foukačky vědět. Vzpomněla jsem si, že má otevřené okno. Šla jsem do koupelny a uvažovala, jak to udělat. Pootevřela jsem okno, abych se přesvědčila, zda ho uvidím.“

„Vidělas ho?“

„Ano.“

„Kde byl?“

„V tom kabinetu, kde našli jeho tělo. Stál přímo u okna, byl otočen zády ke mně a s někým mluvil. Já… myslím… neviděla jsem, kdo to byl. Mohla to být i žena.“

„Dobře. Cos dělala dál?“

„Otevřela jsem okno a zavolala na něho.“

„Slyšel tě?“

„Ne.“

„A dál?“

„Zavolala jsem podruhé a pak jsem vystrčila z okna foukačku. Myslela jsem, že si jí všimne a zajásá.“

„Ani teď tě neslyšel?“

„Ne“

„Cos tedy dělala potom?“

„Viděla jsem, že s tou osobou pořád mluví a je tím tak zaměstnán, že mě neuslyší, a tak jsem foukačku vtáhla dovnitř, postavila ji do kouta, zavřela okno a šla pokračovat v malování.“

„Proč ses nepokusila upoutat jeho pozornost baterkou? Mohlas posvítit na zeď kabinetu, možná by si toho všiml.“

„V tu chvíli mě to nenapadlo.“

„Copak nepoužíváš baterku právě k tomu?“

„Ale ano.“

„Mělo tě to tedy napadnout.“

„Jenže by to upoutalo i pozornost Deanova návštěvníka a mohlo by to přerušit nějaké důležité jednání. To jsem nechtěla.“

„Používáš svítilnu k tomuto účelu často?“

„Ne. Když je Dean ve své pracovně, nechce být vyrušován. Dávala jsem mu proto světelné znamení, jen když šlo o něco důležitého, a ne pro pobavení.“

„A co Sylvie?“

„Co máš na mysli?“

„Rád bych se o ní něco dozvěděl.“

„Viděls toho z ní dost, měl bys ji tedy znát.“

„Jak to myslíš?“

„Viděls všechno, co stojí za vidění.“

„Ale, ale,“ já na to, „je to celá ona?“

„To se rozumí. Je naprosto bez zábran a jako mnoho žen s krásnou postavou je exhibicionistka, to znamená, že ráda vystavuje na odiv tělo. Líbí se jí, když na sebe upoutává pozornost lidí.“

„Jakých lidí?“

„Všech.“

„I Deana Crocketta?“

„Asi také,“ řekla otráveně, „i když byl často zcela pohlcen svou prací, a to pak ženy odsunoval stranou jako zdroj nežádoucího rozptylování. Z toho je patrno, jakou jim přisuzoval úlohu.“

„Ale o Sylvii si asi nemyslíš, že ji odsunoval stranou?“

„Ne, nemyslím. Kdyby si to Sylvie vzala do hlavy, nebylo by snadné se jí zbavit.“

„Tobě to bylo jedno?“

„Bylo by mi to v opačném případě něco platné?“

„Asi ne, ale jde mi o to, zda jsi neměla nějaké podezření, a pokud ano, proč jsi byla na Sylvii pořád tak hodná.“

„Co jsem měla dělat?“

„Spousta žen by jí vyškrábalo oči.“

„Kdybych vyškrábala oči každé ženské, kterou dostal Dean Crockett Druhý do postele, tápalo by po světě spousta slepých žen.“

„Ale jak jsem pochopil, podle tebe byl příliš zaneprázdněn, než aby –“

„Nemysli si, někdy to na něho přišlo. Když se z toho zaneprázdnění vytrhl, šel rovnou na věc.“

„Nefritoví buddhové byli dva, nemýlím-li se.“

„Přesně tak.“

„Jak na tom byla Sylvie s penězi?“

„Nevím. O této stránce jejího života nevím vůbec nic. Vím jen, že měla nějaké zdroje příjmu. Přednedávnem mě požádala, abych jí potvrdila šek, který si chtěla dát proplatit. Byl na tisíc dolarů.“

„Splatných Sylvii?“

„Ano.“

„Kdo ten šek vystavil, nevíš?“

„Vím. Podívala jsem se na podpis – musela jsem, protože jsem se fakticky za šek zaručila. Sylvii to bylo proti srsti. Myslela si, že strkám nos do jejích věcí. Bylo mi to k smíchu. Řekla jsem jí, že bych se nezaručila za šek nikomu, aniž bych se podívala, kdo ho podepsal.“

„A kdo ho tedy podepsal?“

„Mortimer Jasper.“

„Znáš ho?“

„Seznámila jsem se s ním na aukcích uměleckých předmětů.“

„Má Sylvie vztah ke kráse v umění?“

„Má vztah jen ke kráse své postavy a k svému zrcadlu – a přesto ji mám ráda, Donalde.“

„Proč?“

„Nevím. Snad proto, že je úplně bez skrupulí.“

„Dejme tomu, že byla z nějakého důvodu ve vážné finanční tísni a měla příležitost nefritové buddhy ukrást a prodat. Komu by je mohla prodat?“

Phyllis zavrtěla hlavou a řekla: „Ne, na to Sylvie nevypadá. Občas se může chovat jako trajdička, ale pokud jde o peníze, nedopustila by se nepoctivosti. Ona –“. Znenadání se zarazila.

„Copak?“ zeptal jsem se.

„Něco mě napadá,“ řekla. „V jejím chování bylo poslední dva tři týdny něco divného. Tuhle jsem ji viděla, jak sedí s Mortimerem Jasperem ve sportovním automobilu zaparkovaném tady dole. Zřejmě ji přivezl do práce a já… no, překvapilo mě to. Měli hlavy u sebe a o něčem spolu mluvili a –“

„Kdo je vlastně Mortimer Jasper?“ zeptal jsem se.

„Přijde na to, koho se na něho zeptáš.“

„Ptám se tebe.“

„Víš, někteří lidé ho pokládají za člověka, který má rád sport, za světáka, za sběratele orientálního umění, a jiní si zas myslí, že je…“

„Jen dál,“ řekl jsem, „jiní lidé si myslí, že je co?“

„Přechovávač kradených věcí.“

„Kde bych ho našel?“

„Má působiště v jakémsi obchůdku v obchodní čtvrti, ale adresu jeho bydliště neznám. Snad ho najdeš v telefonním seznamu.“

„Zmínila ses policii o tom, jak ses pokoušela upoutat manželovu pozornost voláním a foukackou vystrčenou z okna?“

„Ne“

„Proč ne?“

„Nepokládala jsem to za nutné.“

„Tak to jsi strčila hlavu do oprátky,“ řekl jsem. „A teď dobře přemýšlej. Když jsem odešel, šla jsi do koupelny… Chodila tam také Sylvie?“

„Proboha, já nevím, Donalde. Každý tam občas musí. Věnovaly jsme se malování a… moment… to souhlasí, byla tam.“

„A foukačka byla v koupelně?“

„Ano. Postavila jsem ji tam do kouta.“

„Jak dlouho byla v koupelně?“

„To nevím, nekontrolovala jsem to. Pokračovala jsem v malování a… upřímně řečeno, byla jsem do toho dočista ponořená a příliš jsem si nevšímala, co se děje okolo. Přece jen si však vzpomínám, že do koupelny šla, právě jsem se totiž pokoušela zachytit na plátně určitý odstín a měla jsem s tím menší nesnáz. Byla jsem netrpělivá, aby už zas byla na stupínku a abych viděla, jak světlo na modelu pracuje. Velmi přesně si na to vzpomínám.“

„Až poldové zase přijdou,“ řekl jsem, „pověz jim, že dnes už prostě nejsi schopna na další otázky odpovídat.

A teď si svlékni ty šaty a oblékni si něco seriózního, konzervativního a naznačujícího smutek.“

„Já smutek nepociťuji.“

„Ale ano, pociťuješ,“ já na to, „a snaž se o tom každého přesvědčit. Tvůj manžel ti nebyl nějak zvlášť blízký. Měl velmi divnou povahu. Byl pořád někde daleko. Zdálo se ti, že ho dost neznáš, vážila sis ho však a přes ten odstup jsi ho obdivovala. Uctívalas ho.

Bohužel mu na ženách nezáleželo. Byl svými výzkumnými cestami zaneprázdněn tak, že nevěnoval přílišnou pozornost sexuálnímu životu, takže jste se fyzicky odloučili. Mrzí tě, že k tomu muselo dojít, ale prostě to tak bylo. Nesmírně ho postrádáš a je ti nevýslovně líto, že byl zavražděn. Pevně věříš, že policie dokáže vraha najít. Najala sis detektivy, aby pomohli hledat stopy. A dávej pozor, abys to řekla jak náleží: nenajala sis detektivy proto, aby pomohli policii vyřešit vraždu; nebylo by to chytré; najala sis je jen proto, aby pomohli odhalit stopy, které policii umožní zločin vyřešit.

Teď bych ještě potřeboval, abys něco udělala.“

„Co?“

„Dej mi list papíru.“

Otevřela zásuvku a vytrhla ze skicáře list.

Napsal jsem na něj plnicím pérem: „Opravňuji a zplnomocňuji firmu Coolová & Lam, aby usilovala o nalezení a navrácení nefritových buddhů – sošek, které byly ukradeny ze sbírky v manželově apartmá.“

Přisunul jsem jí papír a péro.

Přečetla si to a řekla: „A datum neuvedeš?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ani datum loupeže?“

Opět jsem zavrtěl hlavou.

„Proč to tak chceš mít?“

„Možná to tak budu potřebovat.“

Chvíli váhala a pak se podepsala.

Složil jsem list, dal ho do kapsy a řekl: „Brzy nashledanou, Phyllis.“

Vypadala zklamaně. „Už abys jednou přestal s tím spěchem, Donalde.“

„Taky bych si to přál,“ řekl jsem a odkráčel.

KAPITOLA 16

Objel jsem dvakrát blok a uvažoval co a jak.

Bylo tma a z toho, co bylo vidět, si nebylo možno udělat spolehlivý úsudek. V jednom pokoji v průčelí se však svítilo a celé místo vypadalo klidně a usedle. Rozhodně tam nebyly patrný známky zvláštní aktivity.

Průčelí bylo hustě porostlé vínem. Ze všeho vyzařoval důstojný klid a serióznost.

Zaparkoval jsem naše agenturní auto, vystoupil po schodech, a než jsem zazvonil, vzal jsem nefritový idol, který jsem měl s sebou, a ukryl ho mezi vinnými šlahouny a listy. Měl jsem pocit, že by nebylo dobré brát si ho dovnitř. Byl-li ten chlápek ve spojení se Sylvií a ukradla-li ho Sylvie pro něho, bylo nasnadě, že už bude o mně i o idolu všechno vědět.

Překontroloval jsem, zda je soška dobře ukryta, a zmáčkl jsem tlačítko zvonku.

Muž, který mi přišel otevřít, byl ještě menší než já.

Bylo mu asi padesát a jeho schlíplá postava mi připomínala jednoho psa, jehož ocas stažený mezi nohy svědčil o tom, že musel celý život přijímat jen kopance a rány kamením.

„Hledám Mortimera Jaspera,“ řekl jsem.

„To jsem já,“ řekl a jeho jakoby uslzené modré oči na mě pohlédly s mírným údivem.

„Jmenuji se Lam,“ řekl jsem, „Donald Lam. Jsem soukromý detektiv. Mohl bych s vámi mluvit?“

„Proč ne, pane Lame. Nechtěl byste jít dál?“

Následoval jsem ho dovnitř. Prošli jsme malým obývacím pokojem a vešli do velké místnosti, jejíž okno jsem venku viděl svítit.

Tento pokoj byl zařízen jako kombinace pracovny, klubovny a dílny. Byl tam velký psací stůl, malá klenotnická pracovní stolice s nářadíčkem, velký sejf s dvojí kombinací, binokulární mikroskop, několik knih, velké, těžké otáčivé křeslo u psacího stolu a dvě staromódní židle s koženými sedačkami na druhé straně stolu.

„Posaďte se,“ řekl mi tichým, mírným hlasem. „Co si ode mě přejete, pane Lame?“

„Pracuji na dosti choulostivé věci.“

„Je to něco neobvyklého?“

„To ne.“

„Mohu o tom něco vědět?“

Upřeně jsem na něho hleděl a uvažoval o nejvhodnějším přístupu. „Znáte modelku Sylvii Hadleyovou?“ zeptal jsem se.

Zvedl tužku a začal s ní poklepávat na papírovou podložku. Po chvíli zvedl oči a zeptal se: „Záleží na tom?“

„Dost by na tom mohlo záležet.“

„Mohl byste mi říct něco bližšího?“

„Mám kvalifikované povolání, pane Jaspere. Jsem detektiv,“ řekl jsem.

„To už jste mi řekl.“

„Dostávám peníze za práci, kterou odvádím.“

„No a?“

„Přišel jsem vám říct něco, na čem podle mého názoru může záležet.“

„Tak povídejte.“

„Jak jsem řekl, jsem placen za kvalifikovanou práci.“

„A já jsem řekl, abyste spustil.“

„O tom, že Dean Crockett není naživu, už víte.“

„Četl jsem noviny.“

„Dean Crockett měl dva velmi cenné nefritové buddhy. Nefrit prý měl nádhernou barvu a strukturu a byl bez kazů. Vynikající bylo i zpracování. Do čela každé sošky byl nápaditě zasazen zářivý rubín, který budil dojem, že z buddhova mozku vyzařuje živý oheň.“

„Zajímavé,“ řekl, nepřestávaje poklepávat tužkou.

„V noci, která předcházela zavraždění Deana Crocketta, byl jeden z tohoto páru nefritových idolů odcizen. Ten první se ztratil tři týdny před jeho smrtí. Pan Crockett je pokládal za nesmírně cenné.“

Jasper zvedl oči z podložky, zas je sklopil a sledoval pohyb tužky, kterou kreslil propletenec trojúhelníků.

„Vím, kdo je sebral,“ řekl jsem.

„Opravdu?“

„Brzy se to dozví policie.“

„Jak brzy?“

„Je to otázka několika minut.“

„Pokračujte.“

„Sylvie Hadleyová je ten typ, který se chápe příležitosti,“ řekl jsem. „Je mladá a má úspěchy. Je krásná, chytrá a talentovaná. Nemá zábrany a její zkušenost s policií je velmi malá.

Až ji budou poldové vyšetřovat, sesype se a řekne jim, že mimo jiné občas odcizila malé, ale vzácné klenoty.“

Odmlčel jsem se, a nic neříkal ani Jasper. Tužka nepřestávala ťukat na podložku a kreslit trojúhelníky.

„Zmíní se o vás,“ řekl jsem konečně.

„Nevím proč,“ on na to, aniž zvedl oči.

„Poldové po tom půjdou. Zřejmě si právě obstarávají povolení k prohlídce.“

Nastalo další mlčení, přerušované jen tichým klouzáním tužky zaplňující papír dalšími propletenci trojúhelníků.

„Přijdou sem,“ řekl jsem. „Mnoho času nezbývá. Mohu vám být nějak nápomocen?“

„Jak?“

„Zastupuji vlastnické zájmy Deana Crocketta a pracuji pro jeho vdovu Phyllis. Byl jsem pověřen úkolem najít odcizený idol. Je na to vypsána odměna. Usnadníte-li nalezení tohoto předmětu, dostanete od pojišťovací společnosti tři tisíce dolarů.

Pojišťovna by ovšem chtěla mít jistotu, že nemá co dělat se zlodějem nebo s osobou jím pověřenou. A zde do toho mohu vstoupit já.

Mohl bych potvrdit, že jste mi zavolal před tím, než se policie octla Sylvii Hadleyová na stopě. Mohl bych potvrdit vaše případné sdělení, že jste to koupil od nějaké slečny, která tvrdila, že jde o dlouholetý majetek její rodiny, pocházející od jejího dědečka, který byl obchodníkem v Číně; a že jste si teprve po přečtení zprávy o smrti Deana Crocketta a popisu pohřešovaného idolu uvědomil, že máte druhý idol z páru, a proto jste mi zavolal.

To by vás uchránilo před podezřením, že jste přijal odcizený majetek, a ještě byste dostal od pojišťovny odměnu ve výši tří tisíc dolarů, možná i větší.“

„A co za to na oplátku chcete?“

Teď jsem to musel správně odhadnout. Kdybych to prodal příliš levně, zmocnilo by se ho podezření, kdybych chtěl příliš mnoho, odmítl by to.

Čekal jsem, až se na mě upřely jeho vybledlé oči. „Tisíc dolarů,“ řekl jsem. „V hotovosti.“

„A kdybych tisíc dolarů v hotovosti neměl?“

„Myslím, že je máte.“

„Promiňte,“ řekl, „telefon.“

Vstal, přešel kolem mě ke dveřím a vyšel z pokoje. Slyšel jsem, jak zvedl sluchátko a říká: „Haló, haló… ano.“ Pak se dveře zavřely a slyšel jsem jen jeho hlas, aniž jsem rozuměl, co říká.

V bytě zřejmě byly dva telefony: jeden v pracovně a druhý s paralelní linkou vzadu.

Chvíli jsem seděl a přemýšlel.

Mám dobrý sluch, ale zvonit telefon jsem předtím neslyšel. Ani nevím, jak mě to s tou dvojí linkou napadlo.

Vyskočil jsem, přistoupil ke stolu a opatrně jsem zvedl sluchátko.

Ještě jsem stačil zaslechnout Jaspersova slova: „Tak se o to postarejte,“ a pak to ve sluchátku klaplo.

Rychle jsem zavěsil, a když se Jasper objevil ve dveřích, seděl jsem zase v křesle a kouřil cigaretu.

„Příteli,“ řekl, „opíráte se o mnoho předpokladů.“

„V mé profesi je to někdy nutné.“

„V tomto případě je toho snad až příliš mnoho.“

„Možná.“

„Jakou mám záruku, že to bude z vaší strany fér?“

„Zavolal bych ve vaší přítomnosti paní Crockettové. Řekl bych jí, že jste mi odpoledne telefonoval, že jsem šel k vám a dozvěděl se, že máte buddhu, který vypadá jako ten ztracený z páru. Že jste chtěl, aby se na něho přišla podívat, ale mně se příčilo ji v jejím smutku obtěžovat.“

Tužka opět začala poklepávat; k trojúhelníkům přibývaly kroužky a čtverečky.

Jasper se podíval na hodinky.

Já jsem se podíval na své.

„Není moc času,“ řekl jsem.

„Času dost,“ on na to.

Čekal jsem, co udělá.

Náhle se napřímil a řekl: „Pište, co vám budu diktovat.“

Podal mi list papíru a péro.

„Nejdřív chci vědět, co budete diktovat,“ řekl jsem.

„Tak prosím,“ řekl a spustil: „Dnes odpoledne ve dvě hodiny mi zatelefonoval pan Mortimer Jasper a sdělil mi, že má pravděpodobně jeden ze dvou pohřešovaných idolů z Crockettovy sbírky; že ho v dobré víře koupil a že si potom s velkým překvapením přečetl popis nefritových buddhů, které byly z Crockettovy sbírky odcizeny.

Navštívil jsem Mortimera Jaspera a on mi řečený idol ukázal. Řekl jsem mu, že je to skutečný duplikát ukradeného idolu, a pan Jasper mi ho odevzdal, přičemž ode mě přijal toto písemné prohlášení, které je pro něho stvrzenkou a současně může sloužit jako důkaz jeho dobré vůle. Zavázal jsem se, že tento idol vrátím majiteli.

Pan Jasper mi sdělil, že za idol zaplatil tisíc dolarů a že žádá, aby mu byly jeho peníze vráceny, jinak že však nemá o žádnou odměnu zájem.

Podepsán: Donald Lam, soukromý detektiv.“

Mlčky jsem to vyslechl. „Mohu vám pomoci ke třem tisícům dolarů,“ řekl jsem.

„To se rozumí,“ on na to. „Postaráte se mi o tři tisíce dolarů, a možná i o víc. Do té doby mi však bude poskytovat ochranu vaše písemné prohlášení. Nebude-li všechno řádně klapat, použiji je, ale jen kdyby to bylo nutné.

Přišel jste za mnou s návrhem, který je možná pochybný. Nevím. Tvrdíte, že zastupujete vlastnické zájmy Crockettových. To je mi známo; četl jsem v novinách, že vaší firmě bylo svěřeno střežit sbírku.

A teď, příteli, jak jste sám řekl, času je málo a my se buď dohodneme, anebo ne.

„Nedělám to pro něčí krásné oči,“ řekl jsem. „Dostanu tisíc dolarů.“

„Ovšemže.“

„Musí to být v hotovosti. Je to důvěrná dohoda jen mezi námi dvěma.“

„Přesně tak,“ on na to.

„Jistěže,“ ujistil jsem ho.

„Tak už začněte psát,“ pobídl mě.

„Musíte mi to znovu nadiktovat,“ řekl jsem.

Nadiktoval mi to, já jsem to po sobě přečetl a po chvíli váhání jsem to podepsal.

Vytáhl pravou horní zásuvku psacího stolu, sáhl pro nefritového buddhu, z kapsy vyndal prkenici, odpočítal deset stodolarových bankovek a podal mi buddhu i peníze.

Strčil jsem peníze do kapsy, vzal nefritového buddhu a řekl: „Mnoho času už možná nezbývá. Potřebuji vypadnout, než tu budou poldové.“

„To si myslím,“ on na to.

Doprovodil mě ke dveřím. Ani jsme si nepotřásli rukou.

Rychle jsem přešel chodník, skočil do auta naší agentury, nastartoval, zapnul světla, zařadil jedničku a chystal se odpíchnout od obrubníku; vtom jsem ucítil na šíji zlověstný studený kroužek.

„Jen klid, kamaráde,“ ozvalo se za mnou. „Na rohu zahni doprava a jeď na konec druhého bloku. Je tam parkoviště. Zajed tam.“

Bleskově jsem zauvažoval. „Kdo jste?“

„Na tom nesejde.“

„Co chcete?“

„Dozvíš se to.“

„Poldové?“ zeptal jsem se.

„Neptej se a jeď.“

Nic jiného mi nezbývalo.

Když jsem zahnul na parkoviště, ozvalo se vzadu: „Vypni zapalování a světla.“

Stalo se.

„Polož si ruce na hlavu a semkni prsty.“

Provedl jsem.

Cizí ruce mě prohledaly, nemám-li zbraň.

„Vystup.“

Nevzpíral jsem se.

Zároveň se mnou vystoupili dva muži vysoké postavy. Muselo pro ně být nepohodlné krčit se v zadním prostoru naší agenturní rachotiny, aby je nebylo vidět, když na mě číhali.

„Tak jak se cítíš, špunte?“ zeptal se jeden z nich.

Otočil jsem se, a v tu ránu mě ten druhý udeřil. Byl to úder do spánku, po kterém se mi před očima roztančily milióny hvězdiček a žaludek se mi obrátil naruby. Jeho parťák mi dal pěstí na solar.

Složil jsem se lapaje po dechu. Od jednoho z nich jsem dostal kopanec do žeber. Bleskově jsem natáhl ruce a sevřel mu pažemi nohy, takže ztratil rovnováhu a svalil se na zem.

Slyšel jsem, jak se někdo zasmál, pak jsem dostal ránu do hlavy, a víc už nevím.

KAPITOLA 17

Probral jsem se z bezvědomí v devět třicet. Ležel jsem na parkovišti plném stínů. Po agenturním voze nebylo ani potuchy.

Když jsem se pohnul, měl jsem pocit, jako by mě bodaly po celém těle nože, ale zvedl jsem se na ruce a kolena a nejistě jsem vstal.

Sáhl jsem do kapes. Tisíc dolarů bylo v prachu, zmizely i všechny mé peníze. Zůstaly mi jen doklady, náramkové hodinky, notes, plnicí péro a klíče. O všechno ostatní včetně nefritového buddhy jsem přišel.

Pokoušel jsem se jít. Šlo to pomalu a bolestně, ale pohmožděné svaly se postupně rozhýbaly, takže jsem mohl dělat delší kroky. Chtěl jsem se vzpřímit, ale zmocnila se mě taková bolest, že jsem málem upadl na obličej.

Myslel jsem, že bych mohl dojít k osvětlenému místu na rohu, ale v půli cesty se mi začala točit hlava. Měl jsem pocit, že se se mnou otáčí chodník, a zachytil jsem se nějaké schránky na dopisy. Držel jsem se jí a bylo mi nanic.

Za nějakou chvíli mě olízlo světlo reflektorů a uslyšel jsem, jak zastavilo nějaké auto.

Čísi hlas zvolal: „Hej, ty tam, koukej se probrat.“

Pohlédl jsem tím směrem a pokusil se o úsměv.

„Pojď sem blíž. Promluvíme si.“

Byl to policejní vůz s radiotelefonním spojením. Na předním sedadle byli dva poldové v civilu.

Doštrachal jsem se k nim.

„Copak oslavuješ?“ zeptal se mě jeden z nich.

„Nic neoslavuji,“ já na to.

„Kurvafix, má na košili krev,“ konstatoval ten druhý. „Hele, co se stalo?“

„Dva darebáci mě zatáhli na parkoviště, okradli mě a zmlátili.“

„Máš řidičský průkaz?“ zeptal se jeden.

Sáhl jsem do kapsy a vytáhl průkazku.

Jeden z poldů zkoumal mé pouzdro s doklady, druhý ze mě nespouštěl oči. Ten, co měl v ruce pouzdro, potichu hvízdl a řekl: „Je to očko, Jime.“

„Očko, jo?“

„Přesně tak.“

„Jmenuje se Donald Lam.“

„Co zde děláte, Donalde Lame?“ zeptal se ten druhý.

„Navštívil jsem jednoho člověka v souvislosti s vyšetřováním, které provádím. Do auta, které jsem zaparkoval před jeho domem, mezitím vlezli dva lumpové a ukryli se v zadním prostoru. Skočil jsem do vozu a… už to bylo. Jeden z nich mi přitiskl na šíji zbraň a řekl, abych jel na parkoviště na konci ulice.“

„Kde teď máte auto?“

„Zřejmě s ním odjeli.“

„Znáte poznávací značku?“

„Jistěže.“

„Dobrá. Dáme to do přehledu a snad je dopadneme… Ale zřídili vás pořádně… U koho jste to byl na návštěvě?“

„U jednoho pána, co tu poblíž bydlí.“

„Jak se jmenuje?“

„Je to důvěrná záležitost.“

„Chcete si z nás snad utahovat? Řekněte nám to jméno.“

„Mortimer Jasper,“ řekl jsem.

„Kde bydlí?“

„Asi půl druhého bloku odsud doprava.“

„Nastupte si,“ řekl polda. „Ukážete nám to.“

Nasedl jsem do vozu a jel s nimi k Jasperovu domu.

„Tak, Lame, a pojďte se mnou.“

Bylo utrpení dostat se z auta ven, ale jeden z poldů mi pomáhal, kdežto druhý zůstal ve voze a kontroloval cvrkot v radiotelefonním provozu.

Vystoupil jsem po schodech a polda zazvonil.

Dveře se za chvíli otevřely. Objevil se v nich s mírně překvapeným výrazem Mortimer Jasper. „Copak?“ zeptal se.

„Jsem policejní úředník,“ řekl můj průvodce. „Tenhle pán tvrdí, že se u vás dnes večer zastavil v nějaké obchodní záležitosti. Po odchodu ho přepadli a ztloukli dva chlapi.“

„Že byl u mě? A obchodně?“ zeptal se Jasper hlasem předstírajícím překvapení.

„Přesně tak.“

„Vyloučeno. Nikdo u mě dnes večer nebyl.“

„Prohlédněte si ho,“ řekl polda a otočil mě tak, aby mi světlo ode dveří dopadalo na tvář.

„Nevím, co je tohle za boudu,“ řekl Jasper, „ale toho člověka jsem v životě neviděl.“

Polda se na mě významně podíval a řekl: „O. K., Lame, vezmeme vás na oddělení. Snad si mezitím vymyslíte něco lepšího.“

Vrátil se se mnou k vozu.

Jeho kolega v autě se zeptal: „Tak jak je to?“

„Jasper tvrdí, že ho v životě neviděl.“

„Kontroloval jsem si to přes vysílačku,“ řekl polda za volantem. „Skutečně je očko, má oprávnění a slušnou pověst. Jeho agentura pracuje na Crockettově případu. Víš, oč jde – o Deana Crocketta, co byl zavražděn. Dělá na tom inspektor Giddings a seržant Sellers. Máme prý ho přivézt.“

„Však už jsem mu řekl, že ho vezmeme k nám,“ řekl můj průvodce.

Kývli na mě. „Udělejte si pohodlí, Lame. Jedeme na oddělení. Chtějí si s vámi promluvit.“

KAPITOLA 18

Inspektor Giddings si mě přeměřil pohledem a řekl: „No nazdar, vy tedy vypadáte, jako když vás vytáhnou ze ždímačky. Tak už s tou komedií přestaňte a řekněte mi, co se skutečně stalo.“

Chtěl jsem se usmát, ale jednu tvář jsem měl oteklou a zkřivenou a jedno oko naběhlé. Při každém napřímení jsem pocítil bolest. „Když jsem šel v noci do koupelny, narazil jsem v té tmě na dveře,“ řekl jsem.

Giddings mi uštědřil zkoumavý pohled profesionála; tak se asi dívá trenér na zřízeného boxera, když mezi koly uvažuje, jestli by nebylo lepší hodit do ringu ručník.

„Vypadáte, jako kdyby vás odpočítali,“ řekl.

„Jen do devíti,“ já na to.

„Myslíte, že ještě budete moci pokračovat?“

„Ano.“

Hlučně se zasmál. „Čerta starého,“ řekl, „odpočítali vás, Donalde, to je hotovka, slízl jste to a vypadl jste ze hry.“

„Slyšel jsem jen ‚devět‘,“ trval jsem na svém.

„Slyšel jste špatně. Říkám vám, jste ze hry venku.“

„Jak to myslíte?“

„Jak to říkám. Mám vám to snad hláskovat?“

„Říkejte si, co chcete. Je to rozhovor podle vašich pravidel,“ já na to.

„Konečně přicházíte k rozumu,“ řekl. „Pravidla určuji já a je nanejvýš na čase, abyste to uznal. Jak je vám známo, nemáme rádi, když se nám drzí soukromí čmuchalové pletou do případů vraždy.

Umíte si představit, jak by to vypadalo, kdyby si veřejnost přečetla v novinách, že mrňavý soukromý detektiv Donald Lam vyřešil případ Crockettova zavraždění, zatímco policie kolem toho bezradně kroužila?“

Giddings se odmlčel a zavrtěl hlavou. „Vztahům s veřejností by to neprospělo,“ řekl pak. „Když přijdou soukromí detektivové na něco, co souvisí s nějakým zločinem, mají jít rovnou za námi a říct nám to. My v tom pak budeme pokračovat.“

„Dozvím se od vás alespoň, jak to vypadá s mými vlastními podněty?“ zeptal jsem se. „Anebo se o tom musím dočíst až v novinách?“

Otcovsky se usmál a řekl: „Dočtete se o tom v novinách, Donalde. A teď, když jsme si to vysvětlili, spusťte pěkně od začátku a povězte mi, co se to vlastně –“

Otevřely se dveře a chvatně vstoupil Frank Sellers.

„Ahoj, Franku,“ pozdravil ho Giddings. „Máme zde potlučeného kanárka. Právě mu povídám, že máme kanárky rádi, když nám pěkně zpívají.“

„Naprosto s tebou souhlasím,“ řekl Sellers. „Ale musí to být ta správná písnička.“

„Přesně tak,“ Giddings na to.

„Hele, pinďo,“ obrátil se Sellers ke mně, „vidím, že sis nedal pokoj a strkal do toho zase prsty.“

„Nikam jsem je nestrkal,“ řekl jsem.

„Je to na tobě vidět,“ hlučně se zasmál.

Giddings se ušklíbl.

„Právě jsem mu říkal, že je vyřízen,“ referoval Sellersovi. „Stáhneme ho z ringu. Odpočítali ho.“

„No to jsou mi ale věci, to jsou mi věci,“ navázal poněkud nelogicky Sellers a mnul si při tom ruce, jako by ho při pohledu na mou pohmožděnou tvář a při pomyšlení na tu nakládačku začaly svědět klouby prstů.

Otočil se ke Giddingsovi. „Je to tak, jak jsem ti říkal. Ten hajzlík má určitou inteligenci a je dost vynalézavý. Potíž je v tom, že na to fyzicky nemá. Nikdy si nedává pozor a vždycky mu někdo zasolí. Nevím už, kolikrát jsem ho viděl v takovém stavu, že byl zralý pro špitál, a to jenom proto, že strkal nos do nějaké sračky, kterou měl přenechat poldům.“

„Copak je ten parchant nepoučitelný?“ pozastavil se Giddings.

„Zatím jo,“ řekl Sellers.

Giddingsovi ztvrdla tvář. „Tentokrát ho naučíme,“ řekl chmurně.

„Pochybuji,“ Sellers na to. „Pěsti ho k sobě vysloveně přitahují. Nemám pravdu, Donalde?“

Nic jsem na to neřekl.

„Právě jsem se pustil do jeho pokřesťanšťování,“ řekl Giddings. „Jsem rád, že jsi u toho, Franku.“ Obrátil se ke mně. „Tak nám to povězte, Lame, ale celé.“

Sáhl do kapsy pro doutník, ukousl špičku, vyplivl ji na podlahu, zapálil si a vůbec si počínal jako divák, který se těší na pěknou podívanou. „Tak do toho, špunte, spusť, a ať je to radši pravda.“

„Nemám o čem povídat.“

„Tak hele,“ Giddings na to, „máme spoustu metod, jak naučit lidi mluvit, a nemusíme při tom ztrácet čas vymýváním mozků. Zmáčkneme tě, Donalde, ze všech stran najednou. Budeš-li na kordy s policií, nenajdeš v tomhle městě obživu, to ti snad je při tvé inteligenci jasné.“

„Inteligentní on tedy je,“ řekl Sellers, „ale mazaný, strašně mazaný,“ dodal po chvíli.

„Když jsi dal na mě, nikdy jsi na to nedoplatil,“ řekl jsem Sellersovi.

„Máš pravdu,“ připustil a zamyšleně bafal z doutníku. „Nic takového netvrdím, ale myslím si, že by nebylo správné, kdybych jen skládal ruce do klína a nechal tě všechno kočírovat. Pokaždé, když jsi zamíchal karty, vzal jsem ti je z ruky a rozdal jsem je sám.“

„Fajn,“ já na to, „ale já pořád ještě míchám. Až s tím skončím, můžeš si karty vzít.“

Giddings zavrtěl hlavou. „Ba ne, Donalde, to se mi nezamlouvá. Možná, že Sellers má k tobě důvěru, ale já nejsem Sellers. Já jsem skeptický prevít. Nevěřím prostě nikomu.“

„Slyšíš to, Donalde,“ řekl Sellers. „S Thadem Giddingsem si nemůžeš hrát na schovávanou. Raději všechno jaksepatří vyklop.“

„Nebo?“ chtěl jsem vědět.

Sellers udělal jazykem o patro úst zvuk, jakým shovívavé matky konejší dětičky.

„Tak hezky od začátku,“ řekl Giddings.

„Nemám vůbec nic konkrétního, jenom podezření, a příčí se mi –“

„To nám bohatě stačí,“ přerušil mě Giddings.

„Ale příčí se mi někoho obviňovat jen na základě podezření.“

„Mezi námi, děláme to tak pořád,“ zasáhl do toho Sellers. „Jenom to neříkej nikomu jinému, Donalde – rozhodně ne novinám.“

„Všechno to začíná modelkou, která pózuje nahá malířům a fotografům,“ řekl jsem.

„Nemáš snad na mysli naši malou přítelkyni Sylvii Hadleyovou, co stála modelem paní Crockettové to odpoledne, kdy byl oddělán její manžel?“

„Právě tu.“

„To jsou mi věci!“ obrátil se Sellers ke Giddingsovi. „To je celý Donald. Získává přízeň slečen. Když je nějaká slečna na scéně, začne se mu svěřovat, a Donald skutečně umí být náležitě vnímavý. A slečen se zmocňuje potřeba být mu matkou. Vypadá tak bezmocně, jako by potřeboval ochranu. A ony mají pocit, že potřebuje vyměnit plínky. Nejednou jsem toho byl svědkem.“

„Tak dál,“ řekl Giddings. „Jak je to s tou Sylvií Hadleyovou?“

„Myslím si, že je přechovávačkou kradených věcí.“

„Přechovávačka? Ta slečinka?“

Přikývl jsem.

„Je cvok,“ otočil se Giddings k Sellersovi.

Sellers zavrtěl hlavou. „Jen ho nech, Thade, ať fantazíruje. Na něco přišel, a když ho necháme mluvit, něco z toho možná vytěžíme. Pokračuj, Donalde. Podle tebe je to přechovávačka. Co tě k tomu vede?“

„Schází se se starším mužem jménem Mortimer Jasper, což je svého druhu sběratel, a – zkrátka, dá rozum, že by o něho neměla zájem, myslím skutečně romantický zájem… on pro ni prostě dělá.“

„A co?“ zeptal se Giddings.

„Asi ji informuje… ale je to jen mé podezření… patrně ji informuje o ceně různých předmětů, a Sylvie je otočí a pak se jich zbaví.“

Giddings se podíval na Sellerse a řekl: „Bože na nebesích, je ten člověk normální?“

„Sklapni, Thade,“ řekl Sellers, upíraje na mě pronikavý pohled. „Pokračuj, Donalde. Asi máš proč si to myslet. Co tě k tomu vede?“

„To se ti právě snažím říct,“ já na to.

„Tak jo. Co se dělo dál?“

„Snažil jsem se jít po stopě, to je vše. Vypravil jsem se za Jasperem a chtěl jsem mu položit několik nenápadných otázek.

Nepodařilo se mi však k němu dostat. Když jsem zastavil a vystupoval z vozu, objevili se dva dacani a donutili mě zajet na parkoviště. Tam se pokoušeli vymlátit ze mě duši.“

„V tom jsme ochotni vzít tě za slovo,“ ušklíbl se Giddings. „Nejenže to zní logicky, ale opírá se to o důkazy.“

„Myslíš, že mezi Jasperem a těmi dvěma dacany bylo nějaké spojení?“ zeptal se Sellers.

„To rozhodně ne. Naopak si myslím, že si je zjednala ta holka, aby mě sledovali. Když viděli, že jsem na horké stopě, důkladně si mě vzali do parády. Šlo jim o to, aby mě načas vyřadili z provozu.“

„Sbalili něco?“ zeptal se Sellers.

„Co měli sbalit?“

„Neměls u sebe nějakou doličnou věc nebo něco, co potřebovali?“

„Kdybych nějakou doličnou věc vůbec měl, dával bych si větší pozor a nevystavoval bych se nějakému riziku. Starou belu jsem měl – akorát podezření.“

Sellers a Giddings si vyměnili pohledy. „Ten chlap možná na něco přišel. Připadá mi to jako kůň zapražený za vůz, jestli chápeš, co tím myslím, Thade.“

„Chápu,“ Thad na to. „Stojí to za pokus.“

Chvíli bylo ticho, pak na mě Giddings ukázal palcem: „Co s ním uděláme?“

„Vezmi ho s sebou,“ řekl Sellers.

Giddings zavrtěl hlavou.

„Znám ho líp než ty,“ přesvědčoval ho Sellers. „Možná na nás jde s nějakým uskokem. Vezmi ho s sebou. Ať je pořád s námi. Jestli nám lhal, ta holka nám to prozradí, jen co k ní s tím prckem přijdeme. Bude si myslet, že ji podvedl, a začne kdákat, což nám může dát vodítko.“

„Nechce se mi ho brát s sebou,“ řekl Giddings.

„Nevezmeme-li ho, spláčeme nad výdělkem,“ naléhal Sellers, „udělá nám z toho guláš.“

„Toho se neodváží.“

„To si piš, že odváží. Má kuráž za šest. Proto také pořád dostává nářez. Na nic se neohlíží.“

„Mohli bychom ho zavřít do cely.“

„Na soudní příkaz by byl za čtvrt hodiny zas venku,“ Sellers na to.

„Nebyl, kdybychom sdělili, že nemohl k telefonu a –“

„A pak by nás zažaloval o miliónovou náhradu a případ by nechal plavat,“ namítal Sellers. „Táhl jsem to s ním už dřív. Je klasa. S ničím se nepatlá. Nech si říct, Thade. Vezmeme ho s sebou.“

„Tak jo,“ podvolil se Giddings. „Ty jsi šéf. Jak to říkáš, tak to bude.“

„O. K. Tak jdem,“ kývl na mě Giddings.

Snažil jsem se vstát z křesla. Zhmožděné svaly mě prostě neposlouchaly. Nohy neměly dost síly, aby mě zdvihly.

Giddings mě popadl v podpaží a zvedl. „Udržuj svaly v pohybu,“ řekl, „nebo tě budou bolet jako čert.“

„A myslíš, že mě jinak nic nebolí?“ zeptal jsem se.

Jen se ušklíbl a řekl: „Tak se hni.“

Dovedli mě k výtahu, nasedli jsme do policejního vozu a zařadili se do proudu vozidel. Zanedlouho jsme byli na místě.

Inspektor Giddings informoval vrátného nájemního domu: „Jdeme k Sylvii Hadleyové. Potřebujeme se jí na něco zeptat. Neohlašujte nás.“

„Jak si přejete,“ vrátný na to.

„Doufám, že jste mi rozuměl,“ ujistil se Giddings.

„Zajisté.“

„Ohlásíte-li nás, budeme to chápat jako zlý úmysl,“ řekl Giddings.

Nastoupili jsme do výtahu, vyjeli nahoru a zamířili chodbou k apartmá Sylvie Hadleyové.

Frank Sellers zaklepal na dveře.

Dveře se pootevřely na délku bezpečnostního řetízku.

Sellers otevřel kožené pouzdro s policejním odznakem a průkazkou.

„Policie,“ řekl. „Potřebujeme s vámi mluvit.“

„Všechno, co vím, jsem vám už řekla.“

„Já vím,“ řekl Sellers, „ale chceme se vás ještě na něco zeptat… Tak už nám otevřete. Nebudeme se celou noc dohadovat na chodbě.“

Otevřela a všichni tři jsme vstoupili dovnitř.

Podívala se na mě a řekla: „Co se ti stalo, Donalde?“

„Narazil jsem na dveře,“ já na to.

„A co zde děláš s těmihle pány?“

„Svezl jsem se s nimi.“

„Tak k věci,“ řekl Sellers. „Donald zde předtím už byl, je to tak?“

„Ano,“ řekla Sylvie.

„A co jste mu říkala?“

„Nic… tedy něco z toho, co jsem říkala vám.“

„A co Mortimer Jasper? Co jste mu říkala o Jasperovi?“

Výraz náhlého úleku v její tváři Sellersovi prozradil, že ťal do živého.

„No tak? Co jste mu řekla?“

„Neřekla jsem mu nic, vůbec nic!“ vzplanula Sylvie. „A jestli vám něco o Mortimerovi říkal, pak… lže, on –“

„Klid, nerozčilujte se,“ řekl Sellers. „Tak jak je to s tím Mortimerem Jasperem?“

„Co by mělo být?“

„Jste s ním ve spojení?“

„V žádném spojení s ním nejsem.“

„Znáte ho?“

„Já… seznámila jsem se s ním.“

„A Donaldu Lámovi jste o něm nic neříkala?“

„Ne!“ vzplanula opět. „Nevím, co vám říkal, ale ať už to bylo cokoli, je to lež.“

Sellers se usadil v křesle, natáhl nohy, zkřížil kotníky a sáhl pro další doutník. „To jsou mi věci, to jsou mi věci,“ řekl tónem vrcholného uspokojení, jako by mu právě oznámili, že vyhrál hlavní cenu v dostihovém závodu.

Ukousl konec doutníku, vyplivl ho na ošoupaný koberec, zapálil si, několikrát vyfoukl dým a ještě jednou řekl: „To jsou mi věci.“

„Doutníky nesnáším,“ řekla Sylvie úsečně.

Sellers zareagoval na její poznámku, jako by měl v uších ucpávky. Znovu párkrát vydatně zabafal, ušklíbl se na Giddingse a řekl: „Jsme teď při penězích.“

Giddings tázavě zvedl obočí. Sellers přikývl, otočil se k Sylvii a řekl: „Toho Mortimera Jaspera znáte,“

„Už jsem vám řekla, že jsem se s ním seznámila.“

„Měla jste s ním schůzku?“

„Byla jsem s ním na večeři.“

„A dál?“

„To je vše.“

„Neobtěžoval vás?“

„Mohl by být mým otcem.“

„I tací obtěžují,“ Sellers na to. „Dokonce i pradědečkové. Takový člověk má problémy, aby našel sluchátko telefonu, ale k obtěžování je vždy připraven.“

„To tedy… Mortimer Jasper není ten případ.“

„Nebrousil si na vás zuby?“

„Říkám vám, že ne. Je džentlmen.“

„Tak tedy O. K.,“ řekl Sellers. „Oč tedy kráčelo? Oč mu šlo? Proč by vám platil večeři?“

„No… asi mě má rád. Je to z jeho strany otcovský vztah.“

„A proto šel s vámi na rande?“

„Myslím, že ano.“

„Ale neobtěžoval?“

„Nic takového.“

„Nebuďte dětina,“ řekl Sellers.

Sylvie na to nic.

„Co o Mortimeru Jasperovi víte?“ zeptal se Giddings.

„Velmi málo,“ řekla.

„Jak jste se s ním seznámila?“

„Už nevím. Myslím, že jsem mu byla představena při nějakém setkání, snad to bylo u pana Crocketta.“

„Vy jste chodila na Crockettovy mejdany?“

„Občas.“

„Jak jste se tam dostala?“

„Na pozvání.“

„Od koho?“

„Od pana Crocketta nebo od paní Crockettové.“

„Od Crocketta také?“

„Ano.“

„Další projev otcovského vztahu?“

„On… měl rád lidi, kteří umějí vnést do společnosti trochu života.“

„A vy jste ho tam vnášela?“

„Snažila jsem se.“

„A tam jste se seznámila s Jasperem?“

„Je to možné. Nevím. Nepamatuji se.“

„Vy si nepamatujete, kdy jste se s ním poprvé setkala?“

„Ne.“

„Ani jak je to dlouho?“

„Ne.“

„Ani kdy vás vzal na večeři?“

„Na jakou?“

„Tak to bylo víckrát?“

„Ano.“

„Kolikrát?“

„Nevzpomínám si. Několikrát.“

„Čím dál tím líp, jak vidím,“ řekl Sellers. „A čím se Mortimer Jasper vlastně zabývá? V jakém pracuje oboru?“

„Je v penzi.“

„Co při tom dělá, aby mentálně nezakrněl?“

„To nevím.“

„O čem mluvil, když jste byli spolu?“

„Těžko říct. Mluvili jsme o různých věcech.“

„O sexu?“

„Už jsem vám říkala, že ne.“

„O tom, jak přijít k penězům?“

„Myslím, že jich má ažaž.“

„O umění?“

„Ano. Zajímá se o ně.“

„O klenotech?“

„Tedy o drahokamy se zajímá, o klenoty ani ne.“

„O nějaké zvláštní oblasti umění?“

„Spíše o krásu vůbec.“

„Zahrnoval vás do ní?“

„O tom nebyla řeč.“

„Ale zálibně si vás prohlížel?“

„Jak to mám vědět?“

„Proboha, jste vy ale vstřícná,“ řekl Sellers. „Slečno Hadleyová, víte přece, že bychom vám v téhle věci mohli kapánek znepříjemnit život. Tak byste se snad mohla trochu snažit.“

„V jakém směru?“

„Především pokud jde o Mortimera Jaspera. Dáváte mu někdy peníze?“

„Ovšemže ne. Proč bych mu dávala peníze?“

„O. K. A dával někdy peníze on vám?“

Otálela s odpovědí.

„Vzpomeňte si,“ naléhal Sellers, „máme možnost si to zjistit. Můžeme si vyžádat výpis z jeho bankovního účtu a –“

„Dal mi šek na tisíc dolarů.“

„Podívejme se,“ zamnul Sellers rukama. „To jsou mi věci! Začíná přihořívat!“

„Neukvapujte se,“ ohradila se. „Byla to jen… půjčka.“

„Nač?“

„Něco jsem potřebovala. Chtěla jsem si koupit nějaké oblečení a potřebovala jsem vyrovnat splátky na auto.“

„Představte si!“ řekl Sellers.

„Byla bych ráda, kdybyste s těmi projevy úžasu přestal,“ vzplanula. „Nic jiného neznáte? Jdete mi na nervy.“

Sellers se ušklíbl a řekl: „Poslyšte, Sylvie, kapánek se nám začínáte vztekat. Nechte toho. Přece byste nechtěla přijít o mé přátelství, nemám pravdu?“

„Můžete si vé přátelství strčit –“

„Nono,“ přerušil ji Sellers. „Budete je potřebovat, Sylvie.“

„Proč bych k sakru potřebovala přátelství nějakého zabedněného poldy,“

„Tak především nejsem zabedněný. A za druhé, podívejte se, jak je to s vašimi přáteli. Je zde jeden pán, který by mohl být vaším panem otcem. Chodíte s ním na večeři, diskutujete o umění, a přestože jinak nemáte nic společného, zajímá se o vás jen jako o společnici, která se s ním při jídle baví o umění. Nepamatujete si, kdy a jak jste se s ním seznámila – jako by to byl jen známý od vidění – a ten člověk sáhne do kapsy pro tisícovku. Děvče s takovými přáteli se může dostat daleko.“

Sylvie se otočila ke mně. „Co s tím má ten pán společného?“ zeptala se Sellerse.

„Kdo?“

„Donald Lam přece.“

„No, jen jsme ho vzali s sebou, aby se nám netoulal,“ Sellers na to. „Víte, necháte-li Donalda volně pobíhat, dostává se do malérů.“

„Vědět, že může za tohle, tak… mohla bych o lecčems mluvit.“

„Ale ale,“ chytil se toho Sellers, „co to slyším – o čempak byste mohla mluvit?“

„Řekla jsem všechno, co jsem říct chtěla.“

„To si myslíte,“ řekl Sellers. „Co ty na to, Thade?“

„Měli bychom se na to podívat blíž,“ přisadil si Giddings.

„Taky si myslím. Vezměte si něco na sebe, někam pojedeme,“ řekl Sellers.

„Kam?“

„Nebude to daleko.“

„Nemůžete mě tahat na oddělení a vyslýchat mě, kdy vás napadne. Mám rande.“

„To je skutečně nemilé,“ Sellers na to. „Zas na vás bude marně čekat někdo jiný – ale tak už to chodí. Pojedeme.“

Sylvie se podívala na mě a řekla: „Mám takový dojem, že s tím máš něco společného. Jestli je to tak, já –“

Zarazila se, ale dívala se na mě dál.

„Tak co?“ zeptal se Sellers.

„Nic.“ řekla.

„Řekl bych, že bude stát za to, podívat se na věc hodně zblízka,“ řekl Giddings Sellersovi.

„Tak, tak,“ Sellers na to. „Zdá se, že nám chybí jen krůček k úspěchu. Pospěšte si, Sylvie, dejte si něco na sebe.“

Zamířila k ložnici.

Sellers vstal a šel za ní.

„Nelezte mi do soukromí,“ vyjela na něho. „Nechci, aby mi někdo koukal přes rameno, když se chystám jít ven.“

„Stačí vám plášť,“ řekl Sellers. „Podržím vám ho.“

„Jak víte, co mi stačí?“

„Přece vidím, co na sobě máte.“

Pomohl jí do pláště a ještě si před zrcadlem upravila klobouk.

„Dělejte,“ pobídl ji Sellers.

Sjeli jsme výtahem a nastoupili do policejního vozu.

Když jsme ujeli několik bloků, řekla Sylvie: „Tudy se nejede na policejní stanici.“

„Kdo říkal, že pojedeme na stanici?“ Giddings na to.

„Chcete říct, že nejedeme… Nemáte právo vozit mě jinam než na stanici.“

„Zajedem k vašemu příteli Mortimeru Jasperovi,“ řekl Sellers. „Potřebujeme si ověřit, jak je to s tou tisícovkou, co vám dal.“

„Tak,“ přidal se Giddings, „vyšetřujeme teď jiný zločin.“

„Jaký zas?“

„Napomáhání trestnému jednání mladistvých,“ řekl Sellers.

„S vámi si člověk užije legrace,“ řekla ironicky. „Je mi čtyřiadvacet a jako mladistvá jsem o Mortimeru Jasperovi ještě neměla ani potuchy.“

„Vždycky se z toho pokoušejí vylhat,“ řekl Giddings. „Podívej se na ty čtrnáctileté a patnáctileté děti, co se pokoušejí koupit lihoviny. Ať se propadnu, jestli se někdo z nich nebude ohánět nějakým zfalšovaným dokladem. Vždycky tvrdí, že jsou dost staří, aby si mohli dělat, co se jim zlíbí, a že nikdo nemá právo jim říkat, co mají nebo nemají dělat.“

„Je to komické,“ řekl Sellers. „Téhle slečně je možná devatenáct nebo dvacet, ale –“

„No, já bych ji odhadl sotva na osmnáct,“ skočil mu do toho Giddings, „a určitě bych se nezmýlil.“

„Ty řeči ji dělají starší,“ podotkla Sellers.

„Určitě. To je tím, co vyšetřujeme. Muži nezletilé dívky zneužívají a ony se tím stávají drsnější a –“

„Nejradši bych po vás plivla.“

Sellers se zasmál a řekl: „Takhle to dopadá, když se našinec pokouší odhadnout, kolik je nějaké ženě let. Hele, Thade, počkej deset let, a když jí pak ubereš čtyři pět let, radostí se rozzáří. Nezletilá holka se naopak chce tvářit jako dospělá.“

Sylvie cosi procedila mezi zuby.

„Dobře jsem neslyšel,“ řekl Sellers, „ale doufám, Sylvie, že to nebylo to, co jsem měl dojem, že slyším. To slovo je moc ošklivé.“

Sylvie seděla mlčky se sevřenými rty.

Po dalších pěti minutách poldové zastavili před domem Mortimera Jaspera.

„Jak to bude? Jdeme tam všichni?“ zeptal se Giddings.

„Všichni,“ řekl Sellers.

Vystoupili jsme z vozu a po betonovém chodníčku jsme zamířili ke dveřím.

Sellers zazvonil.

Mortimer Jasper po chvíli otevřel.

„Policie,“ řekl Sellers. „Potřebujeme s vámi mluvit a –“

Jasper mě uviděl a řekl: „Jak dlouho se to povleče? Ten prolhaný mizera je zde už podruhé. Nikdy předtím jsem ho neviděl.“

„Nikdy?“ zeptal se Sellers.

„Nikdy v životě.“

„Ani když mě sem předtím přivedli jiní poldové?“ zeptal jsem se.

„Ty podvodníku, ty šejdíři, vyděrači, ty –“ prozradil se Jasper sám.

„Zdá se, že toho víte spoustu o někom, koho jste nikdy předtím neviděl,“ řekl Sellers. „Podívejte se na tuto mladou dámu. Znáte ji?“

Sylvie Hadleyová stála zatím vzadu a Giddings ji postrčil dopředu.

„Říkám vám,“ protestovala Sylvie, že jsem jen –“

Giddings jí zezadu přimáčkl na ústa dlaň se slovy: „Mlčte. Teď je na řadě Jasper. Nemluvte mu do toho.“

„To… myslím, že je to slečna Hadleyová,“ řekl Jasper pomrkávaje očima. „Dobře ji odsud nevidím. Asi to –“

„Půjdeme dál, tam je lepší světlo,“ řekl Sellers a rovnou vstoupil dovnitř. Inspektor Giddings si nepřestával hledět Sylvie Hadleyové.

Když jsem zamířil ke dveřím, klopýtl jsem, klesl na koleno a skončil jak dlouhý tak široký na betonovém chodníčku, bolestí sténaje a marně se pokoušeje zvednout.

„Hlavu vzhůru,“ řekl Sellers ironicky. „Tak se vzchop, Donalde.“

Zvedl jsem se zas na koleno, přisunul se ke kraji kryté verandy a začal zvracet.

„Chci vědět, co to má znamenat,“ řekl Jasper.

„Tak co bude,“ křikl Sellers vztekle, „pohni kostrou, Donalde. Dopřáváš tomu chlapovi čas na přemýšlení.“

„Nemohu si pomoct. Je mi zle,“ já na to.

„Dělá to naschvál,“ řekl Giddings. „Snaží se pro toho chlapa získat čas.“

„A k čemu bych měl potřebovat čas na přemýšlení, prosím vás?“ zeptal se Jasper.

Sellers postrčil Jaspera do domu a řekl: „Dělej, Giddingsi. Vezmi sem Sylvii a pak se vrať a přitáhni Lama.“

Když prošli dveřmi, zatápal jsem rukou mezi šlahouny a listy vína, našel jsem nefritový idol, který tam byl ukryt, strčil jsem ho do kapsy a plazil se po čtyřech ke dveřím.

Přišel Giddings, popadl mě v podpaždí, trhnutím mě zvedl a opřel mi koleno o kříž, aby mě narovnal. „Koukej padat, hajzlíku,“ řekl. „Taková kritická situace, a člověk aby se tahal s tímhle skrčkem.“

„Nemohu si pomoct,“ sténal jsem.

„Jdi k sakru dovnitř.“

„Je mi blbě.“

„Pro mě za mě mu tam třeba pozvracej koberec,“ on nato.

Jasper se vskutku pokoušel získat čas, a Sellers mu ho nemínil dopřát.

„Tak k věci, Jaspere,“ řekl, „oč jde mezi vámi a touhle Sylvií Hadleyovou?“

„Říkala jsem jim, Mortimere, že –“ chtěla ho Sylvie usměrnit, ale Giddings stál u ní a znovu jí ucpal dlaní ústa.

„Nikdo nebude mluvit, jak ho napadne,“ řekl Sellers Sylvii. „Uděláte-li to ještě jednou, strávíte noc za katrem. A teď nám něco povězte vy, Jaspere. Nepokoušejte se vymyslet nějakou pohádku, na to vám nedopřejeme dost času. Povězte nám pravdu a hleďte už spustit.“

„Tu mladou dámu znám, ale nic víc. Seznámil jsem se s ní a –“

„A proč jste jí dal tisíc dolarů, když jste ji sotva znal?“ zeptal se Sellers.

Jasper překvapeně zamrkal. „Kdo říkal, že jsem jí dal tisíc dolarů?“ načepýřil se.

Sellers k němu přistoupil tak blízko, že se jejich obličeje bezmála dotýkaly, a řekl: „Já tvrdím, že jste jí je dal!“

Jasper se pokoušel zachytit pohledem nějaké znamení od Sylvie, Sellers však si toho všiml. „Tak dělejte,“ řekl, „začněte už.“

„Jedna její přítelkyně těch tisíc dolarů potřebovala,“ řekl Jasper. „Chtěla mi prodat nějaký klenot a já jsem předpokládal, že bych ho mohl prodat se ziskem, takže bych na té koupi neprodělal. Sylvie to zprostředkovala. Říkala, že svou přítelkyni zastupuje, a já jsem jí ty peníze předem vyplatil. Upozornil jsem ji však, aby z nich nic nevydávala, dokud nebude mít zboží v ruce.“

„Dostala je?“

„Myslím, že ne. Není mi o tom nic známo. Ať vám to řekne ona.“

„Co to bylo?“ zeptal se Sellers.

„Nefritový idol, ručně zpracovaný nefrit. Podle jejího popisu to bylo něco vynikajícího a… skvělé dílo čínské řemeslné práce. Říkala, že ho dostane za tisíc dolarů. Její přítelkyně ho byla ochotna za tuto cenu prodat, protože naléhavě potřebovala nějaké peníze na hotovosti.“

„Řekla vám, kdo její přítelkyně je?“

„Ne.“

„Že je to Phyllis Crockettová?“

„Neřekla, a já jsem se neptal.“

„Viděl jste někdy ten pár nefritových buddhů, které patří Deanu Crockettovi?“

„Ne.“

„Domníváte se, že tenhleten mohl být jeden z nich?“

„To bych v žádném případě nemohl posoudit, protože jsem dosud nic neviděl. Mohl to být on. Její přítelkyně prý jí řekla, že to mají doma už dlouho, a chtěla s tím naložit po svém. Jak jsem řekl, naléhavě potřebovala hotové peníze a Sylvie se domnívala, že se s tisícovkou spokojí.“

„Hrome, vy omíláte stále totéž, abyste měl čas něco si vymyslet,“ řekl Sellers. „Přestaňte vracet jehlu do stejné drážky a povídejte, jak to bylo dál. Odevzdala Sylvie ty peníze své přítelkyni?“

„Pokud nedostala zboží, pak nikoli. Ledaže ovšem nerespektovala mé pokyny. Koneckonců toho vím o slečně Sylvii Hadleyové velmi málo. Možná je zamilovaná, takže by Mortimera Jaspera ochotně obětovala svému milenci. Zamilované ženy jsou všeho schopné.“

„Jak je to dlouho, co jste jí dal těch tisíc dolarů? Uvědomte si, že se podíváme do vašich účetních knih a příslušnou položku najdeme.“

„Muselo to být… před třemi nebo čtyřmi týdny.“

Pátrali v Jasperově tváři krajně skeptickým zrakem policejních úředníků. V tu chvíli pro ně existovala jen jeho tvář, jeho hlas, jeho vybledlé zřítelnice.

Proklouzl jsem za stůl. Byl tam okrouhlý kožený odpadkový koš zpola zaplněný papíry. Nenápadně jsem vytáhl z kapsy nefritový idol a vložil ho mezi papíry.

„Vy jste jí dal tisícovku jen tak, bez kvitance?“ zeptal se Sellers.

„To souhlasí. Spoléhal jsem na její poctivost.“

„Jak dlouho jste ji předtím znal?“

„Nepříliš dlouho. Říkám vám, že toho o ní vím opravdu velmi málo.“

„Co ji k vám s tou záležitostí přivedlo?“

„Setkal jsem se s ní.“

„Kde to bylo?“

Znovu se pokusil vyčíst něco ze Sylviiných očí, ale Sellers ho popadl za ramena a otočil ho k sobě.

„Přišla za mnou,“ řekl Jasper. „Dozvěděla se, že se zajímám o některé umělecké předměty. Chtěla zjistit, jestli bych byl ochoten dát tisíc dolarů za velmi starý a krásný nefritový kus…“

„To jste se s ní setkal poprvé?“

„To bylo poprvé.“

„A řekl jste jí, že by vám to za tisícovku stálo?“

„Ano.“

„A dal jste jí tisíc dolarů?“

„Ano.“

„Vy jste dal nějakému děvčeti, které jste nikdy předtím neviděl, tisíc dolarů, aniž jste měl sebemenší představu, jak ten nefritový předmět vypadá? Ale, ale, Jaspere, budete si muset vymyslet něco lepšího. Víme, že jste s ní někde byl. Vzal jste ji na večeři –“

„To bylo až potom.“

„Ne předtím?“ zeptal se Sellers. „Dobře si to rozmyslete, jinak se natotata octnete v pěkné bryndě.“

„Nemohu se soustředit. Jsem rozrušen,“ řekl Jasper.

„Tak tedy předtím?“ zeptal se Sellers.

„Ano,“ připustil Jasper.

„To už zní líp. Tak nám povězte, jak to bylo doopravdy.“

„Věděl jsem, že je malířskou modelkou. Viděl jsem ji na jednom obrazu a chtěl jsem se dozvědět, jak se jmenuje. Zjistil jsem si to spolu s její adresou a… zkrátka, vyhledal jsem ji. Já… čert to vem… hledal jsem erotické dobrodružství.“

„Erotické dobrodružství, jo?“ zeptal se Sellers. „A našel jste je?“

„Trapná otázka,“ Jasper na to.

Sylviin tlumený výkřik zazněl jako nadávka, ale Giddinsova ruka na jejích ústech zbavila protest artikulované podoby. Bylo to jen vzteklé zaječení.

„Dal jsem jí tisíc dolarů,“ řekl Jasper.

„Za nefritový idol?“

„Pro její přítelkyni, která mě ho chtěla prodat. Sylvie mi slíbila, že mi ho přinese. Tehdy jsem jí důvěřoval. Ta záležitost s tisíci dolary mi měla posloužit k tomu, abychom se spřátelili.“

„Jak spřátelili?“

„Blízce. Usoudil jsem, že se z toho náš vztah přirozeně vyvine.“

Sellers kývl na Giddingse, a ten pustil ze Sylviiných úst ruku.

„Ty prolhaný mizero!“ křičela na něho Sylvie. „Stýkala jsem se s tebou, ale nedovolila bych ti, aby ses mě dotkl ani třímetrovou tyčkou. Chtěls, abych ti opatřila pár nefritových idolů z Crockettovy sbírky, a slíbils mi tisíc dolarů za kus. Tisícovku jsem od tebe dostala, až když jsem ti dala ten první. Byla bych je dostala oba najednou, ale Dean Crockett si tehdy dal ten druhý pod zámek.“

„Tak se mi to líbí,“ řekl Giddings a usadil se. „Posaďte se, vážení, udělejte si pohodlí.“

„To jsou mi věci!“ řekl Sellers usmívaje se.

„Je to naprostý výmysl,“ řekl Jasper s důstojnou tváří. „Vzhledem k tomuto obvinění budu trvat na tom, aby mi bylo umožněno spojit se se svým právníkem.“

„Nemáte nic proti tomu, abychom se zde porozhlédli?“ zeptal se Sellers.

„Proč?“

„Chceme se podívat, jestli se tu nepovaluje nějaký podobný nefritový idol.“

„Je to zbytečné.“

„A co tamten sejf?“

„Na tom je časový zámek. Dá se otevřít až zítra ráno v devět. Je to pro případ vloupání.“

„Nebude vám vadit, když se sem zítra ráno vrátíme a podíváme se, co v něm je?“

„Já… mohu vás ujistit, že tam žádný takový idol není.“

„A co někde jinde?“ zeptal se Sellers.

„Nemám nic proti tomu, abyste si to zde prohlédli,“ řekl Jasper. „Ujišťuji vás však znovu, že je toto obvinění zcela neopodstatněné a že veškeré pátrání bude naprosto bezvýsledné.“

Sellers zamířil ke stolu.

„Nemám co skrývat,“ řekl Jasper, „ale mám dojem, že je celý tento postup neoprávněný.“

„Myslím, že přihořívá,“ obrátil se Sellers na Giddingse. „Otevři ten stůl. Podíváme se.“

„Na to potřebujete oprávnění k prohlídce,“ řekl Jasper.

„Budu je mít cobydup,“ Sellers na to. „Dostanu je na základě toho, co jste zde říkal.“

„Ne, nedostanete,“ Jasper na to.

Sellers se podíval na Giddingse a svraštil čelo.

Giddings pohlédl na Sylvii.

Sylvie v tu chvíli zachytila nějaký signál od Jaspera a rozhodla se přejít k důslednému mlčení.

„Tak moment,“ řekl Sellers Giddingsovi. „Uvažujme chvíli. Náš špunt zde předtím byl a slízl to… Něco hledal… byl na špatné stopě. Měl vůz, ale kůň byl zapražen za vozem. Myslel si, že Sylvie je… moment. Skutečně si to myslel? Není přece prostoduchý. Po něčem se pídil.“

„A dostal nakládačku,“ dodal Giddings.

„O tom není pochyb,“ souhlasil Sellers. „Můžeme se o tom přesvědčit na vlastní oči.“

„Já o tom nic nevím,“ ohradil se Jasper. „Nemám s tím nic společného. Toho pána jsem nikdy předtím neviděl.“

„Ale byl zde s těmi policejními úředníky, ne?“ zeptal se Sellers.

„To souhlasí.“

„A vy jste jim řekl, že jste ho nikdy předtím neviděl?“

„Přesně tak.“

„Jasper tedy věděl, že je na ráně,“ obrátil se Sellers ke Giddingsovi. „Měl hodinu dvě na to, aby zametl. V celém tom kvartýru asi nenajdeme nic, co by mohlo posloužit jako usvědčující materiál.“

„Mohu vás ujistit, že nic takového vskutku nenajdete,“ řekl Jasper, „ale ne proto, že jsem zametl, jak jste to nazval.“

Sellers procházel místností rozhlížeje se kolem dokola.

Jasper s pocitem pevné půdy pod nohama mu připomněl: „Jenom s povolením k prohlídce, pane.“

„Mohu o ně telefonicky požádat a počkat zde na ně, abych měl jistotu, že se ničeho nedotknete,“ řekl Sellers.

Jasper se ušklíbl. „Jak je libo. Zkuste je dostat, jestli k tomu postačí ta informace, co máte.“

Sellers odkopl od stolu odpadkový koš. „Zdá se, že jste zlikvidoval spoustu spisů, když jste zjistil, že jste v úzkých,“ řekl.

Díval se do koše s roztrhanými obálkami a zmačkanými dopisy, a vtom mu něco padlo do oka. Rychle tam sáhl, chvíli šmátral a pak vytáhl nefritový idol. „No ne,“ řekl, „to jsou mi věci!“

Jasper na nefritového buddhu zíral, jako by nevěřil svým očím.

„Bouda!“ vykřikl. „To je bouda! Podstrčili jste to! Je to trik! Je to –“

Chvíli tak pokračoval, pak umlkl.

„To jsou mi věci,“ opakoval Sellers. „Bouda, říkáte? Můžete to povídat soudci… Vsadím se s vámi, že je to ta postrádaná soška z Crockettovy sbírky.“

Sylvie vyskočila z křesla. „Ty podvodníku! Ty mizero!“ ječela. „Říkals mi, že se o to postaráš. Telefonovals mi, že jsi odstranil všechny stopy a –“

„Kuš!“ zařval Jasper s takovou soustředěnou záští v hlase, že Sylvie nedokončila větu.

„To by bylo,“ usmál se Sellers radostně na oba dva. „To další už nás nezajímá. Všechno potřebné už o vás víme.“

Zvedl sluchátko, vytočil číslo policejní stanice a řekl: „Zde je Frank Sellers. Jsem u Mortimera Jaspera na adrese 6286 Carrolton Drive… Myslím, že je to přechovávač kradených věcí… Našli jsme u něho nefritový idol v odpadkovém koši. Je to zelený nefritový buddha s velkým rubínem vsazeným do hlavy. Myslím, že je to ten pohřešovaný Crockettův idol.

Je se mnou Giddings. Potřebuji vůz s rádiem a lidi, aby to zde uzavřeli. Jedu na stanici se Sylvií Hadleyovou a soukromým detektivem jménem Lam. Jakmile bude ten idol identifikován, učiním přísežné prohlášení a vyzvednu si povolení k prohlídce. Uvědomte paní Crockettovou, aby nám mohla idol identifikovat… Máte to? Fajn, tak to všechno dejte dokupy. Zde se to musí neprodyšně uzavřít, dokud se sem nevrátím s povolením k prohlídce. Myslím, že zároveň s tou loupeží budeme řešit případ Crockettovy vraždy.“

Sellers se obrátil ke Giddingsovi a řekl: „Ty jdi zavolat hlídkový vůz s radiotelefonním spojením, Thade. Řekni jim, ať z toho chlapa nespustí oči. Ať sebou hodí a ať mu případně dají náramky a zatknou ho za to, že ukradl cizí majetek, který měl ve svém držení – ale raději bych s tím počkal, až budeme mít pozitivní identifikaci. Hlavně těm hlídkařům řekni, aby ho bedlivě hlídali a nespustili z něho oči,“

Jasper byl ve tváři celý zelený. „Crockettova vražda,“ splynulo mu ze rtů. „Bože na nebesích!“

Sellers se otočil k Sylvii: „Vy půjdete se mnou, děvče.“

Ukázal palcem na mě a řekl: „Ty taky, Lame. A padáme. Thad zde bude mít za pár minut policejní vůz.“

KAPITOLA 19

Poldové z radiotelefonního auta převzali Jaspera. Když jsme přecházeli chodník, řekl jsem Sellersovi tlumeným hlasem: „Předpokládám, že budeš chtít, abych ti pomáhal, až budeš vyslýchat Sylvii Hadleyovou?“

„Pomáhal s čím?“ zeptal se Sellers.

„S výslechem Sylvie Hadleyové,“ já na to.

Potřásl hlavou a hlučně se zasmál. „Poslyš, špunte, přeháníš to. Tvá společnice Bertha Coolová tvrdí, že jsi chytrý hajzlík. Je to sporné a dalo by se o tom diskutovat, ale dej si pozor, aby ti to nestouplo do hlavy.“

„Chceš říct, že už mě nebudeš potřebovat?“

„Nepotřebuji od tebe ani to nejmenší. Hleď zmizet. Vrať se, odkud jsi přišel a… povím ti, co máš dělat.“

„Ano?“

„Ano. Řeknu ti to úplně konkrétně. Víš o nějakém dragstóru s celonočním provozem?“

„To bych řek. Takových je teď spousta.“

„Fajn. Zajdi si tam koupit mletý kamenec za čtvrt dolaru.“

„Za čtvrt dolaru dostanu spoustu mletého kamence,“ já na to. „Co s ním mám dělat?“

„Jdi domů, natoč do umyvadla vodu a všechen ten kamenec tam nasyp.“

„A co pak?“ zeptal jsem se.

„Pak do toho ponoř hlavu a nech ji tam, dokud nevystřízlivíš.“

S těmito slovy ode mě odcházel k Sylvii a Giddingsovi. Měl vynikající náladu. „Tak jedem, děvče,“ řekl Sylvii.

Nastoupili do policejního auta, Giddings usedl za volant a Sellers přibouchl dveře. „Koukej se ztratit, mrňousi,“ řekl mi na rozloučenou.

O tři bloky dál bylo benzinové čerpadlo. Zamířil jsem tam. Ujít ten kousek cesty pro mě bylo hotové utrpení. Pumpař mě na kreditní kartu naší firmy založil několika deseticenty, abych mohl zavolat Berthě.

„Kde k sakru jsi?“ pustila se do mě.

„Jsem u benzinové pumpy poblíž bloku 5800 na Carrolton Drive.“

„Co tam proboha děláš?“

„Jsem v maléru.“

„Pořád jsi v nějakém maléru. Co je to tentokrát?“

„Dva lumpové ukradli vůz naší agentury.“

„Jak to myslíš, že je ukradli?“

„Jak to říkám.“

„K čemu by tohle auto někomu bylo?“

„Nešlo jim o auto,“ já na to. „Chtěli mě odkázat na mé vlastní nohy. Potřebuji nějaký vůz, aby mě odvezl. Dostal jsem pořádnou nakládačku.“

„Zase?“

„Zas.“

„Kdes říkal, že jsi?“

„Na rozhraní osmapadesáté a Carrolton Drive.“

„Co dělat,“ řekla Bertha, „přijedu tam.“

„Jsem trochu od krve,“ já na to. „Mám v kanceláři kufřík s nějakými věcmi. Kdybys mi ho mohla přivézt, mám v něm čistou košili a mohl bych se převléct.“

„No jo,“ povzdechla si Bertha, „máš ho mít. Božínku, jestli je pravdivá nauka o převtělování, musels být v minulém životě kopacím míčem.“

„Nebo fackovacím panákem,“ řekl jsem a zavěsil.

Zavolal jsem Phyllis Crockettové; „Chystají se k tobě poldové. Budou chtít, abys identifikovala tu nefritovou sošku, která byla tuhle v noci ukradena. Identifikuj ji, ale jinak nemluv víc, než musíš. Řekni jim, že na mě čekáš, že jsem telefonoval a jsem už na cestě. Určitě jim to řekni.

„Až odjedou, nechoď v žádném případě ven. Zůstaň tam a čekej na mě, aťsi to trvá jak chce dlouho.“

Zavěsil jsem, abych jí nedal příležitost se vyptávat nebo dohadovat.

Bertha se objevila ani ne za půl hodiny.

„Bože můj, ty jsi ale zřízený,“ řekla.

„Říkal jsem ti to. Přineslas ten kufřík?“

„Ano.“

„Máš nějaké peníze?“

„Proč se k sakru ptáš, jestli mám peníze?“

„Moje jsou fuč,“ řekl jsem.

„Tak hele,“ Bertha na to, „máš právo nosit zbraň. Opravňuje tě k tomu zbrojní pas. Proč ji nenosíš, aby ses mohl bránit, a místo toho si necháváš od kdekoho namlátit?“

„Dobrá zbraň, jakou chci nosit, stojí šedesát až pětasedmdesát dolarů.“

„Proč si ji tedy neopatříš? Ale nepokoušej se ji zaúčtovat do nutných výdajů. Pořídíš si ji ze své výplaty, protože bude sloužit k tvé osobní ochraně.“

„V tom případě,“ já na to, „pokaždé, když mě někdo zmlátí a vezme mi bouchačku, dostanu se nakupováním bouchaček na mizinu.“

„Co se dá dělat,“ připustila Bertha bez špetky soucitu. „Ty teď potřebuješ vůz, a jak já se dostanu domů?“

„Máš zde telefon,“ řekl jsem. „Než se převléknu, zavolej si taxík.“

„Zavolat si taxík! Proč si… Za koho mě máš?“

„Zavolej si taxík,“ řekl jsem, „a připiš to na účet paní Crockettové. Jestli chceš, zavolám ho pro sebe a zaplatím ho, ale budu potřebovat nějaké peníze.“

Bertha neochotně sáhla pro peněženku, odpočítala pět dolarů a řekla: „S tím můžeš vystačit do rána… Nebudu ti celou noc dělat řidiče a jezdit s tebou po všech čertech. Co se vlastně stalo s autem naší agentury?“

„Zítra ráno, možná že i dřív se o něm dozvíš od policie. Nebude se jí líbit, že je zaparkováno u hydrantu.“

„Myslíš, že je zaparkují u hydrantu?“ zeptala se.

„Na sto procent.“

„Jsou s tebou samé nepříjemnosti,“ povzdechla si Bertha a vmáčkla se do telefonní budky, aby zavolala taxi.

Šel jsem s kufříkem do umývárny, převlékl jsem se, smyl si z obličeje zaschlou krev a prohlédl si v nerovném zrcadle opuchlou tvář.

Když jsem vyšel z umývárny, byla už Bertha s taxíkem pryč.

Pumpař se tvářil dost účastně. „Vy jste měl zřejmě nehodu,“ řekl.

„Přesně tak.“

„Co máte s autem?“

„Úplný vrak,“ já na to.

Zkontroloval jsem benzín v autě, s kterým přijela Bertha. Nádrž byla do poloviny plná.

Vracel jsem se po Carrolton Drive a za jízdy jsem se podíval na Jasperův dům. Stálo u něho policejní auto.

Pořád ještě hlídali Jaspera a čekali, až se vrátí Sellers s povolením k prohlídce.

Zajel jsem asi o půl bloku dál a zaparkoval.

Když jsem si všechno srovnal v hlavě, pochopil jsem, že během našeho rozhovoru Jasper jen předstíral, že někde v domě zvoní telefon. Ve skutečnosti šel sám zatelefonovat svým pohůnkům a řekl jim, aby přijeli a postarali se o mě.

Aby to časově zvládli, museli být někde poblíž. Byl jsem si téměř jist, že čekají jen na bezprostřední pokyn a sledují cvrkot okolo domu. Rozhodl jsem se tedy kontrolovat poznávací značky aut zdržujících se v sousedství Jasperova domu.

Upoutalo mě auto, které přijíždělo po Carrolton Drive a u Jasperova domu zpomalilo.

Rozjel jsem se za ním a sledoval je asi čtyři bloky. Byl to poslední model sedanu s poznávací značkou NFE 799. Vpředu seděli dva muži. Byli to velcí chlapi a nemohl jsem se zbavit dojmu, že ten u volantu mě kopal do žeber, když jsem ho chytil za nohy a stáhl na zem.

Zabočili vpravo na Třiapadesátou. Já jsem se tam otočil do protisměru, vrátil se k místu, kde jsem byl předtím, a vyčkával jsem.

Asi za pět minut se auto zas objevilo a já jsem se pustil za ním. Tentokrát zajelo k čerpací stanici a zastavilo. Habán, co seděl u volantu, vstal a zašel do telefonní budky. Zaparkoval jsem o půl bloku dál.

Habán za chvíli vyrazil z budky, naskočil do vozu a rychle se rozjel. Pustil jsem se za ním a držel se ho v bezpečné blízkosti.

Objeli blok, dostali se zase na Carrolton Drive, zahnuli doleva a jeli k Jedenašedesáté. Zabočili na ni a po chvíli zajeli na příjezdovou cestu po levé straně.

Zapamatoval jsem si ji, jel jsem Jedenašedesátou o dva bloky dál, obrátil se do protisměru a vracel se.

Auto stálo na příjezdové cestě a oba muži byli u dveří malého bungalovu. O chvíli později vešli dovnitř a v bungalovu se rozsvítilo.

Zaparkoval jsem a spěšně zamířil k sedanu na příjezdové cestě.

Navlékl jsem si rukavice a vzal za kliku. Dveře nebyly zamčeny.

S pomocí tužkové baterky jsem si vnitřek auta prohlédl.

Vůz byl přihlášen na jméno Lyle Fergusona, bytem v čísle 9611 na Jedenašedesáté.

Otevřel jsem přihrádku vedle přístrojové desky a našel tam půllitrovou láhev whisky, ze dvou třetin vyprázdněnou.

Vzal jsem láhev za hrdlo, zavřel přihrádku i dveře auta, vrátil se k Berthině vozu a vylil whisky do stružky. Potom jsem láhev opatrně položil na podlážku. Uvázal jsem okolo hrdla provázek, abych ji mohl držet a nesmazal případné otisky prstů. Pak jsem jel domů.

Drže prázdnou láhev za provázek, vstoupil jsem do bytu a začal ho obracet vzhůru nohama. Vytáhl jsem zásuvky a vysypal jejich obsah na zem, vyházel věci z lékárničky, stáhl z věšáků obleky a obrátil jim kapsy naruby, z postele jsem stáhl prostěradlo a překlopil matraci. Když jsem dílo zkázy dokončil, zajel jsem do dragstóru poblíž nájemního domu Crockettových.

Odtud jsem zavolal Phyllis Crockettové: „Budu potřebovat dostat se k výtahu. Kolem vrátného už nějak proklouznu. Postarej se, abych se rychle dostal nahoru. Nech pro mě všechno otevřené.“

Došel jsem k nájemnímu domu a počkal, až šla dovnitř parta lidí, kteří tam podle všeho bydleli. Ve chvíli, kdy vcházeli do dveří, jsem se k nim připojil. Jeden pán si mě všiml a přidržel mi dveře.

Poděkoval jsem mu, sáhl jsem pro cigaretu, požádal ho o oheň a šel s ním k výtahu, tak abych ho měl mezi sebou a nočním vrátným.

Parta vystoupila v patnáctém poschodí, já jsem pokračoval do dvacátého.

Dveře předpokoje byly otevřeny.

Zmáčkl jsem odkryté tlačítko a přivolal výtah z horního apartmá, nastoupil jsem a vyjel nahoru.

Phyllis na mě Čekala.

„Máš zde někoho?“ zeptal jsem se.

„Jsem úplně sama,“ řekla. „Proboha! Co se ti stalo, Donalde?“

„Měl jsem nehodu.“

„Jakou?“

„Někteří lidé si mě spletli s fackovacím panákem,“ já na to. „Zabralo mi to nějaký čas, než jsem je přesvědčil, že se mýlí.“

„Donalde, měl bys zajít k doktorovi.“

„Doktor by měl zajít ke mně,“ řekl jsem a pokusil se o úsměv, jenže moje značně znetvořená tvář ho změnila v grimasu.

„Kolik je hodin?“ zeptal jsem se.

Podívala se na hodinky. „Dvanáct minut po půlnoci.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Co tím chceš říct?“

„Dvanáct minut po jedenácté,“ řekl jsem.

„Jak to myslíš, Donalde?“

„Jdou ti špatně hodinky,“ já na to. „Je dvanáct minut po jedenácté.“

„To není možné, Donalde. Dívala jsem se na televizi a… hodinky mám určitě v pořádku.“

„Přišel jsem dvanáct minut po jedenácté,“ trval jsem na svém.

Chvíli mě pozorovala, pak se usmála a řekla: „Tak dobře. A teď mi řekni, co to máš s obličejem.“

„Myslím, že přihořívá,“ řekl jsem místo odpovědi.

„V jakém smyslu?“

„Řekl bych, že se policie chytá případ objasnit.“

„Policie?“

„Vždy jen policie,“ já na to. „Nedělej nikdy nic, co by mohlo policii bránit v tom, aby dosáhla uznání – to je v mém oboru věta platná bez dokazování… Nikdo mě nevolal?“

Zavrtěla hlavou.

„Má společnice Bertha Coolová mě nepotřebovala?“

„Ne.“

„No nic, asi jsme –“ a vtom mě přerušilo zazvonění telefonu.

Kývl jsem na Phyllis.

„Bude-li se někdo ptát, jestli jsi tady, co mu mám říct?“ zeptala se.

„Řekni, že jsem zde.“

Zvedla sluchátko a pak se obrátila ke mně. „Tvoje společnice paní Coolová. Chce s tebou okamžitě mluvit. Prý je to naléhavé.“

Vzal jsem sluchátko. „Donalde, hledá tě Frank Sellers.“

„Kde je?“

„Na stanici. Říká, že mu máš ihned zavolat. Já se mám s tebou spojit a postarat se, aby ses mu okamžitě ohlásil.“

„O.K., Bertho, zavolám mu,“ uklidnil jsem ji.

„Doufám, že víš, co děláš, Donalde,“ řekla Bertha. „Zdá se, že Franka něco silně znervózňuje.“

„Franka pořád něco znervózňuje,“ já na to. „Zavolám mu.“

Zavěsil jsem, kývl na Phyllis a řekl: „Volám policii.“

Chtěl jsem oddělení vražd. Ozval se Frank Sellers.

„Kurvafix, kde jsi, Donalde?“

„V Crockettově apartmá. Radím se se svou klientkou.“

„Jak už jsi tam dlouho?“

„Něco přes hodinu. Proč?“

„Chci s tebou mluvit.“

„Měl jsi možnost,“ já na to, „ale řekls mi, abych koukal zmizet. Tak jsem zmizel.“

„Teď si tě zas najdu.“

„Jsem zde nahoře.“

„To rád slyším. Hned jsem tam,“ řekl Sellers, „a řekni té lejdy Crockettové, ať to zařídí, abych se tam dostal tím výtahem bez zbytečných komplikací, nebo z toho udělám kůlničku na dříví… Mám dojem, že šiješ nějakou boudu, a jestli je to tak, osobně si tě vezmu do parády a dám ti lekci, na kterou nikdy nezapomeneš.“

„Neodvážil by ses mi takhle vyhrožovat, kdyby mě byli bezmála neodpočítali dva hajzlové,“ ohradil jsem se rozhořčeně.

Ve sluchátku bylo slyšet zvuk podobný sípáni člověka, kterého někdo škrtí.

Zavěsil jsem.

Phyllis Crockettová, která rozhovor sledovala, se na mě úzkostně podívala. „Oč jde, Donalde?“ zeptala se. „Máš to u poldů špatné?“

„U poldů to mám pořád špatné,“ já na to. „Je to chronické. A zákonité. Frank Sellers je na cestě sem. Možná bude mít někoho s sebou. Chce se sem dostat bez komplikací. Radši zavolej do vrátnice, ať ho pustí a někoho s ním pošlou, aby odpadly problémy s výtahem.“

„Donalde, jsem povinna pouštět sem takhle kdykoli v noci policii?“

„Dnes v noci ano.“

„Donalde, dám ti na obličej horký obklad s habrovou tinkturou. Aťsi přijde kdo chce.“

„To je nápad,“ já na to. „Rozlož okolo plno ručníků, aby to vypadalo, že máš se mnou co dělat už asi hodinu, a naskytne-li se ti příležitost, dej Franku Sellersovi najevo rozhořčení, že se policie nedokáže postarat o ochranu občanů, jak o tom svědčí můj případ.“

„Nedostane zlost?“ zeptala se.

„To víš, že dostane. Strašně se na tebe naštve. Ale čím víc příležitostí budeme mít, abychom ho vyvedli z míry, tím méně se bude moci na něco soustředit.“

„Na něco je právě teď naštvaný?“

„Trefně řečeno,“ já na to. „To něco jsem já.“

KAPITOLA 20

Poldové se dostavili přesně podle časového plánu. Byli naštvaní, pořádně naštvaní, ale také vyplašení.

„No, to bych si dal říct,“ řekl Giddings, když vstoupili do apartmá, „nádherný obraz domova… Lame, poskytují ti klienti pokaždé první pomoc?“

„Tenhle luxus jsem nemohl předvídat.“

„Ponechejme stranou obklady i repliky. Vstávej. Chceme s tebou mluvit.“

Phyllis se ke mně sklonila a odstranila mi z obličeje horký obklad s habrovou tinkturou. Vzpřímeně jsem se na gauči posadil.

„Poslyš, Donalde,“ řekl Frank Sellers, „mám k vašemu týmu sympatie. Jsi vychytralý hajzlík, ale pořád Thadu Giddingsovi říkám, že nepodfoukneš chlapa, když s tebou hraje poctivou hru.“

„Kdo koho podfoukl?“ zeptal jsem se.

„Promluvila Sylvie Hadleyová,“ řekl Giddings.

„To je dobře,“ já na to. „Počítal jsem s tím.“

„Takže s celou tou věcí to bylo úplně jinak, než jsi nám řekl, žes to vykoumal, a ty to po čertech dobře víš. Mortimer Jasper chtěl mít ty dva idoly. Jeden Sylvie sebrala a dostala od něho tisíc dolarů. Stejně to mělo skončit s tím druhým buddhou.“

„Pane na nebesích,“ řekl jsem s co nejnevinnějším výrazem v tváři, „chcete říct, že hlavním strůjcem byl Mortimer Jasper, kdežto Sylvie byla jen nástrojem?“

„Přesně tak,“ řekl Sellers shovívavě. „Teď se dostaneme k něčemu velmi, velmi zajímavému.“

„K čemu?“ zeptal jsem se.

„Jasper vyvádí. Tvrdí, žes mu ten idol nastrčil do odpadkového koše; žes ho předtím ukryl někde na verandě, a zatímco jsme u něho byli zaneprázdněni vyšetřováním, dostal ses k odpadkovému koši a podařilo se ti ho tam šoupnout.

Jak teď o tom přemýšlím, vzpomínám si, že ses kolem toho koše skutečně ochomýtal, a mám dojem, že jsem zaslechl zaharašení papírů, jako by do nich spadl nějaký předmět.

Jasper tvrdí, žes našel idol ukradený tuhle v noci, vydával ho za ten, co zmizel před třemi týdny, a pak jsi to všechno přišil jemu. Bere si právníka a vyhrožuje nám soudem za neoprávněné zatčení, svévolné obtěžování, falešné obvinění a nevímco ještě.

Jak se ukazuje, ten hajzl má spoustu protekčních politických styků a jeho právníci se s tím nepárají. Thad a já jsme byli předvoláni na devátou ráno k šéfovi a vypadá to na pěkný průser.“

„Není divu, že Jasper svaluje vinu na někoho jiného,“ řekl jsem, „a vy máte, pánové, velké štěstí, že jste mě měli s sebou, protože jinak by prohlásil, že jste to narafičili vy.“

„Je na to jedna odpověď,“ řekl Sellers, „jediná odpověď. Sylvie Hadleyová tvrdí, žes našel idol, který ukryla v kameře Lionela Palmera.“

Chvíli jsem nic neříkal a Sellers i Giddings na mě mlčky zírali jako na viníka.

„Takže,“ přerušil ticho Sellers, „chceme ten idol, Donalde, a to okamžitě. Tím pádem máme odpověď na otázku, jak je to s Mortimerem Jasperem, a můžeme přistoupit k uzavření tohoto případu. Jinak můžeš tvrdit, žes s námi zacházel jako se zelenáči, a to je pro nás riskantní.

„A vynese-li se ven, žes na nás zkoušel nějaké triky, vlastnoručně si to s tebou vyřídím tak, že ti sebelepší obklady nebudou nic platné – a ber to jako slib!“

„Nechápu, jak můžete věřit takovému šejdíři,“ povzdechl jsem si. „Kdybych u toho nebyl a kdyby Jasper obvinil z podstrčení toho idolu Giddingse, ty by ses ho, Sellersi zastal. Protože však obviňuje mne, ženeš se sem uprostřed noci… O.K., pojedeme pro idol.“

„Kam?“

„Do mého apartmá.“

„Tak jdem,“ řekl Sellers.

„Mohu ho přinést hned po ránu a –“

„Řekl jsem, jdem.“

Vstal jsem a zapnul si u krku límeček košile. „Slyšelas: jdem,“ řekl jsem Phyllis.

„Ano, slyšela, Donalde,“ ona na to. „Nebude ti chůze vadit?“

„Kdepak, už jsem v pořádku.“

„Budeš mít na oku monokl,“ řekla.

„To nic,“ já na to. „Mám monokl každou chvíli – momentálně mi dělá starost, jestli nemám zlomené žebro. Asi bych si měl dát stáhnout hrudník.“

„Zavolám ti doktora, Donalde, a –“

„No tak, jdem,“ řekl Sellers. „Donald nám dá ten idol.“

„Tak moment,“ já na to. „Neřekl jsem, že ho dám vám. Věcně vzato patří paní Crockettové a –“

„Je to doličný předmět a ty to víš,“ skočil mi do řeči Sellers. „Nemáš právo s ním disponovat.“

„Ale tohle není ukradený majetek,“ namítl jsem.

„Jak to myslíš?“

„Sylvie mi řekla, že Dean Crockett chtěl, aby si ho vzala.“

„Jo,“ poznamenal Giddings. „Myslela si, že jí to sbaštíme, ale vystačila s tím tak dvě minuty.“

„Řekla mi to a já jsem jí věřil.“

„Starou belu věřils,“ řekl Giddings. „Dohodla se s tebou. Měls jí to věřit, a ona by si nechala pro sebe tenhle druhý důkaz, že –“ Vtom se zarazil.

„Nic už neříkej, Thade,“ přerušil ho Sellers. „Pojeďme pro ten idol.“

Giddings se do mě zabodl pohledem, pak řekl: „O. K:, zajedeme do jeho apartmá a idol si vezmeme. Nebudeme-li ho mít v rukou do deseti minut, dáme mrňousovi pořádně zabrat.“

Sjeli jsme výtahem dolů. Phyllis Crockettová se na mě s účastí dívala.

„Já se vrátím,“ řekl jsem jí. „Nechoď spát a zařiď to tak, abych se dostal nahoru.“

„Jestli od něho ten idol nedostaneme, stráví noc v nemocnici,“ řekl Giddings.

„Tak pohni kostrou, mrňousi,“ poznamenal Sellers netrpělivě, popadl mě za límec pláště a strčil mě do hlavního výtahu. Venku čekalo policejní auto.

Oba poldové se mnou beze slova jeli domů.

Vyjeli jsme k mému apartmá. Otevřel jsem dveře a postavil se vedle nich. „Račte vstoupit, pánové,“ řekl jsem a rozsvítil světlo.

Vešli dovnitř a vzápětí zůstali stát.

„Do hajzlu!“ řekl Sellers.

„Copak?“ zeptal jsem se.

Stoupli si stranou, abych viděl dovnitř.

„Kristepane, někdo mi z toho udělal kůlničku na dříví!“ vyjekl jsem.

Sellers a Giddings si vyměnili pohledy.

Vrhl jsem se ke stolu a smutně hleděl na vypáčený zámek.

„Je pryč,“ konstatoval jsem.

Sellers zavrtěl hlavou. „Mohls přijít na něco lepšího, špunte.“

„Co tím chceš říct?“ vyletěl jsem. „Snad mám také nějaká práva! Někdo mi obrátil byt naruby, kdovíco ukradl, a vy zde klidně stojíte a jen koukáte. To, že jsem soukromý detektiv, neznamená, že to musím prostě jen vzít na vědomí. Když už vedete řeči o soudních řízeních, sám o jedno požádám.

Snad už je načase, abyste mě přestali honit z místa na místo a začali pátrat, kdo vyraboval tohle apartmá.“

Sellers se podíval na Giddingse. „Na tom něco je,“ řekl. „Zavoláme sem snímače otisků, aby to obhlídl.“

Giddings se neupřímně, jízlivě zasmál. „A budeme ztrácet další čas?“

„Ověříme si to,“ řekl Sellers.

Zvedl sluchátko a zavolal na stanici.

Než se objevil snímač otisků, padla mi do oka ta prázdná láhev od whisky na kuchyňské výlevce.

„Tamto není moje,“ řekl jsem. Co?“

„Ta láhev tam.“

Sellers se obrátil ke Giddingsovi: „Náš mrňous možná mluví pravdu. Příležitostně si s nějakou slečnou ťukne, ale chlastu se neoddává. Sázím se, že ve svém apartmá nikdy neměl jedinou láhev.“

Potom dal pokyn snímači otisků: „Podívejte se na to.“

Snímač posypal láhev práškem. „Je na ní spousta sotva znatelných otisků,“ řekl.

„Tak pořiďte nějaké snímky a porovnejte to s Donaldovými otisky.“

Vzali mi otisky prstů a poprášili celé apartmá, ale až na láhev od whisky našli všude pouze otisky mých a uklízeččiných prstů.

„Vypadá to na švindl,“ řekl Giddings.

„Ovšemže to tak vypadá,“ souhlasil Sellers, „ale nepřehlížíme nic, co se nabízí, zejména ze strany tohohle člověka. Jak říkám, má za ušima.“

„To si jen myslí,“ řekl pohrdavě Giddings. „Však já už mu zatnu tipec.“

„Hod sebou, skrčku,“ obrátil se Sellers ke mně, „pojedeš na stanici.“

„Myslím, že jsme z láhve získali dostatek otisků. Je jich tam požehnané množství a budou se muset roztřídit.“

„Ti chlápci, co si mě vzali na mušku, to tedy byly bedny. Jednoho z nich bych mohl identifikovat podle fotografie.“

„Fajn, mrňousi, vyjdeme ti všemožně vstříc,“ řekl Sellers.

Asi v půl druhé jsem na jednu z policejních fotografií ukázal. „To bude asi on,“ řekl jsem Giddingsovi.

Giddings se tvářil skepticky. „No jo, ty filuto,“ řekl, „porovnáme otisky prstů.“

Uplynulo asi deset minut, a v chování inspektora Giddingse nastala náhlá změna.

„Co je s těmi otisky?“ zeptal jsem se.

Giddings se na mě podíval a udiveně zakroutil hlavou. „Souhlasí,“ řekl. „Na láhvi jsou otisky prstů toho chlapa. Asi mluvils pravdu.“

Úlevou jsem vydechl. „Takže teď víme, kam se ten idol, co jsem měl u sebe, poděl.“

„Jsou tam ještě nějaké jiné otisky,“ podotkl Gidďings. „Neukvapujme se.“

„Ať je po vašem,“ já na to. „Pokud jde o mě, jsem občan, kterému vykradli byt, a rád bych viděl policii něco dělat.“

„Neflákáme se,“ řekl Giddings. „Jen žádnou netrpělivost.“

Asi dvacet minut mě nechali na pokoji, pak se Giddings a Frank Sellers zase objevili.

„Myslím, že jsme ty chlapy identifikovali, špunte,“ řekl Sellers.

„No a?“

„Ten, kterého jsi identifikoval, se jmenuje Ferguson. Je propuštěn na podmínku a bydlí v čísle 9611 na Jedenašedesáté. Pravidelně se hlásí svému kurátorovi a má dobrý flek u nějakého televizního koncernu. Je odborník na elektroniku a v podmínce si vede dobře.

Jenže v době, kdy byl ve vězení, přišel do styku s nějakým Jimmym Lenoxem, který má přezdívku „Lenox odvedle“, protože pokaždé, když ho chtěli za něco sbalit, se zapřísahal, že byl v té době ve vedlejším okresu, a na tom to obvykle uvázlo.

Máš kliku, Donalde, že na té láhvi jsou také otisky Lenoxových prstů. Znamená to, že jsou ve spojení, a když se ti dva dají dokupy, mohl by ses vsadit, že mají něco za lubem.

Kromě toho Ferguson bydlí blízko Mortimera Jaspera. Takže jsme možná na něco kápli.“

Přikývl jsem.

„Vzhledem k okolnostem by bylo dobré, kdybys podal na Lenoxe a Fergusona stížnost pro podezření z vloupání a současně nám dal přísežné prohlášení, na jehož základě bychom dostali povolení k prohlídce.“

„Proč bych to dělal?“ řekl jsem. „Proč to nepodniknete na vlastní triko?“

„Podívej se, Donalde,“ řekl Sellers téměř prosebným hlasem, „jsme v tom až po uši. Dali jsme na tvá tvrzení a… zkrátka, všechno je čím dál zamotanější. Chtěli bychom to vyřešit, ale dál už nebudeme riskovat. Hele, ty jsi normální občan a zároveň soukromý detektiv. Někdo se vloupal do tvého bytu a ty si myslíš, že pachatele znáš. Buď kámoš, napiš stížnost a přísežné prohlášení, abychom se mohli prokázat povolením k prohlídce.“

„Ani nevím, jestli k tomu budu mít chuť. Pořád mě dnes někdo honí z místa na místo.“

„Hele, neměj to Thadovi za zlé,“ řekl Sellers. „Je to jinak dobrý, rázný, přímočarý polda, který tě dnes možná trochu pozlobil.“

„Od něho jsem ještě nic neslyšel,“ já na to.

Giddings se zhluboka nadechl. „Možná jsem se tě dnes nějak dotkl, Lame,“ řekl, ale tvářil se jako při trhání zubů.

„Tak pohněte kostrou,“ řekl jsem, „jdem na to.“

KAPITOLA 21

V půl třetí přijely k domu 9611 na Jedenašedesáté bez velkého hluku policejní vozy. Uplatnil se při tom osvědčený postup. Řidiči vypnuli zapalování na kraji bloku a dojeli na místo setrvačností a s použitím ruční brzdy, aby neupoutali pozornost brzdovými světly. Osádky vystoupily, aniž za sebou zabouchly dveře. Měly těžký perlík a zakřivené tyče, aby mohly rychle vypáčit dveře. Část poldů obešla dům a zůstala vzadu, Sellers a Thad Giddings zamířili ke vchodu.

Chvíli zvonili, pak se uvnitř rozsvítilo a za dveřmi se ozval hlas: „Kdo je to?“

„Policie,“ řekl Sellers. „Máme povolení k prohlídce. Otevřete.“

„Jděte k šípku, nic na mě nemáte,“ ohradil se hlas.

„Otevřete. Máme povolení,“ opakoval Sellers.

„Žádné povolení nemůžete mít. Nic jsem neudělal.“

„Otevřete ty dveře, nebo je vyrazíme,“ pohrozil Sellers.

Dveře se otevřely.

Objevil se v nich vysoký muž v tílku. Byl o půl hlavy vyšší než Sellers a měl mohutnou postavu.

Giddings mě postrčil dopředu. „Už jste někdy toho člověka viděl?“ zeptal se Sellers a namířil kužel světla z baterky na mou a jeho tvář.

„V životě jsem toho člověka neviděl,“ řekl habán, „a nepřeji si, abyste mě v tuhle noční hodinu tahali z postele a dávali mi nějaké otázky. Jděte si hrát na jiný písek. Já jsem čistý a –“

„Čistý, jo?“ Sellers na to., Je to ten chlap, Donalde?“

„To je on,“ řekl jsem bez zaváhání.

„Nikdy jsem toho mrňavého parchanta neviděl,“ protestoval vazoun.

„O. K:, Fergusone,“ řekl Sellers, „jdeme dovnitř. Máme povolení. Je zde ještě někdo?“

„Nikdo.“

Z druhé strany domu přicházel nějaký hluk a vzápětí jeden z poldů, kteří měli za úkol střežit zadní vchod, přiváděl muže menší postavy, který měl pod pláštěm kalhoty a tílko, ale košili už si nestačil vzít.

„Zadrželi jsme tohohle chlápka při pokusu vyklouznout zadem ven,“ řekl polda. „Podívejte se, co měl v kapse pláště.“

Byl to zelený nefritový buddha se zářícím rubínem na čele.

Vazoun v tílku zaklel, otočil se a chtěl zdrhnout.

Sellers mu sevřel šíji. Chlap dopadl na zem tak těžce, až se otřásl dům.

„Padáme,“ řekl Sellers, „pohyb. Obrátíme to tady vzhůru nohama.“

KAPITOLA 22

Mé hodinky ukazovaly půl čtvrté. Představa, že bych měl jít domů, mi působila přímo fyzickou bolest. V duchu jsem viděl matraci, která se bude muset srovnat a dát na místo, postel, která se bude muset ustlat, a jako bych už slyšel zvonit nejpozději v osm ráno telefon, kterým mě volá Bertha. Pár hodin spánku nemohlo všechny ty nepříjemnosti vyvážit.

Myslel jsem na to, jak Phyllis čeká. Nedá se nic dělat.

Zavolal jsem taxi a zajel do sauny. Pracně jsem ze sebe všechno stáhl, zabalil do prostěradla a odbelhal do místnosti s horkým vzduchem.

S nevylíčitelným prožitkem blaha jsem se uvolňoval a cítil, jak mi teplo proniká do svalů a bolest ustupuje.

Lázeňský, který mi dával na hlavu žínky namočené ve studené vodě, přinesl sklenici vody a řekl: „Venku je nějaký polda a chce s vámi mluvit. Jmenuje prý se Sellers.“

„Pusťte ho.“

„Sem nemůže. Má na sobě šaty a za pár minut by z něho pot jen lil.“

„Tak mu řekněte, že nemohu jít ven. Nastydl bych.“

Lázeňský odešel.

Neuplynulo ani pět minut, a objevil se krajně naštvaný Frank Sellers.

„Hele, píďo,“ řekl, „kdo má na tebe k sakru čekat?“

Odložil na židli plášť a vázanku.

„Copak to dělám naschvál?“ já na to. „Potřebuji se zbavit bolesti svalů a nemohu takhle jít ven na studený vzduch. Co vlastně chceš?“

„Párkrát jsi s námi sehrál pěknou habaďůru. Nevím, jak jsi k tomu přišel, a nebudu se snažit to zjistit, protože jsme na tom dobře. Ten sejf jsme otevřeli a Ferguson a Jimmy Lenox se přiznali. Mortimer Jasper byl – teď už to můžeme říct v minulém čase – jedním z největších přechovávačů kradeného zboží u nás. Pracoval s vybranou klientelou, přičemž sháněl jen věci, pro které měl předem jistého zákazníka. Dělal nám to přímo před nosem, aniž jsme vůbec tušili, co se děje.

Budiž ti tedy mnohé odpuštěno. Mám však dojem, že s tím případem vraždy jsi o něco před námi.

Tu věc má pod palcem naše oddělení a já nemohu připustit, abychom v téhle záležitosti pohořeli. Potřebuji se dozvědět, co o tom víš ty, a pak se vytratím a nechám tě na pokoji.“

„Pokud jde o tu vraždu,“ řekl jsem, „jsi příliš zaujatý, a to tě svazuje.“

„Ba ne, nejsem,“ on na to. „Ale jedno ti řeknu. Ten šíp nemohl být vystřelen odnikud odjinud než z ateliéru Phyllis Crockettové. Mohlo k tomu dojít jen v době, kdy tam Phyllis Crockettová a Sylvie Hadleyová byly spolu – a Sylvie Hadleyová viděla konec té foukačky ve chvíli, kdy ji Phyllis Crockettová zaměřovala z koupelny… Na tomto důkazu lze založit obvinění prvního stupně z vraždy.“

„Fakt?“ zeptal jsem se.

Sellers se začínal potit. Vytáhl z kapsy u kalhot kapesník a otřel si čelo. „Kurvafix, nepolemizuj se mnou,“ řekl. „Pověz mi, co víš, ať už odsud mohu k sakru vypadnout.“

„Vycházíš ze špatných předpokladů,“ řekl jsem.

„Jak to myslíš?“

„Tvrdíš, že jediným místem, odkud mohl být šíp vystřelen, je ateliér Phyllis Crockettové.“

„No a? Co se ti na tom nezdá?“

„Nic. Z koupelny nemohl být šíp vystřelen.“

„Jsi cvok? Vzali jsme tu zatracenou foukačku do Crockettová kabinetu, abychom to vyzkoušeli, ale není kam si tam s ní stoupnout, i kdyby ses co nejvíc vyklonil z okna, natož vystřelit šíp tak, aby zasáhl Crocketta do hrudi; souhlasím s tebou, že druhý šíp, který uvázl u stropu, by mohl vystřelit někdo od okna kabinetu. Jenže i tak by měl s foukačkou problémy – je delší než půl druhého metru a –“

„Jaké má rýhování?“ zeptal jsem se.

„Co tím myslíš?“ zeptal se Sellers.

„Tak zavolej na oddělení balistiky,“ řekl jsem. „Je to jako se střelou. Střela, která vyšla ze zbraně, se identifikuje porovnáváním rýhování, drážek, polí, rozteče a –“

„Jsi cvok,“ skočil mi do řeči Sellers. „Foukačka nemá drážky.“

„Poslyš, Franku, chceš snad říct, že podle stop na šípu nelze poznat, zda byl nebo nebyl vystřelen z určité foukačky?“

„Ovšemže ne.“

„Jak tedy k sakru můžeš vědět, jestli byly ty šípy vystřeleny z Crockettovy foukačky?“

Sellers se na mě podíval, něco chtěl říct, rozmyslel si to, otřel si kapesníkem čelo a zátylek pod límcem košile, znovu se na mě podíval a řekl jen: „Pacholku!“

„Jak víš, že vyšly z té foukačky?“ opakoval jsem otázku.

„Nevím to,“ řekl Sellers po chvíli.

„Takže se tu nabízí zajímavá možnost,“ řekl jsem.

„Ne, moment, Donalde. To dá přece rozum, že musely vyjít z té foukačky.“

„Jak to, že to dá rozum?“

„Foukačky se přece nevyrábějí ve velkém. Každá je originál a šípy se zhotovují tak, aby se hodily k určité foukačce. Tak je tomu i v tomto případě. Jsou to šípy, které Crockett přivezl z Bornea. Byly k vidění v jeho sbírce. Nelze je jen tak jednoduše zaměnit za jiné.“

„Proto si myslíš, že musely vyjít z té foukačky?“

„Jasně.“

„Jak to?“

„Protože byly zhotoveny tak, aby padly k té foukačce.“

„Jestliže ovšem šípy byly zhotoveny tak, aby padly k nějaké foukačce, pak by bylo možné zhotovit nějakou foukačku, aby se hodila k šípům,“ řekl jsem.

Sellers si utřel kapesníkem ruce, přejel jím čelo a zátylek a řekl:“ K sakru, musím už odsud vypadnout.“

„Co ti v tom brání?“ zeptal jsem se.

„Ty.“

„Jak to?“

„Protože nemluvíš o tom, co víš.“

„Moje otázky ti nic neříkají?“

„No dobrá,“ on na to, „tak pokračuj a ptej se. Ale ty šípy byly vystřeleny z Crockettovy foukačky. Musely z ní být vystřeleny, říkej si co chceš.“

„Jsi o tom přesvědčen?“

„Ovšemže jsem.“

„Šíp, který uvázl v té dřevěné skříňce, pronikl pěkně hluboko,“ řekl jsem.

„To souhlasí. Pořádně hluboko.“

„Domníváš se, že ho vystřelila paní Crockettová světlíkem toho nájemního domu?“

„Musela. Jedině tudy se tam mohl dostat. Podívej se, v jakém úhlu tam vězí, a zjistíš, že ukazuje přímo k oknu koupelny. Jiné místo, odkud by mohl být vystřelen, tam není.“

„Nezačínej vylučováním nemožného. Nejdřív bys měl uvážit možnosti. Nezkusils jeden ten šíp vzít a vystřelit z foukačky, aby ses přesvědčil, jak hluboko může vniknout do dřeva?“

„Proč bych to měl zkoušet?“

„Mohlo by to být užitečné.“

„Je tam dřevo, je tam šíp. Šíp vnikl do dřeva. Na tom se nedá nic oddiskutovat, píďo.“

„Nesnažím se to oddiskutovat,“ já na to. „Jenom ti říkám, že podle mého názoru Phyllis Crockettová sotva asi mohla vystřelit šíp na takovou vzdálenost a dosáhnout, aby pronikl tak hluboko do dřeva. Myslím si, že ani ty bys to nedokázal, dokonce ani na vzdálenost pouhého jednoho metru.“

„Nač tedy narážíš?“ zeptal se se zřejmým podrážděním.

„Narážím na to, že ti stačil pohled na foukačku zhotovenou k vystřelování šípů a na šíp zhotovený ke střelbě z foukačky, abys došel k předčasnému závěru, že tenhle šíp byl vystřelen z tamté foukačky. Já si myslím, že nevyletěl ze žádné foukačky.“

„Odkud tedy podle tebe přiletěl, když jsi takový chytrouš?“ zeptal se Sellers a utíral si z obličeje a zátylku pot. „A přestaň mi blbnout hlavu, protože už potřebuji vypadnout.“

„Vypadni si kdy chceš,“ já na to, „ale podle mého názoru si někdo vyrobil zbraň s krátkou hlavní, která by byla použitelná na stlačený vzduch. Tento člověk stál v kabinetu vedle Deana Crocketta a vypálil mu z ní šíp do hrudi. Když se Crocket zhroutil, vložila tato osoba do hlavně druhý šíp a vpálila ho dávkou stlačeného vzduchu do kusu dřevěného nábytku v takovém úhlu, aby to vypadalo, že byl vyfouknut z okna koupelny na druhé straně světlíku.

Domnívám se, že se ten člověk při jinak perfektně promyšleném zločinu dopustil osudné chyby, když neuvážil, že stlačený vzduch v jeho zbrani uvolní větší sílu, než jsou schopny uvolnit lidské plíce.

Když jsem si tu scénu prohlédl, nabyl jsem naprosté jistoty, že šíp, který skončil v nábytku, byl vypálen až jako druhý.

Dojdeš k tomu logickou úvahou,“ pokračoval jsem. „Představ si, že jsi Dean Crockett. Kdyby stál u okna a někdo na něho zvenčí vypálil a minul ho – takže by se šíp zabodl do dřeva –, sotva by se asi otočil tváří k oknu a opřel se rukama o parapet; vytvořil by totiž ideální terč pro druhý výstřel. Uvědom si, že měl Crockett zkušenosti z džunglí a že nebyl včerejší.

Když jsem viděl, jak hluboko se ten šíp zabořil do tvrdého dřeva, bylo mi nad slunce jasnější, že by na to foukačka nestačila.“

Odmlčel jsem se a zavřel oči.

Sellers zamířil ke dveřím a houkl na lázeňského: „Haló, přineste mi proboha ručník!“

Vrátil se, a utíraje si ručníkem zpocenou tvář, šíji a ruce, se na mě rozkročen díval. Potom náhle ručník zmuchlal v kouli, mrštil jím o zem, sáhl pro plášť, otočil se a beze slova odcházel ke dveřím.

Když k nim došel, obrátil se ke mně s otázkou: „A kdo to tedy udělal?“

„Posviť si na toho, kdo ho viděl naživu jako poslední,“ řekl jsem a opět zavřel oči. „To je myslím první procedura, která se doporučuje bažantům, je to tak?“

KAPITOLA 23

Přišel jsem do kanceláře asi v půl jedenácté. Vypadal jsem už trochu líp, ale na pravém oku jsem měl pořádný monokl, hlubší dýchání mi působilo bolest a při chůzi jsem si ulevoval tím, že jsem přenášel tíhu na jednu stranu.

Elsie Brandová mi běžela vstříc. „Bertha s tebou chce mluvit, hned jak přijdeš,“ oznamovala mi. „Hledala tě a dělala si starosti.“

„Řekni jí, že jsem zde.“

Usadil jsem se v otáčivém křesle, ale než jsem si mohl udělat pohodlí, přikolébala se Bertha.

„Mám v kanceláři Franka Sellerse,“ řekla. „Mohl bys tam jít?“

„Řekni mu, ať přijde sem.“

„Nebude se mu chtít.“

„Jen ať sem přijde.“

„Poldům se takhle nemůže rozkazovat,“ řekla Bertha. „Musíme s nimi být zadobře –“

Zaujal jsem v křesle co nejsnesitelněji polohu a zavřel oči. „O. K:,“ řekl jsem. „Chce-li ke mně přijít, má možnost. Nechce-li, asi to není nic důležitého. Řekni mu, že jsem mu pověděl všechno, co vím.“

Bertha odkráčela z kanceláře.

Za chvíli se vrátila s Frankem Sellersem. „Jak ti je, špunte,“ zeptal se Sellers přátelsky, téměř uctivě.

„Pekelně.“

„Musela to být pěkná nakládačka.“

„Nemluv mi o tom.“

Sellers mi připadal poněkud nesvůj. „Donalde,“ řekl, „dnes ráno jsem ten případ vraždy uzavřel.“

„Crockettovy?“

„Crockettovy.“

„Kdo to udělal?“

„Olney,“ řekl Sellers. „Udělal to velmi rafinovaně. Zařídil to tak, aby mohl foukačku odtamtud dostat, aniž by se to kdo dozvěděl. Pečlivě vydlabal dutinu v žerdi klubovní vlajky, potom ukradl šípy a chystal se foukačku podstrčit do ateliéru paní Crockettové. Ovšem tys do toho zasáhl a ušetřil mu práci.“

Trochu jsem změnil polohu, abych zmírnil bolest v boku. „Zhotovil si malou foukačku?“ zeptal jsem se.

„Nic takového,“ řekl Sellers. „Trubice, která mu sloužila jako hlaveň, byla dlouhá sotva pětadvacet centimetrů, ale přišrouboval k ní kontejner na stlačený kysličník uhličitý a vymyslel spouštěcí zařízení, které vystřelovalo šípy takovou rychlostí a silou, že si nezadaly se střelami.“

„Aha.“

„Řídil Crockettovy obchodní a daňové záležitosti a kdovíco ještě, a jedno s druhým mu umožnilo připravit Crocketta o nějakých osmdesát tisíc dolarů. Crockett si začínal uvědomovat, že něco není v pořádku. Chystal se uskutečnit revizi účtů – nebo se Olney alespoň domníval, že k ní brzy dojde.“

„Ještě že tak,“ já na to. „Už jsem měl trochu strach, jestli si nebrousí zuby na Phyllis a nechce kvůli tomu Crocketta odstranit.“

„No, a to je všecko,“ pokračoval Sellers. „Jakmile jsme padli na správnou stopu, bylo to dál už snadné. Udělali jsme u něho prohlídku. Ten moula tam měl i tu vlastnoručně vyrobenou vzduchovku.“

Zívl jsem. „Proč jsi za mnou přišel, Franku?

„Chtěl jsem si s tebou promluvit, ještě než se o tom případu bude psát v novinách,“ řekl Sellers ošívaje se.

„Proč?“

„Víš, budou po tobě chtít interview, a já jsem si říkal, co jim asi budeš povídat.“

„Já?“ zvedl jsem obočí. „Co bych jim tak mohl povídat? Akorát to, že mi bylo ctí spolupracovat se seržantem Sellersem z oddělení vražd, když řešil případ krádeže nefritových buddhů z Crockettovy sbírky, načež Sellers sám pokračoval v objasňování okolností Crockettovy vraždy.“

„A co naše schůzka v sauně?“ zeptal se Sellers.

„V jaké sauně?“ já na to.

Sellers mě zničehonic uchopil za ruku a potřásaje jí pravil: „Jsi spolehlivý chlap a správný kámoš. Někdy to na mě přijde a dal bych ti hubičku – ačkoliv moc dobře vím, žes na nás ušil s těmi dvěma idoly pěknou boudu, i když nejsem tak nápaditý, abych přišel na to, jak to vlastně bylo.“

„Tak si s tím zbytečně nelam hlavu,“ já na to.

Sellers mi znovu potřásl rukou a pak znenadání popadl Berthu a políbil ji.

„Takové soukromé detektivy, jako jste vy, naše město potřebuje,“ řekl a odkráčel.

Bertha jen stála a překvapeně na mě mžourala chamtivýma očkama.

„Tak co?“ zeptal jsem se.

Předpokládal jsem, že se mě bude chtít zeptat na honorář za Crockettův případ a na to, o čem jsem se dohodl s Phyllis. Místo toho však přiložila prsty ke rtům.

„Ten mizera mě políbil,“ řekla s citem.

V ženách se člověk nevyzná.

ERLE STANLEY

GARDNER

PÍŠÍCÍ POD PSEUDONYMEM A. A. FAIR

JEDNA VTEŘINA

DO KNOKAUTU

Z anglického originálu

THE COUNT OF NINE

vydaného nakladatelstvím

William Morrow and Company, Inc.

v roce 1958.

Přeložil Jiří Gojda.

Návrh potahu Pavel Hrách.

Grafická úprava a technická redakce

Václav Jedlička.

Vydalo nakladatelství JEVA,

252 19 Rudná u Prahy, Nádražní 414, v roce 1997

jako svou 52. publikaci.

První vydání.

Vytiskla BBS tiskárna Vimperk s. r. o.

Donald Lam je soukromý detektiv obdařený schopnostmi, pro které tak oceňujeme kouzlo klasické detektivky vůbec a Gardnerovy zvlášt. Lámův styl je pravým opakem pouhé rutiny, schematického třídění faktu a stereotypních postupů. Otevřeny zrak, pohotovost a tvůrčí myšlení z něho činí originální osobnost, která získává sympatie klientů a každého, s kým přichází do bližšího styku – pokud se ovšem jeho cesty nezkříží s jedinci ,,chudými duchem“, jako jsou někteří představitelé policejního establišmentu. Tak je tomu i v příběhu o bohatém dobrodruhovi a sběrateli Deanu Crockettovi, kterého při jednom z jeho vyhlášených soukromých večírků připraví nějaký nezvaný host o pár vzácných nefritových sošek Buddhy a africkou foukačku na vystřelování šípů. Záhy nato se Crockett stane obětí neznámého vraha, a zdí se, že k tomu bylo použito právě této exotické zbraně.

Lam – nezávisle na policejním seržantovi Franku Sellersovi a jeho asistentovi Giddingsovi – pátrá na popud Crockettovy vdovy Phyllis po pachateli krádeží i vraždy. Podezřelých je řada a policie se dostává do úzkých. Díky Donaldu Lámovi se však celý případ k překvapení nedůtklivých mužů zákona, kteří nemohou Lamovi přijít na jméno, šťastně rozuzlí a on odchází jako vítěz z ringu, třebaže ho bezmála odpočítali.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai