Lam a Cool - Balík peněz

Erle Stanley Gardner

(2000)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Detektivka se svérázným vyšetřovatelem Donaldem Lamem a jeho neméně originální šéfovou v hlavní roli.

Román se týká rafinovaného pojišťovacího podvodu, který přerostl ve vraždu a jehož vyřešení je osobním triumfem Donalda Lama.

(www.mlp.cz)

Balík peněz

Erle Stanley Gardner

Kapitola 1

Děvčeti bylo kolem patnácti. Snažila se chovat statečně.

Berta Coolová právě domluvila.

Zastavil jsem se u dveří s rukou na klice a řekl: „Promiňte, Berto, nevěděl jsem, že máte návštěvu.“

„To je v pořádku,“ řekla Berta. „Už odchází.“

Dívka zamrkala, aby zadržela slzy. Nechtěla odejít, ale nehodlala se doprošovat. Důstojně vstala a řekla: „Děkuji vám, že jste mi věnovala svůj čas, paní Coolová.“

Zůstal jsem stát ve dveřích.

Berta Coolová cestou vysvětlovala: „Toto je můj partner Donald Lam. Donalde, Sandra Edenová.“

Velké modré oči, bojující se slzami, se pokusily usmát.

„Těší mě, pane Lame,“ řekla upjatě jako člověk, který se snaží vystupovat vychovaně. U dveří se zastavila, protože jsem jí neustoupil z cesty.

Za jejími zády se ozval Bertin hlas: „Musíme si promluvit v jisté záležitosti, Donalde.“

Přešel jsem Bertina slova a zeptal se Sandry: „Něco tě trápí, děvče?“

Pokývala hlavou, potom se náhle pokusila kolem mě projít.

„To se nás netýká,“ opáčila Berta. „Nejsou v tom peníze ani šesták.“

Položil jsem dívce ruku kolem ramen. „Sandro, co se děje?“

Berta mě probodla pohledem. „Mluvila se mnou. Říkám vám, že pro ni nemůžeme nic udělat.“

„Co tě trápí?“ opakoval jsem svojí otázku.

Teplo mé paže kolem jejích ramen a lidský soucit byly na ni příliš. Zabořila hlavu do mého pláště a rozplakala se mohutnými křečovitými vzlyky.

„Hrome!“ zaburácela Berta, „nesnáším scény.“

„Odcházíme,“ řekl jsem.

„Chci s vámi mluvit!“ moje kolegyně už začínala zuřit.

„Mluvíte se mnou.“

Ticho zůstalo neporušeno. Má společnice se jen stále více nadouvala, až hrozilo, že praskne.

Zavedl jsem Sandru zpátky k židli. „Posaď se.“

Podívala se nerozhodně na Bertu a potom si přisedla jen tak na krajíček.

„Tak spusť“ řekl jsem.

Dívenka se nadechla, ale Berta jí skočila do řeči: „Tady slečinka hledá svého strýce Amose. Nic, co by nás mohlo zajímat. Pokud je strýc naživu, má peníze, a jestli tomu tak je, může dát nějaké Sandřině matce. Ta pak bude moci uhradit výdaje na léky a uživit rodinu. Zdá se, že je matka nemocná a nemůže dál pracovat. I když toho Amose vypátráte, není žádná záruka, že matce peníze dá, a pokud jí je přece jen dá, nebude to stačit na poplatky pro žádnou detektivní kancelář, takže, proboha, nechte mě tu věc uzavřít a odveďte to děvče odtud.“

Vzal jsem Sandru za ruku a odvedl ji chodbou ze soukromé kanceláře Berty Coolové do své vlastní.

Elsie Brandová, má sekretářka, vzhlédla a v jejích očích se okamžitě objevil zájem.

„Pojďte, Elsie, dělejte si poznámky,“ řekl jsem.

Sandra si osušila oči, potom se na nás usmála a napřímila se.

„Mluv, co tě sem přivedlo?“ zeptal jsem se.

„Ráda se dívám na detektivky,“ odpověděla. „Vím, co umí dobrý soukromý detektiv. Jeden knihovník, můj přítel, mi vyprávěl o vaší firmě Coolová a Lam. Tak jsem si vždycky říkala, že když se mi něco stane, půjdu v první řadě k vám. Ptala jsem se po vás, protože jste prý nejlepší, ale nebyl jste tady, tak jsem mluvila s paní Coolovou.“

„Jak se jmenuje tvůj strýček?“

„Gage. Amos Gage.“

„A co je s ním?“

„No, je poněkud svérázný.“

Přikývl jsem.

„Rád flámuje. Ani maminka, ani já mu to nemáme za zlé. Maminka říká, že je stýc nemocný. Když chytne slinu, není mu pomoci.“

„A ty nevíš, kde je teď. Je to tak?“

„Odešel na jeden ze svejch flámů. Napsal nám, že už vystřízlivěl a vrací se domů stopem, ale ještě nedorazil.“

„Kde je to doma?“ zeptal jsem se.

„Bydlí sám, ale nedaleko od nás. Strýček Amos mě má rád a má rád i mámu.“

„Takže, je to bratr tvé matky?“

„Ne. Maminka byla provdaná za jeho bratra, mého otce, a po tatínkově smrti se vdala za Jamese Edena, se kterým se pak rozešla.“

„A ty strýce hodně navštěvuješ?“

„Ano. Je hodnej. Má nás moc rád.“

„A jak je to s těmi penězi?“

„Strýček Amos dostává peníze ze svěřeneckého fondu. Dává mamince třicet dolarů měsíčně. Myslím, že tenhle měsíc nic nedostal, stejně jsme ho neviděly. Přišel jen ten pohled, kde píše, že nás navštíví hned jak se vrátí.“

„Co víš o tom jeho fondu?“ položil jsem další otázku.

„Zanechal mu ho jeho strýc.“

„Znáš jeho jméno?“

„Jmenoval se Elbert.“

„Víš, kolik peněz mu zanechal?“

Zavrtěla hlavou. „Vím, že je to spousta peněz, ale Amos z nich teď dostává jen část. Pozdějc dostane všechno.“

„Ví o tom tvoje matka?“

„Samozřejmě. Řekl, že až bude mít všechno, bude mamince dávat víc. On však zbytek dostane, až mu bude pětatřicet. Sepsal závěť, ve který nám v případě, že by umřel, všechno odkazuje. Myslím, že já a maminka jsme jediné dvě blízké osoby.“

Podíval jsem se na hodinky: „Musím si promluvit s Bertou Coolovou, je to důležité. Čeká na mě. Tady Elsii Brandové sděl jméno své matky, adresu a jestli máte telefon, tak i telefonní číslo. Potom běž domů. Víš, jak se dostaneš autobusem přes město?“

Vyslala ke mně skoro pohrdavý pohled. „Samozřejmě,“ prohlásila, „bude mi patnáct.“

„Dobře. Jdi domů a my ti dáme vědět, když něco zjistíme.“

„Ale paní Coolová řekla, že nemůžete brát takový případy, protože byste zkrachovali, kdybyste jednali s dětma…“ její oči rychle zamrkaly.

„Nenech se zmást, navenek vypadá jako z betonu, ale srdce má dobré,“ trochu jsem zažertoval a kývnutím se rozloučil.

Otočil jsem se k Elsii: „Sežeňte veškeré informace, které můžete. Odcházím do jámy lvové.“

Kapitola 2

Berta na mě nasupeně zírala s hořkou nenávistí v malých lesklých očích. V takových chvílích mi často připomínala klubko ostnatého drátu.

„Drahý dobrodince!“ osopila se na mě. „Udělal jste ze mě starou čarodějnici, abyste si mohl zahrát na okouzlujícího prince.“

„Měl jsem jen v úmyslu zjistit, co chce.“

„Vím, proč přišla. Šlo jí o to, vyvolat v nás soucit,“ vybuchovala Berta a z očí metala blesky. „To je na vás nejhorší. Ať na vás jakákoliv žena, bez rozdílu věku zamrká, popřípadě uroní slzičku, hned ji uchopíte přátelsky kolem ramen a snažíte se zjistit, co pro ni můžete udělat. Kdybyste nebyl takový hlupák, uvědomil byste si základní fakta. Ona má matku, která je dost stará na to, aby měla rozum. Když pošle děcko do detektivní kanceláře, udělá to proto, aby vzbudila soucit, ne proto, že se necítí dost dobře na to, aby přišla sama.“

Usmíval jsem se. „O tom jste se mnou chtěla mluvit?“ Můj výraz dováděl Bertu k šílenství.

„Nevím, jestli s vámi ještě někdy budu chtít mluvit,“ štěkla na mě. „Vy a vaše ušlechtilá osobnost, pro kterou neexistuje žádný problém! Děkujte Bohu, Donalde, kdybych to tady neměla na starost já, celá tahle zatracená detektivní kancelář by nevydržela ani prvních třicet dní.“

„Je to ještě aktuální?“ zeptal jsem se.

„Aktuální co?“

„To o čem jste se mnou chtěla mluvit.“

„Ne.“

„Jsem rád, že jste mi to sdělila,“ ušklíbl jsem se.

„Ó ne,“ zatvářila se sarkasticky, „to vůbec není důležité. Jen záloha pět set dolarů, padesát dolarů denně pro detektiva, tři sta na výdaje a pět set navíc, ať už věc vyřešíme nebo ne. To vše do týdne. Drobnost, že? To vás přece nemusí zajímat. Máte teď daleko lepší případ.“

Prstýnky na její ruce vytvořily zářivý půlkruh, když mávla v rychlém gestu, napodobujícím odhození něčeho do odpadkového koše. „Jsme příliš hrdí a nezávislí, abychom se starali o peníze. Ať se účty zaplatí samy. Firma Coolová a Lam se dala na dobročinnost a přijímá případy od děcek!“

Pomalu mě to přestávalo bavit.

Berta se stále víc rozhorlovala. Předváděla, že zvedá telefon. „Cože…? Dva tisíce dolarů…? Promiňte, nemáme zájem. Všechny kapacity firmy se podílejí na hledání ztracené mašinky pětileté dívenky, která si nevzpomíná, kam ji položila.“

Otevřel jsem dveře.

„Kam, k čertu, jdete?“ zakřičela.

„Ven mám práci.“

„Práci pro chudinku s hubenýma nohama. Zatraceně. Vraťte se, mějte rozum!“

„Ještě nikdy jsem ho neměl tolik jako teď.“

Zachvěly se jí tváře nevolí. Stiskla pevně čelist, znovu zablýskala prsteny a zvedla ze stolu nějaké poznámky. „Vezměte si tohle,“ řekla už trochu smířlivěji. „Malcolm Greenlease Beckley zmizel před víc než týdnem, jeho žena je zoufalá. Chce ho najít.“

„Proč?“

„Proč?“ Berta Coolová znovu vystartovala: „Jak to mám, sakra, vědět? Asi proto, že toho pacholka miluje!“

„Nějaký fígl s životní pojistkou?“

„Jak jste přišel na tohle?“

„No, pěti set dolarová prémie. Ženy většinou nenabízejí pět set dolarů navíc po pouhém týdnu odloučení.“

Bertiny oči se snažily projevit znechucení, ale místo toho se v nich objevil obdiv. „Donalde, někdy se divím, jak to děláte, že máte tak neomylný instinkt a přitom vám ještě žádná žena nevyrazila zuby, neuškrtila vás či nepředhodila žralokům.“

„Tedy je v tom životní pojistka?“

„Sedmdesát pět tisíc a dvojnásobek v případě tragické smrti.“

„Tak kde začneme?“ zeptal jsem se.

„Vy začnete rozhovorem u paní Daphne Beckleyové. Mimochodem, je to kus.“

„A vy mě k ní posíláte?“ pomalu se mi vracela nálada.

„Nedělejte si starosti,“ odsekla. „Všechny detaily, týkající se financí, jsou už dohodnuty. Může se před vámi předvádět, přehazovat nožku přes nožku, vystavovat své vnady, jak se jí zlíbí, svádět vás, ale nebuďte naivní, honorář je již smluvený. Ví, že ode mě nedostane slevu ani pět centů. Až ji uvidíte, pochopíte. Ovšem, kdybych já honorář nedojednala, to by bylo všechno jinak. To by na vás dělala zamilované, nešťastné oči a sukně by se jí jen tak náhodou vyhrnula až ke stehnům.“

„Kde bydlí?“

„Ringold Apartrnents, číslo 721 a jste očekáván. Zajedete tam a ona vám to všechno povypráví, tedy pokud si to při čekání na vás, zatímco jste hrál před tou patnáctkou prince z pohádky, ještě nerozmyslela.“

„A co výdaje?“ opáčil jsem.

„Na výdaje jsme dostali tři sta dolarů,“ konstatovala Berta, „a pokud utratíme víc, zaplatíme to z našeho honoráře.“

„To nestačí,“ odhadl jsem.

„To bude muset stačit.“

„Dobře, napíšu pro účetní doklad na příjem tří set dolarů na náklady.“

Berta se na mě nasupeně podívala: „Mohl byste si vzít jen padesát, a potom si podle potřeby vyzvednout další.“

„To není můj styl, vezmu si tři sta, a pak, když mi něco zbyde, tak to vrátím.“

Bertina tvář začala měnit barvu. Nabrala vzduch do plic, což byla předzvěst výbuchu hněvu. Na nic jsem nečekal a rychle za sebou zavřel dveře. Vrátil jsem se do své kanceláře.

Sandra Edenová stále mluvila s mou sekretářkou.

„Jsou nějaké fotky?“ zeptal jsem se Elsie, když jsem prohlížel její poznámky.

„Myslí si, že její matka jednu má.“

„Jak jsi přijela?“ zeptal jsem se Sandry.

„Autobusem.“

„Chceš se svézt domů autem?“

„S vámi?“

Přikývl jsem.

Její oči se rozzářily. „To bych ráda,“ řekla.

„Tak pojď.“

Slečna Brandová nás zamyšleně sledovala, jak opouštíme kancelář.

Vyzvedl jsem si v pokladně tři sta dolarů na výdaje, posadil Sandru Edenovou do firemního auta a jeli jsme navštívit její matku.

Byl to poněkud sešlý nájemní dům a paní Edenová očividně hosty nečekala.

„Vypadám jako strašidlo, nemůžu teď s vámi mluvit.“

„Co chcete dělat?“ zeptal jsem se.

„No, vydržte, obleču si něco slušného.“

„Zajímá mě váš názor, ne vaše šaty,“ poznamenal jsem, „stejně mě tlačí čas, mohu dál?“

„Ano, prosím.“ Snažila se vypadat rozzlobeně, ale při pohledu na Sandru byl v jejích očích a hlase cit a láska. Prošli jsme do obývacího pokoje a posadili se. „Sandra mi říkala, že vás půjde navštívit, vysvětlovala jsem jí, že si nemůžeme dovolit najmout detektivní kancelář. Vyšetřování stojí moc peněz.“

„To je pravda.“

„No,“ poznamenala s nuceným smíchem, „a to je jedna z věcí, které nám právě došly.“

„Pracujete?“ zeptal jsem se.

„Bohužel už ne.“

„Nechala jste práce kvůli zdraví?“

„Ne, vyhodili mě, protože jsem prej moc pomalá. Já chci pracovat, opravdu, i když mám zdravotní problémy, ale nikde mě nezaměstnají.“

„A jaké máte potíže?“ položil jsem jí další otázku.

„Mám nádor. Doktoři mě chtěli operovat už před půl rokem.“

„A vy jste u nich od té doby nebyla?“

„Musela jsem pracovat, abysme vyšly, nemůžu si teď operaci dovolit.“

Vstal jsem, vešel do kuchyňky a nahlédl do lednice, kde kromě krabice s mlékem nebylo téměř nic. Žádné maso, vejce.

„Co to děláte? rozzlobila se, „lezete mi do kuchyně a chováte se jako doma?“ Dotčeně na mě hleděla. „Za takové chování bych vás nejradši vyhodila. Bohužel si ale takovou hrdost nemůžu dovolit.“ zhodnotila svou zoufalou situaci.

„A co váš strýc?“

„Jmenuje se Amos Gage. Dává mi měsíčně nějaké peníze, které dostává ze svěřeneckého fondu, který mu odkázal jeho strýc.“

„Jak se jmenoval strýc pana Gageho?“

„Elbert.“

„A jak je s tím dědictvím?“

„Peníze jsou zatím ve svěřeneckém fondu. Až bude Amosovi pětatřicet let a nebude odsouzen za žádný zločin, dostane všechny peníze. Když by se s ním ale něco stalo, nebo byl odsouzen před pětatřicetinama, peníze přejdou na různé dobročinné ústavy.“

„Kolik je švagrovi let?“

„Právě za pár týdnů mu bude třicet pět.“

„To je nepříjemná situace,“ poznamenal jsem. „Řízení v opilosti by ho mohlo přivést do problému.“

„Proč o tom mluvíte?“

„O čem?“

„O řízení v opilosti.“

„Protože to je taky trestný čin. Mnoho lidí si to ani neuvědomuje a tohoto zločinu se dopustí.“

„Ano, právě tohle jeho strýci Elbertovi nejvíc vadilo. Amos pije.“

Přikývl jsem.

„Sandra vám o tom řekla?“

„Jen si ověřuju fakta,“ poznamenal jsem.

„Vy, tedy vaše kancelář, pro nás budete pracovat?“

„Ještě nevím. Myslím, že něco udělat můžeme.“

„Já, ale nemám žádné peníze.“

„To vím.“

„A když ho najdete, může to být to nejhorší, co se může stát.“

„Jak to?“

„Jestli řídil v podnapilým stavu, tak už ho možná někde zavřeli. I když, moh udat falešný jméno.“

„A co jeho řidičský průkaz?“

„Takovou chybu, že by ho ukázal, by Amos neudělal. Určitě by ho někde schoval.“

„Je mazaný.“

„To je, tedy jak v čem.“

„Dobře, dáme se do pátraní, ale když bude zavřený někde pro řízení v opilosti, co pak?“

„Přijde o všechno, co by měl zdědit.“

„O kolik se jedná peněz?“

„Pokud vím, asi sedmset padesát tisíc. Nejdřív to bylo kolem půl miliónu, ale akcie šly nahoru.“

„Předpokládejme, že ho vypátráme a všechno bude v pořádku. Co potom?“

„Určitě by nám pomoh. Právě teď peníze moc potřebujem, ale děsím se toho, že sedí někde ve vězení.“

„No, dejme tomu, že je v base a snaží se to zatajit a zatím se mu to daří. Když ho najdeme, pomůže to jak vám, tak i jemu.“

Souhlasila.

„To by mohla být pro někoho senzační příležitost k vydírání.“

„Nevěděla jsem, že to funguje i ve skutečnosti.“

„Doufám, že ne, ale víte, kolik toho je v televizi.“

Usmála se, trochu nesměle a nuceně. Měla voskovou pleť. Nebyla nalíčená, ani rty neměla namalované. Byla v domácích šatech a modré oči měla zapadlé a unavené.

„Mluvila jste, že jste už dlouho nebyla u lékaře.“

„Ano.“

„Ke kterému chodíte?“

„K Mortinsenovi L. Beache. Je to odborník na ženské nemoce.“

„To on vás chtěl operovat?“

„Ano.“

„Proč si myslíte, že by vám strýc Amos, jak mu říkáte, dal peníze, kdyby je měl?“

„Je moc štědrej a je to opravdovej přítel. Byl bratrem mého zesnulého muže. Dostávala jsem od něj na přilepšenou třicet dolarů měsíčně. Teď, když jsem přišla o práci a nemám jiný peníze, jsem zoufalá.“

„Kdy jste o něm slyšela naposledy?“

„Chtěla bych vám něco říct, můžu vám věřit, pane Lame?“

„Do toho, diskrétnost zaručuju.“

„Amos je chronický alkoholik. Rád se napije, a protože ví, co by se stalo, když by ho chytili opilého za volantem, vždycky klíč od auta dá do obálky a hodí mi ho do schránky.“

„Bydlí blízko?“

„Tamhleten domek vedle,“ ukázala z okna.

„Kde má auto?“

„Vzadu v garáži.“

„Dobře, dá vám klíčky a dál?“

„Mám u sebe tak dlouho, dokud nevystřízliví. Někdy se objeví ještě s kocovinou a škemrá, abych mu je dala, ale já mu je vrátím, až když jsem si jistá, že už nemá ani kocovinu.“

„Jak to poznáte?“

„No, to je různý. Je těžký to popsat.“

„Byla jste provdaná za Amosova bratra?“

„Ano.“

„Manžel vám zemřel?“

„Ano.“

„A vy jste se znovu vdala?“

„Přesně tak.“

„Sandra je dítě z prvního manželství?“

„Ano, jméno jsme jí změnili, když jsem se podruhé vdala.“

„Proč?“

„Rodina mého zemřelého manžela mě nikdy nepřijala. Neměli mě rádi, všichni, kromě Amose.“

„A co Elbert?“

„Taky mě neuznával. Když Norman odešel, s námi už nikdy nemluvil.“

„Váš první muž se jmenoval Norman?“

„Norman Gage.“

Paní Edenová se na chvíli odmlčela, a potom pokračovala: „I tentokrát jsem našla ve schránce klíče od auta. Bylo mi jasný, že Amos zase někde nasává. S největší pravděpodobností předčasně oslavuje pětatřicátiny. Mám velký starosti i obavy.“

„A z čeho?“

„Před několika dny přišel pohled od Amose z Carver City.

Napsal nám, že nás zdraví, že je v pořádku a vrací se domů.“

„Z Carver City?“

„Ano.“

„Jak se dostane domů, když vy máte klíče od jeho auta a on je bez peněz?“

„Stopem.“

Překvapeně jsem povytáhl obočí.

„Když jde švagr na flám,“ řekla, „on… chci, abyste rozuměl, pane Lame, má takový divný nutkání, není to jen to, že se chce napít, je to určitá neodolatelná touha. Je to…“

„Ospravedlnit notorického alkoholika se nepovede, promrháte spoustu času. Nepochopí ho nikdo.“

„Pravda. S Amosem je to stejný, pije, dokud má za co. Ze svěřeneckého fondu dostává měsíčně tři sta dolarů. Strýc Elbert mu úmyslně nechtěl svěřit víc, než aby měl na živobytí.“

Přikývl jsem.

„Takže, když je na mizině, stopuje auta u čerpací stanice.“

„Proč?“

„Protože tvrdí, že vždycky najde u pumpy někoho, kdo mu pomůže. Seznamuje se lehce s každým, řekne mu, kdo je a jaké má potíže. Potom ho požádá, aby mu pomoh sehnat odvoz.“

„A čerpadlář pomůže?“

„Někdy mu opravdu pomůže, jindy pumpaři jen předstíraj, že ho neviděj. Tak Amos čeká, dokud kolem neprojede někdo, kdo vypadá, že by ho svez.“

„A tak se dostává domů?“

„Ano. Někdy na třikrát nebo na čtyřikrát. Někdy stopne auto, které ho doveze až domů.“

„A tentokrát se ještě nevrátil, jen napsal pohled?“

„Ano, psal, že je všechno OK, že má nejhorší za sebou a je v pořádku, že je švorc a čeká u benzínky, a že ho můžeme čekat během čtyřiadvaceti hodin.“

„A co dál?“

„Vůbec nic.“

„Uvažovala jste o tom, že to ohlásíte policii?“ zeptal jsem se.

„Myslela jsem na to, ale bojím se.“

„Proč?“

„Protože když policie něco zjistí, bude to oficiální.“

„Tak?“

„Kdyby byl ve vězení, sepsali by protokol a oznámili by to.“

„A když se tím budeme zabývat my?“

„Soukromá kancelář by ho mohla jen najít, nemusel byste říkat nikomu všechno, co zjistíte. Snad byste ho pomoh i dostat z vězení, tak že… no, že by to nebylo zveřejněný.“

„Míníte tím snad, že byste zatajila před správcem fondu pravdivé skutečnosti?“

Sklopila zrak, když opět oči zvedla, rozhodně se podívala do mých. „Ano,“ řekla, „v závěti to je krutá, nespravedlivá podmínka. Má velkej podíl na tom, co srazilo Amosovi sebevědomí. Kdyby ho radši nechali na pokoji, uvědomuje si, že potřebuje léčení, ale ten správce je upjatej a nafoukanej panák, strašně namyšlenej. Myslí si, že je nejchytřejší.

Podle podmínek fondu dostává teď Amos tři stovky měsíčně, ale aby je dostal, musí se osobně ukázat ve správcově kanceláři. Ten mu proti podpisu předá peníze v hotovosti. Amos pokaždý vyslechne kázání o čestnosti a dobrým chování. Amose to hrozně vytáčí, někdy je to ta poslední kapka. Probudí se v něm chuť, a jde pít.“

Podíval jsem se na Sandru. „Soudím, že o tom Sandra všechno ví.“

„Ano,“ dodala paní Edenová, „není už malá.“

„Máte nějaké fotky vašeho strýce?“ zeptal jsem se.

„Mám momentku, starou asi půl roku. Jsme na ní všichni tři společně.“

„Stačí vám?“

„Zdá se, že ano, portrét to není, ale je dost zřetelná.Taky bych rád viděl pohlednici, pokud ji máte.“

Přistoupila k polici a vyndala knihu Dobrodružství královny Ellery. Vedle ležely tři svazky Sherlocka Holmese, Jízda na růžovém koni od Dorothy Hughesové, povídky Nera Wolfeho od Rexe Stouta a svazek s titulem Vrazi Los Angeles.

Povytáhl jsem překvapeně obočí.

„Ty jsou Sandřiny,“ vysvětlovala. „Hltá historky o záhadných a skutečných vraždách. Tady je fotka. Mám ji tady založenou.“

„Cvičím si tak logické myšlení,“ vysvětlovala Sandra. „Mami, teď máme živého detektiva přímo tady.“

„Zdá se mi, že jsi jednala příliš zbrkle, drahoušku,“ řekla matka se shovívavým tolerantním úsměvem.

Podala mi fotku, přešla ke stolu, zvedla pohlednici a přisunula mi ji. Prohlédl jsem si ji, zasunul do kapsy a zeptal se: „Od Amose už nedostaly žádné jiné zprávy?“

„Tahle je poslední, která přišla.“

„Dobře,“ vrátil jsem jí pohled, „rozhodím sítě a jakmile to půjde, dám vědět, jestli budeme moci v té věci něco podniknout.“

Rozloučil jsem se s ní a Sandra mě jako dokonalá hostitelka vyprovodila až ke dveřím.

Sešel jsem po schodech dolů.

Naproti přes ulici byl obchod s lahůdkami a potravinami. Vzal jsem dvacet pět dolarů z firemního účtu na výdaje. Podal jsem je vedoucímu obchodu.

„Za co?“

Zeptal jsem se ho: „Znáte mladou dívku jménem Sandra Ede-nová z domu odnaproti? Má…“

„Ano, ano, znám ji. Někdy tady nakupuje, ale neviděl jsem ji už několik dní.“

„Znáte i její matku?“

„Viděl jsem ji. Ale neznám ji tak dobře jako to děvče.“

„Víte, co nejčastěji nakupují?“

Přikývl.

„Dobře, tak jim připravte nákup jídla. Přidejte k tomu pár dobrých steaků a kuře. Zajděte do bytu číslo 305 a nákup jim odevzdejte. Vyřiďte, že přišel úplně neznámý člověk a vzkazuje, že strýc Amos chce, aby se měly dobře.“

„Kdo?“

„Strýc Amos.“

„Strýc Amos?“ divil se. „Proč, vždyť Amos bydlí támhle.“

„Moc mluvíte,“ upozornil jsem, „namísto abyste poslouchal. Správce od strýce Amose chtěl, aby to dostaly.“

„Správce?“ opakoval.

„Tady to máte a jestli se budou ptát, jak vypadal, nic si nepamatujete. Zaneste jim to hned nahoru. Ano?“

„Ano,“ řekl.

Došel jsem po cestě k telefonní budce, vyhledal v seznamu doktora Mortinsena L. Beache.

Zavolal jsem do ordinace. Ozvala se asistentka a když jsem chtěl mluvit s doktorem Beachem, odvětila, že je to nemožné.

Zeptal jsem se, zda bych mohl mluvit s jeho sestrou, trvala na svém. Přesvědčoval jsem ji, že se jedná o sjednání důležité operace jedné z jeho pacientek. Chtěl bych vědět, kolik to bude stát.

„Kdo volá?“ zeptala se.

„Správce fondu Amose Gageho. Je jeho příbuzná,“ řekl jsem.

„Moment.“ vzdala se nakonec.

Za malou chvíli se v telefonu ozval mužský hlas, odměřený, profesionální, ale velmi příjemný. „Tady doktor Beach. Rád bych se konečně dozvěděl, s kým mám tu čest.“

„Se správcem od Amose Gageho,“ řekl jsem, „který je příbuzný Eleanore Edenové. Měla by jít na operaci a já bych rád věděl, jak je to vážné a kolik to bude stát.“

„Operaci potřebuje velmi naléhavě,“ konstatoval doktor. „Nemluvím o pacientově stavu s jinou osobou, ani s příbuzným, ledaže bych byl o to výslovně požádán. Ale mohu vám říci, že je zatím naděje na to, že by jí operace pomohla. Ale mohu vám také sdělit, že pokud se bude operace odkládat, bude zasažena okolní tkáň. Situace se může kdykoliv zhoršit. Přijďte, prosím, do mé kanceláře, rád bych vás poznal a…“

„Kolik bude operace stát, doktore?“ zeptal jsem se.

„Stát!“ vyštěkl do telefonu. „Peníze, jenom to vás zajímá? Musíme provést tu operaci. O ceně a jak ji zaplatit budeme mluvit potom. Když bude nastupovat do nemocnice, musí mít sto padesát dolarů. Na platbu za operaci můžu počkat, ale nemůžu platit nemocniční poplatky. Paní Edenová mi řekla, že má příbuzného, který jí finančně vypomůže, ale že to bude několik měsíců trvat, než získá dostatek peněz. Doufám, že nejsem indiskrétní, ale ta žena operaci potřebuje. Mohu ji vyléčit, pokud se dostane do mých rukou včas, ale nemohu hradit nemocniční účty.“

„Váš honorář může počkat?“

„Můj honorář může počkat nebo se může vyhodit z okna,“ vyštěkl doktor. „Přijdete teď nahoru?“

„Ano, přijdu,“ řekl jsem a pak jsem dodal, „ale zatím nevím kdy,“ a zavěsil jsem, než mohl cokoliv udělat.

Kapitola 3

Vytočil jsem číslo do redakce novin Daily Tribune a nechal se přepojit na novinový archiv.

Jakmile Marlene Hydeová, která ho měla na starosti, zvedla telefon, povídám: „Ahoj, krásko, tady Donald.“

„Donalde!“ zvolala. „Jak se máš?“

„Mám hodně práce.“

„Ani se neukážeš.“

„Pronásleduju vrahy do jejich úkrytů,“ vysvětlil jsem.

„Radši jsi měl přijít sem, hledat tady a chránit si krk před lumpy.“

„To je nápad! A co takhle sehnat ostatní personál, abych ho mohl pěkně prohnat?“

„Může být,“ řekla, „ale nemusíš mít vždycky tak naspěch.“

„Urychluješ mi metabolismus,“ řekl jsem jí. „Vždycky dostanu hlad a musím se jít najíst.“

„Proč jsi mi to neřekl? Upekla bych koláč a přinesla ti ho do kanceláře.“

„To je nabídka! Zatím se, prosím, podívej na jméno Elbert Gage, před několika lety zemřel a zanechal po sobě jmění ve fondu pro synovce jménem Amos. Pravděpodobně se o tom svého času psalo v novinách.“

„Jakže se jmenuje? Gage?“

„Správně.“

„G-a-g-e?“

„Ano.“

„Mám to tu. Kdy přijdeš?“

„Za patnáct minut.“

„Už se tě nemůžu dočkat.“

„Nelžeš?“

„Nelžu,“ a potom rychle dodala, „aspoň si to myslím,“ a než jsem mohl cokoliv říct, zavěsila.

Zaparkoval jsem auto u Tribune.

Marlene měla zrzavé vlasy a pleť, která se k nim výborně hodila, pikantní pršák a postavu, která ji předurčovala k tomu, aby byla před třemi nebo čtyřmi lety zvolena Miss čehosi. Měla velkou novinářskou publicitu. Jednou, jen abych ji pozlobil, jsem si o ní vyžádal v Tribune její svazek. Než na to Marlene Hydeová přišla, vytáhl jsem si všechny výstřižky, vystavující na odiv její vnady v době, kdy se stala na výroční schůzi elektrikářů nebo něčeho takového Miss napětí.

„Překvapuje mě, že sem ještě trefíš,“ řekla Marlene.

„To už je to taková doba?“

„Je to dlouho.“ Vklouzla mi rukou do podpaží, odvedla si mě ke stolu a švitořila: „Co jsi dělal tu dlouhou dobu? A co tvoje dokonale hrozná partnerka?“

„Není hrozná, dělá jen hrozný dojem, to je všechno.“

„Je šílená. Však to víš, Donalde?“

„Co?“

„Strašně se bojí, že se oženíš a že se tím dostane do firmy další ženská a… ó, to se těžko vysvětluje. Berta tě miluje, ale takovým svým způsobem.“

„A svým způsobem,“ dodal jsem, „nenávidí můj charakter.“

Marlene přikývla. „To je zvláštní kombinace. Nemyslím si, že má Berta Coolová ráda muže.“

„Zklamala se před lety v manželství,“ podotkl jsem.

„To říká ona,“ opáčila Marlene. „Vsadím se, že to ona otrávila jejich manželství.“

„Je prostě zatrpklá.“

„To je jistý.“

„Nechceš se bavit o něčem jiném?“ zeptal jsem se.

„Už jsem to nakousla a myslela jsem, že delikátně.“

„To ano. Jen mě nenapadlo, jak jsme k tomu došli.“

„To jsou celí muži. Mluví se o něčem a jim se v hlavě honí něco docela jiného.“

„Například co?“

„Ale nic. Pojď, Donalde, dejme se do práce. Je na čase, abys mi řekl, jako pokaždé, že hrozně moc spěcháš a že potřebuješ složku Gage.“

„Spěchám,“ opakoval jsem, „a potřebuji složku Gage.“

Vytáhla obálku a já ji prolétl.

Amosova a nebožtíkova fotka, která byla pořízena před deseti lety. Amos na ní vypadal jako všichni mladí lidé toho času, bez jakýchkoliv zábran.

Byla tu kopie závěti s příslušnými podmínkami, kde zůstavitel, milující svého jediného vlastního příbuzného, syna svého bratra, pochyboval o slušném a spořádaném chování svého synovce v případě, že by náhle zdědil tak velkou sumu peněz. Proto nechal celé své jmění ve fondu.

Zběžně jsem prohlédl pravomoci, kterými disponovali pověřenci. Byla tu jedna extravagantní podmínka. Částka, která měla být vyplácena držiteli prebendy až do věku třiceti pěti let, byla na úvaze zmocněnce. Po dovršení pětatřicátého roku života Amose Gageho, pokud nezemře nebo nebude odsouzen za nějaký velký trestný čin, měly peníze definitivně přejít na Amose Gagea a fond tím zaniknout.

V případě, že by uvedený Amos Gage zemřel před svými pětatřicátými narozeninami nebo by byl odsouzen za velký trestný čin, měla jedna polovina majetku přejít na instituce, ve kterých měl zůstavitel svůj podíl a s jejímiž cíli se zcela ztotožňoval. Zbytek měl přejít na kterékoliv další dědice po Amosů Gagem nebo jeho potomky. Následoval seznam institucí, obsahující rozličné vzdělávací a charitativní ústavy.

Pověřencem a správcem fondu, který měl bezmeznou zůstavitelovu důvěru, byl Jerome C. Campbell. V případě, že by zemřel dřív, než fond zanikne, měl být zastoupen člověkem, jehož jméno bylo také uvedeno, a v případě zástupcovy smrti byl jmenován další náhradník. Z výstřižků jsem zjistil, že Campbell je bankéř a další dva náhradní pověřenci právníci.

Vrátil jsem se k Marlenině pracovnímu stolu. Právě telefonovala. Reportér na druhém konci ji očividně znamenitě bavil. Smála se a při hovoru obkreslovala ukazováčkem drobný vzorek.

Přikradl jsem se potichu za její záda, zmáčkl telefonní aparát a přerušil spojení.

Rozzlobeně se otočila. Její tvář byla jen kousíček od mé, oči jí žhnuly, pak náhle sklonila tvář.

Políbil jsem ji.

Podruhé v životě jsem ji políbil. Když se odtrhla, měla rozpálenou tvář.

„Ráda bych si myslela, že ses za mě přikradl, jen abys udělal právě tohle,“ řekla, „ale instinkt mi napovídá, že chceš jen další výstřižky a nemohl ses dočkat, až hovor normálně ukončím.“

„Jerome L. Campbell,“ řekl jsem.

Náznakem mi rukou dala políček, odešla do archivu a vrátila se se svazkem o Jerome L. Campbellovi.

Nebylo v něm nic, co by opravdu stálo za to. Byly to výstřižky, které skýtaly informace o muži z finančních kruhů s více méně prominentním jménem. Campbell vystupoval na bankovních konferencích. Pronesl na konferenci o obchodních firmách uvítací řeč. Byl jedním z porotců v meziuniverzitní debatě.

Vykašlal jsem se na to. Vzal jsem si jen jeho adresu a vrátil jsem Marlene obálku.

Mezitím zavolal nějaký reportér, dožadoval se promptní informace a Marlene se mu musela věnovat. Viděl jsem, že by ho ráda setřásla a promluvila si ještě se mnou, než odejdu, ale volající byl příliš neodbytný.

Odešel jsem do kanceláře Jerome Campbella. Sekretářce jsem oznámil, že ho chci navštívit ve věci Gageho majetku.

Po krátkém telefonátu mě vpustila dovnitř.

Campbell byl velký muž s chladnýma očima. Ve tváři měl nacvičený výraz otevřené upřímnosti. Když mluvil, rozhazoval oběma rukama, jako by se bránil sebemenšímu uskoku. Byl rozložité postavy a začal přibývat na váze.

Přehlédl mě povýšeným způsobem, takovým k jakému se uchyluje mnoho vysokých mužů při pohledu na někoho menšího.

„Pan Lam?“ řekl, jako by vyslovoval jméno psa na psí show.

„Co je s fondem Gageho vlastnictví?“

„Proč vás to zajímá?“

„Chci napsat článek.“

„Novinář?“ zeptal se.

„Řekněme, že jsem na volné noze. Právě jsem přišel z Tribune.

V archivu jsem na tu věc natrefil a získal o ní nějaké informace.“

„Takže myslím, že ode mě už nic víc nepotřebujete.“

„Mýlíte se. Potřebuju. Podle záznamů bude Amosů Gagemu dvacátého pátého tohoto měsíce pětatřicet. Co fond?“

„Nic,“ poznamenal Campbell chladně.

„Nepřipravujete ho k odevzdání?“

„Proč bych měl? Podmínky dosud nebyly splněny.“

„Jaké podmínky?“

„Podmínky fondu. Pokud je mi známo, Gage teď právě sedí někde v base.“

„A kdyby byl ve vězení, peníze byste nevyplatili?“

„Četl jste podmínky?“

Přikývl jsem.

„Jestli je ve vězení, přejde majetek na dobročinné instituce.“

„Mohu vám říct, pane Lame, že pokud o tom chcete psát, velice bych ocenil, kdybyste to napsal z pohledu ničivého vlivu alkoholu na lidský charakter. Nevyzradím žádné tajemství, když vám řeknu, že Amos Gage je notorický alkoholik. I jeho strýc o tom věděl a nesouhlasil s tím.

„Jakou částkou přispíváte Amosovi měsíčně?“

„Výše příspěvku je ponechána na mém rozhodnutí. Podle závěti mu náleží minimálně tři sta dolarů měsíčně. Podle svého uvážení jsem mu mohl dávat i víc.“

„Co se stane, když dovrší pětatřicet let?“

„Celý fond tak či onak zanikne. I když fond přejde na charitativní instituce, mám zůstat ve funkci pověřence další tři roky, abych učinil aktiva likvidními. Mohu říci, že ač byla závěť napsána ve spěchu, je platná. Elbert Gage odkládal její sepsání na poslední chvíli. Zemřel necelých třicet dnů poté, co byla dopsána. Byla to tragická situace, muž bez jiných příbuzných, kterým by mohl jmění odkázat.“

„Soudím,“ řekl jsem, „že pokud majetek přejde na Amose, bude mu předán formou akcií zabezpečujících příjem?“

„Správně, ale jen v tom případě. Pokud přejde fond na charity, mám zůstat v úřadě, postupně rozprodat akcie tak, aby byla vyprodukována podle mého uvážení co největší částka v hotovosti.“

„Dostáváte za tyto služby zaplaceno?“

„Beru plat.“

„Kolik?“

„To není vaše věc.“

„Jak přidělujete Gagemu měsíční příspěvky? Posíláte mu šek?“

„Ne. Beru svou odpovědnost za fond vážně, než abych s ním nakládal tak lhostejně, proto si pan Gage musí pokaždé přijít osobně, sem do kanceláře. Vyplácím mu příspěvek hotově proti potvrzení.“

„Dával jste mu někdy víc než tři sta?“

„Ne,“ odvětil Campbell. „Nikdy neprojevil přání přehodnotit oprávnění na vyšší příspěvky.“

„Hodláte se sám zhostit úkolu a vyhledat Amose Gageho, když fond zanikne, a zjistit, zda je…“

„Samozřejmě, že ne,“ řekl Campbell. „Jsem správní pověřenec. Ostatní je na panu Gagem, aby přišel a ujistili jsme se, že podmínky fondu jsou splněny. Protože lhůta na vyzvednutí jeho posledního příspěvku prošla, aniž by se objevil, mohu, pane Lame, konstatovat, že pokud jde o mě, mám velké podezření, že něco není v pořádku.“

„Co tím myslíte, že něco není v pořádku?“

„Myslím, že má nějaký problém, snad je ve vězení.“

„A když je?“

„Jestliže tomu tak bude, peníze mu nenáleží.“

„Chápu, prověřujete jistě každý krok se svými právníky.“

Tvář mu zrudla. „Co tím myslíte, právníky, žádné právníky nepotřebuj u. Každý rok předkládám vyúčtování. Minulý rok jsem sklidil poklonu za to, s jakou pečlivostí účet vedu.“

„No, jestliže vystupujete jako svůj vlastní právník,“ opáčil jsem, „měl byste se na vše ještě důkladně podívat.“

„Co tím myslíte?“

„Podle podmínek fondu náleží peníze Amosů Gagemu, když dovrší třicet pět let, pokud se jich dožije a nebude přitom odsouzen za spáchání velkého zločinu.“

„Správně. O tom není pochyb.“

„A co znamená slovo velký?“ zeptal jsem se.

„Každý přestupek je velký zločin,“ řekl pateticky. „Cokoliv, co se trestá vězením.Vím, jak to zůstavitel chápal, vidím to tak i já.“

„Je tady ovšem další termín, na který jste asi nepomyslel.“

„Co máte na mysli?“

„Odsouzen.“

Campbell chtěl něco říct, najednou si to rozmyslel. Zhluboka se nadechl: „Myslíte si, že…“ Zastavil se v půli věty.

„Přesně,“ opáčil jsem. „Myslím, že i kdyby byl Amos zatčen za vraždu a byl vězněn, pokud by soud nevynesl rozsudek před dvacátým pátým tohoto měsíce, budete muset svěřenský fond vyplatit.“

„Proč,“ hlesl, „to je, to je směšné, pane Lame!“

„Takové jsou podmínky.“

„No, to není ovšem v jeho duchu.“

„Jak je fond řízen?“ zeptal jsem se nevinně. „Slovy nebo duchem?“

„Já… pane Lame, snažíte se mě schválně zahnat do úzkých?“

„Ne. Sám jste se do nich bez cizí pomoci dostal.“

Odcházel jsem a nechal jsem ho udiveně zírat.

Kapitola 4

Aby Berta zase nevyváděla, kdyby paní Beckleyová znovu zavolala a zmínila se, že jsem se tam ještě neukázal, odložil jsem pár dalších věcí, které jsem chtěl udělat a jel jsem do Ringolds Apartments číslo 721.

Daphne Beckleyová byla atraktivní tmavovláska. Měla vlasy zářivě lesklé a tmavé jako noc. Její oči byly černé tůně. Útlý pas, ale plné křivky. Mohlo jí být asi tak ke třiceti. Možná jí nebylo víc než pětadvacet. Jediné, co trošku kazilo dokonalý dojem, byla ústa. Měla příliš silné rty, ale umně používala makeup. Z dálky vypadaly její rty jako růžové poupě kouzelného tvaru, ale trošku moc velké.

Byla si svých vnad vědoma a v plné míře je využívala ke svému prospěchu. Ladně pohupovala boky při chůzi, což působilo svůdným, téměř erotickým dojmem.

Když dobrá striptérka jen svlékne rukavice, působí to také svůdně.Taková byla Daphne Beckleyová.

Dívala se na mě, odvrátila jakoby stydlivě zrak, znovu na mě pohlédla a řekla chraplavě: „Ó ano, pan Lam, vaše partnerka mi řekla, že přijdete.“

Její hlas i gesta vytvářely dojem, že máme milostné dostaveníčko, když pomineme fakt, že já zůstal stát a ona se usadila koketně na gauči.

Snažil jsem se jednat striktně obchodně. „Chápu,“ řekl jsem, otevřel jsem bezděky notes, abych se opanoval, „váš manžel zmizel a vy ho chcete zpět.“

Protáhlé černé oči na mě blýskly, potom se najednou sklopily, jako by nechtěla, abych četl její myšlenky: „Možná,“ řekla hlubokým hlasem, „že ho nechci zpět. Chci jen vědět, co se s ním stalo. Mé pohnutky jsou spíše zištné než manželské.“

„Chápu,“ přitakal jsem.

„Nechápete nic,“ odvětila. „Říkáte to jen ze zdvořilosti. Ve skutečnosti jsem vás jistě šokovala takovou otevřeností, že?“

„Ženy jsou samá překvapení.“

„Tak,“ řekla zdrženlivě,, jsem proslulá svou upřímností. Mohu si dovolit být otevřená. Nikdy jsem se neuchylovala k pomluvám. Když se mi někdo líbí nebo ne, řeknu to.“

„A co cítíte k vašemu manželovi?“

Přehodila si nohu přes nohu a konečky prstů přejela na koleni po svých punčochách.

„To je něco, co sama nevím. Naposledy jsem slyšela svého muže v noci pátého, když jel s nějakou blonďatou stopařkou. Z každé cesty mi věrně telefonoval, dokud se neobjevila ta prsatá stopařka. Zdá se, že zmizel.“

„Pomohlo by, kdybyste mi o něm něco pověděla.“

„Můj manžel je obchodník,“ uvedla. „Docela dobrý obchodník, ale upřímně řečeno, moc peněz neušetříme. Kdybych měla požádat o rozvod, rozdělený majetek by akorát tak stačil na pokrytí soudních nákladů. Na druhé straně má můj muž velký příjem, ovšem hodně utrácí a já, přiznám se, rovněž.“

Přikývl jsem a nechal si notes otevřený, vytáhl z kapsy pero a držel jeho hrot nad stránkou. Zkušenost mě naučila, že u jistých klientů toto gesto očekávání zapůsobí a přináší výsledky. Pokračovala: „Když se s ním rozvedu, chci polovinu. Nebudu si před vámi brát servítky, pane Lame. Když ho můžu chytit při nevěře, chci ho dopadnout při činu. Přimáčknout ho tvrdě a rychle, aby o tom nebyly žádné pochyby.“

„Obávám se, že jste si spletla kancelář. Nedělám rozvody.“

„Toto není rozvod,“ zasyčela. „Toto je pátrání. V tom je rozdíl. Vysvětlila jsem to i paní Coolové a ona můj případ přijala. Říkala, že je hlavou firmy, proto já považuji věc za dohodnutou.

Myslím si, že manžel nezmizel jenom na zálety. Něco se mu stalo. Nezůstal by pryč takovou dobu, aniž by se se mnou nespojil. Víte, on je o deset let starší než já, když vezmeme v úvahu biologické možnosti…, Malcolm by si ženy jen tak nevšiml, ledaže by byla mimořádně elektrizující.

Malcolm se vždycky rád vracel, velmi se domů těšil, když byl jen pár dní pryč. Teď je pryč deset.“

„To by mohlo znamenat, že se dostal do rozpoložení, kdy mu připadaly všechny ženy neobyčejně atraktivní.“

„Budiž, pane Lame. Nejsme malé děti. Ale on spěchal domů. Nemohl se dočkat, až se vrátí. Poslal mi pohlednici z Carver City a ve stejnou dobu mi i telefonoval. Potom mi znovu volal z Central Creeku. A později, protože měl problém s autem, poslal svou blonďatou stopařku, ať mi zavolá z Rommelly.“

„Všechno pátého?“

„Všechno, ačkoliv prakticky, volala ráno šestého.

Víte, když mi manžel volal z Carver City, měl namířeno do Rena, kde měl druhý den navštívit nějakého muže. Volal mi proto, aby mi řekl, že pojede celou noc, a že vzal stopařku.“

„Aha. Jak daleko je odsud Carver City?“

„Asi dvě stě čtyřicet mil. Povídal, že je na silnici spousta řidičů, kteří jezdí, jak to sám nazval, jako netopýři z pekla.“

„Máte tu pohlednici?“

„Jistě.“

„A manželovu fotku?“

„Samozřejmě. Jinak bych do vaší kanceláře nevolala. Vím, že jste v pátrání velmi schopní.“

„Mohu vidět ten pohled?“

„Ano, zajisté, mám ho pro vás nachystaný. To je ten z Carver City.“

Vzpomněl jsem si při tom na pohled, který poslal z Carver City strýček Amos.

„Posílal vám muž pohlednice pravidelně?“ zeptal jsem se.

„Zřídka,“ řekla. „Nemá rád, když lidi čtou jeho poštu. Když je na cestách, dává přednost intimnějším komunikačním prostředkům, než jsou pohlednice.“

„Volal vám z Carver City?“

„Ano, později ještě z Central Creeku.“

„Aha. Tedy pohlednice byla taky z Carver City?“

„Ano.“

„Proč by vám volal a potom poslal lístek?“

„Poslal mi pozdrav s několika sladkými slovíčky, a pak mi telefonoval.“

„Když ho posílal, musel vědět, že se uvidíte dřív, než přijde.“

„Ne, nevěděl. Myslel, že bude muset jet do Rena na schůzku se zákazníkem. Ale potom, co mi pohled poslal a volal z Carver City, zavolal i zákazníkovi, aby si schůzku s ním potvrdil, ale zjistil, že ten je nemocný, tak se tedy rozhodl jet domů, a proto volal z Central Creeku.“

„Ale vy jste uvedla, že obvykle pohledy neposílal?“

„Správně.“

„Co ho tedy přimělo k tomu, aby tentokrát udělal výjimku?“

„Myslím, že to byla legrace,“ zasmála se. „Když jsme spolu mluvili po telefonu, říkal mi, že pumpa v Carver City rozjela nový reklamní trik. Opatřuje prý pohlednice známkami, aby byly zcela připravené k zaslání. Pohledy jsou zadarmo. Každý je může poslat, fígl je v tom, že jsou s obrázkem čerpací stanice a reklamním sloganem na přední straně.“

„Aha,“ překvapeně jsem dodal.

Na obrázku byla pěkná čerpací stanice, nad kterou byl nápis „Služby Carlyleho Kampa“. Na zadní straně bylo malým písmem natištěno:

ČERPACÍ STANICE CARLYLEHO KAMPA V CARVER ClTY SE NACHÁZÍ NA OKRAJI JEDNÉ Z NEJLEPŠÍCH RYBÁŘSKÝCH A LOVECKÝCH OBLASTÍ VE STÁTĚ. CARLYLE KAMP MÁ KONTAKTY S MNOHA ZAŘÍZENÍMI PO CELÉM ÚZEMÍ, TAKŽE MŮŽE DODÁVAT NEJNOVĚJŠÍ INFORMACE. KAMPOVA ČERPACÍ STANICE MÁ PROSTORNÉ SOCIÁLNÍ ZAŘÍZENÍ, TELEFONNÍ AUTOMATY, FONTÁNU S ČISTOU PRAMENITOU VODOU, AUTOMATY NA CIGARETY A CHLAZENÉ NÁPOJE. ZASTAVTE SE U CARLYLEHO KAMPA, NA VAŠÍ ČERPACÍ STANICI.“

Napravo bylo volné místo pro adresu, nalevo, pod dravou reklamou, místo na krátký vzkaz.

Malcolm Beckley naškrábal vzkaz: „Jedu do Rena, miláčku, ale budu na tebe myslet na každé míli každičkou minutu. Stopař vypadá jako správný chlap. Risknu to s ním.“ Podepsáno jednoduše: „Malcolm G. B.“

„G?“ zeptal jsem se.

„Greenlease. G-r-e-e-n-1-e-a-s-e,“ řekla.

„A ‚B“ znamená Beckley?“

Přikývla.

„Tak vám tedy taky volal z Central Creeku?“

„Ano. Bylo to o půl hodiny později, kolem půlnoci. Jeho hlas zněl normálně, jako obvykle, jen z něho vyzařovala radost nad tím, že se dostane domů o dva dny dřív, než měl původně naplánováno.“

„Co říkal?“

„Že zrušil svou schůzku v Renu a vrací se domů, a použil pár zašifrovaných slovíček, které byly jasné jen nám, ale jinému by nedávala smysl.“

„Takové telefonáty byly obvyklé?“ zeptal jsem se.

„Běžné, když byl pryč. Rád mi volal z daleka, aby slyšel můj hlas a pouzí val ta šifrovaná slovíčka, která zněla nezasvěcenému posluchači tak nevinně, ale pro nás měla zvláštní význam.“

„Nechcete mi je říct?“ zeptal jsem se.

Zadívala se na mě podivně a řekla: „Co byste z toho měl, kdybyste náš kód rozluštil?“

„Nechci ho luštit,“ podotkl jsem, „chci ho jen prověřit pro případ, že váš rozhovor někdo odposlouchával.“

„Nemyslím si, že je to nutné. Vím, že to byl on, s kým jsem mluvila, a měl dobrou náladu.“

„Dobrá, co bylo potom?“

„Ptala jsem se ho na stopaře, a on se smál a odpověděl: ‚Miláčku, vezu stopaře dva. Muž, kterému jsem zastavil v Carver City, je, myslím, trochu opilý. A těsně před Central Creekem jsem přibral nádhernou blondýnu.‘“

„Ženu?“ zeptal jsem se.

„Ano, mladou stopující blondýnu, tak ji popsal, a pokračoval: , Jen ti volám, abych ti řekl, že jsem ji posadil na zadní sedadlo. Asi jsi trochu překvapená.‘

Tak jsem mu řekla, aby ji určitě nechal tam, kde sedí a sám zůstal vepředu. Zasmál se a řekl mi, že jistě a že už jede přímo domů.“

„Zeptala jste se ho, proč zastavuje krásným blonďatým stopařkám?“ chtěl jsem vědět.

Potřásla hlavou. „Ne. Každý muž by jí zastavil. Bylo už kolem půlnoci a ona potřebovala svézt. Navíc, Malcolm by si takové sousto nenechal ujít.

„Co bylo pak?“

„Svlékla jsem se a šla do postele. Spala jsem snad čtyři hodiny, když asi v pět hodin zazvonil telefon. Zvedla jsem ho a spojovatelka řekla: , Jste manželka Malcolma Beckleyho?‘ Přisvědčila jsem a ona na to: ‚Moment. Máte dálkový hovor z Rommelly v Kalifornii.‘ Pak jsem ji zaslechla, jak říká:, Mluvte prosím,‘ a ženský hlas, velmi smyslný, mluvil: ‚Paní Beckleyová?‘ Přitakala jsem: , Slíbila jsem panu Beckleymu, že vám zavolám. Píchnul pneumatiku a když ji měnil, zjistil, že náhradní je taky špatná. Podařilo se mi stopem jet dál, slíbila jsem mu, že vám podám zprávu. On samozřejmě zůstal u auta. Posílám k němu servis, aby pneumatiku spravil. Je to asi jen deset mil.‘“

„A dál?“ ptal jsem se.

„Potom zavěsila, aniž by čekala na mou odpověď a to ve mně vzbudilo podezření.“

„A spojovatelka vám řekla, odkud byl hovor?“

„Ano. Z Rommelly. Hledala jsem to na mapě a je to asi šedesát mil od Central Creeku.“

„Pokračujte.“

„Takže to zjistěte, pane Lame. Jestliže byl deset mil od Rommelly, určitě by mu cesta dlouhá padesát mil, netrvala pět hodin.

Po cestě, kterou znal, jak mi říkal do telefonu, by to mohl za pět hodin dojít pěšky.

Navíc jsem druhý den do Rommelly volala a zjistila, že žádnou firmu s odtahovými vozy nikdo to ráno nežádal o servis na dálnici. Poslední telefonát, který v jedné firmě obdrželi, byl ze třetí hodiny ranní a jinde měli zaznamenanou poslední žádost ve dvě čtyřicet pět. Oboje se mi podařilo prověřit ani jeden z nich nemohl být můj muž.“

„Takže?“

„Myslím si, že byl můj muž velmi zklamaný. Měl poruchu na autě, navíc zjistil, že i náhradní pneumatika je píchla. Musel počkat na servis. Přirozeně nechtěl nechat stopaře v autě, zatímco půjde pro pomoc. Pravděpodobně ten muž mu nebyl schopen jakkoliv pomoct. Tak manžel přirozeně navrhl, aby si stopařka stopla nějaké auto, svezla se a požádal ji, aby zavolala servis.“

Přikývl jsem.

„Ale to nevysvětluje pětihodinovou mezeru,“ pokračovala.

„Asi jí chvíli trvalo, než něco stopla.“

„Asi, ale myslím, že cestou bylo až moc ochotných řidičů, byl dost velký provoz.“

„Nicméně,“ upozornil jsem ji, „spousta motoristů se zdráhá v tuhle hodinu ženě zastavit. Stává se často, že je dobře vypadající žena spolčena s loupežnými gangy a stopuje jako návnada. Řidič zastaví, otevře a najednou ze stínu vyskáčou její komplicové se slovy: ‚Ruce vzhůru!‘“

„Ale nevysvětluje to fakt, že už víc než týden nemám o svém muži žádné zprávy.“

„Byla jste pryč a pátrala jste po něm?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděla, „sedím tady s uchem přilepeným na telefonu. Požádala jsem motorizované dálniční hlídky, aby prověřili, jestli nedošlo mezi Central Creekem a Bakersfieldem k nějaké havárii. Nic, žádné známky havárie, žádné hlášení o sebemenší nehodě. Takže si myslím, že znám odpověď. Upřímně řečeno, už mě jeho nevěra unavuje. Nezahnul mi poprvé, pane Lame.“

Tázavě jsem zvedl obočí.

„Podnikatelé jsou zvláštní lidé.“ dodala.

„Projednala jste podmínky s paní Coolovou?“ odbočil jsem.

„Jistě, paní Coolová ustanovila cenu. Zdá se mi, pane Lame, že je trochu hrabivá, a poněkud skeptická. Chtěla, abych peníze poslala po kurýrovi. Šla jsem je tedy do banky vyzvednout a po kurýrovi poslala.“

„Máte s manželem společný účet?“ otázal jsem se.

Přikývla.

„Předpokládejme,“ řekl jsem, „že druhý stopař se zmocnil auta i s vaším mužem, odjel na nějaké odlehlé místo, praštil ho a vyhodil z auta. Co pak?“

„Pak jsem vdova.“

Naše oči se setkaly. Tentokrát pohledem neuhnula.

„Správně,“ přisvědčil jsem.

„Myslím, že se vám paní Coolová určitě zmínila o životní pojistce mého muže na sedmdesát pět tisíc dolarů, která v případě tragické smrti bude vyplacena dvojnásobně.“

„A pokud je mrtvý, chcete to dokázat, abyste mohla pojistku vybrat?“

„Přirozeně.“

„A pokud je naživu?“

„Potom chci zákonné vyrovnání.“

„Popište mi vašeho manžela,“ vyzval jsem ji.

„No, podívejte,“ zamyslela se. „Má velmi vlnité tmavé vlasy. Ne tak jako já, v přirozeném světle mají spíš nahnědlý tón, ale tmavé. Má modré oči, vysoký je pět stop jedenáct palců a váží sto sedmdesát pět liber.“

„Kolik mu je let?“

Po chvilce váhání odsekla: „Už jsem vám řekla, že je o deset let starší než já.“

„Jak je starý?“ trval jsem na svém.

„Může mít někdo před detektivem tajemství?“

„Informace je důvěrná,“ řekl jsem. „Kolik mu je?“

„Šestatřicet.“

„Jaké má auto?“

„O Malcolmovi platí jedna věc. Musí mít to nejlepší. Má nejnovější model Roadraceru, se všemi doplňky, nastavitelnými sedadly, automatickou anténou, klimatizací a všemi těmi krámy.“

„Znáte poznávací značku?“

„Jistě, NFE 801.“

„Říkala jste, že máte fotku?“

„Obou.“

Donesla nějaké momentky. Na jedné byla skupinka tří mužů. „To je manžel, ten napravo.“

Pečlivě jsem si fotografii prohlížel. Na amatérské foto byla dost dobrá.

Natáhl jsem se pro další.

Na fotce, kterou jsem držel, byla tatáž osoba, kterou jsem už znal z jiných fotografií, tentokrát jen v plavkách. Byl to pořízek se štíhlým pasem, ramenatý a s chlupatou hrudí. Stál vzpřímený, aby zvýraznil celou postavu.

„Tato se mi bude hodit,“ řekl jsem. „Byla vyfocena na pláži při velké oblačnosti a nejsou na ní ostré stíny jako na jiných snímcích. Dobře ilustruje jeho tvář.“

„Jak jste poznal, kdy byla pořízena?“

„V našem oboru se o fotografování něco málo dozvíte. Aspoň tolik, abyste ze snímků poznala důležité detaily jen při pouhém pohledu na ně. Například tahle byla pořízena v husté mlze a dost pozdě. Byl to snímek v setině sekundy a čočka byla nastavena asi na 16 stop. Byl to rychlejší film.“

Oči se jí rozšířily. „Jak to všechno můžete, proboha, vědět?“

„Snadno,“ řekl jsem. „Snímek je dost ostrý. Podle hloubky pole poznáte, že čočka byla hodně zacloněná. Obrázek byl pořízen asi z dvanácti stop, a proto je celé pozadí v ohnisku. Na druhé straně nebyl pořízen 35 milimetrákem, což by se projevilo v hloubce ohniska. Byl pořízen čtvercovým fotoaparátem, dvě a čtvrt na dvě a čtvrt a pravděpodobně fotoaparátem s dvojitou čočkou, protože je ohnisko tak ostré. Snímek je jen trošku tlumený, což znamená, že se při focení aparát mírně pohnul.“

„Tu dělala moje sestřenice,“ řekla. „Je blázen do fotografování a má přístroj s dvojitou čočkou, právě jak jste říkal. Vzpomínám si, že použila expozimetr a říkala, že fotí v setině z šestnácti stop.“

Přikývl jsem.

„Myslím, že je skvělé, když o těchto věcech tolik víte.“

„Vezmu si ten snímek s sebou,“ řekl jsem.

„Ale to nemůžete!“

„Proč ne?“

„Jsem na něm já.“

„No a?“ odstrčil jsem jí ruku stranou.

Trochu vzdorovala, ale bylo to jen naoko.

Byla tam ve dvoudílných plavkách a moc jí to v nich slušelo.

„To je přece hrozné!“ zvolala. „Dělali jsme si legraci.“

„Nevidím na tom nic hrozného.“

„Jsem tam…“ odvrátila oči, „příliš obnažená.“

Naklonil jsem se a snímek podrobně studoval.

„Nakonec, pane Lame,“ řekla ostýchavě, „snažíte se najít mého muže a ne mě.“

Naklonila se, jako by chtěla fotografii sebrat a záhyby její halenky mi zavadily o tvář. „Opravdu, pane Lame, tu si nemůžete vzít.“

„Potřebuju ten snímek ke své práci. Jestli chcete, svou část si odstřihněte, ale tu s vaším mužem si vezmu.“

„Nestříhám snímky. Vy… budete opatrný, že?“

„Velmi, velmi opatrný,“ ujistil jsem jí.

„Budu se muset spolehnout na vaši diskrétnost.“

„Nevidím nic, za co byste se musela stydět.“

Nervózně se usmála: „No, kdybych musela, asi byste to na snímku viděl. Víte, měli jsme na sobě domácí plavky a… vidíte, jak je světlo ozařuje, skoro to bije do očí.“

Přikývl jsem a zasunul snímek do kapsy. Zdálo se, že se zdráhá ukázat mi dveře.

„Berta Coolová mi naznačila, že jste výjimečná žena, že máte pozoruhodné myšlení.“

„Ona to trochu přehání.“

Daphne Beckleyová se na mě dívala s předstíraným odhadováním: „Vsadím se, že je to tak sedmdesát pět procent.“

„Sedmdesát pět procent čeho?“

„Žen, které se vám vrhají kolem krku.“

„Přeceňujete mě,“ řekl jsem.

Svůdně pronesla: „Umím si představit, jak se cítí. Vy, máte něco v sobě. Vzbuzujete důvěru, pane Lame.“

„Děkuji,“ snažil jsem se o formální tón.

„A probouzíte zájem.“

„Tak,“ upřesnil jsem, „chcete zjistit, zda budete žena, která odchází od záletného manžela, nebo bohatá vdova. Raději se dám do práce, abych vás mohl ujistit, na čem jste.“

„Zase nemusíte tak moc spěchat.?“

„Je to na mně, musím,“ řekl jsem a otevřel dveře.

Kapitola 5

Pohyboval jsem se v detektivní branži dost dlouho, abych podcenil takovou shodu okolností.

Naproti tomu, skutečnost, že ve stejný den zmizeli dva lidé, kteří poslali poštou svým rodinám nebo známým pohled ze stejné čerpací stanice v Carver City a že tito příbuzní přišli do stejné kanceláře, aby požádali o pátrání, byla náhoda dost zvláštní.

Sbalil jsem si pár věcí a odjel firemním autem do Carver City.

Byla to dlouhá cesta. Nejprve sto jedenáct mil do Bakersfíeldu a pak dalších sto po klikaté křivolaké silnici. Vyjel jsem z údolí po klikatých cestách na kopec, a pak sjel do Carver City.

Dojel jsem večer v osm třicet.

Na jedné straně Carver City jsou zalesněné svahy, šplhající k vysokým horám, na jejichž vrcholcích se udrží sníh skoro celé léto.

Na druhé straně a na východě se terén svažuje do podhůří, které je v době dešťů zelené, ale v létě se rychle spálí a zhnědne. Rostou tady krásné živé duby. Dál je krajina sušší. Povrch dálnice zkresluje pouštní chvění v letním horku na tanec fata morgány.

V Carver City je mnoho příležitostí k celoroční rekreaci, rybaření, k lovu a v zimě k lyžařským sportům.

Oblast byla přeplněná motely s neonovými nápisy, obchody se sportovním vybavením, restauracemi a čerpacími stanicemi.

Benzínovou pumpu Carlyleho Kampa jsem našel bez problémů.

„Hledám muže, který měl pátého tohoto měsíce službu,“ zeptal jsem se obsluhy za pokladnou.

„V kolik hodin?“

„Přes noc,“

„Já jsem měl službu od šesti večer do dvou ráno.“

„Máte otevřeno přes celou noc?“

„V tyhle roční době ano.“

„A co pan Kamp? Pracuje tady?“

„Přes den. Nedělá normální směny, stará se o provoz a řídí to tu.“

„Viděl jsem několik reklamních pohlednic, které byly od vás poslané,“ řekl jsem.

„To jste moh, posíláme jich denně tak tři stovky.“

„Tolik?“

„To je průměr. Někdy jich rozdáme kolem tisícovky.“

„Poskytujete je zdarma i se známkami?“

„Jo.“

„Můžete si to dovolit?“

„Proč ne? Je to nejlevnější reklama na světě. Lidi sem nejezděj pro pohledy, ale pro benzín. Konkurence je velká,.a tak Carlyleho Kampa nakonec napadlo, proč by nerozdával pohledy s fotkou tyhle pumpy. Je to reklama, která přitáhne kšefty.

Máme těch pohledů natištěný desetitisíce. Dáváme na ně známky. Lidi neodolaj příležitosti poslat domů pohled, když je ofrankovanej a můžou jen napsat adresu a vzkaz. Máme tu poštovní schránku, kam je můžou hodit.“

Zavedl mě k velké dřevěné schránce, která byla opatřena visacím zámkem. Odemkl ho a řekl: „Podívejte se.“

Nahlédl jsem.

Byla do poloviny naplněná pohlednicemi.

„Vidíte? Lidi, který tudy projížděj, zasílaj reklamní pohledy tohohle místa. Ten, kdo pohled dostane, vidí obrázek a místo si zapamatuje. Když tudy někdy jede, zastaví se tu, dá přednost místu, kde se může podrobně informovat na lov a rybaření.“

„Jste tady sám?“ zeptal jsem se.

„K čertu ne,“ opáčil. „ Obsluhuju tady. To je všechno. Támhleten kluk je tu se mnou, má na starosti většinu běžných prací.“

Ukázal na mladíka v bílé kombinéze, který myl přední sklo automobilu.

„Jmenuji se Lam,“ představil jsem se dodatečně.

„Lennox,“ řekl mi a natáhl ruku přes pult. „Co jste chtěl vědět o noci pátýho?“

„Zajímalo by mě, jestli si pamatujete muže, který sem v noci pátého přijel a bral benzín. On…“

„Vzpomínám si na něj,“ přerušil mě.

„Víte, co se s ním stalo?“

„Nemůžu vám to říct, nemáte na to právo.“

„Jsem soukromý detektiv. Snažím se jen zjistit, co se tomu člověku stalo.“

„Tak dobrá. Ten chlap byl divnej. Mluvil jako gentleman, ale byl viditelně opilej. Noholenej, v šatech, který měl na sobě, určitě i spal. Něco se mi na něm nezdálo.

Když se tu objevil, použil záchod a začal se potloukat kolem. Nemáme to rádi. Když se tu zákazník zastaví a někdo po něm škemrá odvoz, je těžký odmítnout. Řidič třeba nechce, já bych podezřelýho chlapa v noci nevzal. Jedna věc je ale jen tak si svištět po dálnici a míjet stopaře, druhá dívat se člověku přímo do očí a odmítnou ho. Takže když se tu začne někdo takovej potulovat kolem, aby ho někdo svez, pošleme ho pryč. Ať si jde po svejch, a když to neudělá, voláme policii. To se každej obvykle hned vypaří a jde pár mil po svej někam dál, kde může stopovat.“

„A jaký byl tento muž?“ zeptal jsem se.

„Byl takovej divnej, vyprávěl mi tady. Říkal, že byl flámovat, ale že neni notorik. Že je celý tejdny dobrej a potom z čistá jasná dostane neodbytnou chuť jít na flám. Tam pije, dokud má peníze, pak se potlouká den, dva a snaží se vyzískat něco od novejch kamarádů. Když už nemá peníze, přestane pít, chuť se postupně vytrácí až zmizí docela. Alkohol mu pak už nic neříká. Potřebuje se jen dostat domů, dát se do pořádku. A zatímco má kocovinu, má pocit, že už se v životě na alkohol ani nepodívá.“

„Věřil jste mu?“

„No, asi věřil. Byl úplně švorc. Stopoval. Nezáleželo mu na tom, kam pojede, ale nejraděj chtěl jet do Los Angeles. Přej, že pojede kamkoliv, jen aby nebyl v noci na silnici.“

„Co jste udělal?“

„Podívejte,“ řekl Lennox. „Kdyby se tohle Carlyle Kamp dověděl, ani trochu by se mu to nelíbilo, tak jsem pověděl tomu chlápkovi:,Tady nemůžeš vobtěžovat, no ale když někoho vhodnýho uvidím, zeptám se ho, jestli by tě nesvez.‘ Abych řek pravdu, nechtěl jsem se nikoho ptát. Za deset minut, co tady jen tak postával, přijel pickup, tak jsem se řidiče zeptal, jestli by nevzal stopaře. Neměl zájem. Tvrdil, že někoho vez celou cestu a teď by chtěl jet sám.“

„A dál?“ zeptal jsem se.

„Pozdějc přijelo auto, no, vypadalo tak na milion dolaru. Snobská věcička. Ten řidič se mě přímo zeptal.“

„Na co?“

„No, vlastně se ani tak neptal, ale říkal, že má před sebou dlouhou cestu a přemáhá ho únava. Hodlal přibrat někoho, kdo ho trochu rozptýlí a pomůže mu eventuelně i řídit.“

„To vám řekl?“

„Upřímně řečeno,“ odvětil Lennox, „si myslím, že vzadu v osvětleným prostoru toho stopaře zahlíd.“

„Tak co jste udělal?“

„No, řek jsem tomu zákazníkovi, že tu byl před chvílí chlápek, co sháněl odvoz a že tu asi ještě někde je. On odpověděl, že opravdu někoho chce, že má namířeno až do Rena.“

„Jeho jméno si nepamatujete?“

„Ne.“

„A pak?“

„No, pak řidič toho nablejskanýho auta odešel s tím, že si s tím chlápkem snad budou rozumět. Sám se rozhod, že to riskne. Šel jsem se za nima ven podívat. Dali se spolu do řeči. Stopař na něj asi udělal dobrej dojem, protože nasedli a odjeli.“

„A nenapadlo vás, kdo to mohl být?“ zeptal jsem se.

Zazubil se na mě: „To bych lhal. Ten Roadracer byl snobskej auťák a on vypadal jako milionář. Dobře oblečenej, ale stejně jsem si zapsal značku.“

„Máte ji ještě?“

„Podívejte, pane Lame, co se vlastně děje?“

Střetl jsem se s ním očima a řekl: „Já nevím. Snad nic, ale zatajování informací nikomu nepomůže, spíš uškodí.“

„Komu?“

„Vám.“

Zamyslel se a řekl: „Uděláte pro mě, že si to necháte jen pro sebe? Myslím, abyste mě do toho nezatahoval.“

„Teď nemůžu nic slibovat,“ vysvětlil jsem.

„A co se stalo?“ ptal se. „Snad nedošlo s tím stopařem k něčemu? Nepokusil se o loupežný přepadení, že ne?“

„To si nemyslím, ale nevím, rád bych ho našel jako svědka.“

„Ale co proved?“

„Snad nic,“ pokračoval jsem.

„No, nejste moc sdílnej.“

„Podívejte, jsem detektiv a jsem tu proto, abych získal informace.“

„Co ten člověk udělal?“

„Asi nic, ale já se zajímám víc o muže, který řídil Roadracer.“

„Jak jste věděl, že se tady zastavil?“

„Podle těchto ofrankovaných pohlednic.“

To ho uspokojilo. „OK, najdu tu poznávací značku. Měl jsem to číslo někde schovaný, ale už jsem ho asi vyhodil do koše. Nevim to určitě, možná je ještě někde v kase.“

Otevřel ji, prohraboval chvíli papírové bankovky, pak potřásl hlavou: „Sony, Lame, myslím, že nebudu – moment, tady je to.“ Vytáhl pomačkaný papírek s naškrábanou poznámkou:

Roadracer, poslední model, poznávací značka NFE SOL

„To jste psal vy?“ chtěl jsem vědět.

Přikývl.

Obrátil jsem lístek a řekl: „Napište na něj datum, kdy jste to psal. Bylo to pátého?“

Souhlasil a doplnil datum.

„Prosil bych ještě vaše iniciály.“

Vložil jsem si papírek do svého notesu.

„Beru si ho k sobě, myslíte, že byste ty lidi poznal, kdybyste je zase viděl?“

„Toho stopaře a řidiče?“

Kývl jsem.

„Asi jo. Pamatuju si, že řidič z Roadraceru měl kreditní kartu, tady bereme všechny kreditní karty. Teď si nevzpomenu, od který společnosti ta kreditka byla, ale kdyby to bylo tak důležitý, mužem se podívat zpátky do záznamů.“

„Ne, není to důležité, zatím.“

„To mi nemůžete říct, co se stalo?“

„Pokud vím, tak nic.“

„Tak proč pátráte?“

„Protože jsem byl o vyšetřování požádán.“

„A co chcete zjistit?“

„Všechno.“

Zazubil se. Právě v tom okamžiku přijela dvě auta. Jedno už bylo u stojanu, tak Lennox řekl: „OK, Lame, je to všechno? Musím jít na ty auta.“

Odešel k pumpám a já k regálu s pohlednicemi. Jednu jsem si vzal a adresoval do kanceláře Bertě Coolové.

„Mám se tady dobře,“ psal jsem. „Kéž byste tady byla, vlastně byste si měla udělat výlet, Berto. Je to skvělá čerpací stanice. Ofrankované pohlednice jsou zde zdarma. Můžete jich poslat, kolik se vám chce.“

Pohled jsem podepsal a vhodil do dřevěné schránky.

Pasažéři, do jejichž aut Lennox právě tankoval, se procházeli kolem. Jeden z nich šel do telefonní budky, jiní k polici s pohlednicemi a brali si je.

Byl jsem zvědav, kolik ty pohlednice majitele stojí – očividně přitahují zákazníky. Přijelo dalších šest aut. Na druhou stranu silnice k osvětlené čerpací stanici s poutači o slevách všeho druhu přijelo za stejnou dobu jen jedno auto.

Padala na mě únava, ale ještě jsem měl nějakou práci. Autem jsem zajel k restauraci, která je otevřená celou noc, dal si dva šálky černé kávy a pokračoval v cestě.

Central Creek byl asi dvacet mil od Carver City. Nebylo to tam nic moc, jen obchod se smíšeným zbožím, dům připomínal stodolu, na které byl nápis „Garáž“, čerpací stanice a malá kavárna.

Uvnitř byl u vchodu telefonní automat. Vešel jsem, objednal si sendvič a další kávu.

Jídlo a kávu mi donesla mladá, blonďatá servírka s dokonalou postavou.

„Snažím se zjistit něco o muži, který odtud pátého v noci telefonoval,“ oslovil jsem ji. „Měla jste službu?“

Usmála se, ale odmýtavě potřásla hlavou: „Nemohu vám ani v nejmenším pomoct, pane.“

„Nevzpomínáte si na něho?“

„Nepracovala jsem tady. Nastoupila jsem až šestýho ráno.“

„Co se stalo s vaší předchůdkyní?“ zeptal jsem se.

„Nic,“ řekla s úsměvem, „prostě odešla.“

„Díky.“

Začínal jsem si skládat mozaiku. Malcolm Beckley natankoval benzín na čerpací stanici Carlyleho Kampa v Carver City. Bylo tam i dost dobrých restaurací, kde se dalo dobře najíst.

On pokračoval do Central Creeku.

Restaurace v Central Creeku ho ale moc nelákala. Bylo to jen dvacet mil od Carver City, což se dalo ujet bez problémů za dvacet nebo třiadvacet minut, pomalejšímu řidiči by to trvalo tak dvacet sedm až třicet minut.

Proč se Malcolm Beckley nenajedl v nějaké lepší restauraci v Carver City?

Odpověď byla nasnadě. Beckley neměl hlad. Během půlhodiny zastavil druhému stopaři, atraktivní mladé blondýně. Hlad asi měl někdo ze stopařů, tak Beckley zastavil v kavárně v Central Creeku, aby se mohli najíst. Sám nejedl.

Takže zatímco stopaři rychle srkali v malém lokálu v Central Creku kávu a hltali sendviče, Beckley se rozhodl zavolat ženě, aby jí řekl, že do Rena nejede a že je už na cestě domů.

Jedno bylo jisté. Beckley se těšil domů a na jídlo v restauraci neměl pomyšlení. Blonďatá stopařka a Amos Gage museli do sebe jídlo rychle hodit, Beckley dotelefonoval a vydali se dál na cestu.

Zatím všechno sedí.

Servírka, co měla službu, by si je mohla pamatovat. Navíc mohla zaslechnout něco z jejich konverzace.

„Kde bych mohl najít tu dívku, která tady pracovala před vámi?“ zeptal jsem se servírky.

Zavrtěla hlavou.

„Kdo to tu vede?“ zeptal jsem se.

„Dorothy Lennoxová.“

„Slečna nebo paní?“

„Paní.“

„Je snad příbuzná Franka Lennoxe z čerpací stanice Carlyleho Kampa nebo je to shoda jmen?“

„Je to jeho žena. Vede restauraci a vlastní obchod se smíšeným zbožím. On pracuje u Kampa v Carver City.“

„Kde bych našel paní Lennoxovou?“

„Je někde v Los Angeles. Odjela na nákupy.“

„Setkala jste se s tou dívkou, kterou jste střídala?“

„Ne, když jsem nastoupila, byla už pryč. Dostala jsem se sem náhodou. Paní Lennoxová tady obsluhovala sama. Přemluvila mě, abych to místo vzala. Aspoň prozatím.“

„Kdo vaří v kuchyni?“ zeptal jsem se.

„Popsi!“ zavolala.

Přes pult vystrčila hlavu seschlá osoba na hlavě s něčím, co připomínalo zmuchlanou šéfkuchařskou čepici.

„No?“ zavrčel.

„Tady ten člověk chce vědět, kdo tu vaří,“ hlásila mu.

„Já,“ zabručel a podíval se na mě. „Co chcete?“

„Chtěl jsem vědět, kdo tu vaří,“ opakoval jsem mu.

„Teď to víte,“ sykl a zmizel z dohledu.

„Vraťte se, Popsi,“ zvolal jsem. „Něco od vás potřebuju.“

Vytáhl jsem dvě jednodolarové bankovky.

Hlava se zase vynořila.

Zkřivený úsměv odhalil pahýly zažloutlých zubů. Natáhl po penězích dychtivou ruku.

„Kdo vařil pátého v noci?“

„Já.“

„Pamatujete si muže, který přijel se dvěma stopaři? Jeden byl poněkud sešlý, ta druhá byla blondýna, a řidič sám měl pravděpodobně hodně naspěch.“

„Jasně, že jo. Pamatuju si ho. Měl čertovsky naspěch. Byly to dvě objednávky na šunku s vajíčkama. Nakonec se uvolil na ně čekat, ale řek mi, abych sebou hodil. Šel k telefonu a někam volal. Dělal všechno ve spěchu, proto si ho pamatuju. Určitě donutil ty stopaře jídlo narychlo zhltnout.

Co chcete ještě vědět? Spočítejte si, jestli vám za to ty dva dolary stály?“

Podal jsem mu další dva a jeden dal servírce. „Vzpomeňte si na všechno, co víte, možná vám to přinese další peníze. Vzpomenete si na tu ženu?“

„Nikdy dřív jsem ji neviděl,“ prohodil Pops a při vzpomínce se usmál.

„Měl jsem práci s přípravou jejich šunky. Vzpomínám si, že jsem je zahlíd, když jedli, ale zajímal mě ten prachatej chlap. Stál tam, kde teď vy. Určitě bych ho znovu poznal. Oni seděli támhle v rohu. Ta blondýna byla ke mně otočená zády.“

Oběma jsem poděkoval a vyšel ven.

Rommelly bylo nahoře v horách, dalších šedesát mil po křivolaké cestě. Nedalo se jet rychle. Loudal jsem se a hledal cokoliv, co by mi v záři světel padlo do oka, co by mi mohlo pomoci.

Našel jsem jen prázdné plechovky od piva a rozbitou sklenici.

Rommelly bylo docela malé městečko, v noci se z něho život vytratil. Vše spalo. Dojel jsem k servisním garážím. U vrat bylo tlačítko s nápisem „Noční zvonek“.

Zazvonil jsem. Dveře se otevřely až po pěti minutách a třetím zazvonění.

Otevřít přišel v šortkách oblečený asi sedmadvacetiletý muž s vlnitými světlými vlasy. Měřil si mě ospalýma modrýma očima a zápasil s kalhotami.

„Co se děje?“ zeptal se ještě rozespalým hlasem.

„Rád bych si s vámi promluvil,“ vysvětlil jsem.

„Promluvil!“ zopakoval, „kde máte auto?“

„Venku.“

„Co s ním máte?“

„Nic.“

„K čertu, co tedy chcete!“

Vytáhl jsem z kapsy čtvrtlitrovou láhev whisky.

Přelétl ji pohledem. Kontakt byl navázán. Na jeho tváři se pomalu rozprostřel úsměv. „To je jiná,“ řekl. „Tak pojďte.“

Zavedl mě do zadní části přehrazené místnosti. Na posteli nebylo žádné prostěradlo. Peřiny svědčily o značném používání. Povlečení na polštář, prádelnu už dlouhou dobu nepamatovalo.

Na zadní stěně u postele byly připíchnuty obrázky. Některé byly vystřižené z časopisů, na nich pár nahých těl. Visela tu také jedna lesklá fotografie úplně nahé dívky, natočené k fotoaparátu bokem a dívající se do objektivu přes rameno s provokativním úsměvem.

Sedl si na postel a zasunul whisky pod špinavý polštář.

Zeptal jsem se ho na návštěvu světlovlasé mladé ženy někdy pátého v noci nebo šestého ráno.

Potřásl energicky hlavou. „Nějaká dáma se tu ptala po telefonu. Volala šéfovi, aby se ho na něco zeptala, a on ji přepojil ke mně. Mluvil jsem s ní, ale žádnou návštěvu jsem tu neměl.“

Přeměřil jsem si ho přísně, ale možnost, že by zapomněl na návštěvu dobře stavěné blondýny je asi tak pravděpodobná jako očekávat, že hladový lev přehlédne kus hovězího.

Rozloučil jsem se a odešel.

Druhou servisní garáž obsluhoval muž kolem pětatřiceti, který při pohledu na láhev whisky vůbec nepookřál. Přijal ji, ale oči měl tvrdé a nepřátelské.

„Vy jste polda?“ vyzvídal.

„Vyšetřovatel,“ řekl jsem.

„To je to samé,“ prohlásil.

Nediskutoval jsem o tom a zeptal se ho na totéž, co prvního hlídače.

Taky nevěděl: „Co vás to, proboha, napadlo, vzbudit mě uprostřed noci, abyste se mě ptal na tohle?“ dožadoval se odpovědi. „Už jsem o tom šéfovi řek všechno, co vím. Žádná taková tady nebyla. Ani žádná jiná. Slyšíte mě? Žádná! A teď vypadněte!“

Pokusil jsem se ještě o otázku: „Jste si jistý, že byste si vzpomněl, kdyby…?“

„Samozřejmě bych si vzpomněl,“ řekl. „Zapomněl by snad chlap na pustém ostrově, kdyby se striptýzová královna koupala ve dne na pobřeží? Nebuďte hloupej! Navíc se mi, poldo, všechny zvonění zaznamenávají. Pokaždé, když zazvoní zvonek, proděruje se pásek. Když otvírám dveře, zaznamenávám to do knihy.

Šéf je elektrikář. Zvonkem je řízenej papírovej pásek. Zmáčkněte zvonek a mechanismus na pásek zaznamená čas. Když dveře otevřu, udělá to na pásek další záznam.

Mám zpropadenýho šéfa, a teď vypadni, poldo!“

„Nejsem polda,“ zdůraznil jsem.

„To je jedno,“ křikl a zabouchl dveře. Čtvrtlitrovou whisky si nechal.

Vyškrtnul jsem si další bod z notesu. Vypadalo to, že jeho výpověď je potvrzená elektrickým páskem a signálem.

Ale kdyby dotyčná zazvonila na zvonek uprostřed noci, narazila by na ospalou službu při natahování kalhot… co potom?

Jedna věc se zdála být jistá. Beckleymu nikdo nepomohl. Nechali ho samotného s prázdnou pneumatikou.

To znamená, že tam zůstal, dokud ji neměl opravenou. Bylo možné, že rezervní pneumatika nebyla píchla, ale jen zvolna ucházela z defektního ventilu. Snad nějaký projíždějící motorista viděl Beckleyovy nesnáze a zastavil, aby mu pomohl. Mohl mít s sebou pumpičku a prázdné kolo dofouknout, takže Beckley mohl pokračovat v cestě.

V tom případě by jel přes Rommelly, podle všeho stále ještě s jedním stopařem. Blonďatá stopařka mohla stopnout někoho po cestě a byla daleko vpředu. Mohla paní Beckleyové zavolat a říct jí, že posílá odtahovou službu, ale z nějakých důvodů ke garážím ani nešla.

Na druhé straně, proč trvalo přejet z Central Creeku k místu vzdálenému asi deset mil od Rommelly tak dlouho?

Jestli se ti stopaři spolu domluvili, zbavili se Beckleyho a vzali mu auto, proč by nemohla blondýna naslepo paní Beckleyové zavolat a říct o prázdné pneumatice? Cílem jejího telefonátu mohlo být vyloučení z okruhu podezřelých v případě vyšetřování.

V Rommelly jsem našel motel, abych se na pár hodin prospal.

Krátce po úsvitu už jsem byl opět na cestě. Tentokrát jsem projížděl podél horských svahů a hledal jakoukoliv známku, že auto mohlo spadnout do kaňonu. Vracel jsem se třicet mil zpět směrem k Central Creeku, pak jsem to otočil, jel zpátky do Rommelly a dál do Bakersfieldu. Žádná stopa po nehodě.

Několikrát jsem zastavil v místech výskytu častých nehod vystoupil a díval se dolů přes příkrý sráz k horskému potoku. Nic jsem neviděl, ani čerstvě polámané větvičky křoví nebo uvolněný kámen, nic, co by nehodě nasvědčovalo.

Když jsem se dostal do Bakersfieldu, bylo devět hodin.

Telefonoval jsem paní Beckleyové.

Její hlas zněl ospale.

„Donald Lam,“ představil jsem se. „Volám z Bakersfieldu. Měl váš manžel s sebou v autě nějaké obchodní vzorky?“

„Pracoval hlavně s fotografiemi,“ řekla. „Kde jste, pane Lame?“

„V Bakersfieldu.“

„Kdy přijedete, abyste mi podal zprávu?“

„Teď ne,“ odmítl jsem. „A co peníze? Měl u sebe váš manžel velkou částku peněz?“

Chvíli přemýšlela a náhle řekla: „Proč? Ano! Myslím, že ano. Zůstal tu malý černý notes, ve kterém je něco zaznamenáno.“

„Vezměte si ho,“ vyzval jsem ji.

„Moment, Donalde.“

Sklouzla do oslovování křestním jménem s lehkou důvěrností a znělo to, jakoby mi říkala Donalde odjakživa.

Uplynula necelá minuta, než se vrátila.

Přečetla seznam čísel.

Malcolm Beckley měl očividně s sebou asi pět set dolarů v nevyplacených cestovních šecích, v hodnotách od dvaceti do padesáti dolarů.

Poděkoval jsem a informoval jí, že jsem při pátrání pokročil, zavěsil jsem a volal druhý telefonní hovor.

Přítel na policii mi slíbil, že se spojí se společností American Express Company a zjistí podle čísel šeků, jestli některé šeky, co měl Beckley u sebe, nebyly náhodou během posledních deseti dnů vyplaceny.

Dal jsem si v klidu pozdní snídani, seděl jsem v motelové hale, četl noviny a pak znovu zavolal svému policejnímu příteli, abych mu sdělili, kde mě může zastihnout.

Měl dobrou zprávu. Za poslední čtyři dny byl vyplacen jeden padesátidolarový šek, casinem v Renu v Nevadě.

Daphne Beckleyové jsem to zatím netelefonoval. Jen jsem natankoval a vyrazil do Rena. Auto dělalo chvíli problémy, ale pak jsem ho zvládl a do Rena dojel v noci.

Casino, kde šek vyplatili, jelo na plné obrátky s veškerým umělým pozlátkem nevadských hazardních podniků.

Bylo to jedno z nejluxusnějších míst v celém areálu. Bůhví, kolik automatů tu bylo v provozu. U mnohých hrály i ženy.

Navzdory stovkám automatů, na kterých se dalo hrát za pět, deset, dvacet pět, padesát centů a za dolar, bylo těžké najít nějaký, který nebyl právě ve hře.

V mnoha případech hráli hráči i na dvou automatech současně. Vhodili minci a stáhli páku jednoho, pak přiskočili k druhému, zahájili hru a vrátili se k prvnímu stroji, když začal blikat. Jakási hráčka hrála dokonce na třech deseticentových automatech současně. Pracovala v plynulém rytmu, se zručností nabytou dlouholetou praxí. Snad pracovala v továrně, kde byl každý pohyb určen normovačem efektivnosti práce. Jestliže musela pracovat tak tvrdě, snažila se tady psychicky si odpočinout. Protože se bavila, oči jí svítily, pohybovala se od jednoho automatu k druhému jako mechanická součást samotného podniku.

Chtěl jsem si to kolem trochu prohlédnout.

Za automaty byly jiné druhy hazardních her jako ruleta, Black Jack, farao, kostky, kola štěstí.

Bylo tu přeplněno. Občas se z automatů řinuly mince do kovových kelímků, zvonivě cinkaly, aby hráče povzbudily.

Vyjel jsem po eskalátorech přes druhé patro do třetího.

To bylo něco! Všude automaty a bystrozraké kočky se zaneprázdněným pohledem a líbivými postavami, pobíhaly kolem s nádobkami na mince, rafinovaně uvázanými na těle, aby nikde a ničemu nebránily.

Rozměnil jsem si pětidolarovku na čtvrťáky. Sličná mladá žena jednoduše strčila pětidolarovou bankovku do kasy, zatáhla páku a do dlaně se jí vysypalo jako vodopád dvacet čtvrťáků.

„Hodně štěstí,“ předala mi je s úsměvem.

Nějakou chvíli jsem hrál, vyhrával, prohrával, až mi zůstaly poslední čtyři čtvrťáky.

Zahlédl jsem malé skleněné okénko s nápisem: „Vize prospektora, dvacet pět centů.“

Vhodil jsem čtvrťák a vzhlédl k tmavému okénku.

Chvíli byla všude tma. Zdálo se mi, že někde slyším vrčení skrytého mechanismu, potom se začalo rozjasňovat.

Objevilo se nádherné panoráma pouště.

V pozadí byly hory a jev byl tak rozkošný, jako by se skutečně odehrával v horách. Na nebi začalo svítat. Tma rychle mizela a proti obloze se tyčil velký stín. Světlo nabylo na intenzitě a stín se začal zhmotňovat.

V popředí ležela nahá žena.

Viděl jsem, že je vyrobena z vosku nebo plastu, ale její provedení bylo realistické. Vypadala asi šest stop vysoká, zahalená jen do příjemného úsměvu na tváři a červeného hedvábného šátku, volně uvázaného kolem pasu.

Světlo se zostřovalo. Obrysy na těle vytvářely pěkné proporce. Odněkud se zvedl neposedný větřík. Červené hedvábí se párkrát zatřepetalo, pak jakoby se vánek otřel o tvář pouště, a hedvábí se na okamžik nadzdvihlo. Světla zhasla a místo bylo opět tmavé.

Byl to mistrovský iluzionistický trik.

Vhodil jsem další čvrťák z peněz na výdaje při pátrání a celou scénu jsem sledoval znovu.Chtěl jsem hrát ještě potřetí, ale nakonec jsem si to rozmyslel.

Otočil jsem se a měkký ženský hlas s lehkým pobavením řekl: „Přece toho tak brzy nenecháte?“

Pohlédl jsem na ni. Byla to jedna z těch líbivých, asi přišla, aby o mě pečovala.

Podle nevadských zákonů stačí šest týdnů pobytu k tomu, aby člověk mohl podat žádost o rozvod. Slyšení trvá krátce a rozhodnutí soudu je konečné. Jakmile nabyde platnosti, strany mohou okamžitě uzavřít nový sňatek. Domorodci nazývají šestitýdenní pobyt „léčením“.

U mého lokte se objevila obsluha, která líbivou slečnu odkázala pryč. Zkusil jsem padesáticentový automat a na třetí pokus jsem vyhrál šestnáct dolarů.

Lhostejně jsem se potloukal kolem.

Po chvíli mi připadalo celé místo přeplácané a monotónní. Uvědomil jsem si, jak jsem unavený. Přešel jsem k pokladně. „Podívejte,“ začal jsem,, jsem soukromý detektiv. Rád bych dohledal cestovní šek American Express, který jste proplatili asi před týdnem.“

„Kolik to bylo?“

„Padesát dolarů.“

Podívala se na mě jako na blázna. „Asi před týdnem?“

„Tak nějak.“

„Víte, kolik tudy projde za dvacet čtyři hodin peněz?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Překvapilo by mě, kdyby ano,“ řekla. „Máte představu, jak velké štosy šeků se denně odvážejí do banky?“

Opět jsem zavrtěl hlavou.

„Dobře,“ řekla. „Běžte si dát kafe a přestaňte mě obtěžovat s padesátidolarovým šekem, co jsme vyplatili před týdnem. Stejně tak byste moh vyjít ve vánici ven a zeptat se mě, jestli jsem neviděla jednu konkrétní vločku.“

Po chvilce jí rysy v úsměvu změkly. „Ráda bych vám nějak pomohla, opravdu.“ Její úsměv byl přátelský a upřímný.

Kdosi přišel k pokladně. Úsměv jí zůstal pořád upřímný, ale oči měla studené.

„Máte něco, čím byste prokázal svou totožnost?“ zeptala se muže, který jí podával šek.

Odešel jsem.

Brzká snídaně v Renu je dobrodružství samo o sobě.

Snídal jsem sám u stolku. Několik dívek, které byly zřejmě profesionálními volavkami v hazardních hrách, jedlo míchaná vejce a tousty s bezednou sklíčeností žen, které vědí, že bez ohledu na to, co svět ještě všechno nabízí, jsou sny a iluze pryč.

Chlap, co vypadal jako profesionální pouliční žebrák, ale měl určitě někde milión dolarů, žvýkal jídlo s rytmickou pravidelností, jen aby se posilnil na celý den. Očividně neměl tušení, co jí.

Jakmile se rozednilo a bylo dobře vidět, odešel jsem z restaurace a rozjel se objíždět motely.

Bylo to zdlouhavé. U každého motelu jsem důkladně prohlédl parkoviště a hledal Roadracer s kalifornskou značkou.

Byla to nezáživná práce, musel jsem se přemáhat, abych svou pozornost udržel. Je snadné auto minout, když jich vidíte stovky.

Najednou jsem se ve zpomalené reakci ještě jednou podíval, znovu se ohlédl a šlápl na brzdy.

Uviděl jsem Roadracer s kalifornskou značkou NFE 801.

Zajel jsem na stranu, abych nepřekážel provozu, zaparkoval, a šel k tomu vozu, abych si ho prohlédl. Byl zaparkovaný za plotem vedle chaty číslo 12. Žádné stopy po nehodě na něm nebyly.

Zaklepal jsem na dveře chaty.

Nic.

Zaklepal jsem znovu.

Ozvalo se: „No? Co je?“

„Otevřete.“

Hlas byl tentokrát bdělejší. „Co chcete?“

„Pojišťovací společnost,“ řekl jsem. „Pátrám po Roadraceru s poznávací značkou NFE 801. Je to vaše auto?“

Několik dlouhých vteřin se nikdo neozval, nakonec jsem slyšel kroky a dveře se otevřely.

Muž ve dveřích, byl asi pětatřicetiletý, pět stop a jedenáct palců vysoký, modrooký s vlnitými tmavými vlasy. Oči měl opuchlé od spánku. Podíval se za mě, jako by očekával, že uvidí policii. Když viděl, že jsem sám, znejistěl.

„Kdo jste?“

„Vysvětlím vám to,“ řekl jsem a vykročil kupředu.

Pár vteřin se zdálo, že mě dovnitř nepustí, ale nakonec ustoupil stranou.

„Raději se oblékněte,“ řekl jsem mu.

Uvítal to jako příležitost, aby si srovnal myšlenky. Oblékl se, šel do koupelny, opláchl se a hřebenem si pročísl vlasy.

„Už jste si to vymyslel?“ zeptal jsem se.

„Co tím myslíte?“

„Dobrou historku.“

„Proč bych si měl vymejšlet nějakou historku?“

„Jak se jmenujete?“

Chvíli váhal, potom řekl: „Malcolm G. Beckley.“

„Jak se jmenuje vaše žena křestním jménem?“ zeptal jsem se.

Podíval se na mě, zamrkal, najednou se zhroutil na kraj postele, jako by mu kolena vypověděla poslušnost.

„Setkal jste se s někým, kdo se jmenuje Amos Gage?“

„Bodujete,“ řekl.

„Pokračujte vy,“ vyzval jsem ho.

„Věděl jsem, že to jednou přijde,“ pronesl unaveně. „Můj bože, kdybych jen věděl, co dělat. Kdybych se jen moh s někým poradit, ale zahrával jsem si s ohněm a dostal se do pěkný kaše.“

„Kolik majetku jste Beckleymu ukradl?“ zeptal jsem se.

„Nic jsem neukrad.“

„Nebuďte hloupý,“ řekl jsem důrazně.

Neřekl na to nic.

„Byla to zatraceně hloupý nápad, že jo,“ pokračoval jsem. „Máte možnost získat velké dědictví, když nebudete odsouzen za trestný čin, a vy si nedáte pozor.“

„Tak to vůbec nebylo,“ vykřikl. „Jen jsem se dostal do situace, ve který jsem nevěděl, co dělat, chvíli jsem ani nevěděl, kdo jsem.“

„Ztráta paměti, jo?“

„Chvilková.“

Zasmál jsem se.

„Říkám vám pravdu. Čistou pravdu. Četl jsem, že se to stává, ale nepředpokládal jsem, že se mi to přihodí.“

„Pokračujte,“ řekl jsem skepticky, „ať slyším vaši verzi, ale neplýtvejte časem ve snaze ji přikrášlit. Poslouchám ty řeči tak často, že se mi z nich dělá špatně. Ale můžete si to zkusit, bude to pro vás dobrá praxe. Když to budete vykládat soudu, budete to mít aspoň trochu nacvičené.“

„U soudu!“ vykřikl.

„Jistě,“ řekl jsem. „A kde myslíte?“

Chvíli byl zticha a přemýšlel. Zjevně zvažoval, zda má mluvit.

„Dobře,“ řekl jsem netrpělivě, „pokračujte, mluvte. Ať si to poslechneme.“

Když stále váhal, doplnil jsem: „Asi bude lepší, když si ulevíte. Budete se cítit líp.“

Uhodil jsem hřebík na hlavičku.

„Jmenuju se Amos Gage, jak víte. Myslím, že to se mnou jde z kopce. Piju a nevím proč. Nějakou dobu jsem v pohodě a pak chytím slinu.“

Zívl jsem.

„Vždycky jsem se snažil vyvarovat se čehokoli, co by mě mohlo dostat do maléru, nikdy s sebou nenosím víc než sto padesát dolarů. Když si dávám první skleničku, posílám klíče od auta své přítelkyni, abych nemoh řídit. Když propiju všechno, začínám střízlivět. Někdy je to rychlovka, jindy to trvá.“

„Fráze nemusí být na škodu,“ poznamenal jsem pichlavě, „řekněte mi o Beckleym.“

„Dobrá, byl jsem na flámu. Nevím, jak to trvalo dlouho. Určitě jsem potkal někoho, kdo platil, protože to byl pořádnej flám.“

„Kdo byl váš společník, Beckley?“

„Proboha ne,“ řekl. „Neznal jsem ho. Vím jen to, že jsem nakonec jakž takž vystřízlivěl a byl jsem švorc. Neměl jsem ani na kafe. S někým jsem jel. Byl jsem v příšerným stavu.“

„Pokračujte,“ vyzval jsem ho.

„Mám svůj systém, jak se dostat domů, když procitnu z pitky. Piju už jenom vodu, tolik kolik můžu a když je mi trochu líp, potloukám se u benzínky, dokud nenajdu někoho vhodnýho.“

„Prosím?“

„Obrátím se na něj o pomoc. Jsem sklíčenej. Chci svézt domů. Obvykle mi někdo pomůže. Někdy mě dokonce založí, abych měl na kafe a jídlo.“

„A tentokrát?“

„Tentokrát mi pumpař řekl, abych zmizel od pumpy, ale abych byl nablízku, že se poohlídne po odvozu.“

„Pamatujete si jeho jméno?“ zeptal jsem se.

„Ne. Vím jen, že to bylo v Carver City. To je asi všechno, co vím. Moh bych zajet do Carver City a najít tu pumpu. Určitě bych ho poznal, kdybych ho znovu viděl.

Rozdávali tam pohledy zadarmo, všechny připravený k poslání. Napsal jsem jeden svý přítelkyni, že jsem v pořádku a na cestě domů.“

Projevil jsem zájem. V jeho chování bylo něco jako upřímnost: „Co se dělo dál?“ zeptal jsem se.

„Potuloval jsem se tam asi půl hodiny, když přijel chlápek, který jel do Rena. Hledal společnost, aby neusnul.“

„Pokračujte,“ řekl jsem.

„Seznámili jsme se. Jméno jsem si nepamatoval. Bylo mi to jedno, hlavně že byl ochotnej vzít mě s sebou.

Vlastně jsem do Rena nechtěl jet, chtěl jsem do Los Angeles, ale bylo mi zle a souhlasil jsem se vším, jen abych si moh dát kafe a něco k jídlu. Tušil jsem, že mi dřív či pozdějc jídlo koupí. A já se aspoň hnu z místa. Cokoliv bylo lepší, než strávit noc na krajnici dálnice, kde navíc bylo plno stopařů. Nevím proč, snad právě skončila sběračská sezóna.“

„A dál?“ pobídnul jsem ho.

„On někam telefonoval, a najednou mi řek, že nejede do Rena, ale musí do Los Angeles, a jestli mi to vyhovuje.

Že vyhovuje? Chtěl jsem mu dát v tu chvíli pusu. Sed jsem si vedle něj do auta. Viděl jsem, že si mě zkoumavě prohlíží, až se zeptal, jestli jsem něco nepil. Řek jsem mu pravdu, že jednou za čas podniknu periodickou pitku a když vystřízlivím, jsem švorc a musím se domů dostávat stopem. Že už jsem úplně střízlivý, ale trochu nervózní. A taky, že už jsem dlouho nejed. Odpověděl mi, že fajn, že někde zastaví a koupí mi horký kafe. A pak byla na cestě ta ženská.“

„Jaká žena?“

„Další stopařka. A hochu, to byl kus!“

„Kdo to byl?“

„Nevím. Představila se jako Madge a chtěla do Los Angeles. On se jí vyptával proč stopuje a ona vtipně odpověděla, že moc přibrala a doktor jí naordinaval dlouhé vycházky, a právě si uvědomila, že by tři sta mil mohlo stačit. Taky mluvila něco o tom, že právě prchla z vlčích spárů. Nasedla si dozadu. Byla to taková pěkná, úplně normální holka.“

„Zdála se vám chytrá?“ zeptal jsem se.

„Řek bych, že jo.“

„Co bylo dál?“

„Když jsme dojeli do Central Creeku, zastavili jsme a dali si šunku s vejci, ale museli jsme to do sebe naházet. Zatímco jsme jedli, on telefonoval dálkově. Nevím s kým, asi volal domů.“

„Platil něco nebo volal na účet volaného?“ zeptal jsem se.

„Nevím. Myslím, že platil. Teď si vzpomínám, ale asi se dovolal jen ke spojovatelce.“

„Copak nevolal domů na účet volaného?“ divil jsem se.

„K čertu, já nevím,“ odsekl Gage podrážděně. „Říkám vám, co se stalo, ale teď přijde to nejlepší.“

„Poslouchám.“

„Vyjeli jsme z Central Creeku a Beckley mi řek, že až mi jídlo trochu rozproudí krev, pustí mě za volant.“

„Kde seděla ona?“

„Pořád vzadu. Taky říkala, že klidně může řídit, ale Beckley dělal, že neslyší, tak si jen upjatě sedla a byla dál zticha.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Měli jste defekt a…“

„Co?“ udiveně se na mě podíval.

„Píchli jste a když Beckley namontoval rezervu, zjistil, že je taky prázdná a…,“ napovídal jsem mu.

Gage zuřivě vrtěl hlavou.

„Ne?“ zeptal jsem se.

„Nic takovýho,“ štěkl.

„Co se tedy stalo?“

„Já nevím.“

„Co tím míníte?“

„No, jeli jsme a najednou na mě z čistá jasná padla tma. Zhasnul jsem jak svíčka. Vzpomínám si jen na náraz a na to, jak mi bylo zle, dokud jsem neomdlel úplně. Mám pocit, že jsem dostal dvě rány do hlavy, ale nevím to jistě.“

„Praštil vás Beckley?“

„Ten řídil. Musela to být ona, ale nevím.“

„Co bylo pak?“ zeptal jsem se.

„Když jsem se probral, byla všude tma. Ležel jsem rozpláclej na zemi vedle auta, pravý přední dveře byly otevřený. Motor běžel. Po krku mi tekla krev. Nevěděl jsem, kde jsem a kdo jsem. Jen mě nějaká nepochopitelná panika hnala pryč, co nejdál a co nejrychlejc.“

„A co jste udělal?“

„Nevěděl jsem, co dělám, vstal jsem, párkrát mě přepadla závrať, opřel jsem se tedy o auto a když to přešlo, nasednul jsem za volant a jak říkám, najednou jsem zpanikařil. Věděl jsem, že odtud musím co nejrychlejc pryč.“

„Ujel jsem autem po lesní neupravený cestě několik mil, než jsem se dostal na silnici. Nevím, kde to bylo. Jenom jsem jel a šlapal na plyn. Měl jsem zatraceně směšnej pocit, vůbec jsem nevěděl, kdo jsem. Zůstala jen úplná prázdnota. Nemoh jsem si vzpomenout na věci z minulosti a nepamatoval jsem si ani nic jinýho. Jen jsem řídil.“

„Věděl jste, jak řídit?“

„Věděl, ale nepamatoval jsem si, co se stalo. Jako bych se přímo tam u toho auta zrovna narodil.“

„Co jste dál dělal?“

„Jel jsem a věřil, že se mi paměť vrátí. Zastavil jsem se v bufetu na kafe. Šáh jsem do kapsy a zaplatil. Šel jsem i na záchod, zavřel dveře a začal se prohledávat. Měl jsem u sebe náprsní tašku s řidičákem Malcolma G. Beckleyho, nějaký jeho karty, průkaz totožnosti, v náprsní kapse peníze, něco přes sto dolarů a nový blok s cestovníma šekama v hodnotě od dvaceti do padesáti dolarů. Nic z něj nebylo vyplacený. Víte, jak je to s cestovníma šekama? Podepíšete se, když je dostanete, a když si je dáváte proplatit, podepíšete se znovu.“

„A co jste udělal vy?“

„Předpokládal jsem, že jsem Malcolm Beckley a znovu vyrazil na cestu. Měl jsem mlhavou představu o tom, že mám jet do Los Angeles, ale neměl jsem nejmenší tušení, kde je. Nevěděl jsem nic až na to, že umím řídit auto. Pořád jsem jel a doufal, že si na něco vzpomenu, ale nestalo se tak.

Tušil jsem, že utíkám před něčím, co mě k smrti děsí. Stále jsem se díval zpětným zrcátkem dozadu, aniž bych věděl, co hledám. Měl jsem strach zůstat na hlavní silnici. Ten strach ze všeho, co zůstalo za mnou, mě doved z asfaltky na klikatou horskou cestu. Pořád jsem jel, a nevěděl kam! Když jsem začal sjíždět z hor dolů, narazil jsem zase na hlavní silnici, viděl jsem tam dopravní značení a uvědomil si, že jsem na cestě do Rena, ale nevěděl jsem, kde Reno je.“

„Nezastavil jste a nezeptal se někoho na směr?“

„K čertu, ne, hrozně jsem se bál, že není něco v pořádku. Měl jsem instinktivní strach. Jen jsem jel a dojel do Rena. Nechal jsem auto na parkovišti a zašel do kasina. Uměl jsem házet kostkou, hrát ruletu, uměl jsem řídit auto a všechno, co se v běžném životě dělá.“

„Takže co jste dělal?“

„Prohrál všechny peníze, co jsem měl. Chvíli mi štěstí přálo, pak jsem začal prohrávat a byl na mizině, tak jsem si dal proplatit cestovní šek.“

„A co?“

„Když jsem se podepisoval jako Malcolm Beckley, nějak jsem se necejtil dobře. Ruka jakoby nechtěla psát Beckley, byla těžkopádná a podpis se tomu na šeku vůbec nepodobal, dokonce i já jsem to musel uznat.“

„A co se stalo?“

„Myslím, že holky, co jsou za přepážkama jako pokladní, jsou zvyklý na vyplácení cestovních šeků i těm, co jsou pěkně nervózní. Vzpomínám si, že někdo u vedlejší přepážky měl taky problémy, ale nezdálo se, že by tam tomu přikládaly nějakou zvláštní pozornost. Pokladní se na šek podívala, potom se obrátila na mě a chtěla vidět nějakej průkaz totožnosti.

Výtah jsem řidičák, zkontrolovala ho, prověřila popis, udělala na zadní straně šeku malou poznámku a vyplatila mi peníze. Měl jsem takový šílený pocit, jako by se se mnou zatočil svět. U ruletového stolu jsem si vyměnil peníze za žetony a začal je sázet jak šílenec.“

„A dál?“

„Bože dobrej, jaké jsem já měl štěstí! Choval jsem se jako úplný blázen. Položil jsem celý sloupeček žetonů na červenou a padla červená. Nechal jsem ho tam ještě dvakrát a červená vždycky padla. Shrab jsem všechny žetony a hodně jich vsadil na číslo dvacet šest, a padla šestadvacítka. Měl jsem pár nevydařenejch sázek, ale pak jsem vsadil zase na červenou a přišla, a přišla i podruhy. Shraboval jsem hromadu žetonů a při tom se mi z čistá jasná vrátila paměť, jakoby někdo před mýma očima roztah oponu.“

„Mluvte dál!“

„Sesul jsem se na židli a vzpomínám si, že se mě někdo ptal, jestli mi je dobře. Někdo z obsluhy se mě ujal, vzal mě k pokladně a proplatil žetony. Dělalo to přes osmnáct set dolarů.

V tomhle kasinu, to vám řeknu, se moc pěkně chovaj k zákazníkům. Ten, co mi pomoh mi ještě řek, že se asi necejtim dobře a poslal mě domů.“

„A kam jste šel?“

„Našed jsem do auta, to jsem věděl přesně, kde jsem ho zaparkoval. Pamatoval jsem si všechno jako jasnej den, přesně tak, jak vám to teď tady povídám. Odjel jsem sem do motelu a od tý chvíle jsem tu. Jíst chodím do restaurace přes ulici. Bojím sejít do města a objevit se na veřejnosti. Mám strach s někým promluvit. Vím, že jsem měl jít okamžitě na policii, když se mi paměť vrátila. Ale když jsem si dal proplatit ten šek – no, tak tím jsem za sebou spálil mosty a jsem ve slepý uličce.

Kdyby mi už bylo pětatřicet, byl bych v pohodě. Ale ten pokryteckej panák, co na mejch penězích sedí, by mi je nejradši všechny sebral. A když mě teď za něco seberou, můžete tušit co bude následovat.

Rozhod jsem se, že tady zůstanu co nejdýl. V motelu si myslí, že čekám na šestitýdenní potvrzení o pobytu, protože se rozvádím, tady se nikdo na nic neptá.“

„V jedné věci nemáte pravdu,“ navázal jsem řeč.

„V čem?“

„Nejedná se o jakýkoliv trestný čin před vašimi pětatřicetinami, co ruší svěřenství. Jde o odsouzení za velký zločin.“

„No, jakej je v tom rozdíl?“

„Je v tom sakra velký rozdíl,“ řekl jsem. „Když tu budete jen sedět a nebudete spolupracovat, tak žádný, ale když seženete právníka, můžete získat čas a zdržovat podle libosti. Poslouží vám to k tomu, abyste dědictví včas získal.“

„A co pak?“ zeptal se.

„Potom, jakmile vám bude pětatřicet, vám svěřenec musí vaše peníze předat za předpokladu, že jste nebyl za závažný trestný čin odsouzen.“

„A pak?“

„Sakra, no budete mít dost peněz, abyste mohl bojovat.“

„A do té doby,“ ohradil se, „nemám ani šesták, který by mi patřil, tak proč ty řeči? Copak nespolupracujete s policií?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Řek jste, že jste pojišťovák.“

„Soukromý detektiv,“ opravil jsem ho. „Mimo jiné jsem se vás snažil najít. Znáte Sandru Edenovou?“

„Jestli ji znám?“ oči se mu rozjasnily. „Jak se má? A jak se daří Eleanoře?“

„Fajn, ale mají o vás starost a asi nemají peníze.“

Chytnul si hlavu do dlaní: „Často na ně myslím. Rád bych se jim ozval, ale nemám odvahu. Vím, že potřebujou peníze. Nějaké jim musím sehnat.“

„Dobře, dobře, teď si zapamatujte, jak to bylo a co jste mi vyprávěl. Teď se musíme vrátit zpět. Kde si myslíte, že jste byl, když jste nabyl vědomí, skočil jste do auta a odjel pryč?“

„Ležel jsem na nějaký cestě v horách. Kolem byl borovej les a někde blízko potok. Vzpomínám si na bublavej zvuk vody. Vím, že jsem k tý vodě chtěl jít a ponořit si v ní hlavu, ale něco mě od toho odrazovalo. Nepopsatelnej strach mě nutil, co nejrychlejc utéct, nepamatuju si, že bych byl někdy v životě tak vystrašenej… Řekněte mi, jak se vyjmenujete?“

„Donald Lam. Vraťme se k místu, kde jste byl s autem. Jak myslíte, že jste byl daleko od hlavní silnice?“

„Asi dvě míle, možná.“

„Popište mi to místo.“

„Na cestě byla vyježděná brázda, bylo to v horách, ve vzduchu byly cejtit borovice, byla noc. Viděl jsem jen to, co bylo v dosahu reflektorů.“

„A když jste se dostal na vozovku, jel jste dál do hor?“

„Správně.“

„A co pak?“

„Jel jsem asi… no, já nevim… možná dvacet mil.“

„Teď se pořádně soustřeďte,“ řekl jsem. „Kdy jste kupoval benzín?“

„Tehdy ne.“

„A díval jste se na ukazatel paliva?“

„Jo. Nádrž byla skoro plná.“

„Když jste dojel autem k silnici,“ řekl jsem, „vydal jste se do hor a pokračoval v jízdě, jak dlouho?“

„No, jel jsem dlouho přes nějakou náhorní planinu a pak jsem to šněroval zase dolů. Mezitím se rozednilo a najednou jsem jel kolem farmy a dál viděl ceduli Reno, čtyřicet mil.“

„Jak daleko to bylo, než jste přijel k té značce?“

„Nevím. Řekl bych… no, čtyři hodiny. Mám to ještě pěkně zamíchaný. Ale jel jsem skoro celej den.“

„Tankoval jste?“

„Myslím, že dvakrát, ale možná i třikrát. Byl jsem zmatenej.“

„Nezeptal jste se pumpaře, kde jste a tak?“

„Ne, jen jsem natankoval, zaplatil za benzín a vydal se zas na cestu. Můžete to pochopit, pane? Asi už se vám možná stalo, že jste se někdy ráno vzbudil a divil se, kde jste. Víte, že jste vzhůru, ale nevíte, kde jste. Nemůžete si zaboha vzpomenout. Najednou se stane něco, co vám paměť přihrne zpět jako povodeň, a tak to bylo i se mnou. Věděl jsem, že něco není v pořádku a pořád jsem doufal, že si vzpomenu a dokud to nešlo, nechtěl jsem dělat nic jinýho, než jen řídit to auto. Byl jsem hrozně nervózní a taky zraněnej na tváři. Krev mi tekla i na kabát. Snažil jsem se ji setřít.“

„A když jste tankoval?“

„Nejdřív jsem se stavil v tom bufetu, vzpomínáte? Objednal si kafe, pak jsem šel na záchod, zamk se a díval se na sebe do zrcadla. Namočil pár papírovejch ručníků a krev setřel. Bolela mě hlava. Ještě teď mé bolí.“

„Jak moc jste měl ten kabát špinavý?“ zeptal jsem se.

Přistoupil k věšáku, sundal ho a ukázal.

„Vypral jsem, co se dalo, ale pořád jsou na něm skvrny.“

Čím jste to pral?“

„Studenou vodou. Nechal jsem to namočené a vypral jsem všechno, co se dalo.“

„To je zpropadená historie.“

„Že jo?“ sklíčeně souhlasil.

„No, dobře, jdeme na snídani.“

„A co potom?“

„Potom zůstanete tady, kde jste, dokud si něco neověřím.“

„Co si budete ověřovat?“

Podíval jsem se mu přímo do očí. „Chci přijít na to, co vás tak zatraceně vylekalo, proč vás instinkt přiměl, co nejrychleji odtud zmizet, rychle nasednout do auta a odjet.“

Snažil se soustředit, ale nemohl. Oči mu těkaly a celý se třásl.

„Něco vás napadlo?“ naléhal jsem.

„Nic, o čem bych nemluvil,“ hlesl.

„Dobře, jdeme se nasnídat. Potřebujete kávu a musíte se uklidnit. Předpokládám, že víte, že vám žádný soud vaši historku neuvěří.“

„Já vím.“

Kapitola 6

Jel jsem do Rena na letiště, chytil letadlo do Sacramenta a tam přestoupil na spoj do Bakersfieldu. Tam jsem si pronajal auto a rozjel se zpátky do hor a hledal jsem vedlejší cesty.

Půjčovna si účtovala každou míli a při pohledu na tachometr jsem myslel na to, jak se bude Berta tvářit, až jí předložím účet.

Nikdy jsem netušil, že dolů do malého údolí vede tolik cest. Když jsem se vyšplhal na vrchol, zkusil každou, až jsem dojel k té, která se zdála, že odpovídá popisu.

Už jsem se chtěl skoro vzdát, ale našel jsem ji. Vyježděnou cestu, která vedla kolem větrem ošlehané chatrče dolů, kde tekl potok, zurčící mezi vzrostlými borovicemi.

Ve vzduchu bylo něco divného cítit. U potoka jsem nic nezjistil, šel jsem dál a zápach byl intenzivnější.

Najednou jsem ho – co z něho zbylo – našel. Nebyl to pěkný pohled.

Podíval jsem se rychle kolem, pak nastoupil do auta, vrátil se na dálnici do Bakersfieldu a tam došel do kanceláře šerifa.Službu měl jeho zástupce, Harvey Clover.

„Chtěl bych oznámit nález mrtvoly,“ řekl jsem a legitimoval se.

„Kde?“

Popsal jsem mu místo.

Chtěl znát víc podrobností, a tak jsme vytáhli mapu.

„Jak jste to tak náhodou našel?“ divil se.

„Vylučovacím způsobem.“

„Hleďme!“

„Kdybyste si to prověřoval u kalifornské dálniční policie, zjistil byste, že nějakého muže hledali u této silnice několikrát na čísi žádost. Nevím, kdo ten muž je, ale myslím, že jde o Malcolma G. Beckleyho, který vzal dva stopaře na cestě do Los Angeles. Pak náhle a jednoduše zmizel.“

„A co auto?“ zeptal se zástupce šerifa Clover

„Žádnou stopu po autě jsem nenašel. Nechtěl jsem tam pošlapat zbylé stopy.“

Zástupce šerifa zapřemýšlel: „Mohl jste to oznámit kdekoli. Projel jste několik měst, kde máme stanice, a…“

„Chtěl jsem to oznámit na ústředí,“ konstatoval jsem.

„Proč?“

„Jsem v té věci zainteresovaný a nechci, aby se zdržela díky zpackané práci nějakého venkovského amatéra. Chci vyšetřování právě z ústředí.“

To ho trochu uklidnilo: „Myslíte si, že vrahem je stopař, že?“

„Nevím, vím jen, že Malcolm Beckley chtěl jet celou noc. Cestoval do Los Angeles. Telefonoval své ženě, že zastavil po cestě nějakému muži a pak vzal později ještě blonďatou, atraktivní stopařku.“

„Nějaký podrobnější popis?“

„On asi pětatřicetiletý muž, ona, jak jsem řekl, atraktivní žena s perfektní postavou,“ doplnil jsem.

„To je setsakramentskej popis.“

„Je jediný, který máme,“ řekl jsem mu.

Zazubil se na mě: „OK, Lame, jdeme. Jestli je to tak horký, jak říkáte, pustíme se do toho. Vyzvedneme si pomocníka, aby sepsal protokol.“

„Pro mě za mě,“ řekl jsem, „si vemte, koho chcete. Jenom před tím, než se na místo dostaví celá ta mašinérie a zničí všechny stopy, musíme udělat dobré fotografie a stoprocentně se ujistit, že máme správnou identifikaci.“

„Myslíte, že jde o životní pojistku?“ zeptal se.

„Ano, v hodnotě sto padesát tisíc dolarů.“

Hvízdl.

„Ten chlap byl obchodník,“ vysvětloval jsem. „Měl dobrou práci. Obchodoval ve velkém.“

„A co jeho manželka?“ zeptal se zástupce šerifa.

„Myslím si, že když mi volala, už se vzdala naděje, že ho ještě někdy uvidí živého. I kdyby snad ano, neklapalo jim to.“

„Jaká je?“ vyzvídal zástupce šerifa.

„Dvacet šest nebo dvacet sedm,“ řekl jsem, „pěkné tvary na těch správných místech.“

Zazubil se: „Taky blondýna?“

„Bruneta.“

„Sebevědomá?“

„Velmi. Ví, že jí manžel asi zdrhnul nebo ho někdo oddělal. V každém případě chce důkaz. Kdyby byl mrtvý, chce tělo, dokud se nerozloží tak, že ho nebude možné identifikovat. Kdyby s nějakou utekl, chce důkazy, dokud románek nevychladne a bude možné je předložit u rozvodového řízení.“

„Hysterií asi netrpí, co? Myslíte, že bysme ji měli zavolat sem?“

„Asi by to nebylo dobře, dokud nebudeme mít otisky.“

„To bude práce,“ vzychl si.

„Může se vpíchnout hypodermickou stříkačkou tekutina do bříšek prstů a potom sejmout otisky, jsou zřetelnější.“

„Vím,“ řekl. „Máme taky jednoho šikovnýho člověka. Má nejmodernější metody. Jdeme!“

Jeli jsme zpátky. Mezitím se setmělo, ale já znal na silnici každý metr. Cestou jsme vyzvedli pomocníka a zástupce koronera.

Nebyla to příjemná práce.

Nepotřebovali jsme pitvu, aby nám řekla, že to byla vražda. Zadní část hlavy měl rozbitou a vražedná zbraň, asi dvě stopy dlouhá páka od heveru, ležela přímo u ní. Celá lebka vypadala jako rozbitá vaječná skořápka.

Jedna věc na místě nehrála. Klobouk, který pravděpodobně patřil stopaři, ležel padesát stop od mrtvoly.

Navrhl jsem zástupci šerifa, že by stálo za to přesně změřit vzdálenost a zobrazit ji na fotografii.

Pohrdavě prohodil: „Co je to za nápad, Lame? V kaňonu fouká vítr. Klobouk poletoval po zemi, dokud se nezastavil o trs pelyňku. A mohlo se to stát zrovna dneska. Možná příští tejden bude někde jinde.“

„Třeba bude nějaký šikovný obhájce chtít vědět, kde byl dneska,“ řekl jsem. „Pamatujte, že budete jeden z těch, kdo bude sedět na lavici svědků a podstoupíte křížový výslech. S pojistkou za sto padesát tisíc dolarů to může být velký případ.“

„Co s tím má, sakra, ten klobouk společnýho?“

„Pořádně se rozhlédněte.“

Místo toho se podíval na mě a rozhodl: „Vyfoťte to!“

„Ten klobouk,“ řekl jsem, „není zničený ani od krve. Neměl ho v době, kdy ho vrah praštil do hlavy, nasazený.“

„Tak?“ zeptal se zástupce šerifa.

„Řídíte auto v klobouku, nebo bez něho?“ zeptal jsem se.

„Jak kdy,“ poznamenal. „To nic nedokazuje.“

„Kde máte svůj hever? zeptal jsem se.

„V kufru. Proč?“

„Kdyby se to vzalo z druhé strany, může to být páka k heveru, z auta Malcolma Beckleyho, to by mohl být velký rozdíl. Vzpomeňte, že blonďatá stopařka telefonovala, že měl poruchu s pneumatikou, že stopovala dál, jen aby sehnala odtahovou službu a poslala ji zpět.“

„Ale žádná odtahová služba tam nebyla,“ odpověděl Clover. „Aspoň podle toho, co jste mi řek.“

„Nikdo si nepamatuje na světlovlasou stopařku.“

Minutku se zamyšleně díval a promluvil k pomocníkovi: „Dobře, Bille, teď pásmem změříme vzdálenost klobouku od mrtvoly. Použijte hodně světla. Udělejte takový fotografie, aby ukazovaly celou scénu tak, jak jsme ji našli. Pořiďte hodně snímků, bude to zapeklitej případ.“

Zatímco dělali všichni svou práci, obcházel jsem kolem. „Podívám se tamhle, hoši. Vypadá to, že se někomu udělalo hodně špatně a zvracel,“ dodal jsem po chvíli

Přišli se svými fotoaparáty, ale nevěnovali tomu velkou pozornost. „Jistě, to se stává mockrát. Někdo spáchá krvavou vraždu a pak přijde reakce. To nic neznamená.“ Komentoval to Clover.

„V mém okresu,“ řekl jsem, , je důležitá, v případě vraždy, každá stopa.“

Jeho rty se usmívaly, ale oči měl chladné: „Vím, Lame,“ řekl, „ale tohle není váš okres. Je můj, pamatujete si?“

Dal jsem mu za pravdu.

Kapitola 7

Nakonec tělo v plastikovém pytli naložili do vozu.

„Co teď?“ zeptal jsem se Clovera, jako představitele zákona.

„Teď ověříme otisky prstů a sepíšeme podrobnou zprávu o Beckleyově autě. To už mělo bejt dávno hotovo. Proč jste na to nemyslel?“

„Myslel.“

„Tak proč jste to neudělal?“

„Nikdo mi to neřekl.“

„Ale taky vám nikdo neřek, abyste našel mrtvolu, že?“

„Dá se to tak říct.“

„K čemu jste tedy dospěl?“

„Předpokládejme, že Malcolm Beckley byl zavražděn blonďatou stopařkou. Jeli a stavěla je policejní hlídka, která požádala Beckleyho o předložení řidičského průkazu. Když zjistili jeho totožnost, oznámili mu, že jeho žena nahlásila, že auto někdo ukradl. Beckley na to, že se jeho žena může jít bodnout, že je unavený jejím ustavičným telefonováním a rýpáním. Policii sdělil, že žena, která s ním jede, stopovala, a on se nad ní slitoval. Nevěze jí déle než hodinu. Takže když volal už popáté se svou ženou, nikdo s ním nebyl, byl to jen jeden z manželských fórků.“

„Rozumím,“ řekl Clover.

„Takže pojďme dál,“ pokračoval jsem.

Pasažerka zavolala paní Beckleyové, že měli poruchu, že shání servisní službu, která by opravila píchlou pneumatiku, aby Beckley mohl pokračovat v cestě.“

„Ale, řek jste, že žádnej telefon na odtah nebyl zaznamenanej.“

„Nic takového. Řekl jsem pouze, že ani na jednom z míst, odkud vyjíždějí servisní odtahové vozy, si telefonát nepamatují.“

„Co tím máte na mysli?“ zeptal se.

„Jestliže neexistovala žádná prázdná pneumatika, potom žena, která telefonovala, ať už byla kdokoliv, lhala a je pravděpodobně do vraždy zapletena, a ten spolucestující muž je z obliga.“

„Ne tak úplně,“ nadhodil Clover. „Mohli to udělat společně.“

„To mohli.“

„Dobrá. Máte nějakej nápad?“

„Máte k dispozici detektor lži, že jo?“

„Ano, ale proč?“

„Co nejrychleji, než se to rozkřikne, prověříme ty dva hlídače ze servisních garáží na detektoru.“

Oči mu zpozorněly.

„A pokud jeden z nich lže, je možný, že blonďatá stopařka je čistá. Beckley zůstal na silnici s píchlou pneumatikou společně se stopařem. Kufr auta otevřenej, hever venku a stopař s heverovou pákou v ruce.“

„Později jel někdo, kdo měl pumpičku, a pomohl jim prázdné kolo nafouknout. Co byste udělal vy, kdybyste potkal auto, trčící na cestě?“

„Souhlasím, udělal bych to samý.“

„A zastavil byste, půjčil jim nářadí a jen čekal, dokud by si auto neopravili? Až by byli hotovi, řekli by vám ‚děkujeme‘ a vy byste pokračoval v cestě. Nečekal byste až auto sundají z heveru, sbalí prázdnou pneumatiku a nářadí a nastartují.“

„Máte pravdu,“ řekl nakonec. „Zatelefonuju tam, chcete některýho z nich dřív?“

„Toho mladšího. Je z garáže jménem Den a noc, celý tetovaný, snad byl u námořnictva. Na stěně měl přišpendlenou spoustu výstřižků. Jestli ta mladá, pěkná stopařka…“

Volal někam, aby zajistil odborníka s detektorem.

S detektorem lži přijeli hned po půlnoci. Vydali jsme se tedy do garáže.

Ve službě byl stejný hlídač, seděl v křesle, stlučeném ze staré dřevěné židle a nějakého stupínku. Poskytovalo docela pohodlné sezení, poslouchal rádio.

Poznal mě, představil jsem mu zástupce šerifa a odborníka s detektorem.

Clover ihned spustil: „Vzpomínáte si na na noc z pátého na šestého. Snažíme se vystopovat, kdo si volal o odtah.“

„Jo, pane.“

„Jak se jmenujete?“

„Tom Allen.“

„Co o tom víte?“

„Nic, pane. Mluvil jsem tady s panem vyšetřovatelem a řekl mu, že nic nevím. Asi to bude omyl, tady nikdo nebyl, možná v jiný garáži, ale tady určitě ne.“

„Jak víte, že ne?“

„Jak to vím?“ řekl Allen s lehkou drzostí. „Zatraceně, pane, máme signalizaci s pamětí a ještě registrační knihu. Do ní musím zapsat každého, kdo přijde a zodpovídat se za každou míli, kterou ujedu.“

„Dobře,“ mírnil ho Clover. „Odpovídejte na otázky a ovládejte se, jasné?“

„Jo, pane.“

„Tak, tenhle člověk je specialista na vyšetřování na detektoru a my vás teď prověříme a uvidíme, jestli nám lžete.“

„No, nevím, jestli by se mi to líbilo.“

„Co tím myslíte?“

Allen se díval na podlahu, olízl si rty jazykem rty a po chvíli prohlásil: „Neodmítám test.“

Clover se otočil k muži u přístroje: „Do toho.“

„Podmínky tady nejsou nejlepší. Nemůžu zaručit, že…“, poznamenal specialista.

„Začněte,“ přerušil ho Clover.

„Tak podívejte,“ ujal se znova řeči odborník. „Detektor je měřící přístroj. Měří váš krevní tlak, citlivost a pevnost vaší pokožky i vaše dýchání. Až provedu test, budeme přesně vědět, jestli mluvíte pravdu nebo ne. Chápete?“

Allen jen přikývl.

„Vyhrňte si rukáv, nasadím vám manžetu na měření tlaku.“

Allen tak učinil. Zhluboka vzdychl a usadil se v křesle. Pracovník vytáhl z kapsy půl tuctu hracích karet: „Vidíte je?“ řekl Allenovi.

Ten jen přikývl.

„Vyberte si očima jednu. Jen na ni myslete. Nedotýkejte se jí, nehýbejte s ní. Jen na ni silně myslete. Vybral jste si už?“

„Ano.“

„Dobře, chci, abyste teď lhal. Potřebuju si ověřit, jak stroj měří, když lžete.“

„Co tím myslíte?“

„Například se vás zeptám, jestli karta, kterou jste si vybral, je pikové eso. Řekněte ne. I kdyby to pikové eso bylo, řekněte ne. Rozumíte?“

„Hmhm.“

„I když přijdu ke správné kartě, schválně lžete, že to ta karta nebyla.“

„OK.“

Expert spustil zařízení a hned se Allena zeptal: „Vybral jste si eso pikové?“

„Ne.“

Expert čekal pár vteřin a znovu: „Vybral jste si srdcovou dámu?“

„Ne.“

„Vybral jste desítku kulovou?“

„Ne.“

„Krále křížového?“

„Ne.“

„Čtyřku srdcovou?“

„Ne.“

„Tak sedmičku pikovou?“

„Ne.“

„Dobře, dobře, položím vám další otázky, odpovídejte stejně. Rozumíte?“

„Hmhm.“

„Dobře. Vybral jste si pikové eso?“

Allen odpověděl: „Ne.“

Odborník prošel všechny karty a prohodil: „V pořádku, Tome, myslím, že vaše psychologické reakce chápu.“

„Co tím myslíte?“

Expert na to: „Vybral jste si čtyřku srdcovou.“

Allen se překvapeně podíval.

„Teď,“ pokračoval specialista, „se vrátíme k noci z pátého na šestého, začneme nejdřív mluvit o ránu šestého.“

„Hmhm.“

Mechanismus detektoru lži pracoval. Role papíru se pomalu odmotávala a ukazatele zapisovaly změny Allenova krevního tlaku, jeho tepu, pevnosti a citlivosti jeho pokožky.

„Jmenujete se Tom Allen?“

„Ano.“

Ukazatel krevního tlaku se pohnul nahoru, několik sekund zůstal nahoře, potom se vrátil zpátky. „Večeřel jste?“

„Ano.“ Ukazatel se pohnul stejně. „Byla tu brzy ráno šestého světlovlasá mladá žena?“

„Ne.“

„Kouříte?“

„Jo.“

„Volala vám v noci nějaká žena a žádala vás, abyste jeli k autu s píchlou pneumatikou?“

„Ne.“

„Hrajete někdy poker o peníze?“

„Jo“

„Podvádíte někdy?“

„Ne.“

„Podváděl jste někdy?“

„Ne.“

„Byl jste u námořnictva?“

„Jo“

„Zvedal jste šestého ráno všechny telefonáty a jel opravit někomu píchlou pneumatiku?“

„Ne.“

„Moment, prosím,“ přerušil test odborník. „Projedeme to ještě jednou, Tome. Budu vám dávat otázky ve stejném sledu. Budou stejné.“

Tom Allen jen seděl a nic neříkal.

„Rozumíte mi?“

„Rozumím.“

Položil znovu všechny otázky. Nakonec uvolnil manžetu k měření tlaku, sundal mu čidla z hrudi a konstatoval: „Je mi líto, Tome, ale nepotěším vás.“

„Jak to?“

„Lžete.“

„Ale houby.“

„Ukážu vám to,“ řekl, „ptal jsem se vás na tu blondýnu. Všimněte si, co se stalo s vaším krevním tlakem. Když jsem se ptal na ráno šestého, zrychlil se vám dech. Vidíte to malé zaváhání ve vašem dýchání? A ještě něco vám řeknu. Tom Allen není vaše pravé jméno.

Jste v pěkné kaši. Tohle není žádná hra. Tady jde o vraždu a vy jste lhal. Zamlčel jste, co šlo. Vystupujete pod falešným jménem.

Odebereme vám otisky prstů a díky tomu, že jste byl u námořnictva budeme mít během čtyřiadvaceti hodin celý váš spis.“

Allen prudce klesl hlouběji do křesla.

„Byl jste už někdy v maléru?“ zeptal se Clover, přebírající případ do svých rukou.

Allen asi minutu na otázku neodpovídal.

„OK,“ řekl Clover, „myslím, že půjdete s námi. Prověříme váš rejstřík. Teď jde o vraždu. Mohlo by to být dost špatné.“

„Sakra!“ křikl Tom Allen, „nejsem zapletenej do vraždy. Jo, měl jsem malér a odseděl jsem si rok v Nevadě. Propustili mě a teď jsem čistej. Tak mě neobviňujte z vraždy.“

„A co telefon šestýho ráno?“ zeptal se Clover.

„Dobře, řeknu vám pravdu. Spal jsem dost tvrdě. Zvonek párkrát zazvonil, tak jsem vstal, potácel se pro kalhoty, rozsvítil a šel ke dveřím. Jen jsem si natáh kalhoty. Otevřel jsem s tím, že venku stojí něj akej chlap, ale byla to, no, kočka. Povídala, že nedaleko stojí auto, že řidič píchnul a rezervu má taky prázdnou, že nemá pumpičku a jestli bych to moh jít opravit.“

„Co jste udělal?“

„Zatímco mluvila, protáhla se dveřmi dovnitř. Zeptal jsem se jí, kdo je, a ona na to, že jen stopařka, že na tom, kdo je, nezáleží, ale ten s autem má peněz dost, aby za servis dobře zaplatil.

Řek jsem, že snad není tak naspěch a chtěl jsem uvařit trochu kafe, abych se probral, než vyrazím. Nabídnul jsem jí, jestli si dá se mnou.

Souhlasila.

Tak jsem ji vzal sem, zapnul kávovar… no, slovo dalo slovo a za chvíli bylo už sakra pozdě na to, abych jel k chlápkovi s prázdnou pneumatikou. Myslel jsem, že poslal nějaký další vzkaz do jiný garáže a už je pryč.“

„Co se stalo s tou blondýnou?“ zeptal se Clover.

„Chvilku jsme spolu blbli a potom mi řekla, že musí vyrazit na cestu. Páni, to byl kus! Byla nádherná s takovýma modravýma očima, nejen tak modrýma, ale tmavě modrýma a se sametovou pletí!“

„Zjistil jste, co byla zač?“

„Samozřejmě jsem se zatraceně snažil,“ řekl Allen. „Páni, rád bych měl její telefon a znovu se s ní sešel! Ale byla mazaná. Pokaždé, když jsem se jí zeptal, odkud je nebo kam jede nebo na něco, co by mohlo o ní jen trošku napovědět, vždycky z toho vykličkovala.“

„Vypadá to, že jste ji pěkně balil,“ řekl Clover.

„To si myslíte vy, jak říkám, když přišla, chtěli jsme si dát kafe. Nebála se mě, nebála se ničeho. Taková holka, která si dělá co chce. Něco jsem o ní přece zjistil. Povídala, že když chce, vždycky si práci najde, ale nemá nikde stání. Nechce se usadit. Páni, ženská jako ona si mohla dovolit být nestálá! Dostala se všude, nikomu nepatřila. Můžu říct, že jsem měl spoustu ženkejch. Tahle byla v tu chvíli osamělá a chtěla trochu kafe a… no, líbil jsem se jí. Ve chvíli, kdy jsem otevřel, podívala se na mě a bylo jasný, že na mě bere.“

„Jak jste na to přišel?“ zeptal se zvědavě Clover.

„No, přišel,“ řekl Allen, „jsou lidi, který vám nesedej, a jsou i takoví, se kterejma si rozumíte od první chvíle. No a tak to bylo i s touhle kočkou. Byli jsme naladěni na stejnou vlnu.“

„A vy jste popřel, že na vás někdo zvonil?“

„Samozřejmě. Měl jsem se nechat vyhodit?“

„Kam odešla?“

„Pokud vím, tak do Los Angeles a určitě neodešla před sedmou, ani moc nespěchala. Ten, co mě střídá na denní směnu přichází v sedm třicet, a kdyby toho nebylo, zdržela by se do poledne.“

„Víte, že se kvůli tomu můžete dostat do pěknýho maléru?“ řekl Clover.

„Jak to, můžete se dostat?“ vybuchl Allen. „Já… nečekal jsem otázku, jak se jmenuju. Vím, že jsem šláp vedle, teď mě dostane správa vyšetřování na svobodě v Nevadě a ta na mě uvalí vazbu. Právě jsem se vrátil z vězení z Carson City. Slíbil jsem tam správci věznice, že si půjdu po svejch a už se nikdy nevrátím. Nemá rád chlapy, který nedržej slovo. Mám to špatný.“

„No, to máte,“ přitakal Clover. „Nejřív ale půjdete s námi jako svědek. Poznal byste tu blondýnu, kdybyste ji znova viděl?“

„Jestli bych ji poznal! Bože, jestli bych ji poznal!“

Clover se na mě podíval a pronesl: „Takže stopa vede k dalšímu stopaři.“

„Myslel jsem si, že lže, když jsem s ním poprvé mluvil,“ odpověděl jsem.

„Vy a vaše bystrý postřehy!“ vyštěkl Allen. „Když jsem s vámi poprvý mluvil, věšel jsem vám bulíky na nos, abych se vás zbavil. Naletěl jste na tu historku, spolkl jste ji i s navijákem.“

„Tak proč jsem se vrátil?“ zeptal jsem se.

„Bože, to bych taky rád věděl!“ řekl Allen. „Došlo mi, že jsem prohrál, když jste se tu objevili. Bylo mi jasný, že prohraju tak či onak. K čertu se vším, pět let už utíkám před konečky svejch prstů. Jak mi vezmete otisky, jsem dopadenej.“

Clover se na mě podíval s chabou vděčností. „Obyčejně nevycházíme dobře se soukromými čmuchaly z Los Angeles, ale dlužím vám omluvu, Lame. Měl jste správné podezření.“

„Díky, možná někdy uděláte něco pro mě.“

„Rád,“ řekl Clover.

Otočil se k Allenovi: „OK, sbalte si věci a zavolejte šéfovi. Řekněte mu, že jestli chce mít otevřeno i v noci, bude si muset za vás najít někoho jinýho. Máte namířeno do jiný postele a nemůžete si vzít všechny ty výstřižky s sebou.“

Kapitola 8

Dal jsem Harveymu Cloverovi popis Roadraceru. Zapsal si státní poznávací značku, potom někam telefonoval, aby doplnil všechny údaje hlášení o automobilu.

„Co dál?“ zeptal jsem se.

„Zpátky do Bakersfieldu,“ konstatoval.

„Je tam nějaká naléhavá práce?“

Potřásl hlavou.

„Co uděláme s Tomem Allenem?“

„Pojede s námi do Bakersfieldu, tam to oznámíme do Nevady a uvidíme. Ve skutečnosti na něho nic nemáme.“

„Rád bych vznesl ještě jedno podezření,“ řekl jsem.

„A jaký?“

„V Central Creeku je restaurace, kde pracuje světlovlasá servírka, která tam nastoupila do práce právě šestého.Zajímalo by mě jestli do toho nějakým způsobem nezapadá.“

„Je to ale daleko, aby sme tam jeli jen na základě podezření,“ namítl Clover.

„Vím, ale mohli bychom vzít Toma Allena s sebou, aby ji identifikoval.“

Clover přemýšlel.

„Byla by to ostuda, kdybychom měli důležitou svědkyni na dosah a nechali si ji proklouznout mezi prsty.“

To na zástupce šerifa zabralo: „Tak jedem. Vezmeme ho s sebou a uvidíme.“

„A co ostatní?“

„Necháme je trochu prospat. Specialista na detektor byl vzhůru už celou předešlou noc. Zatímco tam pojedeme, může se vyspat v hotelu.“

Clover, Allen a já jsme jeli do Central Creeku.

Tom Allen dospěl k závěru, že asi prohrál a nemluvil. Clover byl unavený a většinu cesty byl taky zticha.

Asi míli od Central Creeku Clover zpomalil obrátil se k Allenovi. „Víte, proč jsme vás sem vzali?“ zeptal se.

„Nemám nejmenší tušení,“ odpověděl Allen. „Vy řídíte. Já se vezu, vy se ptáte, já odpovídám.“

Clover zajel před kavárnu a zastavil. „Pojďme na kafe.“

„Vy mě vezete přímo do Nevady?“ zeptal se Allen.

„Já se ptám,“ zarazil ho Clover. „Vzpomínáte si?“

„Jo, vzpomínám,“ odsekl Allen podrážděně.

Všichni tři jsme vešli do restaurace. Blonďatá servírka za pultem vzhlédla, když jsme vešli. Poznala mě a usmála se, podívala se i na Toma Allena a v její tváři se na okamžik mihl křečovitý výraz. Ten dal znamení a na její tváři se objevila maska.

Cloverova tvář nevyjadřovala nic.

Šli jsme k pultu a posadili se.

Servírka mě přivítala se slovy: „Musíte hodně cestovat.“

„To ano,“ přisvědčil jsem.

Postavila před nás tři sklenice vody. Na moment se její oči střetly s očima Toma Allena.

„Šunku s vejci,“ objednal si Clover. „Co chcete, chlapi?“

Allen začal: „Co uděláte se mnou? Vy…?“

„Sklapněte,“ přerušil ho Clover. „Chcete jíst?“

„Jo.“

Servírka se podívala na mě. Přikývl jsem.

„Třikrát šunku s vejci, Popsi,“ zavolala do okénka. „Jak je chcete? Lehce nebo hodně usmažené?“

„Pořádně,“ přisvědčil Clover.

„Já málo,“ ozval se Allen.

„Taky hodně,“ přidal jsem se ke Cloverovi.

Zopakovala objednávky.

„A kávu,“ dodal Clover.

Připravila pro nás tři kávy.

„Viděla jste už někdy tohoto muže?“ zeptal se jí náhle Clover.

Podívala se na mě a pomalu řekla: „Jasně. Byl tady…“

„Nemyslím jeho, ale tohohle.“ Clover ukázal na Toma Allena.

Servírka se na něho klidně podívala a pak zavrtěla hlavou.

„Je to ona?“ zeptal se Clover Allena.

„V životě jsem ji neviděl.“

Clover se otočil zpět k servírce a ukázal ji služební hvězdu.

„Jak se jmenujete?“

„Edith Jordánová. Proč? Záleží snad na tom?“

„Možná. Jak dlouho jste tady?“

„Od rána šestého.“

„Od kolika hodin?“

„Asi od desáté, myslím. Ještě něco?“

„Prozatím ne.“

Odvrátila se, ramena ztuhlá nepřátelstvím.

Clover si povzdechl. „Takže, aspoň jsme se projeli.“

Byl unavený a dával to najevo. Položil si loket na pult, sevřel hlavu v dlaních a zavřel oči.

Napůl jsem se otočil zády, takže jsem se na Allena nedíval, ale vzadu bylo zrcadlo, ve kterém jsem ho mohl sledovat.

Číhal jsem na nějaký jeho signál.

Žádný nevyslal. Servírka nevypadala na to, že by měla chuť si povídat. Všichni jsme mlčeli.

Pops přinesl šunku s vejci. Jedli jsme a zapíjeli kávou. Clover se na mě podíval a po vy táhl obočí. Přikývl jsem a řekl servírce: „Zaplatím.“

Zaplatil jsem a dal jí dolar spropitné. Šli jsme zpět k autu.

„Chcete, abych vás vystřídal?“ nabídl jsem se Cloverovi.

„No jasně, že chci,“ souhlasil, „ale je to drahý auto a ručím za něj.“

„Můžu řídit já,“ vložil se do hovoru Allen, „a ručím vám za to, že vás dovezu tam, kam chcete. Jedna z věcí, kterou opravdu umím, je řídit auto.“

„V žádným případě,“ nesouhlasil Clover.

„Já to zvládnu,“ řekl jsem. „Aspoň část cesty.“

„OK, Allen si sedne vedle vás dopředu. Já budu vzadu. Nepokoušejte se o žádný legrácky, Allene, nebo dojedete nohama napřed.“

Sedl jsem za volant a vyrazil. Párkrát jsem se pokusil začít s Allenem rozhovor, ale nepodařilo se mi to.

Dojeli jsme do Rommelly.

„Co teď?“ zeptal se Clover ze zadního sedadla a předstíral, že cestou neusnul. Tajně se protáhl, zívl, a rozhlížel se kolem.

„Vzbudíme našeho odborníka s detektorem a přijdeme tomu na kloub. Je to sice ostuda ho budit, určitě spí, ale nedá se nic dělat.“

Vešli jsme do motelu a vytáhli ho z postele.

Zatímco jsme na něj čekali, Clover spustil: „Tak, Lame, měl jste právo jen na jeden špatnej tip. Ostatní už musej bejt OK.“

„Jak to, špatný tip?“ divil jsem se.

Pohodil hlavou směrem na Central Creek.

„Co tím myslíte?“ zeptal jsem se ho.

„Sledoval jsem tu dívku,“ řekl. „Přehlédla nás jak krajinu. Kdyby se znala s Allenem konkrétně, kdyby byla tou stopařkou, projevila by se na ní panika.“

„Myslíte?“ zeptal jsem se.

„Hmhm, dělám už tuhle práci dost dlouho.“

Specialista právě přicházel: „Prověřte ho znova a zeptejte se ho, jestli zná tu servírku.“

„Tak moment,“ ozval se Allen. „Spolupracoval jsem, ale už nehodlám.“

„Víte, co myslím?“ naznačil jsem Cloverovi.

Ten se zamyšleně podíval na Allena, potom na odborníka: „Prověřte ho.“

„Neodpovím už na žádný otázky,“ řekl Allen.

„Napojte ho,“ trval na svém Clover.

„Jedl jste od té doby, co jsme se viděli spolu naposled?“ začal expert.

Allen mlčel.

„Jmenujete se Tom Allen?“

Žádná odpověď.

„Byl jste nedávno v Central Creeku?“

Stále žádná odpověď.

„Byl jste nedávno v Central Creeku?“

Nic.

„Jmenuje se Edith Jordánová,“ řekl jsem.

„Znáte Edith Jordánovou?“

Allen sveřepě mlčel.

Odborník se díval na diagram, pokýval hlavou a pohlédl směrem ke Cloverovi.

Clover potichu zaklel.

„Allene, lžete. Podívejte se tady. Podívejte se na tu křivku, to je váš krevní tlak a váš tep. Podívejte se na svůj dech.“ oznamoval mu náš spolupracovník a pokračoval: „ Vy znáte Edith Jordánovou. Znáte ji dobře. Podívejte se na tohle, na svou vlastní reakci, když jsem se vás na ni zeptal.“

Tom Allen se díval před sebe. Na diagram, který mu expert vrazil přímo před oči, se ani nepodíval.

„Takže?“ zeptal se Clover. „Jaká je vaše odpověď, Allene?“

„Bez komentáře,“ štěkl, „s váma se, nebavím.“

„Mluví váš krevní tlak. Vaše reakce,“ řekl odborník. „Už jste tu dívku předtím viděl. Znáte ji dobře.“

Allen si začal strhávat manžetu přístroje.

„K čertu s váma!“ křičel. „Člověk nemusí svědčit sám proti sobě. Natolik znám zákon.“

„To si říkejte správě v Nevadě.“ usadil ho Clover.

„Řeknu.“

Zástupce šerifa přešel k telefonu, zvedl sluchátko a spojil se se svým pomocníkem v Carver City. Když ho měl na drátě, přikázal: „Nasedněte do auta a jeďte do restaurace v Central Creeku. Je to kavárna. Pracuje tam jako servírka taková blondýna. Jmenuje se Edith Jordánová. Seberte ji a pak mi zavolejte. Já jsem v motelu Summit v Rommelly, pokoj 26. Zavolejte mi hned, jak ji budete mít. Dobře, řekněte jí, že na základě podezření z vraždy… To je pravda, jak říkám, vražda.“

Zavěsil a podíval se na Allena: „Teď vám jde opravdu o krk.“

Allen jen sveřepě mlčel.

„Dobře,“ otočil se Clover k odborníkovi s detektorem, „sbalte to. Připravíme se, abysme mohli začít, jak zavolaj z Central Creeku. Necháme ji přivézt sem.“

„Pokud tam je,“ opáčil jsem.

„Co tím, sakra, myslíte, pokud tam je?“ vyjel Clover.

„Nic.“

Odnesli jsme všechno do auta, vrátili se do motelu a čekali.

Za chvíli zazvonil telefon. Clover ho rychle zvedl, chvíli mluvil: „Dobře, udělejte to. Najít ji pro podezření z vraždy.“

Zavěsil a otočil se: „Je pryč, odešla pět minut po nás, stopovala a my nevíme, kterým směrem.“

„No,“ protáhl jsem,, jak mi bylo řečeno, člověk může minout terčjenjednou.“

„Děvka,“ klel Clover s odporem. „A myji měli přímo v rukách. Zatraceně, Lame, proč jste mi to sakra neřek?“

„Chtěl jste si to udělat po svém, nebo snad ne?“

„No, přece jste věděl…“

„Ale no tak, Clovere, možná je to tak dobře,“ poznamenal jsem.

„Jak to?“

„Můžete ji klidně hledat. Útěk je důkaz viny. Předtím jste toho na ni moc neměl, a kdyby Allen nepromluvil, mohl byste mít problémy. Test detektorem lži není u kalifornského soudu důkaz. Teď máte v ruce něco, co můžete použít.“

Clover zapřemýšlel a pak se zazubil: „To by v tom byl čert, abyste něco neměl, že jo, Lame. Tak honem, jdeme.“

Vyjeli jsme zpět do Bakersfíeldu, slunce pěkně pálilo.

Právě, když jsme vcházeli do šerifovy kanceláře, zvonil telefon. Bylo to hlášení o Roadraceru. Nalezen byl v Bridgeportu v Kalifornii, zaparkován u krajnice vozovky, opuštěn a evidentně někdo pečlivě odstranil všechny otisky prstů, protože na autě žádné nebyly.

Clover se odvrátil od telefonu, aby mi zopakoval hlášení.

„Zeptejte se na tu prázdnou pneumatiku,“ přidal jsem.

„A co náhradní pneumatika?“ ptal se Clover do telefonu. Po chvíli se ke mně otočil: „Rezervní pneumatika v pořádku, všechny nafouklý.“

„A co hever?“

Znovu zopakoval otázku do telefonu a vrátil se s odpovědí: „Hever je v kufru, ale žádná páka k němu tam není. Je to hydraulickej zvedák, se železnou pákou, ale tu nikde nemůžou najít.“

„A rezerva je nafouklá úplně?“

„Úplně.“

„Potom ji někde musel dát opravit.“

Cloverovi se zúžily oči. „Vy máte pravdu, Lame. Díky za tip.“

Otočil se k Allenovi. „Ty hajzle! Ta blondýna, tam u tebe, ti řekla o tom autu. Bylo to asi deset mil a ten chlap byl pořádně v balíku. Tak jsi tam jel odtahovým autem a ona jela s tebou. Spravil jsi kolo, a pak praštil řidiče. Zavez si ho pár mil od cesty do lesa a vyklopil ho.“

„A co ten druhej stopař?“ zeptal se drze Allen. „Co jsem udělal s ním? Taky jsem ho zabil nebo se do toho taky namočil? No tak, pošlete mě zpátky do Nevady.“

„Poslat tě zpátky do Nevady, ne, ne.“ řekl Clover. „Necháme si tě tady na základě podezření z vraždy tak dlouho, dokud to nevyšetříme.“

„To se mi hodí, ale nemůžete to na mě hodit.“

„Já ti ukážu, jak to vypadá, když se člověk snaží,“ skoro křičel Clover. „Nemám rád, když trestanci při vyšetřování vraždy lžou.“

„Myslím, že budu chtít obhájce,“ poznamenal Allen.

„Ty můžeš chtít tak akorát nakopat do zadku,“ odsekl Clover vztekle. „Dal jsi té blonďaté servírce nějaké znamení a ona nám proklouzla přímo mezi prstama.“

„Nikdy jsem žádnou blonďatou servírku neviděl.“

Clover se na něj nasupeně díval.

„Máte tady letový řád?“ zeptal jsem se, „chci nejbližší letadlo do Los Angeles.“

„Vysadíme vás na letišti, vedl jste si dobře,“ uznal Clover.

„I přes jeden nesprávný tip?“ zažertoval jsem.

„Zapomeňte na to, a vypadněte odtud dřív, než vás začnou otravovat novináři.“

„Ty budou mluvit se mnou,“ řekl Tom Allen.

„To si myslíš ty,“ uzemnil ho Clover a otočil se na svého pomocníka: „Schovejte toho mazaného hajzla.“

Clover vzal ze svého stolu rozpis letů, díval se do něj, pak mrkl na hodinky a prohodil: „Pojďte, Lame, máme to tak akorát, abyste stihnul spoj do L. A.“

Kapitola 9

Nespal jsem tak dlouho, že jsem skoro zapomněl, jaké to je, ale ještě jsem si zašel na letišti v Los Angeles k holiči. Dal jsem se oholit a umýt vlasy. Cítil jsem se o trochu lépe.

Pak jsem zavolal do bytu paní Beckleyové.

Hlas Daphne Beckleyové zněl svěže a odpočatě a bez stopy nervozity.

„Myslím, že jsem vašeho muže našel,“ oznámil jsem krátce.

„S milenkou nebo bez?“

„Bez.“

Chvíli bylo ticho. „Snažíte se mi něco naznačit, Donalde?“

„Ano.“

„Nedělejte to. Mám ráda přímý postup.“

„Jste vdova.“

„Kdy se to stalo?“

„V noci pátého nebo brzy ráno šestého. Evidentně jeden nebo druhý stopař, možná oba, vašeho muže zavraždili, ukradli auto a odjeli s ním.“

„Nechcete přijít a povědět mi o tom?“ naléhala.

„Ještě jsem nespal. Už jsem zapomněl, jak postel vypadá.“

„Vy chudáčku,“ řekla soucitně. „Přijďte, udělám vám kávu. Ale potřebuji slyšet detaily, Donalde. Já… nebudu dělat scény. Očekávala jsem to… no, než jsem vám zavolala. Slibuji, že vám nebudu komplikovat situaci nervovými záchvaty nebo slzami, ale chci vědět, co jste zjistil.“

„Tak tedy přijdu,“ řekl jsem jí.

„Budu čekat.“

Vzal jsem si taxi do Ringold Apartments.

Daphne Beckleyová otevřela takřka okamžitě, jakmile jsem stiskl perleťový knoflík zvonku, který zněl uvnitř bytu tlumeně.

Jakmile otevřela dveře, vzala mě za ruku a vtáhla do bytu.

„Spojila se s vámi policie?“ zeptal jsem se, hned jak zavřela dveře.

Zavrtěla hlavou.

„Pak to udělá každou chvíli.“

„Donalde, co mám dělat?“

„Jak co?“

„Nechci být pokrytec. Nechci předstírat hluboký žal. Ve skutečnosti jsme byli s Malcolmem k sobě velmi něžní, když jsme byli spolu. Ale on mi zahýbal a já to věděla… no, no, jen mě zajímalo, jak daleko zašel, jestli chtěl skončit naše manželství, nebo ne.

Vždycky jsem byla zvědavá, jak se žena za těchto okolností může cítit. Přirozeně, připadá mi, že se něco z mého života vytratilo a vím, že až první šok opadne, budu hrozně opuštěná. Bude mi chybět. Bude mi chybět zvonění telefonu a jeho hlas, který mi říkal zašifrovaná slovíčka a vzkazy, kterým jsme rozuměli jen my. Ale…“

Zaváhala.

„Ale, jste mladá, atraktivní žena a budete mít sto padesát tisíc dolarů.“

„Myslíte si, že se přede mnou otevře nový život?“

„Může, pokud budete chtít.“

Podívala se mi přímo do očí: „Já chci, Donalde.“

Přikývl jsem.

„Ale, lidi mě odsoudí za bezcitnost, když nebudu truchlit. Donalde, já to ale nemůžu udělat. Nemám to v sobě, tolik pokrytectví. Mám ráda život, mám ráda smích. A řeknu vám, Donalde, pravdu, v životě se neobejdu bez muže. Tak teď mi tedy, poraďte, co mám dělat.“

„Až vám policie oznámí, že bylo nalezeno tělo vašeho manžela, dáte najevo, že jste na tuto informaci připravená, protože už jsem vám oznámil, že byl zavražděn. Nebudete plakat, ale v takovém šoku to není nic neobvyklého. Ať už jste ke svému muži cítila cokoliv, až ho na jeho pohřbu uvidíte, rozpláčete se, všechny ženy pláčou.“

Přikývla.

„Potom,“ pokračoval jsem, „můžete odcestovat. Odjedete, abyste zapomněla.

Lidé kolem nebudou vědět, že váš manžel zemřel.“

„Co se stane potom, až se vrátím?“

„Proč byste se vracela?“ zeptal jsem se.

„Co tím myslíte?“

„Co vás tady drží?“ zeptal jsem se. „Příbuzní, rodina, co?“

„Několik přátel.“

„Přátelé vás obou?“

„Malcolmovi a moji přátelé.“

„Aha.“

„Malcolm byl hodně společenský. Měl spoustu přátel a…“

„A mnoho z nich bude chtít sdílet život po vašem boku,“ odtušil jsem. „Alespoň někteří muži se o to budou snažit. Ženy vás za to budou ustavičně kritizovat, ať uděláte cokoliv. Budete-li truchlit, řeknou: „Pro Boha živého, mysleli byste si, že se Daphne z toho dostala. Měla by být rozumná. Žádné poplakávání Malcolmovi život nevrátí.“

Její oči se zamyšleně zúžily.

„Když se, ale budete snažit sebrat, zjistíte, že je všechno jinak. Vaši známí jsou většinou manželské páry. Vy jste teď svobodná žena, vdova, a jako taková potenciální zdroj nebezpečí vůči stabilitě jakéhokoliv manželství. Manželky se postupně od vás odtáhnou, takže jejich manželé nebudou stát vedle vás. Možná se seznámíte s jinými svobodnými muži, a pokud se s nimi budete stýkat, bude se zase povídat: „Pro Boha živého! Mysleli byste, že Daphne Beckleyová bude natolik slušná, že počká, až Malcolm v hrobě vychladne, než začne své avantýry. Viděli jste, jak se dívala na toho a toho, když s ním tančila?“

Daphne se dlouze zamyslela: „Donalde, myslím, že máte pravdu a jsem ráda, že jsem šla právě do vaší kanceláře. Vy…“

Zazvonil telefon.

Podívala se zamračeně na aparát, ale nezvedla ho: „Myslíte si, že jsem tak atraktivní, Donalde?“

„Jistě, že jste, vsadím se, že ze všech přátel, které máte se vám ani jedna žena nevyrovná.“

Telefon stále zvonil.

Daphne udělala netrpělivé gesto, zamířila k telefonu a zvedla sluchátko: „Haló.“ Po chvilce hlesla: „U telefonu.“

Několik vteřin poslouchala z telefonu vycházející kdákavé zvuky, náhle začala: „Už jsem o této záležitosti byla informována. Pan Donald Lam, detektiv z kanceláře Coolová a Lam, mi právě podal zprávu… Jsem teď tak trochu rozrušená. Vadilo by vám, kdybych si dopřála trochu času…, abych se dala dohromady. Já… raději bych s vámi mluvila později. Vím, vím, ale k tomu nemohu nic říci. Já… ano, předám vám pana Lama.“

Pokývala na mě a podala mi sluchátko.

Zvedl jsem ho a ozval se hlas: „Tady je Frank Malone z Tribune. Připravujeme krátký článek o Malcolmovi Beckleym, který byl zavražděn stopařem. Můžete mi o tom něco říct?“

„Bez povolení nic.“

„Dobře, můžete povolení získat? Chceme článek. Neradi obtěžujeme pozůstalou vdovu, ale potřebujeme fakta, nechceme to moc nafouknout, ale byl to obchodník a měl jisté místní zázemí. Musíme o tom napsat.“

„Kolik za ten článek?“

„Sakra, Lame, já nevím. Vy nevíte. To záleží, jaká jsou fakta a jak ho seškrtají, až ho napíšu.“

Podíval jsem se na Daphne, zakryl jsem rukou sluchátko a zašeptal jsem: „Kolik jim toho mám říct?“

„Kolik chcete, já jsem v pohodě.“

„Dobře, tady jsou fakta,“ začal jsem ze sebe chrlit, „Malcolm Beckley se vracel pátého v noci do Los Angeles. Poslal své ženě pohled z Carver City, kde zastavil stopaři, a než dorazil do Central Creeku, přibral ještě jednu stopařku, pěknou mladou blondýnku. Z Central Creeku volal své ženě.

O pět hodin později jeho manželce volala nějaká žena z Rommelly. Oznámila jí, že Beckley zůstal stát na trase s píchlou pneumatikou, asi deset mil od města, a že zajistila odtahovou službu. Beckley se už neobjevil ani nevolal. Paní Beckleyová si začala dělat starosti. Volala do dvou servisních garáži v Rommelly a bylo jí řečeno, že u nich nikdo nic neobjednával. Včera provedla šerifova kancelář Kernského okresu podrobný průzkum terénu a objevila tělo, které, jak vím, bylo identifikováno jako tělo Malcolma Beckleyho. Někdo ho zabil úderem do hlavy pákou od heveru, pravděpodobně z jeho vlastního auta. Auto bylo nalezeno u Bridgeport na kraji silnice ve směru na Nevadu. Správa se domnívá, že tam nestálo déle než čtyřiadvacet hodin. Zástupce šerifa v Bakersfieldu dostal další tip, a to, že byl proplacen jeden z Beckleyho cestovních šeků v casinu v Renu, v době, kdy už byl po smrti.

To jsou skutečnosti, které znám, a které mi potvrdil Harvey Clover, zástupce šerifa.“

„Co mi můžete říct o té stopařce?“ zeptal se Malone. „Pro článek by to mohlo být užitečné.“

„No, rád bych, aby vám to sdělil sám zástupce šerifa v Bakersfieldu. Doprovázel jsem ho při vyšetřování v servisních garážích v Rommelly. Muž jménem Tom Allen sice tvrdil, že tam nikdo nezvonil a nebyl, ale zástupce šerifa ho prověřil na detektoru lži. Prokázalo se, že lže, tak přiznal, že kolem páté ráno tam blonďatá mladá žena zvonila. Chtěla, aby poslal odtahový vůz. Chtěl si nejdřív dát kávu a nabídl i jí. Dala si s ním a než dopili, slovo dalo slovo a na poslání servisního vozu bylo příliš pozdě.“

„To ale mění situaci,“ jásal Malone nadšeně. „Můžeme to pořádně rozmáznout pod titulkem:

blonďatá stopařka zdrží opraváře zatímco je místní významný obchodník zavražděn stopařem.“

„Radši buďte opatrný,“ řekl jsem.

„Jak to?“

„Jak víte, že ho nezavraždila ta blondýna?“

„Nezavraždila by ho a potom by nešla do garáže a neposílala by zpátky odtahový vůz.“

„Jak víte, že ne?“

„To je logické,“ řekl. „Odtahový servis by našel zavražděného muže a blondýnu by vzali do vyšetřovací vazby.“

„Jak víte, že by ho našli právě ti s odtahem? Tělo nebylo tam, kde udala, že měl Beckley poruchu.“

„Potom musel ten druhý stopař odvézt tělo ze silnice.“

„Snad,“ připustil jsem. „Na druhé straně, ta žena volala asi pět hodin na to, co Beckley telefonoval naposled své manželce. To znamená, že ujel průměrně asi deset mil za hodinu, zbývá neobjasněný dost velký časový úsek.“

„Ale co se stalo s druhým stopařem?“

„Asi byl taky zavražděn, i když jsme zatím našli jen jedno mrtvé tělo.“

„Výborně!“ spokojeně řekl Malone.

„Navíc,“ pokračoval jsem, „Beckley byl zjevně zavražděn pákou ze svého auta. Teď, proč otvírali kufr?“

„To je snadné. Měli píchlé kolo. To říkala ta dívka.“

„Ale auto bylo nalezeno v Bridgeportu a všechny, i rezervní pneumatika, byly v pořádku nahuštěné a po poruše ani stopy.“

„Byla to skutečně vražda?“ zeptal se Malone.

„Samozřejmě, že to byla vražda. Nikdo by se nepokoušel zabít mlácením pákou do hlavy zezadu. Existují lepší způsoby.“

Reportér přemýšlel. „Servírujete mi velkolepý příběh! Vyplatilo by se zajet do Bakersfieldu a získat další informace a fotografie.“

„Když tam pojedete,“ navrhl jsem, „můžete se porozhlédnout po zmizelé blondýně z kavárny v Central Creeku. Kavárnu provozuje Dorothy Lennoxová.“

„A co ty informace o stopařce?“

„Ať vám je poví zástupce šerifa.“

V jeho hlase se objevilo vzrušení. „Řekněte, to opravdu zapadá! Jak dlouho se ta kočka a ten opravář spolu váleli?“

„Kdo říkal, že se váleli?“

„No, tak tam jen seděli a co k čertu dělali, pili kafe?“

„Jak to mám vědět?“

„Co říkal ten opravář?“

„Lhal.“

„A nakonec se přiznal?“

„Správně. Přiznal se.“

„A co říkal, že dělali?“

„Nemyslím, že se při výslechu zacházelo do takových detailů. Bohužel je Allen bývalý trestanec, který vystupuje pod falešným jménem. Je hledaný za porušení podmínky při výkonu podmíněného trestu.“

„Zatraceně!“ vykřikl Malone. „Tak takhle. No, to si můžeme načrtnout hrubé rysy celého případu. Je v tom sex, záhady, vražda. Říkáte, že mezi tím, kdy Beckley telefonoval své manželce a kdy ta stopařka volala z Rommelly, uplynulo pět hodin?“

„Ano.“

„Možná, že volala, až si pohrála s tím extrestancem.“

„Možná.“

„A znamenalo by to něco?“

„V takovém časovém úseku asi ano.“

„A někdo si nechal v Renu proplatit Becklyho šek?“

„Správně.“

„Muž nebo žena?“

„Muž.“

„To naznačuje, že to udělal ten stopař,“ řekl Malone.

„Taky si můžete poznamenat,“ přerušil jsem ho, „že se naše firma jmenuje Coolová a Lam a máme kancelář v…“

„To je jisté, nejsem včerejší. Dostal jsem od vás informace, tak se vám odvděčím. V článku najdete pěknou notičku, že Donald Lam, detektiv, který doprovázel policii při nálezu mrtvoly Malcolma G. Beckleyho, poskytl exkluzivní interview Tribune, ve kterém řekl to a to.“

„To zní dobře,“ řekl jsem mu.

„Ale já chci získat i informace o dalším vyšetřování.“

„Zastihnete nás v kanceláři. Budu tam buď já nebo vám bude k dispozici moje partnerka, paní Coolová.“

Daphne Beckleyová se na mě zasmušile podívala: „Donalde, moc to přeháníte.“

„Já ne, snaží se o to noviny.“

„Ale vy jste jim předal spoustu informací.“

„Řekla jste, abych to udělal.“

„Mě jste ale neřekl nic o té dívce a muži v garáži, kteří se věšeli jeden druhému kolem krku tak dlouho, až bylo pozdě na poslání odtahové služby.“

„Neměl jsem ještě příležitost říct vám spoustu věcí.“

Posadila se na pohovce a naklepala polštář vedle sebe.

„Dobře, povídejte.“

Přešel jsem k židli a posadil se.

Nasadila výraz zklamání. „Myslela jsem, že chcete pohodlí, a ráda bych vás měla…, vždycky odmítnete, když si máte sednout vedle klienta?“

Posadil jsem se tedy vedle ní. Nalila kávu. Napil jsem se. Daphne Beckleyová se zvědavě zeptala: „A co blondýna z restaurace, která zmizela?“

„To by mohla být ta záhadná stopařka. Mohla stopovat do Rommelly, odtud vám zavolat, zajít do servisní garáže, aby sehnala odtah. A potom ji třeba hryzalo svědomí a vrátila se stopem zpátky, aby se přesvědčila, že je vše v pořádku.“

„A když nenašla auto, tak co?“

„Odjela do Central Creeku. Tam zašla do restaurace a žena, která ji vede, jí nabídla, jestli tam nechce pracovat. No a ona se rozhodla, že ano.“

„V tom případě by byla nevinná.“

„Pravděpodobně.“

„Myslíte si, že to udělal ten stopař, Donalde?“

„Nevím, nejsem si jistý.“

„Malcolm, když mi volal, říkal, že seděla vzadu.“

„To je právě to důležité.“

Dopil jsem kávu a položil šálek.

„Vy chudáčku,“ řekla. „Chce se vám spát.“

„Jsem unavený.“

Náhle mě objala a přitáhla mi hlavu ke své. Její konečky prstů se zvolna sunuly po mém čele, dál k mým očím a kolem krku. „Můj chudáčku,“ mumlala. „Potřebujete si odpočinout. Chcete spát tady?“

Zůstal jsem strnule sedět a překvapeně řekl: „To byl jen novinář. Ještě se vám neozvala policie. Přijdou sem a…“

„Sem?“ zeptala se.

„Samozřejmě.“

Odstrčila mě: „Donalde, musíte jít domů.“

„To je nápad,“ přitakal jsem.

Usmívala se na rozloučenou. „Ale nezapomeňte na mě.“

„Nezapomenu.“

„Přijdete ještě?“

„V případě, že se něco nového dozvím, ale práci, na kterou jsme byli najati, jsme dokončili.“

„Ano, to ano. Ale… Nemůžu myslet na vraždu svého manžela bez toho, aniž bych se pomstila.“

„Policie na tom pracuje,“ přesvědčoval jsem jí.

Váhavě došla ke dveřím a dodala: „Jsem tak ráda, že jsem sehnala právě vaši firmu. Řekněte mi, ještě, Donalde, můžou být s identifikací nějaké problémy?“

„To bude záležet na stupni rozkladu. Myslím, že ještě můžou odebrat otisky prstů. Byl váš manžel na vojně?“

„Ano.“

„Potom jsou jeho otisky prstů ve složce. Myslím si, že žádné problémy nebudou.“

„Donalde,“ usmívala se a zároveň se nabízela: „Něco vám řeknu, což už pravděpodobně udělaly stovky žen přede mnou.“

„Cože?“

„Vy jste poklad,“ prohodila a nastavila tvář k polibku.

Políbil jsem ji a ona byla celá pečlivá, aby mi odstranila rtěnku z obličeje, upravila kravatu a konečky svých prstů mi uhladila vlasy. „Vy nevděčný hochu, musíte už jít.“

„Proč nevděčný?“

„Protože tak báječně líbáte,“ zavrněla, otevřela dveře a já se octl na chodbě.

Kapitola 10

Jel jsem k Edenovým.

Otevřela Sandra a pozvala mě dál. O chvíli později jsem zaslechl hlas Eleanore Edenové: „Kdo je to, Sandro?“

„Pan Lam.“

Sandřina matka mě přišla přivítat: „Ó, pan Lam,“ řekla a oči se jí zalily slzami.

„Co se děje?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Nemusel jste to dělat, to naproti, v potravinách. My nejsme… no, je těžký říct, jak se cítím. To byl od vás šlechetný a štědrý čin a…“

Zajíkla se.

„Zapomeňte na to, máte o Amosovi nějaké zprávy?“

„Stala se moc divná věc a nevím, co mám dělat.“

„Prosím?“

„Přišel telegram s oznámením, že Amos Jones poslal telegraficky peníze. Banka mě vyzvala, abych se na pobočce zastavila. Ptali se mě na Amose Jonese, bohužel, žádného Amose Jonese neznám. Řekla jsem jim, že si myslím, že jméno bylo jen špatně napsáno. Ptali se, jestli mám představu, kolik peněz mi poslal. Myslela jsem těch třicet dolarů, ale pokladní se smála a řekla, že je to tři sta. Chtěla pak akorát můj průkaz totožnosti.“

„Kdy to bylo?“ zeptal jsem se.

„Včera pozdě večer.“

„A jak to v bance dopadlo?“

„Měli pro mě připravenej šek na tři sta dolarů, jen jsem ho podepsala. Předali mi tři sta. Pane Lame, to byl určitě Amos Gage, ale…“

„Víte, odkud přišly ty peníze?“

„Jo, počkejte minutku, myslím, že ano. Odněkud z pouště…, Bishop, tak se to místo jmenuje.“

„Aha,“ řekl jsem nezaujatě.

Vyndal jsem z kapsy fotku s Daphne Beckleyovou v bikinách a s mužem vedle ní. Ukázal jsem ji Eleanore.

Vytřeštila oči: „Kdo je pro všechno na světě ta ženská? Proč je prakticky…“

„Na tom nezáleží, znáte toho muže?“

„To je Amos.“

„Ukažte,“ tlačila se Sandra k fotografii. Její matka chvatně překryla rukou část, ukazující Daphne Beckleyovou.

„To je strýc Amos! Nikdy jsem ho neviděla v plavkách.“

Jemně jsem paní Edenové snímek odebral.

„Můžete mi říct, kde jste to vzal?“ zeptala se s bolestí v hlase.

„Teď ne.“

„Ale… zajímalo by mě, jak je ta fotka stará.“

„Myslím, že to byla jen legrace. Není pochyb, že na fotce je Amos Gage?“

„No, víte, jak je to někdy s fotkama, ale…“

„Jen mě zajímalo jestli jste ho poznala.“

„Ano. Jsem si skoro jistá, že to je Amos Gage, ale nechápu, že je tam s takovou ženskou…“

„Jakou ženskou?“ ptala se zvědavě Sandra.

„No, ona, miláčku, má na sobě velmi nestoudné plavky.“

„Můžu se podívat?“

Paní Edenová na moment váhala. „Myslím, že není důvod, proč by ses nemohla podívat, když chceš.“

Sandra zamyšleně koukala na snímek: „Čemu se divíš, mami, takové plavky se nosí v Evropě, ale tam strýc Amos nebyl, že ne?“

„Nevím.“

„Nejsem si jistá, mami,“ zamyslela se Sandra.

„Čím?“

„Jestli je to strýc. Dělají to ty oči, takové strýček nemá.“

Paní Edenová ještě jednou pohlédla na fotografii. Potom se obrátila ke mně: „Je to Amos Gage?“ zeptala se mě.

„Já nevím. Myslel jsem, že se zeptám vás.“

„Tady jde o jasnou podobu, to jo, ale máte nějakej důvod si myslet, že to není Amos?“

„Taky. Existuje možnost, že to není on, Amos Gage, kterého znáte.“

Vrátila mi s povzdechem fotografii.

„Nemyslím, že by se nechal fotit s takovou ženskou,“ dodala.

Chvíli bylo ticho.

„Co mám udělat s tolika penězi, pane Lame?“

„Utraťte je, utraťte část teď hned za věci, které potřebujete. Nakupte si co dlouho vydrží, konzervy, a to, co se rychle nekazí. Všechno, co se vám může hodit.“

„Proč? Víte snad o Amosovi něco novýho?“

„Nic určitého.“

„Můžete mi říct, co tím myslíte?“

„Váš Amos bohužel nebude moct posílat obvyklých třicet dolarů a zdá se, že chtěl, abyste měly nějaké prostředky.“

„Ale proč bych měla peníze utratit za jídlo?“

„Já nevím. Byl to jen nápad.“

„A kdy?“

„Teď.“

„Ale já pořád netuším proč, pane Lame.“

„Někoho může napadnout, že peníze přišly na špatnou adresu, a bude se je snažit získat zpátky. Můžou po vás chtít hotovost, ale jídlo a potraviny těžko.“

„Proč by mi chtěl někdo brát peníze?“

„Ó, nikdy nevíte,“ řekl jsem. „Je to zvláštní, ale kdyby Amos chtěl, poslal by je pod svým vlastním jménem, že?“

„Ano, taky si myslím.“

„Tak že se vám snaží dát peníze, ale aby o tom nikdo nevěděl.“

„Ale Amos by nic špatného neudělal. O tom není pochyb, tak proč by tedy…“

„Jistě, jistě, neposílal by vám je, kdyby to nebylo absolutně v pořádku, proto vám navrhuju, abyste je utratila.“

„Ale, pane Lame, utratit je, je to poslední, co chci udělat. Musím si je schovat, abych je mohla vrátit.“

„Vrátit? A komu?“

„No, Amosovi, jestli je to tak, jak předpokládám.“

„Amos se vám snažil naznačit, abyste si za peníze nakoupila, co potřebujete.“

Zamyšleně si mě prohlížela: „Snažíte se mi říct, že víte, co si Amos myslel?“

„Tak nějak.“

„Pak jste se s ním musel setkat.“

„Přišel jsem k vám schválně, abych vám naznačil, co a jak. Běžte nakupovat a taky si zaplaťte nemocnici, abyste mohla jít na operaci. A udělejte to hned teď.“

Eleanore Edenová rozvažovala.

Sandra se tiše zeptala: „Viděl jste strýčka? Je v pořádku?“

Myslím, že ano, ale asi existují důvody, proč se s vámi nemůže spojit.“

„Myslíte obchodní důvody?“

„Tak nějak.“

„Snaží se uskutečnit nějaký obchod a nechce, aby lidi věděli, kde je?“

„Na tvém místě bych nespekuloval. Nemyslím, že by sis měla dělat starosti.“

„A zůstanete s námi v kontaktu?“

„Jistě. A pak samozřejmě víš, kde mám kancelář a můžeš se se mnou vždycky spojit. Jen se ujisti, že mluvíš přímo se mnou, a pokud tam nebudu, nenechávej tam své jméno ani telefon. Když tam nebudu, s nikým nemluv. Rozumíš?“

Přikývla.

„Dobře,“ dodal jsem, protáhl se a zívnul,, jdu. Moc jsem pracoval a skoro jsem nespal.“

„Na tomhle případě?“

Zasmál jsem se: „Máme spoustu dalších.“

„Pane Lame, měla bych vám zaplatit…“ řekla paní Edenová.

„Kdepak,“ přerušil jsem ji. „Zapomeňte, že mě znáte a že Sandra přišla kdy do kanceláře.“

„Ale já neumím lhát.“

„Nikdo to po vás nechce. Jednoduše na to zapomeňte. Pamatujte si, vy jste nikdy v kanceláři nebyla. Jen Sandra šla do kanceláře a snažila se vypátrat strýce Amose. Moje partnerka, paní Coolová, jí řekla, že s tím nemáme co dělat. Pamatuješ si to, Sandro?“

Přikývla na souhlas.

„Proto, cokoliv jsem udělal, udělal jsem jako přítel. Když se vás někdo zeptá, jestli jste si najala detektiva, můžete říct po pravdě, že ne.“

„Tak proč se tváříte tak záhadně?“

„Někdy je lepší,“ zaváhal jsem, „mnoho neříkat, protože se z někoho můžou nakonec vyklubat nepřátelé. Cokoliv byste řekla, mohlo by být překrouceno a zneužito proti Amosovi.“

Sandra zmateně koukala na svou matku.

Eleanore souhlasila: „Dobře, myslím, že máte pravdu.“

„Ale já tomu mami nerozumím,“ ozvala se Sandra.

„Tak si pamatuj, co pan Lam říkal a nikde nic neříkej.“

„Odcházím,“ loučil jsem se.

„Jdete do své kanceláře?“

„Zastavím se tam.“

„A vy jste své partnerce o nás nic neřekl?“

„Jaké partnerce?“

„Paní Coolové.“

„Ale, to je moje obchodní partnerka. Pracuju pro vás jen jako přítel, a to ve svém volném čase. Neexistují žádné záznamy, které by s vámi měly něco společného. Nikdy jste si detektiva nenajímaly.“

Odjel jsem do kanceláře a zašel za Bertou Coolovou. Právě si prohlížela pohled, který jsem jí poslal z Carver City.

Když mě uviděla začervenala se.

„Co to je za bláznivý nápad?“

„Jaký nápad?“

„Posílat mi pohled.“

„Myslel jsem si, že byste ráda věděla, kde jsem.“

„Proč bych se měla starat o to, kde jste? Chci jen vědět, co děláte.“

„Dobrá. Poslal jsem vám ho, abyste věděla, co dělám.“

„Proč?“

„Byl zadarmo.“

Odfrkla: „Nechte si ty vtipy. Co je s případem Beckley?“

„Našli jsme ho.“

„A s nějakou ženskou, že jo?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Mrtvého?“

„Správně.“

„Jak zemřel?“

„Někdo mu zmordoval hlavu zezadu.“

„Jak vtipné!“

„Že ano!“

„Kdo to byl?“

„Buď to mohla být stopařka nebo stopař, nebo to mohli udělat společně. Taky to mohl udělat hlídač Tom Allen, který měl noční službu v autoservisu v Rommelly. Mohl odjet odtahovým autem k Beckleymu, zjistit, že je Beckley velmi majetný, praštit ho přes hlavu a zbavit se jeho těla. Mohlo to být jakkoliv. Nebyli jsme najati, abychom našli vraha, ale oběť.“

„A našli jsme ji?“

Přikývl jsem.

„Řekl jste to už naší klientce?“

„Ano.“

„Dostal jste zaplaceno?“

„Ještě ne, počkáme, dokud nebude definitivně potvrzena identifikace. Ale švoví práci jsme udělali. Našli jsme tělo.“

Zazvonil telefon a náramky Berthy Coolové se při zvedání sluchátka zablýskaly v zářivém půloblouku. „Haló, ano, u telefonu Berta Coolová… Donald Lam…? Tribune? Dobře.“

Podala mi telefon: „Volají z Tribune.“

„Lam?“ zeptal se reportérův hlas.

„U telefonu.“

Reportér z Tribune, který volal do bytu k paní Beckleyové, spustil: „Dal jste mi dobrý tip, Lame, díky. Dám vám taky jeden.“

„Fajn, o co jde?“

„Policie má muže podezřelého z vraždy Beckleyho.“

„Je to zaručené?“

„Zatraceně žhavá novinka! Mají toho na něj až moc.“

„Kdo je to?“ zeptal jsem se.

„Jmenuje se Amos Gage. Sebrali ho v Mojave, stopoval do Los Anegeles. Při výslechu hned vzbudil podezření. Byl obviněn.“

„Kde je teď?“

„Vezou ho do Bakersfieldu. Bude to další dobrý článek. Když zjistím něco nového, dám vám vědět.“

„Díky“ zavěsil jsem.

Otočil jsem se ke dveřím a cestou řekl Bertě: „Berto, myslím, že můžete fakturovat.“

„Kam jdete?“

„Jedu do Bakersfieldu a do Rena.“

„Proč?“ zeptala se podezíravě.

„Abych vrátil pronajaté auto a vyzvedl naše firemní.“

„Pronajaté auto?“ zaječela Berta.

„Ano.“

„Zavolejte jim!“ křikla. „Proč byste měl sakra ztrácet další čas a jezdit sto kilometrů. A proč jste si pronajal to auto?“

„Abych ušetřil čas.“

„Kde je ta půjčovna?“

„V Renu v Nevadě.“

„Co jste sakra dělal v Renu?“

„Vyšetřoval Beckleyho případ.“

Berta zakvílela: „Kolik jste utratil peněz?“

„Všechno.“

Sklesla: „Já to věděla. Vždycky když dostanete šek na výdaje, nikdy vám nic nezbyde, alespoň se to ještě nikdy nestalo, pokud si pamatuju.“

„Máme si zbytek výloh nechat, nebo vrátit paní Beckleyové?“

„Nebuďte hloupý, peníze na výlohy nevracíme.“

„Proč ne?“

„No, s vámi žádné nezbydou.“

„Vy byste je stejně nevrátila,“ odtušil jsem. „Ale vlastně musíte paní Beckleyové dát nějaké vyúčtování.“

„Jedete do Bakersfíeldu a pak do Rena?“

„Správně.“

„A vrátíte se?“

„Hmhm.“

„To nemáme moc vyhlídky na nějaký zisk a neutrácejte zbytečně, vsadím se, že jste rozházel spoustu peněz za hazard.“

„Já ne,“ bránil jsem se.

„Chcete říct, že jste v herně v Renu nenechal ani šesták?“

„Ale jo, dal jsem pár drobných za Vizi Prospektora.“

„Cože?“

„Vizi Prospektora.“

„Co to, k čertu, je?“

„Svítání na poušti a žena, která na sobě nemá nic kromě rafinovaně uvázaného šátku, do kterého zafouká větřík. To je celé, pak světla zhasnou.“

„A za to jste vy utratil pětadvacet centů?“ vyzvídala Berta.

„Dolar, zkusil jsem to čtyřikrát, jestli třeba nezapomenou zhasnout.“

Rychle jsem vyklouzl ze dveří a nechal Bertu neschopnou slova, aby dostala jeden za svých záchvatů.

Kapitola 11

Dojel jsem se do Bakersfieldu a musel dlouho čekat na zástupce šerifa, než se vrátí s vězněm z Mojave.

Měl k dispozici letadlo a vezl Amose Gagea přímo do Bakersfieldu.

Předtím ho v Mojave podrobili výslechu.

Bylo u toho i pár reportérů z místního tisku, i Frank Malone, reportér z Los Angeles Tribune, ten, se kterým jsem telefonicky mluvil.

Sledoval jsem přistávající letadlo. Gage mě viděl, ale nedal na sobě znát, že mě poznal. Držel tvář vzpřímenou. Šerif i jeho zástupce zapózovali pro fotografy, přiměli i Gagea podívat se do čoček fotoaparátů. Na rukou měl pouta, takže si nemohl rukama před fotografy chránit obličej.

Předali ho vězeňské stráži a poskytli reportérům interview. Byl jsem u toho.

Začal Harvey Clover.

„Případ jsme zahájili, když bylo nalezeno, na základě ohlášení Donalda Lama, soukromého vyšetřovatele z Los Angeles, neidentifikované tělo.

Kancelář vyšetřování podnikla rychlé kroky, aby zjistila pozadí zločinu, a proč byl muž zavražděn. Během několika hodin naše laboratoř identifikovala mrtvolu jako Malcolma G. Beckleyho z Los Angeles.

Beckley zmizel někdy v noci z pátého na šestého. Vlastnil auto značky Roadracer s poznávacím číslem NFE 801. Vyhlásili jsme pátrání po tomhle autě a pokračovali ve vyšetřování.

Vyslechli jsme klíčového svědka Toma Allena, z Rommelly. Byl usvědčen ze spousty lží a identifikován jako vězeň z Nevady, propuštěný na podmínku. Byl zadržen a zatčen.

Test na detektoru lži potvrdil, že Allen je spoluviník v případu vraždy.

Můžete si také poznamenat, že hledáme ženu, Edith Jordánovou, krátce zaměstnanou jako servírka v kavárně v Central Creeku. Je jí asi pětadvacet, vysoká štíhlá, odbarvená blondýna. Když nastoupila do práce, byla bez prostředků, zálohu za práci si vybrala předem, ale zmizela, aniž by počkala na doplatek, proto máme důvod předpokládat, že bude hledat práci.

Její spoluvina na vraždě není prokázaná, ale je známo, že Beckley na cestě mezi Central Creekem a Carver City v noci, kdy byl zavražděn, zastavil stopařce odpovídající přibližně tomuto popisu.

Když jsme vyhlásili pátrání po Roadraceru, odezva přišla rychle. Kalifornská dálniční hlídka našla automobil u Bridgeportu. Ten, kdo ho tam nechal jel původně z Nevady do Kalifornie do Bishopu, ale zajel ke krajnici a obrátil do protisměru, protože když se otáčel na pneumatiky se nalepilo bláto z krajnice a dost ho pak opadalo na vozovku. Takže z toho usuzujeme, že vůz jel původně z Nevady.

Palivová nádrž byla prázdná, ale při prohlídce bylo zjištěno, že byla vypuštěna. Auto dojelo na malé množství benzínu, který zůstal v karburátoru. Samozřejmě byly sejmuty otisky, ale ukázalo se, že si řidič dával velký pozor na to, aby žádné nezanechal. Přestože setřel všechno, co se dalo, úplně zapomněl, že si před jízdou upravoval zpětné zrcátko a tam otisky zůstaly. Nepochybně patří muži jménem Amos Gage, který je teď ve vazbě.

Policie v Bishopu, Mojave a Lancasteru kontrolovala všechny stopaře a Amos Gage byl zajištěn s dalšími padesáti nebo šedesáti. Všem byly sejmuty otisky, a definitivně se prokázalo, že ty na zadní straně zpětného zrcátka na Beckleyově autě jsou identické s otisky zadrženého. Gage však zarytě mlčí, odmítá vypovídat, chce se poradit s advokátem.

Tak to je vše. Jsou nějaké dotazy?“

Jeden reportér se zeptal: „Umožníte mu schůzku s advokátem?“

Clover se zazubil: „Řekněme, že mu dáme příležitost, aby prokázal svou nevinu, pokud je opravdu nevinný.“

„Takže umožníte?“

„Má právo na obhajobu.“ odpověděl poctivě Clover.

„Kdy bude ta schůzka?“ zeptal se Frank Malone a dodal: „Jsem z Los Angeles Tribune.“

„To opravdu nemůžeme říct,“ řekl Clover.

„Jinými slovy, jste snad vůči právům toho muže lhostejní?“ zaútočil Malone.

„Povolali jsme pracovníka z čerpací stanice v Carver City, aby provedl identifikaci, protože víme, že zatčený muž řídil Beckleyův vůz.“

„A co Beckleyho věci?“

„Nenašli jsme nic, pouze jsme zajistili něco málo přes tisíc dolarů v bankovkách, které Beckley měl s sebou na obchodní cestu. Vždy prý vozil velkou částku peněz.

To je, pánové, všechno. O nových skutečnostech vás budeme informovat.“

Frank Malone zaklapl svůj notes a hnal se k telefonu, aby nadiktoval do novin článek. Ostatní byli místní reportéři a příliš nespěchali, čekali do poslední chvíle, jak se situace bude vyvíjet dál.

„Zjistil jste, kde se ten muž poslední týden zdržoval?“ zeptal jsem se Clovera, když novináři odešli.

„Ne, ale sám znáte situaci. Jak byste pokračoval?“

„Zatím nevím, alespoň ne teď. Pokračujte dál.“

Odešel jsem k telefonní budce, kde Frank Malone telefonoval a čekal jsem na něho.

Když skončil hovor, otočil se z telefonní budky. „Něco nového, Donalde?“

„Ano, je to přímo ve vašem archivu.“

„Co?“

„Celý příběh o Amosů Gageovi. Marlene Hydeová ví o všem.“

„O čem všem?“

„Gage je dědicem majetku ve výši asi tři čtvrtě miliónu dolarů. Všechny tyto peníze na něj budou převedeny v průběhu zhruba dvou týdnů, kdy dovrší věk pětatřicet let, což je podmínka zůstavitele, ale nesmí být mezitím odsouzen za žádný mimořádný zločin. V tom případě by celé jmění přešlo na různé charitativní organizace. Kdo by si nekoupil takové noviny, kde by se o tom dočetl?“

Malonemu se rozšířily úžasem oči: „Děláte si legraci?“

„Spojte se s Marlene Hydeovou a uvidíte.“

Malone se vrhnul k telefonu a byl tak rozrušený, že skoro nemohl mluvit. „Zůstaň na lince!“ zaječel. „To bude senzace, spoj mě okamžitě s knihovnou. Chci Marlene Hydeovou k telefonu, a ty zůstaň na lince a poslouchej.“

Za několik vteřin křikl: „Haló! Marlene? Tady Frank Malone, volám z Bakersfíeldu. Mluvil jsem se soukromým detektivem, Donaldem Lamem, říká, že vás zná… Ten, o koho nám jde, se jmenuje Amos Gage a…, máte to tam? Dobře, dejte to celé přepsat. To je bomba! Jsi tam, Jime? Všechno si vem od Marlene! Bože, to je úžasný! Vem si pár lidí a dejte se do práce. Vyzpovídej každýho, kdo dostane peníze v případě, že Gage o ně přijde. Spoj se s tím správcem majetku, taky zjisti, kde Gage žil, jaké má přátele, co dělají a tak… To je jasný, že maj zájem zkonstruovat a rychle uzavřít případ proti Gagemu. Jde o to, jestli se to může zvrtnout tak, že by ho odsoudili během dvou týdnů. Když to nevyjde, Gagemu bude pětatřicet a dostane všechno on, a my budeme jediný, který o tom věděli. Bože, to je šance! Jasně, ano! Budu na tom dělat tady. Další krok bude identifikace nějakým Frankem Lennoxem, pumpařem ze stanice Carlyleho Kampa v Carver City. Má se tu objevit každou chvíli.“

Malone chvíli poslouchal: „Jo, to je pravda, jdi na věc! Místní vyšetřovatelé odvedli dobrou práci, ale většinu dosáhli díky tipům Donalda Lama z firmy Coolová a Lam, která s námi úzce spolupracuje. Od nich jsme získali ty exkluzivní informace. Zavolám telegrafní tiskovou agenturu a co nejdřív to rozvířím. Chceme první stránku, tak do toho, OK, počkám třicet minut.“

Malone vyšel z budky a začal mi lomcovat rukou. „To je skvělý, Donalde!“ chrlil. „A my jsme u toho, přímo na vrcholu. Místnímu vydavateli se nápad, že sem přijedu, moc nezamlouval, ale přesvědčil jsem je, že z toho může být zatraceně velká senzace. A teď máme v ruce všechny trumfy, ze kterých se naší konkurenci udělá špatně.“

„To je fajn.“

„Máte další trumfy? Přijedou další fotografové a reportéři. Máme v rukou největší příběh roku a nepustíme ho.“

„Kdy tu budou?“ zajímal jsem se.

„Jakmile přiletí letadlo.“

„OK, tak si zapamatujte jednu věc.“

„Jakou?“

„O tom, co je Gage zač jsem vám neřekl ani slovo, všechno jste našel ve vašem archivu.“

„Jak to? Vy nechcete, abych se o vás zmínil?“

„Ne, nechci. Publicita a reklama je příjemná, ale nechci, aby se na mě Harvey Clover zlobil, nebo si myslel, že jsem měl před ním tajnosti, a taky nechci, aby si zdejší tisk myslel, že jsem vám dal ten tip já.“

Malone mi dal přátelskou herdu do zad, až jsem pár vteřin viděl dvojmo.

„Lame, jste prima chlap a určitě víte, co děláte.“

„Ať Tribune vytiskne článek díky bdělým reportérům, kteří jsou dost chytří na to, aby si prošli okamžitě vlastní archiv.“

Frank Malone najednou zase vlezl do budky a horečně vytočil další hovor.

Odešel jsem do blízké restaurace na kávu.

O pár minut později, doprovázený motorizovanou jednotkou, se ukázal Frank Lennox.

Clover opět svolal novináře a začal: „Takže, všechno do sebe zapadá, Frank Lennox tvrdí, že zadržený muž je stopař, který sháněl v noci pátého odvoz. Bylo předvedeno sedm lidí a Lennox bez zaváhání identifikoval jako stopaře Amose Gagea.

Navíc byl Lennox natolik duchapřítomný, že si poznamenal poznávací značku auta, které Gagemu zastavilo a ta se shoduje se značkou Beckleyeova auta.“

„A co Gage? Už promluvil?“ ptal se jeden z reportérů.

„Ještě ne, pořád chce právníka.“

„Dostane nějakého?“

„Bude mít možnost jednou si zatelefonovat. Sdělili jsme mu, že předáme zprávu kterémukoliv obhájci, kterého si vybere. Problém je v tom, že místního obhájce žádného nezná.“

„A co všechny ty peníze?“ chtěl vědět další novinář.

„Jsou zadržené jako důkaz.“

„Můžete dokázat, že jsou Beckleyho?“

„Zatím ne, ale jsme velmi blízko.“

Na telefonní ústředně na stěně se rozsvítilo světlo, Clover zvedl sluchátko a poslouchal. Když zavěsil, obrátil se k novinářům: „OK, pánové, zadržený požádal o advokáta, Goodwina F. Jamese.“

Reportéři se vyhrnuli ze dveří ve snaze položit Jamesovi pár otázek před tím, než půjde dovnitř.

Clover se na mě otočil: „Nechcete s ním taky mluvit?“

„Ale jo, ale nechci tam jít jako jeden z vašich lidí. Raději to necháme být.“

„Můžete s ním mluvit o samotě, to vám zaručím,“ dušoval se Clover.

„Jasně,“ usmíval jsem se, „a bude tam odposlouchávací zařízení, že jo.“

„Je na tom něco špatnýho?“

„Z mé strany ne.“

„Myslel jsem si, že spolupracujeme.“

„Vždyť ano.“

„A pamatujte si, kdykoliv budete od nás cokoliv potřebovat, obraťte se na mě.“

„Díky.“ Rozloučil jsem se a šel chytit taxi na letiště.

Kapitola 12

Cesta ze Sacramenta do Rena autem, přes vrcholy Sierrasu, kde v kritických podmínkách přezimovala slavná Donnerova výprava, je hrozná, ale letadlem je to jen třicet minut.

V Renu jsem vyzvedl firemní auto, něco málo jsem snědl a zavolal Harveymu Cloverovi.

„U telefonu Lam,“ představil jsem se. „Je něco nového v případu Amose Gagea?“

„Má právníka.“

„Goodwina Jamese?“

„Ano.“

„A něco dalšího?“

„Nic.“

„A co klient Goodwina Jamese?“

„Nic nového. Chápu, že Gage nemluví, aby se nedostal do pasti, než bude soudní proces. Může se objevit nějaká nesrovnalost, která mu dá šanci z toho vyváznout. Obhájce bude určitě podrobně zkoumat všechny důkazy a Gage bude pravděpodobně tvrdit, že se je stopařka snažila zabít oba dva a autem ujet.“

„A jak víte, že to tak nebylo?“ zeptal jsem se.

„Nevíme, ale víme, že si někdo, a byl to muž, nechal proplatit v casinu v Renu jeden Beckleyho cestovní šek.“

„Hmm, a co Tom Allen.“

„Ten nemá žádnej důvod něco zamlčovat. Není do vraždy zapletenej, aspoň myslíme, že není.“

„Jste si jistý?“ zeptal jsem se.

„No, nic netvrdíme, ale Tom mlčí. Máme na něj jen to, že nedodržuje zákony. Má podmínku v Nevadě a pošlou na něho zatykač, ale mluvit nechce.“

„O čem?“ zeptal jsem se.

„Nechce mluvit a tečka. Pořád opakuje ‚bez komentáře‘.“

„A co ta blonďatá servírka?“

„Hledáme ji, nemůže nám uniknout. Rozeslali jsme všude podrobný popis. Policie prověřuje všechny restaurace.“

„Možná se rozhodla pro něco jiného, může dělat i pokojskou v hotelu a podobně.“

„Nemyslete si, že nás to taky nenapadlo. Hlídáme všechno. Možná to bude trvat, ale najdeme ji.“

„Jak zmizela? Zjistili jste to?“

„Ne. Jen řekla tomu kuchaři, že si na chvíli odběhne, aby to vzal na chvíli za ni, dokud se nevrátí.“

„To je všechno. Zmizela.“

„Taková, jako ona, si sežene stop jedna dvě.“

„Jistě, ale někde vystoupit musí.“

„A co její nacionále, číslo sociálního pojištění nebo tak něco?“

„K čertu“, hromoval Clover, „s tím jsme neztráceli čas. Je to určitě nějaká tulačka, která pracuje pod tuctem jmen. Když ji budem hledat přes státní registr, je jen malá pravděpodobnost, že by použila stejný jméno. Prověřujeme i ženy s křestním jménem Edith. Myslím si, že takový osoby si obyčejně křestní jméno neměněj, i když používaj tucet různejch příjmení.“

„To je pravda,“ souhlasil jsem.

„Mimochodem, narazili jsme na vaše pátrání až v Renu.“

„Jak to?“

„Nebo to jste nebyl vy, kdo se snažil vystopovat ten cestovní šek?“

„To je pravda.“

„Zamotal jste nám hlavu, ale došlo nám, že jste to musel být vy.“

„Snažil jsem se najít Beckleyho stopu.“

„Ale neřekl jste nám, že šek si nechal proplatit vrah.“

„Tehdy jsem si myslel, že si šek vyměnil Beckley.“

„OK, nerozčilujte se. Deník Tribune otisknul článek, kde píšou, že Amos Gage je dědic pěknýho balíku peněz, pokud ovšem nebude před svejma pětatřicetinama odsouzenej.“

„Kdy mu bude pětatřicet?“

„Za tejden, dva.“

„Jaká je šance na zdržení o dva týdny?“

Clover se chechtal: „Snad si nemyslíte, že budeme tomu chlapovi hrát do ruky? Když bude odsouzenej ještě před svejma pětatřicetinama, dostane tucet různejch charit velký peníze. Co byste dělal vy, kdybyste byl okresní státní zástupce a byl v takový situaci?“

„Asi bych se ho snažil rychlel odsoudit a požádal bych vlivné lidi o podporu.“

„Stejně by si těch peněz ve vězení moc neužil.“

„To nemůžete vědět,“ namítl jsem. „Mohl by podplácet stráž.“

„To by moh, ale ve vězení peníze do rukou nedostane.“

„Dobrá,“ loučil jsem se. „Zase vás navštívím.“

Zavěsil jsem telefon a šel k firemnímu autu, cestou jsem přemýšlel.

Ta blonďatá servírka neměla ze začátku před policií moc velký náskok, byli jí na stopě, ale nenašli ji.

To obvykle znamená, že vyšetřovatel staví na nesprávných předpokladech. Všichni byli přesvědčeni, že musela jet přes Carver City. Proč by nemohla vyrazit přímo na opačnou stranu směrem na Bakersfield?

Byl jsem ochoten se vsadit, že navzdory všem zveřejněným popisům bakersfieldská policie ve městě neprováděla žádné kontroly.

Snažil jsem se vžít do její situace. Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím víc se mi zdálo, že stopovat v Bakersfieldu by bylo velice mazané. Tedy co?

Měl jsem pár dalších střípků skládanky. Znala dobře Toma Allena. Allen byl ochotný vzít toho spoustu na sebe a vodit policii za nos, aby ji kryl.

Ale proč?

Měl by chránit především sebe, ale z nějakého zvláštního důvodu pomáhá i jí. V duchu jsem si představoval, co bych dělal.

Jen tak pro jistotu jsem se zastavil v informační kanceláři aerolinek United Airlines.

„Chtěl bych mluvit s letuškou, která doprovázela let z Los Angeles do Sacramenta a do Rena, potřebuju zjistit, jestli neletěla a nevystoupila v Renu jistá mladá žena.“

Manažer se usmíval a potřásal hlavou: „To bude dost těžké, ale snad vám pomůže, když nahlédnete do seznamu cestujících.“

Vytáhl pár listin a otočil je ke mně.

Zavrtěl jsem hlavou: „To asi nepomůže. Dotyčná osoba asi byla…“ V půlce věty jsem se zarazil. Jméno Edith Jordánová mě uhodilo přímo do očí. Letěla ranní linkou do Sacramenta a do Rena.

„No, promiňte,“ přerušil mě, „bylo by obtížné teď shánět tu letušku, ale pokud to bude nutné, můžeme to zařídit.“

„Prima, ale asi to nebude nutné.“

Na dispečinku taxislužby se mi, po četných peripetiích, podařilo najít taxikáře, který ji vezl z letiště. Prý neměla kromě peněženky žádná další zavazadla a velmi spěchala.

Dal jsem mu pět dolarů a získal od něj adresu.

Ihned jsem se tam rozjel.

Byl to pěkný činžovní dům. Hledal jsem její vizitku. Na schránce, písmeny velkými jako svět, stálo: Edith Jordánová.

Pro kontrolu jsem zašel do telefonní budky a hledal její jméno v telefonním seznamu. Bylo i tam, Edith Jordánová, její telefon i adresa.

Začal jsem volat, pak jsem si to rozmyslel. Došel jsem k bytu a zmáčkl zvonek.

Počkal jsem chvíli a zazvonil znova.

Dveře, zajištěné bezpečnostním řetízkem, se otevřely.

Úzkou mezerou na mě vykoukla Edith Jordánová, její oči nemohly skrýt velké překvapení.

„Dobrý den, slečno Jordánová, musel jsem přijít, potřebuju s vámi mluvit.“

„Nemám vám co říct,“ zadrmolila a pokusila se zabouchnout dveře.

Moje noha jí v tom bránila.

„Dejte tu nohu pryč nebo…!“

„Nebo co?“

„Nebo vám na nohu hodím něco pořádně těžkého.“

Pak dodala, skoro jako by ji to dodatečně napadlo: „A špičatého.“

„Ale no tak. Chci vám dát malou radu, než se sem dostane policie.“

„Policie!“

„Jistě. Koho jste čekala?“

„Nemám polici co říct.“

„Vy možná ne, ale oni mají spoustu otázek.“

„A co mi chcete vy? A kdo vůbec jste?“

Podržel jsem jí před očima svůj průkaz, aby si ho mohla přes škvíru ve dveřích přečíst. „Donald Lam,“ představil jsem se.

„Detektiv?“

„Soukromý.“

„A na čem pracujete?“

„V této chvíli na tom, abych se k vám vůbec dostal.“

„No, tak vyndejte tu nohu, abych mohla zavřít, vyndat řetízek a pustit vás dovnitř.“

„A nerozmyslíte si to, až dveře zavřete?“ vyzvídal jsem.

„Poslouchejte, když něco slíbím, tak to splním.“

„Hodná,“ řekl jsem a vytáhl nohu ze dveří.

Zavřela. Slyšel jsem chřestit řetízek, vzápětí otevřela a pozvala mě dál.

Měla pěkný byt. Očividně si ho najala vybavený, ale spousta osobních věcí kolem svědčily o tom, že už zde žije nějakou dobu.

Prohlížel jsem si její byt a v duchu přemýšlel.

„Posaďte se. Dáte si něco k pití?“ vyrušila mě.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Tak tedy, co bych měla vědět, než sem dorazí policie?“

„Vlastně bych vám to říkat neměl.“

„Já jsem vás pustila dovnitř, jednám s vámi na rovinu, tak jednejte stejně. Co mi chcete?“

„Tom Allen.“

„Co je s ním?“

„Nechce vypovídat. Policie vyzkoušela všechny způsoby, aby z něho něco dostala, ale nic. A vás hledají.“

„Když mlčí,“ řekla klidně, „tak se policie o mně nic nedozví.“

„No a jak si myslíte, že jsem vás našel já?“

„Neřekl vám to Tom?“

„Neviděl jsem ho od té doby, kdy mu policie prokázala při testu na detektoru lži, že lhal, když tvrdil, že vás nezná.“

„Ale,“ lekla se, „potom se sem policie dostane.“

„Pravděpodobně.“

„To by mohlo být špatné.“

„Proč? Kvůli té vraždě?“

„Jaké vraždě?“

„Vy nevíte?“

Zavrtěla hlavou.

Měl jsem u sebe výstřižek z výtisku bakersfieldských novin. Dal jsem jí ho přečíst.

Usadila se v křesle, přehodila si ladně nohu přes nohu.

„To situaci komplikuje, že?“ pronesla, když článek dočetla.

„To ano.“

„Ale o tom já nic nevím.“

„Let je důkazem viny.“

„Neutíkala jsem kvůli vraždě. Já, jsem si myslela, že bych mohla být spoluvinná při porušení podmínky trestu. Mluvím pravdu.“

„To jsem rád, mluvte dál.“

„Tom není špatný. Je impulzivní a emocionální to ano a pokud jde o ženy, je to, čemu se říká beznadějný případ. Tom nedokáže žít s jednou ženou. Snažil se o to, ale když na něho mrkne nějaká kočka, je ztracenej.“

„A kvůli tomu jste se neshodli?“ zeptal jsem se.

„Kvůli tomu jsme se pohádali.“

„Povídejte.“

Byli jsme zasnoubeni. Měli jsme se brát, ale on si nedal pokoj. Nejen ženské, ale i kasino bylo jeho zhouba. Začal hrát a za noc vyhrál i tři sta dolarů. To jsme pak hýřili. Bylo fajn tak lehce přijít k penězům.“

„Tak se tam další noc vrátil a všechno prohrál,“ odhadnul jsem.

Přikývla. „Prohrál všechno a dal si proplatit padělanej šek. Tím udělal chybu, šeky jsou kontrolovaný.“

„Takže šel Tom do vězení?“

„Byl v průšvihu.“

„Jak jste se živila?“

„Tom to neví, ale já mám peníze.“

„Kolik?“

„Dost. Nechci, aby o tom věděl. Taky se mu nelíbilo, že pracuju jako servírka. No, tak jsem toho nechala, aby mě živil sám. Je moc šikovnej automechanik, a kdyby chtěl, vydělal by si dost. Ale je divokej a roztěkanej… no, prostě, je to tak. Z vězení se dostal na podmínku. Jednou z podmínek propuštění ale je, že nesmí opustit stát. A Nevada, to je legalizovaný hazard a hazard a Tom nejdou dohromady.

Dalším z bodů podmínečného propuštění bylo, že se Tom bude držet dál od alkoholu a nebude hrát, ale Tom nevydržel.

Dalo se dělat jen jedno, jet do Kalifornie a najít si práci.“

„Říkáte mu Tom? Jmenuje se tak?“ zeptal jsem se.

„Tom je jeho křestní jméno, ale Allen není jeho příjmení.“

„Jaké má příjmení?“

„Adair.“

„A vy jste si tady držela byt?“

„Ano, ale to Tom nevěděl.“

„Proč?“

„Mám tady svoje věci. Tom o tom neměl ani zdání. Myslel si, že pracuju i bydlím v restauraci. Nemusel to vědět a já mu to neřekla.“

„Máte dost peněz, abyste si ten byt mohla dovolit?“

„Ano.“

„Dobrá, vzpomeňte si na noc pátého a ráno šestého.“

„K tomu nemám co říct,“ napnula se. „Byla jsem s Tomem v motelu v Rommelly. Pracoval v noci v servisních garážích. Bylo to jediné místo, které sehnal. Přišla jsem za ním asi v sedm třicet a šli jsme spolu na snídani. Dopoledne jsme byli v motelu. Tom asi tři hodiny spal. To mu stačilo. Při noční službě musel být vzhůru do půlnoci, ale pak mohl spát. Někdy v noci někdo volal, většinou potřeboval benzín.“

„A dál?“ vyptával jsem se.

„Ve čtvrt na osm ráno, toho šestého, jsem šla za Tomem do garáže, byl dost překvapenej. Nečekal mě.“

„Myslíte, že tam měl ženskou návštěvu?“

„Určitě.“

„Podle čeho jste to poznala?“

„Stačilo se rozhlídnout.“

„Můžete mi to vysvětlit?“

„Neumyté hrnky od kafe, jeden z nich od rtěnky. Obvykle se Tom kolem čtvrt na osm holí, je to těsně před koncem služby, tentokrát se neholil a na zrcátku byla rtěnka.“

„Jakto?“

„Malovala se tam a umazala ho.“ dodala.

„Jak se to může stát?“

„No, jak. Líčila si rty a pak si je upravovala malíčkem. Jak měla malíček od rtěnky a vzala si do ruky Tomovo zrcátko, aby se před odchodem ujistila, že vypadá dobře, zůstaly na zrcátku šmouhy.“

„Hmm, zajímavé, co se stalo s tím zrcátkem?“

„Vzala jsem mu ho.“

„A máte ho?“

Přešla místností a z kabelky mi podala oboustranné otáčecí zrcátko na holení, které je k dostání v jakékoliv drogérii nebo obchodě s levnými věcmi. Z jedné strany bylo normální zrcátko, z druhé zvětšovací.

„Použila stranu, která zvětšuje,“ dodala Edith. „Vidíte ty červené otisky?“

Se zaujetím jsem studoval zrcátko. Nejenom že tu byly otisky malíčku od rtěnky, ale i perfektní další otisky.

„Máte nějakou průsvitnou lepicí pásku?“ požádal jsem.

„Myslím, že jo.“

„Dejte mi ji, prosím“

„Co chcete dělat?“

„Ukážu vám.“ Nastříhal jsem několik kousků pásky a přelepil je přes otisky na zrcátku.

„Co to je za nápad?“

„Napište sem své iniciály a datum.“

Udělala to.

„Toto ochrání otisky před setřením,“ ukázal jsem na lepicí pásku. „Je divné, že se v kabelce nesmazaly.“

„Tom neví, že ho mám,“ nadhodila. „Nařkla jsem ho, že tam měl ženskou. Nejdřív zapíral, potom tvrdil, že nešla dovnitř, ale čekala u dveří, než se oblékne. Dělal si kafe a ona ho požádala, jestli by jí taky hrnek nenalil. Tak jí ho prej dones ke dveřím.“

„No, a co?“

„Zatímco mi vykládal tyhle pohádky, sebrala jsem to zrcátko jako důkaz a hodila si ho do kabelky.“

„A dál?“

„Odešla jsem a ještě mu řekla, že kdyby mi chtěl říct pravdu, má možnost. Odcházela jsem s tím, že s ním končím. V tu chvíli jsem to myslela doopravdy.“

„A co jste udělala?“

„Stopem dojela do Central Creeku. Tam jsem si dala snídani. Majitelka, Dorothy Lennoxová, nevěděla kam dřív skočit, obsluhovala u stolů a lítala jak hadr na holi. Lokál byl plnej a Pops, však víte, ten kuchař, měl svý práce dost. Pomáhat jí nemohl.“

„Takže co?“

„Nakonec jsme se s Dorothy domluvily o výpomoci. Myslela jsem, že to nebude trvat dlouho a Tom se to doví, bude mu to zase vadit a přijede. Kdyby se mi omluvil, odpustila bych mu. Je to tak vždycky. Vím, že mi zahejbá, někdy ho přistihnu, někdy ne. Obvykle vím, kdy mi je nevěrnej, to ženský poznaj.“

„Vždycky o tom lže?“

„Ano.“

„Tak se vždy pohádáte a vy odejdete?“

„Zatím jsem nikdy neodešla. Vyhrožovala jsem mu, že ho opustím, ale vždycky jsme se usmířili. Sliboval, že už to nikdy neudělá, jenže je to jeho slabost. Vím to, ale v jádru je fajn. No, pane Lame, to se stane, že se chlap zadře pod kůži.“

„Tady je moje vizitka.“ Vstal jsem a chystal se odejít. „Nejbezpečnější místo pro vás je právě tady. Zapomeňte na to, že jste mě viděla. Ať se stane cokoliv, zůstaňte doma. Nedejte se ničím vyplašit.“

„Nebylo by lepší, kdybych…“

„To by bylo jen horší,“ řekl jsem jí, „to by byl důkaz viny. Pokud jste doma, neutíkala jste, prostě jste se naštvala na svého přítele, odešla z restaurace, kde jste pracovala a tak dál.“

„Odešla jsem hned po vás, pět minut poté, co jste odešli. Požádala jsem Popse, ať pohlídá lokál. Okamžitě se mi podařilo někoho stopnout. Cestou do Rommelly jsem jela přímo za vámi.“

„Vy jste tam nevystoupila?“

„Řidič mě vzal až do Bakersfieldu, tam natankoval a jeli jsme do Los Angeles.“

„Jela jste celou cestu s jedním řidičem?“

„Byly to hotový muka, byl vlezlej. Vymejšlela jsem si, že mám v Los Angeles přítele, kterej na mě netrpělivě čeká. Ale on, že je hezčí, a když mě nechá si zavolat, pojedu s ním dál. Myslím, že tam ještě čeká.“

„Co bylo pak?“

„Vzala jsem si taxi, dojela na letiště a vrátila se sem.“

„Myslíte, že se to dá dokázat?“ zeptala se.

„Myslím, že ano.“

„Pane Lame, jste docela správnej chlap.“

„Vy docela příjemná žena. První, co zítra ráno uděláte, bude, že půjdete k právníkovi. Ukažte mu předmět doličný, který chcete uschovat. Ať si myslí, že jde o rozvod. Že s ním o tom ještě nechcete mluvit, ale chcete, aby vám pomohl důkaz uchovat. Dejte mu zrcátko s otisky prstů. Ať připíše své iniciály a datum vedle vašich na průsvitnou lepicí pásku. Ať ho dobře uloží a zamkne v sejfu.“

„A potom?“ zeptala se.

„Vraťte se sem. Jste si jistá, že Tom o vašem bytě neví?“

Zavrtěla hlavou. „Nikdy tady nebyl a já mu o to neřekla.“

„Měla jste ho celou dobu, co byl ve vězení?“

„Ano.“

„Nechala jste ho při tom, aby si myslel, že pracujete v restauraci?“

Přikývla.

„A jak to bylo, když se z vězení vrátil?“

„Donutila jsem ho najít si práci. Já pro nás našla bydlení.“

„Podobné?“

„Vůbec ne, bylo to odporný místo, malá špinavá bouda, ale byl to náš domov.“

„Chodila jste někdy sem?“

„Nikdy. Tamto byl náš domov, on můj muž.“

Došla se mnou ke dveřím, podala mi ruku na rozloučenou a v náhlém impulsu mi nastavila tvář k polibku. „Jste tak sladkej, Donalde,“ zavrněla.

Vrátil jsem se do auta a vracel se do Bakersfieldu.

Goodwin F. James byl kostnatý, vytáhlý muž s vysokými lícními kostmi, velkým hubeným nosem. Šaty na něm visely. Ve tváři dominovaly hluboké šedé studené oči, které vykukovaly zpod huňatého obočí a vypadaly jako kusy ledu.

„Jsem rád, že vás poznávám, Lame,“ začal suše. „Můj klient o vás stále mluví.“

„Opravdu?“

„Ano. Zajímalo mě, proč přikládá tolik důležitosti vašim zkušenostem a radám.“

„To sám nevím.“

„Chce s vámi mluvit co nejdříve. Ale já právě nevím, jak to zařídit, abyste si mohli důvěrně pohovořit, chápete. Nechtěl bych, aby vám říkal věci, které řekl mně.“

„Proč ne?“

„Uškodilo by to jeho případu.“

„Učinil nějaké doznání?“

James mou otázku ignoroval a místo toho se zeptal: „Můžete mi říct, proč si můj klient vašich rad tak vysoce cení?“

Pokrčil jsem rameny.

„Jste advokát?“

„Mám povinné školení.“

„Nehodláte mu radit, že ne?“

Udiveně jsem na něho hleděl. „Kdy můžu vidět vašeho klienta?“

„Je ještě jedna věc,“ řekl, „kterou mám s vámi vyřídit. Můj klient chce, abych se vás zeptal na jisté záležitosti.“

„Na jaké?“

„Zda si myslíte, že soud jeho výpovědi uvěří.“

„To byste měl posoudit vy.“

„To jsem mu řekl. Trval na tom, abych to probral s vámi.“

„A jaký je váš názor?“ zeptal jsem se zvědavě.

„Nerad zveřejňuji cokoli, co se týká mých klientů.“

„To je dobře,“ souhlasil jsem povzbudivě. „Ze stejného důvodu nebudu vyjadřovat své mínění ani já.“

„Lame, nechte toho.“ Zlobil se. „Kdy jste potkal Gagea?“

„Kdybych ho byl viděl,“ začal jsem, „když ho hledala policie a nepodal o tom hlášení, dostal bych se do komplikované situace, že?“

„Řekl bych, že ano.“

„O to ovšem nestojím.“

James složil kostnaté ruce s velkými klouby na notes na stole, roztáhl prsty a tlačil dlaní do notesu. „S vámi je těžká řeč.“

„Chcete mnohem víc, než nabízíte.“

„To, co vám sděluji, je pouze přání mého klienta. Je to zcela proti mému svědomí.“

„Neřekl jste nic.“

„Můj klient hodlá prohlásit, že se cítí vinen,“ dokončil.

„Vinen!“ vykřikl jsem.

Přikývl.

„Čím?“

„Vraždou.“

„Aleně!“

„Prohlásí-li, že je vinen, dostane doživotí, možná trest smrti.“

„A co jednání se státním zástupcem?“

„Ano, to podnikneme, ale to není to, co ho nejvíc zajímá.“

„A co je to?“

„Chce, abych případ protahoval do prvního příštího měsíce. To mu bude třicet pět, a pokud nebude do té doby odsouzen, stane se z něho boháč.“

„K čemu je mu bohatství, když se chce takhle pohřbít?“

„Tvrdí, že chce, aby peníze dostala paní Edenová, když půjde do vězení. Jestliže zemře, odkáže jí v závěti všechno. Taky mi nabídl slušnou sumu, když vše zařídím tak, aby mu byly peníze řádně vyplaceny.“

„A v opačném případě?“

„To bude ošemetné. Státní zástupce spěchá, aby se případ dostal před soud, a vypadá to, že s ním úzce spolupracuje. Je vidět snaha tu záležitost neodkladně vyřídit, jistě vás napadá proč.“

Přikývl jsem.

„Tak, co myslíte?“

„Je možné, že by byl soud tak rychlý?“

„Jsem si jist, že soud bude spěchat.“

„V tom případě přijde Gage o všechno.“

James souhlasně přikývl.

„A nedostanete nic ani vy. Ale když dohodnete se státním zástupcem, aby případ pokračoval i po pětatřicátých narozeninách vašeho klienta, dostanete jistě pořádný honorář. Řekněme padesát tisíc?“

„Ó ne, ne! Tolik ne!“ bránil se. „Ani jsem nemyslel na to, že bych si účtoval tolik. Všechno, co pro něho můžu udělat, je, že za něj učiním prohlášení. Považoval bych to proto za přehnanou částku.“

„Ale vy máte dohlédnout i na převod peněz z fondu, že?“

„S tím by neměly být žádné potíže.“

„Znáte správce majetku?“

„No, budu s ním mít schůzku.“

„Vadilo by vám, kdybyste mi prozradil, jaká je vaše odměna?“

Zaťal prsty do pěsti, podíval se do svého notesu. „Třicet pět.“

„Třicet pět čeho?“

„Třicet pět tisíc.“

Chvíli mi trvalo, než mi to došlo. „Takže váš klient prohlásí, že je vinen, půjde do vězení nebo bude dokonce odsouzen k trestu smrti. Vy mu prokážete laskavost, sestavíte za něj prohlášení a máte třicet pět tisíc dolarů v kapse. Ani se moc nenadřete. Tomu říkám dobrý obchod!

Kdyby došlo na soud, musíte dělat navíc spoustu přípravné práce a pravděpodobně za to nedostanete nic.“

„Nebral jsem to tak.“

„Houby!“ zlobil jsem se.

„Tak tedy jsem o tom přemýšlel. Je na tom něco špatného?“

„Nic. Otázka je, co je nejlepší pro vašeho klienta?“

„Chce udělat na světě aspoň něco dobrého. Když se ohlédne zpět, nikdy neudělal nic, aby pomohl sobě nebo druhým. Mařil příležitosti jednu za druhou, nakonec se z něho stal alkoholik. Myslí, že by mu vězení mohlo pomoct, že snad může být užitečný alespoň teď, když s penězi dobře naloží.“

„Co asi udělá státní zástupce? Počká?“

„Nevím. Snad by o tom mohl uvažovat.“

„Ale vy jste ho nepřesvědčoval?“

„Ne.“ odpověděl James a opět sevřel ruce do pěsti až mu klouby na prstech zbělely. „Myslíte si, že bude mít před porotou šanci?“

„Když nepředložíte žádné důkazy, těžko.“

„Na druhé straně,“ podotkl, „je u soudu dvanáct porotců, pořád je šance jedna, možná dvě z dvanácti, že mu některý z nich uvěří.“

„Myslíte nerozhodný výsledek?“

„Snad, ale to by musel celý proces podstoupit znovu.“ zamyslel se.

„Po té ovšem, co by zbohatl,“ dodal jsem.

„To je pravda,“ připustil.

„To by vám pak mohl dobře zaplatit za vaše služby, mohl by.

„Najmout detektivy,“ skočil mi James nedočkavě do řeči.

„Já jsem to neřekl.“

„Zajisté,“ opáčil.

„Takže, Gage chtěl, abyste se mnou spojil.“

„Vy byste vinu nepřiznal?“

„Hrál bych o čas.“

„Uvědomujete si, jaké je to riziko, pane Lame?“

„Ano, podstoupil bych ho.“

„Budu tlumočit vaše názory svému klientovi.“

„Z čeho je dosud obviněn?“ ptal jsem se.

„Je toho docela dost,“ přiznal James.

„Nechcete mi to nastínit?“

James sebral ze stolu tužku, do svého notesu si napsal jedničku a obkroužil ji.

„Za prvé, existují nezvratné důkazy o totožnosti Amose Gage-ho jako muže, který byl na čerpací stanici Carlyleho Kampa v Carver City a odtud ho vezl Malcolm G. Beckley. O tom nelze pochybovat, protože pracovník čerpací stanice si poznamenal Beckleyovu poznávací značku.“

Přikývl jsem.

James připsal dvojku a kolem ní kroužek.

„Za další, Beckley nejdříve volal své ženě z Carver City a řekl jí, že musí jet do Rena. Pak zastavil v Central Creeku a volal jí podruhé. Sdělil jí, že má v autě kromě stopaře z Carver City ještě ženu, stopařku.“

„Bylo by možné předložit důkaz o tomto telefonním hovoru?“ zeptal jsem se.

„To je problém,“ přiznal James. „Budeme se o to snažit. Obžalovaný byl v době telefonního hovoru u pultu a vše slyšel.“

„Kdo říkal, že tam seděl?“ zeptal jsem se udiveně.

James si svými dlouhými kostnatými prsty přejížděl čelist. „Teď, jste zabodoval, obsluhu z restaurace nemůžou najít. Vy víte stejně dobře jako já, že tam obžalovaný byl, ale otázka je, jak to dokázat?“ James si za dvojku v notesu připsal otazník.

Zakroužkoval trojku. V Carver City byl obžalovaný bez peněz. Neměl ani drobné na kávu. Když ho zajistila policie, měl u sebe skoro dvanáct set dolarů. Zavražděný Malcom Beckley cestoval s velkou částkou peněz, a to je dost dobrý důkaz, že obžalovaný sebral peníze Beckleymu.“

„A co když je vyhrál?“

„S čím by hrál, když neměl žádné peníze?“

„Mohl nějaké drobné najít.“

„To mohl,“ hlesl James bez nadšení.

Zazvonil telefon.

„Promiňte,“ omluvil se James a zvedl sluchátko: „Haló. U telefonu Goodwin James.“

Letmo se na mě podíval a dál poslouchal hlas ve sluchátku.

Udělal rychlou grimasu, pak mu ztuhl úsměv. Rukou sevřel tužku tak, až se zlomila na dvě půlky, rozzlobeně odhodil oba kousky a řekl do telefonu: „Jste si absolutně jistý?“

Rozloučil se a položil sluchátko.

„Jestli tomu dobře rozumím, přibylo vám do notesu dalších pár otazníků.“

Místo odpovědi vytrhl list z notesu a roztrhal ho na kousky.

„O co jde? Je to tak zlé?“

„Policie v Renu zjistila, ve kterém motelu Amos Gage bydlel. Zapsal se pod jménem Malcolm G. Beckley a udal i správné číslo automobilu. Řádné zaplatil za motel. Náhle odjel. Manažer z hotelu identifikoval na fotce Amose Gagea jako muže, který u nich byl ubytovaný.“

„Tak někde přece musel být.“

„Copak to nechápete? Zapsal se pod Beckleyho jménem, to je zlé. Jedna z hostů motelu viděla Gageho s lopatou, jak kope nedaleko za motelem jámu. Nezamýšlela se nad tím, dokud policie nezačla vyšetřovat. Jámu objevili, a co myslíte, že našli?“

„Co?“ chtěl jsem vědět.

„Beckleyho náramkové hodinky, novou šekovou knížku American Express, v níž jeden šek chyběl, dále náprsní tašku s Beckleyho řidičským průkazem a všemi jeho doklady. Našli i jeho klíče, nůž a pero, na kterém bylo zlatě natištěno Beckleyovo jméno. Na hodinkách zajistili otisky, patří Gagemu.“

Seděl jsem tam a nebyl schopen slova.

„V náprsní tašce nebyla žádná hotovost,“ pokračoval James. „Navíc, našli servírku z kavárny v Central Creeku. Tu, která měla službu v noci pátého. Pamatuje si, že tam Malcolm Beckley, Amos Gage a ta blonďatá stopařka byli. Zatímco Beckley telefonoval, oni dva rychle jedli. Poznala Gagea i na fotografii, dovezli ji do Bakersfieldu, aby ho identifikovala.“

James klesl do židle a vypadal jako by snědl něco, z čeho se mu udělalo moc špatně.

„Zdá se, že jste v nepříjemné situaci,“ konstatoval jsem.

James sebou trhl: „No alespoň použij i svou teorii.“

„Prosím?“

„Tím, kdo vraždu spáchal, musela být stopařka. Seděla na zadním sedadle a měla příležitost, vlastně jako jediná, zdolat řidiče.“

„Proč by to dělala?“ zeptal jsem se.

„Proč? Chtěla auto a peníze.“

„Takže ho zabila ona. Nebudete tvrdit, že s Gagem spáchali ten zločin společně, že?“

„Jistě že ne.“

„To všechno byl její nápad?“

„Jenomjejí.“

„Ona ho zabila, ale pak všechny peníze a Beckleyho doklady i věci dala Gagemu. Proč proboha?“

James si začal třít znova čelist. „V praxi advokacie platí, že to nesmíte vzdát. Musíte bojovat. Obžalovaný má před porotou také práva a obhájce je povinen pevně věřit v jeho nevinu. A tak nesmím připustit, aby ze mě udělal státní zástupce hlupáka.“

„Nezkusíte se s ním dohodnout?“ zeptal jsem se.

„Teď by se se mnou nebavil o ničem. Možná to nevíte, ale státní zástupce se přímo těší, až obžalovaného postaví před soud a bude moci dokázat každičký bod vraždy, pěkně krok za krokem. Navíc toho zamýšlí dosáhnout ještě před tím, než dovrší Amos Gage pětatřicet let. Spousta zainteresovaných charit mu pak bude plácat po rameni a nabízet mu, že pokud pro něj budou někdy moci něco udělat, třeba v jeho politické kariéře, udělají to s největší radostí.“

„Co chcete dělat? Vzdáte to?“ zeptal jsem se ho.

„Ne, to ne. Poškodilo by to obžalovaného. Raději bych byl nemocný, ale slíbil jsem, že ho budu zastupovat, tak se do toho pustím!“

Kapitola 13

Vracel jsem se autem přes Ridge Routě do Los Angeles. Mířil jsem do kanceláře.

Berta Coolová předla jako spokojené kotě. Téměř mateřsky se na mě usmívala: „Donalde, vy malý zrádče,“ začala láskyplně.

„O co jde?“ divil jsem se.

„Co jste to zase provedl?“

„Co?“

Berta přede mne pohodila noviny. „Tribune, Donalde, taková reklama.“

Rychle jsem četl, co Malone napsal.

„Šerif Kernského okrsku nebude moc nadšený, vypadá to, jako by celá jeho kancelář zaostávala vzadu a jen paběrkovala.“ komentoval jsem to, co jsem dočetl.

„Proč se staráte o šerifa Kernského okrsku?“ dožadovala se Berta. „Od něj peníze nemáme. My potřebujeme klienty, Donalde, lidi, zákazníky, kteří si nás najmou a zaplatí za naše služby. To mi připomíná, že tady byla rozkošná paní Beckleyová, Donalde. Vyprávěla mi, že vlastně byla se svým manželem docela šťastná, ale už nyní ví, že to nebyl jediný mužský na světě. A víte co, Donalde?“

„Ne?“

„Ptala se na vás.“

„Prosím?“

„Jo, jo, na vás! Chtěla vědět, jestli jste ženatý nebo jestli máte vážnou známost. Zaplatila účet a mluvila o tom, že má pro nás další práci, ale ráda by hovořila osobně s vámi. Musíte se tam zastavit.“

„Co chtěla, upřesnila to?“

„Nějaké další sledování, ale ona je nebezpečná, zatraceně nebezpečná, Donalde. Nedovolte, aby do vás zaťala drápky.

Asi bude chtít, abyste s ní jel do Evropy jako ochránce nebo doprovod.“

„Měla byste snad něco proti tomu?“

„No, neměla. Pokud vás chce najmout jako agenta firmy, je to v pořádku. Jeďte s ní třeba na Jižní pól.“

Zazvonil telefon.

Berta zatřpytila náramky, když zvedala sluchátko: „Ano,“ náhle se zamračila, „kdo ho chce?“

Natáhl jsem se po sluchátku. „Pokud vám to nevadí, Berto, svoje telefonáty si vyřizuji sám.“

Skoro mi hodila sluchátko: „No prosím.“

„Haló. U telefonu Donald Lam.“

„Tady je Sandra Edenová, pane Lame. Matka by s vámi chtěla mluvit, máte čas?“

O chvíli později se ozval Eleanořin hlas. „Haló, pan Lam?“

„Ano.“

„Bojím se o Amose, pane Lame, nemůžete něco udělat?“

„To nevím,“ váhal jsem.

„Znáte naši situaci. Nerada vás obtěžuju, ale zdá se mi, že by se snad dalo pro Amose něco udělat.“

„Spojím se s vámi později,“ řekl jsem a zavěsil.

Bertiny oči se nevraživostí zúžily. „Zatraceně, Donalde! To byla ta ufňukaná holka, která chtěla nalézt ztraceného strýce, co byl někde na flámu. Co to vyvádíte, ztrácíte čas dobročinností? Nemůžete plýtvat časem zbůhdarma jen proto, že nějaká dlouhonohá holka uroní pár slz a důvěřivě se na vás podívá. Ona…“

„Ona potřebovala, abychom našli jejího strýce,“ dokončil jsem za Bertu.

„Strýc Amos!“ pohrdavě odsekla Berta. „To myslíte toho, co si hrál s její matkou na tatínka a na maminku. Matka se styděla přijít sama, navíc nechtěla utratit ani cent z vlastních peněz, tak poslala dceru, aby to na nás zkusila. Nikdy bych si nemyslela, že jste tak hloupý, že se nadchnete pro…“

„Chtěla najít svého strýce,“ opakoval jsem. „Strýce, chápete, Berto?“

Berta zamrkala: „Myslíte, že muž, který zavraždil Malcolma Beckleyho, byl…“

Ztratila řeč.

„Jeden a tentýž.“

„To snad ne!“ zalapala po dechu.

Čekal jsem, až to vstřebá.

Zatřásla hlavou, jako by dostala závrať. „Řekněte mi, Donalde, jak se to může stát? Někdo přijde a chce najít svého muže, o několik minut později přijde kdosi další a chce po nás, abychom hledali strýce, o kterém nemají zprávu. Nakonec z toho vyjde, že onen strýc zavraždil námi hledaného Malcolma Beckleyho a oba případy se dostanou do jedné kanceláře během jedné hodiny. Co v tom vězí?“

„No, je to zajímavý případ, Berto. Máme někde telefonní číslo Daphne Beckleyové?“

„Tady je, měla jsem ho při ruce, abych na to nezapomněla.“

Vytočil jsem číslo Daphne Beckleyové.

„Tady Donald Lam,“ ohlásil jsem se.

„Donalde, chci, abyste přišel, musím s vámi něco projednat.“ zavrkala měkkým, svůdným hlasem Daphne Beckleyová.

„Mám teď moc práce.“

Bertiny náramky na ruce se zatřpytily. Ukázala ke dveřím, že mám jít.

„Ale, Donalde, nemůžete se na chvíli uvolnit?“

„Právě teď ne. Jaký máte problém?“ ptal jsem se.

„Už jste viděl noviny? Otiskli tam fotku vraha mého muže.“

„Hmm.“

„Donalde, byla jsem ohromená, myslela jsem, že je to můj muž, že si spletli fotografie.“

„Jsou si podobní?“

„Podobní!“ zvolala. „Mohli by být dvojčata. Něco od vás potřebuji, Donalde.“

„Co?“

„Nerada bych o tom mluvila po telefonu. Nechci na to ani pomyslet, ale mohl by to být podvod.“

„Co máte na mysli? Že jste mi dala fotografii, o které jste tvrdila, že jste na ní vy a váš manžel, zatímco ve skutečnosti jste na ní s Amosem?“

„Nic takového!“

„Co tedy?“

„Možná se mi můj manžel snaží vyklouznout, a tak předstíral, že je zavražděn. Místo toho zabil stopaře a utekl s tou blondýnou. Všechno, co udělal, mohl mít naplánované. Zaslechla jsem v rádiu, že policie našla cestovní šeky, řidičský průkaz a všechny doklady někde zahrabané, ale peníze v hotovosti nikoliv. Zbavil se dokladů, protože si nemohl dovolit, aby je u něho našli.“

„Kdyby se snažil zkonstruovat vraždu, nezakopával by je, ale nechal u mrtvého stopaře, kterého zabil. Navíc byly zajištěny otisky prstů a ty patří vašemu muži.“

„No, zdálo se mi to velmi zvláštní, tak jsem si řekla, že vám o tom povím. Zní to bláznivě, ale v celém tom případu něco nehraje.“

„Jako co?“

„Nevím.“

„Chcete, abych to zjistil?“

„To jsem měla na mysli. Chci si být stoprocentně jistá.“

„Jak jistá?“

„Stoprocentně, Donalde, nikomu jinému bych to neřekla, ale vám ano, protože vy máte pochopení. Malcolm je mazaný jako liška. Bylo by mu podobné naplánovat něco takového, aby mě mohl hlídat, třeba prostřednictvím nějakého detektiva. Možná mě sleduje už právě teď.“

„Proč by vás chtěl sledovat?“

„Protože by chtěl vědět, co budu dělat, když bude mrtvý. Tak by se mohl rozvést a nemusel by mi dát ani cent. Chtěl by vědět, jestli jsem nezačala chodit s jiným mužem.“

„A začala?“

„Nebuďte domýšlivý,“ koketovala.

„Nechápu.“

„Umíte dělat hloupého, když chcete! Proč nepřijdete?“

„Jsem příliš zaneprázdněný.“

„Až tak příliš, abyste nevzal další práci?“

„Všechny zakázky a s tím spojené formality vyřizuje Berta Coolová. Myslím, že se budete muset dohodnout s ní. Zavolejte jí asi za deset minut.“

Zavěsil jsem.

Berta měla ve tváři zářivý úsměv. „Tak je to správně, Donalde,“ pochválila mě. „Nechte mě, abych vyřídila obchodní a administrativní záležitosti. Jediné, co mě zajímá, je zisk. Donalde, myslíte si, že můžeme něco dostat z té pojistky?“

„To je na vás.“

„O čem mluvila paní Beckleyová?“

„Myslí si, že její mazaný manžel mohl zkonstruovat falešnou smrt.“

„To by bylo něco!“

„Ale on to neudělal.“

„Proč myslíte?“

„Protože zajištěné otisky prstů z mrtvého těla jsou kvalitní natolik, aby ho identifikovaly a otisky nelžou.“

„Dobře, ale jak ji to vůbec napadlo?“

„Protože Gage je jejímu muži hrozně podobný, ta podobnost je až zarážející.“

„Mohla by to být jen náhoda?“ zeptala se Berta.

„To je nějak moc náhod najednou. Náhoda je, že Sandra Ede-nová přišla a požádala nás, abychom našli jejího strýce a téměř současně vás kontaktovala Daphne Beckleyová, abychom zjistili, co se stalo s jejím mužem.“

„Máte pro to nějaké vysvětlení, Donalde?“

„Snad, ale je to šílené.“

„Proč šílené, co je to?“

„Předpokládejme, že Malcolm Beckley chtěl od své ženy odejít. Dále předpokládejme, že potkal velmi milou ženu, dejme tomu, blondýnu, která měla nejen peníze, ale i ladné tvary a zamýšlela mu obojí poskytnout.“

„Pokračujte,“ vyzvala mě, oči jí zářily jako korálky. „Možná jste trefil hřebík na hlavičku, a jestli je v tom nějaká lumpárna, posvítíme si na to.“

„Přesuňme se k Tomu Allenovi,“ řekl jsem.

„Kdo je to?“

„Hlídač z autoservisu v Rommelly, který měl noční směnu.“

„Dobře, dál?“

„Má velkou slabost na ženské a na peníze.“

Berta přikývla.

„A má záznam v trestním rejstříku. Představme si, že se Tom Allen setká s velmi sexy, mladou blondýnkou, která také není svatá.“

„Pokračujte,“ skoro nedýchala Berta.

„Oba jsou lační po penězích. Domluví si plán. Ona půjde stopovat na frekventovanou silnici. Docela určitě jí mnoho řidičů zastaví, ale ona je poněkud vybíravá. Nepojede jen tak s někým nebo v laciném autě, ale pořádným, drahým vozem. Vezme ji Malcolm Beckley do svého Roadraceru, modelu vybaveného všemi možnými vymoženostmi.“

„A dál?“

„S Beckleym jede v autě muž, taky stopař. Sedí vpředu, vedle Beckleyho. Stopařka má u sebe schovaný malý obušek.“

„Počkejte, Donalde. Jste vedle, byl zabit pákou od heveru.“

„To ano, ale k tomu se dostanu.“

„Tak pokračujte.“

„Na příhodném místě vytáhne stopařka zpod oblečení obušek a co udělá?“

„Co udělá?“ zalapala Berta.

„Jednoho z nich praští. Nemohla uhodit nejdřív řidiče, to je jasné, protože muž vedle, by řidiče bránil, tak přišel na řadu první. Když se prala s pasažérem, co dělal řidič? Nemohl přestat řídit auto, pustit volant, nanejvýš rychle přibrzdil, chtěl zastavit.“

Berta přikývla.

„V tom ho taky uhodila do temene a omráčila ho.“

„Co pak?“

„Sjela autem na lesní cestu, rychle vystoupila, vzala klíče od auta a vyklopila řidiče. Po dalších sto yardech vyklopila toho druhého. Pro jistotu se vrátila a pákou od heveru omráčeného Malcolma Beckleyho, který stále ještě nenabyl vědomí dobila. Dala si záležet, aby se už neprobral, nechtěla připustit žádné riziko. Vytáhla Beckleymu všechno z kapes a druhému muži v bezvědomí podstrčila Beckleyho doklady, i pár stovek dolarů a přitom znova pasažéra uhodila, aby mu tekla trochu krev. Tím dokončila své dílo.“

„Jak to?“

„Schovala se, ale vyčkávala.“

„Jak?“

„Čekala, dokud se spolujezdec neprohrál. Přálo jí štěstí. Gage, když přišel k sobě nevěděl, kde je nebo co se stalo. Hrozně ho bolela hlava, byl daleko od silnice, ale u auta s otevřenými dveřmi a nastartovaným, běžícím motorem. Co byste udělala vy?“

„Myslíte, kdybych byla na jeho místě?“

„Ano.“

„Skočila bych do auta a ujížděla odtud. Jela bych, jako by mi za patama hořelo a v nejbližším místě zavolala policii.“

„Správně, a co byste jim povídala?“

„Všechno o blonďaté stopařce a vzala bych je zpátky na místo, kde jsem se probrala a našla auto.“

„Vedete si dobře, pokračujte.“

„Policie by to tam prohledala a našla… Našla by pachatelku?“

„Proč by tam čekala?“

„Jasně. Našli by Beckleyovo tělo.“

„Správně.“

„Dál by hledali doklady, aby mohli mrtvolu identifikovat, ale zjistili by, že u sebe nemá nic.“

„A pak?“ zeptal jsem se.

Berta zamrkala. „Pro boha! Začali by se vyptávat, jak může dokázat, že tam byla nějaká blondýna a… Zatraceně proč, Donalde! On nemohl dokázat, že tam byla. Nemohl ani dokázat, že v autě byl kdokoliv další. V kapsách našel Beckleyho peníze a věci. Byl by tudíž zadržen a všechno by ukazovalo proti němu. Obvinili by ho z vraždy.“

Přikývl jsem.

„Ale,“ pokračovala Berta, Jestli to tak bylo, čeho chtěla ona dosáhnout? Jak tam mohla všechno nechat? Proč volala paní Beckleyové, že její manžel měl poruchu na autě?“

„To je na tom to skvělé. Ji nezajímaly peníze, které měl Beckley u sebe, ale něco významnějšího.“

„A to co?“

„Vzpomeňte si, Amos Gage zdědí velké peníze, když dovrší věk pětatřiceti let, aniž by byl odsouzen za trestný čin. V opačném případě se stane co?“

„Majetek si rozdělí charity,“ dodala Berta. „A jestli není tato podmínka v závěti jasná, ale zpochybnitelná, fond přejde na legální potomky Elberta Gageho.“

„A to jsou?“

„Tak za prvé, vdova po bratrovi Amose Gagea.“

„Kdo?“

„Sandřina matka a samozřejmě Sandra.“

„Cože!“ vykřikla Berta. „Ano.“

„Ale jak je to všechno možné?“

„Zřejmě byla závěť sepsána do třiceti dnů před zůstavitelovou smrtí. V takovém případě, může charitám připadnout jen jedna třetina majetku.“

Bertě se zúžily oči. Najednou vykřikla: „Donalde, podívejte se ještě jednou na tu malou potvoru. Páni, to mě podržte! Kolik je tomu frackovi?“

„Patnáct.“

„Co zveřejnilo FBI o mladistvých a zločinech? Dneska vidí v televizi spoustu násilí. Učí se rychle. Můj Bože, Donalde, to ona mohla… Počkat, počkat! Něco tady nesedí!“

„Co pak?“

„Ta stopařka,“ uvažovala Berta. „Neměla se v případu vůbec objevit. Předpokládalo se, že bude jen v historce, kterou bude Amos Gage vykládat a které stejně nikdo neuvěří.“

„Jestli je to tak, změnily to dvě náhody.“

„Jaké?“

„Tu první nemohl nikdo předpokládat. Beckley, když zastavil v Central Creeku, aby se mohli ti dva stopaři najíst, volal své ženě a o blonďaté stopařce se zmínil. Tím se dostala na scénu.“

„Pokračujte.“

„Kdyby Amos Gage udělal, co se předpokládalo, zastavil by v Rommelly a zavolal policii, následovalo by vyšetřování, on by upadl do podezření a stopařka by byla volná. Ale to on neudělal, policii nezavolal. Spojenci museli upravit plán.“

„Takže ona se musela jít poradit s Torném Allenem?“ zeptala se mě Berta.

„Tak by to mohlo být,“ dodal jsem. „Co myslíte dál?“

„Allen jí řekl, aby zavolala paní Beckleyové a napovídala jí tu historku o prasklé pneumatice.“

„Ano,“ doplňoval jsem, „vzpomeňte si, říkala, že měli defekt a ona jela dál, aby zařídila servisní vůz.“

„Prověřili jste Toma Allena na detektoru lži?“

„Ano, a prokázalo se, že lže, že ho šestého ráno žádná žena nenavštívila. Vyšetřovatel mu to prokázal, tak se Allen přiznal.

Tady se stala chyba. Nikdo u Allena neprověřil, jestli je jeho přiznání pravda nebo lež.“

„Donalde, já tomu prostě nemůžu uvěřit, přitom je to tak logické.“

„Říkal jsem, že je to šílené, jen si s tou myšlenkou pohrávám.“

„Ale jak vás vůbec napadla?“

„Náhoda. Amos Gage už měl jmění na dosah ruky, a potom se najednou zapletl do případu vraždy, který mu sedí jako ulitý. Dál skutečnost, že k nám přišla paní Beckleyová, abychom zjistili něco o jejím zmizelém muži a krátce po ní i Sandra Edenová, která se svou matkou postrádala jejich strýce.“

„Proč myslíte?“ zeptala se Berta.

„Třeba proto, že věděla, že tu Daphne Beckleyová byla a mluvila s vámi.“

„Ale jak by se to dozvěděla?“

„Na to existuje několik odpovědí. Vzpomeňte si, že Sandra Edenová přišla, hned jak se za Daphne Beckleyovou zavřely dveře. Hned, vzápětí.“

„Donalde Lame,“ začala vážně Berta Coolová, „vy mi chcete tvrdit, že ta holka s dlouhejma hubenejma nohama má… Bože, vy máte pravdu! Proč, ta malá potvora, tady potlačovala slzy a dělala statečnou, když ji vůbec nezajímalo, jestli jejich strýce najdeme nebo ne. Chtěla na něj upozornit, abychom narazili na jeho stopu při pátrání po Malcolmu Beckleym. A taky chtěly rozvířit poplach kolem Beckleyho auta.

Co s tím budete dělat?“

„Nic,“ odvětil jsem klidně. „To je vaše teorie. Jen jsem se vás ptal, vy jste odpovídala.“

Berta na mě zírala. „Navedl jste mě na to. Co myslíte vy? Dovedu si to celé představit. To malé pokrytecké skvrně!“

„Raději pomalu, Berto. Z toho, co jsem řekl, vyplývá, že se někdo rozhodl pověsit vraždu na krk Gagemu právě v době, kdy má zdědit nějakých pět nebo sedm set padesát tisíc dolarů. Takže musíme hledat motiv.“

„Správce majetku!“ vykřikla Berta.

Přerušil ji telefon. Berta ho netrpělivě zvedla: „Haló,“ podala mi sluchátko. „To je pro vás.“

„Kdo volá?“ zeptal jsem se.

„Meziměsto,“ ozvalo se.

Přepnul jsem telefon na reproduktor, měl jsem nějaké zvláštní tušení. „Haló, u telefonu Lam.“

Ozval se hlas Harveyho Clovera, zástupce šerifa. „Lame, nerad ruším, ale pokročili jsme v Gageho případě.“

„Povídejte, to mě zajímá.“

„Tohle vás bude moc zajímat“

„Co?“

„Gage všechno vypověděl. Doslova všechno vyžvanil.“

„Prosím?“

„Mluvil o tom, jak jste ho našel schovanýho v motelu v Renu, a tak dál. Také jste neoznámil příslušným orgánům, že jste našel mrtvolu díky tomu, že jste se od něho dozvěděl, kde on sám znovu nabyl vědomí.

Tvrdil, že jste mu radil, aby tam zůstal proto, aby nebyl stíhanej, aby se všecko zpozdilo, jak jen to bude možný, dokud mu nebude pětatřicet. Měl v úmyslu se vašima radama řídit, ale začal mít strach. Kvůli tomu zakopal všechny Beckleyho věci a doklady. Proto odjel z Nevady pryč. Doufal, že ho nikdo nesledoval.“

„To je zajímavé.“

„Víc než zajímavé,“ bručel Clover. „Nelíbí se nám to, Lame, vůbec se nám to nelíbí. Staví vás to do pozice téměř spoluviníka se zkreslováním informací a důkazů v případu vraždy.“

„A co chcete?“ zeptal jsem se.

„Vás!“

„Přijedete mě zatknout?“

„Riskuju vlastní kůži. Přesvědčil jsem státního zástupce, aby nedělal nic dřív, než si s vámi promluví.“

„Dostalo se už něco do novin?“ ptal jsem se.

„Ještě ne.“

„Přijedete nebo mám pro vás poslat?“

„Přijedu.“ zavěsil jsem.

Oči Berty se leskly. „Donalde, je na tom něco pravdy?“

„Na čem?“

„Že jste se spojil s Gagem?“

„Proč ne? Měli jsme ho najít, vzpomínáte si?“

„Co tím, k čertu, myslíte, že jsme ho měli najít?“

„Sandra Edenová, chtěla najít strýce Amose i její matka Eleanore chtěla vědět, kde Amos je. Neměly však peníze na to, aby si jakoukoliv detektivní kancelář najaly a tak…“

„A tak jste jednal za mými zády a řítil se přímo do pasti?“

„Jak to myslíte?“ opáčil jsem. „Vždyť jsme proti tomu nemohli nic dělat.“

„Jak to?“

„Měli jsme dvě zakázky. Jednou z nich bylo najít Malcolma Beckleyho, druhou Amose Gagea. Chránil jsem svého klienta, nemohl jsem zveřejnit, kde se nachází, dokud jsem neinformoval klientku. Nalezení mrtvého těla bylo něco jiného, to jsem musel hlásit správním orgánům, ale nemusel jim sdělit všechno o tom, jak jsem se dozvěděl, kde tělo je.“

„Naše klientka!“ ječela na mě Berta. „Malý vyzáblý spratek, který si podle televize naplánoval vraždu tak, aby ona a její matka získaly balík peněz.“

„Možná, ale jistě to nevíte.“

„K čertu!“ zaklela rozčilená Berta.

„Jestliže přesvědčím a umlčím státního zástupce Kernského okrsku, můžeme na tom jen vydělat.“

Sebral jsem klobouk, odešel a nechal tam Bertu Coolovou sedět strnulou zlostí a vztekem.

Kapitola 14

Do Bakersfieldu trvá cesta při svižné jízdě asi dvě hodiny dvacet pět minut.

Udělal jsem to za něco málo přes dvě hodiny.

Harvey Clover měl stažené rty a vážné oči. „Lame, nasadil jsem za vás vlastní kůži.“

„Díky.“

„Snažil jsem se, aby se to nedozvěděli novináři, ale nějak se to profláklo.“

Podal mi ještě vlhké noviny.

Podíval jsem se na titulek:

SOUKROMÝ DETEKTIV VE SPORU SE STÁTNÍM ZÁSTUPCEM. Článek psal o tom, že Donald Lam z agentury Coolová a Lam, který se podílel na vyšetřování případu, byl vyslýchán státním zástupcem a bude muset předstoupit před velkou porotu.

„Zatraceně!“ řekl jsem si.

„Co o tom ví vaše partnerka?“ zeptal se Clover.

„To, co jsem jí řekl.“

„Víc nic?“

„Nic.“

„Hmm, jestli nemáte nějaké překvapující poznatky, měl byste si něco připravit pro státního zástupce.“

Do dveří vešel další muž.

Clover udělal směrem ke mně kradmý pohyb: „Půjdu se podívat, jestli nás státní zástupce očekává.“

„Co je to za člověka?“ zeptal jsem se ho.

„Kolega,“ dodal a odešel.

„Nikdy nevíte, jak se kdo zachová. Jak se to stalo, že Amos Gage tohle vypověděl?“ obrátil jsem se s otázkou k policistovi, když jsme v kanceláři osaměli.

„To je všechno, co o tom vím,“ ukázal směrem k novinám.

Znovu jsem si je četl. Stála tam krátká zpráva, že Goodwin F. James byl vybrán za obhájce pro Amose Gageho. Ten potom učinil prohlášení pro státního zástupce.

Článek pokračoval tím, že případ spěchá, aby se dostal co nejdříve k soudnímu řízení. Státní zástupce Nunnely Ivan přislíbil, že bude před velkou porotou postupovat rychle a že případ se dostane k soudnímu vyřízení co nejdříve. Byl označen za ‚promptní‘. Soud souhlasil, že bude spolupracovat a ukáže, jak je spravedlnost v Kernském okrsku rychlá.

Následovalo interview s Daphne Beckleyovou. Pózovala na fotografii s odhalenou nožkou a v tmavých brýlích.

Okresní právní zástupce vypověděl, že případ Gageho je jasný. Existuje spousta důkazů, které povedou k tomu, že bude odsouzen za vraždu prvního stupně. Na adresu paní Beckleyové sdělil, že musela podstoupit trýznivý zážitek, když potvrzovala totožnost svého muže. Paní Beckleyová, psalo se, je v tuto chvíli zdrcena zármutkem a její lékař jí doporučil změnu prostředí, nejlépe někam odcestovat.

Byl jsem v půlce, když se otevřely dveře a vstoupil Clover.

„Tudy, Lame,“ vyzval mě.

Šli jsme chodbou do kanceláře státního zástupce, Clover si prorazil cestu mezi několika lidmi, protlačil mě dveřmi dovnitř.

Dveře se zavřely a Clover nás představil: „Nunnely Ivan, Lam.“

Nunnely Ivan byl velký asi sedmačtyřicetiletý muž, s hlubokýma černýma očima, posazenýma blízko vedle sebe. Ruku mi nepodal, jen stroze řekl:

„Posaďte se, Lame.“

Usadil jsem se.

„Slyšel jsem o vás nanejvýš znepokující informace.“

„Nevím, jaké?“

„Všechno nasvědčuje, že jste očividně spoluviník.“

„Čeho?“

„Vraždy.“

„Čí vraždy?“

„Nehrajte si se mnou,“ zvýšil hlas. „Vraždy M. Beckleyho.“

„Jak to?“ zeptal jsem se.

„Radil jste vrahovi, aby se vyhnul spravedlnosti soudu, mařil jste důkazy a neoznámil krádež auta Malcolma Beckleyho.“

Zívl jsem.

„Zatraceně! To není žádná legrace, Lame. Myslím, že přijdete o svou licenci, to vám slibuju. A asi i o svou svobodu.“

„Chránil jsem svého klienta.“

„Ne, nechránil, mluvil jsem s paní Beckleyovou po telefonu. Neříkala vám, abyste cokoliv zamlčoval. Chtěla najít svého muže.“

„Nemluvím o paní Beckleyové,“ přerušil jsem ho. „Mluvím o příbuzných Amose Gageho.“

Zmateně zamrkal. „O jakých příbuzných?“

„O neteři Amose Gageho, která chtěla, abychom vypátrali jejího strýce.“

Ivan změnil výraz obličeje na překvapený.

„Z novin jsem se dozvěděl, že paní Beckleyová má být ušetřena traumatizujícího vystoupení před velkou porotou a u soudu.“

„Mluvíme teď o vás, ne o paní Beckleyové,“ řekl odměřeně.

„Dobrá,“ vadilo by vám, kdybych použil váš telefon?“

„Proč?“ zeptal se.

„Jaké je číslo paní Beckleyové? Nevadí, mám ho tady.“

Vytáhl jsem svůj notes, našel telefon a při vytáčení na číselníku, se obrátil na státního zástupce s otázkou: „Čí to byl nápad, že nemusí jít svědčit? Váš nebo její?“

„Můj, řekl jsem jí, že ji můžeme ušetřit toho traumatu i publicity s ním spojené.“

Spustil jsem do telefonu: „Chtěl bych spojovatelku meziměstských hovorů z Central Creeku a také z Rommelly.“

„Ano, je to kancelář státního zástupce?“

„Ano, promiňte“ dodal jsem.

„Kdo je u telefonu?“

„Donald Lam,“ představil jsem se. „Spojte mě, prosím, ano?“

Za chvilku se ozval jiný hlas: „Ano, co je, prosím?“

„U telefonu Donald Lam, snažím se prověřit tři meziměstské hovory v noci z pátého na šestého. První hovor byl z Carver City do Edgemontu, číslo 65589. Druhý z Central Creeku do Edgemontu, stejné číslo 65589 asi o pětatřicet minut později. Poslední, který prosím prověřit byl na totéž číslo 65589 z Rommelly asi v pět hodin ráno opět do Edgemontu.“

„Co to, sakra, děláte?“ dožadoval se podrážděně Ivan.

„Něco, co jsem měl udělat už dřív. Prověřuji ty meziměstské hovory.“

„To není potřeba,“ rozčiloval se Ivan. „Mám o nich místopřísežné prohlášení. Paní Beckleyová se mnou mluvila.O obou telefofonátech, kdy mluvila se svým manželem, tvrdila, že jeho hlas bezpečně poznala a může to odpřísáhnout.“

„To je hezké.“

„Zavěste ten telefon,“ přikázal mi najednou Ivan: „Myslím, že hrajete o čas. Provedeme si sami své vlastní prověření.“

„Chcete říct, že jste to ještě neprověřili?“

„Ne, ale máme svědectví ženy, které patřily.“

Harvey Clover se do toho vložil: „Počkejte chvíli, Nunnely. Je to jen chvilka, prověřme to.“

Čekal jsem dál se sluchátkem na uchu, konečně se ozval hlas: „Není tu žádný zaznamenaný telefonát ani z Carver City, ani hovor z Central Creeku, ani z Rommelly do Edgemontu na číslo 65589.“

„Kdyby si někdo objednal meziměstský hovor, ale nedovolal se, protože by to na druhé straně volaný nevzal, co by se stalo?“

„Hovor by byl zrušen,“ řekla.

„Myslím, že byste to raději měla říct státnímu zástupci, moment, prosím, předám.“

Obrátil jsem se na Ivana a rychle vysvětloval: „Žádné telefonáty z Carver City, Central Creeku nebo z Rommelly ani pátého ani šestého nebyly uskutečněny. I kdyby byly objednány, ale volaný by na druhé straně nebyl a ony by byly zrušeny, neexistoval by žádný záznam. Pokud by byl hovor spojen, potom záznam existuje. Chcete se zeptat spojovatelky?“

Ivan mi vytrhl telefon.

„U telefonu státní zástupce Nunnely Ivan. Podívejte, my víme, že tyto telefonáty se uskutečnily a víme kdy. Chci, aby se záznamy o nich našly.“

Svraštil obličej do výrazu extrémního podráždění a zařval znova do telefonu: „Sakra! Říkám vám, že byly spojeny! Mám místopřísežné prohlášení volané strany.“

Než upadl do ponurého mlčení, ještě řekl: „Nemůžeme na té věci uklouznout. Musím to vědět. Ty telefonáty se uskutečnily, něco nehraje s vašimi záznamy. Zjistěte to.“

Položil telefon a otočil se ke mně. „Mám dost vaší drzosti, Lame. Snažil jsem se s vámi vyjít, ale překročil jste meze. Teď udělám, co jsem měl udělat hned.“

Pokývl ke Cloverovi: „Pusťte sem reportéry.“

„Pánové,“ začal Nunnely Ivan, „snažil jsem se věc udržet co nejvíc v tajnosti, protože jsem nechtěl nahrát nespravedlnosti. Toto je Donald Lam, soukromý detektiv z Los Angeles. Byl do případu zatažen, protože se o něm Amos Gage zmínil ve své výpovědi, kterou učinil dnes ráno.“

Oslepil mě záblesk fotoaparátu. Jeden z novinářů si vzal slovo: „Chcete učinit prohlášení, pane státní zástupce?“

Ivan zaváhal.

Můj známý novinář, Frank Malone, se na mě mračil: „Máte vy co říct, Lame?“

„Spoustu.“

„Do toho,“ řekl Malone.

„Státní zástupce právě učinil překvapující objev. Neexistuje žádný záznam jakéhokoliv telefonního hovoru z Carver City, Central Creeku nebo Rommelly do bytu Malcolma G. Beckley-ho. Vdova, Daphne Beckleyová, tvrdí, že třikrát telefonovala. Dvakrát s manželem, poprvé jí volal z Carver City, podruhé, asi o pětatřicet minut později z Central Creeku. Asi o pět hodin hodin později měla paní Beckleyová telefonát z Rommelly. Mluvila se stopařkou, kterou vezl její muž. Státní zástupce zjistil, že pokud by byly telefonáty uskutečněny, existoval by záznam. Jediný důvod, proč žádný záznam neexistuje, je, že nikdo v bytě nebyl a telefonáty byly zrušeny.

To znamená, že Daphne Beckleyová lže, když tvrdí, že hovory uskutečnila. Taky to znamená, že v noci z pátého na šestého nebyla doma.

Díky Harveymu Cloverovi policie pracuje na nejnovější teorii. Blonďatá stopařka, která tam byla, není ve skutečnosti nikdo jiný než Dahne Beckleyová. Použila světlou paruku, barevné kontaktní čočky, aby změnila barvu očí a jednala podle předem, společně s jejím mužem, ujednaného, dobře vymyšleného plánu. Podle něj měli získat Beckleyovu pojistku ve výši sto padesát tisíc dolarů.

„Hej, počkejte!“ zarval Ivan. „Nemůžete…“

Harvey Clover na mě mrknul. Zvedl ruku směrem k Ivanovi: „Počkejte chvíli, Nunnely. Nechte ho domluvit.“

„Malcolm Beckley vydělával spoustu peněz, ale v současnosti měl finanční potíže. Měl uzavřenou pojistku v hodnotě sto padesát tisíc dolarů v případě násilné smrti. On a jeho žena naplánovali dokonalý zločin.

Všechno to začalo tehdy, když narazili na muže, který byl Beckleymu až překvapivě podobný. Jmenoval se Amos Gage. Sledovali ho. Pozorovali jeho zvyky. Podloudně stopovali jeho přátele, kteří by ho v případě jeho zmizení mohli postrádat. Zjistili, že byl alkoholik. Sledovali ho na jeho posledním flámu. Když se objevil u benzínové stanice a chtěl stopovat domů, Malcolm Beckley jel šťastnou náhodou kolem. To byla součást plánu.

Zastavil Gagemu a nabídl mu místo vedle sebe.

Vyjeli z Carver City, o několik mil dál narazili na blonďatou stopařku, což byla vlastně Daphne Beckleyová, manželka Malcolma Beckleyho v blonďaté paruce, kontaktních čočkách a oblečení, které odhalovalo všechny její vnady, některé z nich ještě lehce zvýrazněné, řekněme, s vybranou rafinovaností.

Nasedla dozadu.

Beckley naoko zastavil v Central Creeku, aby se stopaři najedli. Skutečným cílem byl telefonát, o kterém mohla paní Beckleyová tvrdit, že ho obdržela, a který jí poskytoval alibi.

Beckley šel k telefonu, předstíral konverzaci, ale ve skutečnosti mluvil do prázdna. Pokračovali po silnici do Rommelly na předem domluvené místo. Cestou paní Beckleyová bouchla Amose Gagea pendrekem do hlavy. Potom ho odvezli z dálnice na lesní cestu, tam mu pákou od heveru rozbili obličej. Měli v úmyslu nechat ho tam. Přendali všechny věci z kapes Malcolma Beckleyho do jeho, takže by byla mrtvola identifikovaná jako Malcolm Beckley.

A tady Malcolm zbaběle couvl. Téměř na konci selhal. Zvedl se mu žaludek a zvracel. Pravděpodobně sešel k potoku, aby se očistil. V tom si jeho žena úplně uvědomila svou situaci. Spikla se s chlapem, který neměl nervy na to, aby to dotáhl do konce. Ona zabila Amose, a v případě, že bude někdy Malcom vyslýchán, nevydrží, přizná všechnno, co by je oba odsoudilo k smrti.

Takže, proč tolik riskovat svůj život? Všechno, co potřebovala, byl mrtvý manžel, aby se stala bohatou vdovou. Proč nezabít oba, a nechat záhadnou blonďatou stopařku, aby vzala vinu na sebe? Měla alibi, které jí poskytl vlastní muž.

Byl to skvělý nápad, který jí bleskl hlavou, a ona ho okamžitě zrealizovala. Jenomže, dřív než se mohla vrátit a přemístit Beckleyho věci z Amosových kapes zpět do šatů manžela, se Amos probral z bezvědomí, rychle nasedl do auta a odjel.

To dokonalý plán trochu nabouralo, ale nebylo to zase tak důležité. Paní Beckleyová měla na dosah stopadesát tisíc dolarů a mohla svalit vinu na Amose. Dojela stopem do Rommelly, do servisní garáže a objednala odtahovou službu.

Už při cestě tam, počítala, že se servisní auto vrátí zpátky, protože na cestě nic neobjeví. Navíc, mladý muž, který měl v tu dobu v garáži službu, ji velice oslnil. Viděla, že i ona mu není lhostejná, dali se spolu do řeči, místo toho, aby zařídili odtah. Když paní Beckleyová odešla, Allen už žádné vozidlo s pomocí neposlal.“

Nunnely Ivan chtěl něco říct, ale odmlčel se.

„Kancelář šerifa,“ pokračoval jsem, „našla díky skvělé detektivní práci Harveyho Clovera, důležitý důkaz, zrcátko, patřící Allenovi. To použila před odchodem záhadná stopařka. Byly na něm zajištěny znatelné otisky. Ty jsou nyní prověřovány. Je důvod věřit, že otisky patří Daphne Beckleyové.“

Sedl jsem si a zapálil si cigaretu.

První promluvil Frank Malone: „Chceme potvrzení od…“

Clover vyskočil na nohy. „Pánové, netušili jsme, že pan Lam odhalí tolik. Spolupracuje s kanceláří, to ano, ale nejsme u konce s vyšetřováním. Žádáme vás, abyste informace nezveřejňovali.“

„Něco takového?“ vykřikl Malone. „Vy jste blázen.“

Clover se na něj otočil. „Vypadněte! Zašel jste příliš daleko.“ Vzápětí dodal směrem ke mně: „Sakra, Lame! To jste neměl, odkrývat karty!“

„Myslel jsem, že chcete, abych udělal prohlášení. Nevolali jste mě sem snad proto?“

„Proto ne.“ Téměř křičel. „Vypadněte všichni ven. Oficiální prohlášení vydáme za…“ podíval se na Ivana. „Za třicet minut?“

„Nechte si čtyřicet,“ radil Ivan.

Erle Stanley Gardner

Balík peněz

Kapitola 15

Berta dočetla noviny, pohodila je stůl a pronesla s úsměvem: „Vy malý bastarde.“

Mlčel jsem.

„Jak jste to, k čertu, věděl?“

„No, zdálo se mi, že Daphne Beckleyová to vzala všechno příliš zkrátka. Lékař jí poradil odjet na zámořskou plavbu a státní zástupce jí zase řekl, že nemusí svědčit. Začal jsem si to dávat dohromady. Nemohl jsem dlouho pochopit všechny ty náhody, stále jsem si je dokola znova pečlivě promýšlel.

Myslím, že jsem přehlédl nejdůležitější záchytnou stopu v celé věci, a to, že mi na začátku všeho, Sandra Edenová řekla, že byla u knihovníka, jejich přítele, a ptala se ho na nějakou detektivní kancelář. Poradil jí nás. Jestliže dali Beckleyovi Sandru sledovat, je jasné, že se o něm i o jeho radě, dozvěděli. Tak paní Beckleyová zapracovala a my jsme se dostali do hry. Nemohla to být jen náhoda. Určitě nechala paní Beckleyová Sandru sledovat. Když pak nebylo Beckleyovo tělo rychle objeveno, vdova začala být nervózní.“

„To mě podržte!“ nevěřila Berta. „A když jste vyložil v Baker-sfleldu karty, Daphne naškrábala přiznání a pak spolykala lahvičku prášků na spaní.“

„Je to jednodušší než trest smrti nebo vězení.“

Berta zvedla šek, vypsaný na naši kancelář, který ležel před ní na stole.

„Pojišťovací společnosti zůstalo po Beckleym stopadesát tisíc, ale od sdružení, které dává odměny za zjištění pojistného podvodu jsme dostali šek na deset tisíc. Chápete, deset tisíc dolarů.“

„To jsou jen drobné,“ mírnil jsem ji. „Pomyslete na Gagea, který zdědil sedmsetpadesát tisíc.“

Berta si povzdechla. „Někdy si myslím, že jste ten nejnepříjemnější tvor na světě, a jindy jen žasnu nad vaší mozkovou akrobacií. Jste jako artista na visuté hrazdě, který se na ní točí tak rychle, že nikdo neví, co uděláte a čeho využijete“

Sáhnul jsem po šeku od pojišťovací společnosti.

„Peněz se ale nebojíte, že ne?“

Berta znovu povzdechla. „Bojím se vás. Donalde. Budu k vám upřímná. Kdybych neměla tak strašně ráda peníze, rozpustila bych naší firmu.“

„Ale neuděláte to, že?“

„To se ví, že ne. Vypalte teď za Amosem Gagem a uřízněte pro nás větší kousek z jeho sousta. Chci taky zkusit hrát hazard!“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai