Lam a Cool - Nasaďte všechny páky!

Erle Stanley Gardner

(1998)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Pod pseudonymem A. A. Fair.

Detektivní román s oblíbenou dvojicí - Berta Coolová a Donald Lam. Donald je pověřen pátráním po manželce lékaře, jejíž stopy zmizely před jedenadvaceti lety.

NASAĎTE VŠECHNY PÁKY!

ERLE STANLEY GARDNER

(píšící pod pseudonymem A. A. Fair)

1. kapitola

Otevřel jsem dveře označené Berta Coolová, Důvěrná pátrání – vstup. Elsie Brandová vzhlédla od svých těsnopisných poznámek a aniž přestala bušit do psacího stroje, řekla: „Jděte dál. Čeká na vás.“ Staccato jejího psacího stroje mě doprovázelo přes kancelář a dveřmi označenými Berta Coolová – soukromá kancelář.

Berta Coolová, věčně klející, statná, bojovná a buldočí, seděla za svým stolem a jak probírala a pořádala hromadu papírů, blýskaly se jí v ranním slunci na ruce všechny její diamanty. Hubený muž kolem pětapadesáti let, sedící na židli pro klienty, ke mně vzhlédl úzkostným pohledem plným obav.

Berta poznamenala: „Tobě to ale trvalo, než ses sem dostal, Donalde.“

Na to jsem neřekl nic, ale změřil jsem pohledem klienta, štíhlého muže s prošedivělými vlasy, šedým, krátce přistřiženým knírem a ústy, která vypadala rozhodněji, než naznačovala celková úzkostnost jeho vzhledu. Na očích měl tmavomodré brýle, tak tmavé, že se barva jeho očí nedala rozeznat.

Berta Coolová pravila: „Pane Smithi, tohle je Donald Lam, jak jsem vám o něm říkala. Donalde, pan Smith.“

Uklonil jsem se.

Smith řekl hlasem člověka, který si vypěstoval tolik kázně, aby dokázal podřizovat jakékoli dojmy exaktní přesnosti: „Dobrý den, pane Lame.“ Ruku mi nepodal. Vypadal zklamaně.

Berta se ozvala: „Abyste se v Donaldovi nemýlil. Je to dravec. Nevím, jestli má vůbec ňáký svaly, ale mozek teda má. Je to takový malý pivo a pořádnej vejprask by ho odrovnal, ale zato se vyzná! Promiňte mi to výrazivo, pane Smithi.“

Smith přikývl. Napadlo mě, že to přikývnutí bylo nějak pochybovačné, ale do očí jsem mu neviděl.

Berta mne vyzvala: „Posaď se, Donalde.“

Usedl jsem na tvrdou dřevěnou židli s rovným opěradlem.

Berta se obrátila na Smithe: „Jestli ji vůbec někdo najde, tak to bude Donald. On není tak mladý, jak vypadá. Měl být advokátem, ale když naučil klienta, jak provést dokonale legální vraždu, tak ho vyrazili. Donald myslel, že vysvětluje technickou záležitost zákona, ale Sdružení advokátů se to nezamlouvalo. Řekli, že to bylo neetické. A že to tak nepůjde.“ Berta se odmlčela, uchechtla a pokračovala: „Tak nastoupil Donald u mne a hned v prvním případu jim teda sakra ukázal, že co se týče vražd, je v zákoně díra, jakou by projel koňský povoz. A oni se teď snaží ten zákon vylepšit. Takový je Donald, prosím.“

Berta na mne zazářila syntetickou napodobeninou vřelého citu, která nic neznamenala.

Smith přikývl.

Berta Coolová hovořila dále: „Donalde, v roce 1918 bydlel nějaký doktor James C. Lintig s chotí v Kaštanové ulici číslo 419 v Oakview. Došlo tam k nějakému skandálu a Lintig vzal roha. O něj nám nejde. Máš najít paní Lintigovou.“

„Zdržuje se ještě tam někde v okolí Oakview?“ zeptal jsem se.

„To nikdo neví.“

„Má příbuzné?“

„Zřejmě ne.“

„Jak dlouho byli manželé, když zmizela?“

Berta pohlédla na Smithe. Smith zavrtěl hlavou. Berta na něj hleděla dál, až nakonec promluvil přesným akademickým způsobem, který byl pro něj zřejmě charakteristický: „Já nevím.“

Berta pravila: „Dej se do toho, Donalde. Nechceme, aby o tomhle pátrání někdo věděl. Především nesmí nikdo vědět, kdo je náš klient. Vem si agenturní auto a jeď. Mohl bys tam dorazit dnes pozdě večer.“

Pohlédl jsem na Smithe a řekl: „Budu se muset informovat.“

„Zajisté,“ přitakal Smith.

Berta navrhla: „Vydávej se za vzdáleného příbuzného.“

„Jak je stará?“ otázal jsem se.

Smith zamyšleně svraštil obočí a řekl: „Přesně nevím. To můžete zjistit na místě.“

„Má děti?“

„Nemá,“ odpověděl Smith.

Pohlédl jsem na Bertu Coolovou. Otevřela zásuvku stolu, vyndala klíček, odemkla pokladnu a podala mi padesát dolarů. „Šetři, Donalde,“ doporučila mi. „Může to být na dlouhé lokte. Musíme vystačit s penězi co nejdéle.“

Smith sepjal špičky prstů, položil si ruce na předek svého šedého dvouřadového saka a přisvědčil: „Přesně tak.“

„Nějaké tipy pro práci?“ zeptal jsem se.

„Co bys tak chtěl?“ odpověděla Berta otázkou.

„Cokoli, co je k mání,“ řekl jsem s očima upřenýma na Smithe.

Zavrtěl hlavou.

„Cokoli o ní, třeba jestli má obchodní vzdělání, jestli umí nějakou práci, jaké měla přátele, jestli měla peníze, jestli byla tlustá, tenká, vysoká, malá, blondýna nebo bruneta.“

Smith pravil: „Ne, v ničem z toho vám nepomůžu.“

„A co mám dělat, až ji najdu?“ ptal jsem se.

„Informuj mě,“ řekla Berta.

Strčil jsem padesát dolarů do kapsy, odsunul židli a se slovy: „Těšilo mě, pane Smithi,“ jsem vykráčel.

Elsie Brandová se ani nenamáhala vzhlédnout od psacího stroje, když jsem procházel přední kanceláří.

Agenturní auto byla starožitná herka s pneumatikami do hladka oježděnými. Chladič tekl, přední kola se už při osmdesátce silně rozkmitala, a v řinčení vozu zanikalo klepání motoru. Byl horký den a přejet přes hory nebylo jen tak. V údolí bylo vedro ještě větší a začal jsem mít pocit, že brzy budu mít místo očí natvrdo vařená vajíčka. Prudký sluneční žár, odrážející se od vozovky, mi je vařil přímo v důlcích. V tom vedru jsem ani nedostal takový hlad, abych si udělal pořádnou zastávku, a tak jsem si prostě u silnice koupil hamburger, ukusoval z něho a druhou rukou řídil. V Oakview jsem byl v půl jedenácté večer.

Oakview ležel v podhůří a bylo tam chladněji, vlhký vzduch a komáři. Z hor se řítila řeka, hladce ovíjela Oakview a v jejich úpatí dole v nížině se rozlévala do šíře.

Oakview bylo odkvetlé okresní město. Od devíti večer do devíti ráno tam bylo mrtvo. Všechny domy byly staré. I stromy lemující ulice byly staré. Městečko se nerozrostlo tak rychle, aby poskytlo městským patriarchům důvod rozšiřovat ulice a kácet stromy.

Hotel Palace měl otevřeno. Dostal jsem tam pokoj a ubytoval se.

Vzbudilo mě ranní slunce nakukující do okna. Oholil jsem se, oblékl a shlédl město z okna z ptačí perspektivy. Spatřil jsem starobylou soudní budovu, mezi vrcholky košatých stromů jsem zahlédl řeku a přímo dole viděl zadní uličku s nádobami na odpadky.

Poohlédl jsem se, kde by se dalo posnídat, a našel jsem restauraci, která zvenku vypadala dobře, ale uvnitř páchla žluklým sádlem. Po snídani jsem se usadil na schodech soudní budovy a čekal, až bude devět.

Bez sebemenšího spěchu se do budovy trousili úředníci. Většinou to byli staří pánové flegmatických tváří – loudali se po ulici, zastavujíce se tu a tam na kus řeči. Když kráčeli po schodech okolo mne, vrhali na mne zvědavé pohledy. Byl jsem tu cizí. Věděli to a dávali najevo, že vědí.

V kanceláři okresního tajemníka na mne černýma bezvýraznýma očima pohlédla hranatá žena neurčitého věku, vyslechla mou žádost a podala mi velký registr obyvatel z roku 1918 – brožovaný svazek, který už začínal žloutnout. Jeho rozdrbanost naznačovala, že ho asi používaly místní noviny.

Pod L jsem našel: Lintig James Collitt, lékař, Kaštanová 419, věk 33 let, a Lintigová Amelia Rosa, v domácnosti, Kaštanová 419. Věk paní Lintigové nebyl uveden.

Požádal jsem ještě o registr obyvatel z roku 1919, ale v něm jsem žádné z obou jmen nenašel. Při odchodu z kanceláře jsem cítil v týle pohled černých očí tajemníkovy zástupkyně.

Ve městě vycházely jedny noviny s názvem Čepel. Nápis na okně hlásal, že je to týdeník. Vkročil jsem dovnitř a zaklepal na pultík. Uvnitř ustal klapot psacího stroje, zpoza přepážky se vynořila dívčina s kaštanově hnědými vlasy, hnědýma očima a bílými zuby a otázala se, co si přeji.

Řekl jsem: „Dvě věci. Váš ročník 1918 a jméno nějakého podniku, kde se dá slušně pojíst.“

„Vyzkoušel jste Elite?“ zeptala se.

„Byl jsem tam na snídani.“

Pronesla: „Ach,“ a za okamžik pokračovala: „Mohl byste zkusit Grotto nebo jídelnu v hotelu Palace. A ročník 1918 chcete?“

Přikývl jsem.

Její zuby jsem už neviděl, jen pevně sevřené rty a temně hnědé oči. Nadechla se, aby něco řekla, pak si to rozmyslela a poodešla do zadní místnosti. Za chvilku se vrátila s deskami plnými novin. „Jde vám o něco určitého?“ chtěla vědět.

Řekl jsem: „Ani ne,“ a začal jsem prvním lednem 1918. Rychle jsem prolistoval pár čísel a namítl: „Já myslel, že jste týdeník.“

„To jsme teď,“ odvětila, „ale v roce 1918 jsme byli deník.“

„Proč ta změna?“ zeptal jsem se.

„To jsem tu ještě nebyla,“ sdělila mi.

Usedl jsem a začal prohlížet noviny. Titulní stránky byly plné válečných zpráv o akcích Němců, o ponorkách, komise dluhopisů svobody se snažily splnit svoje kvóty. Oakview se překonával.

Probíhaly masové schůze, vlastenci řečnili. Kanadský veterán-invalida tu byl na přednáškovém turné o válce. Do Evropy proudily peníze jako trychtýřem.

Doufal jsem, že to, co hledám, bude tak velké sousto, aby se umístilo na první stránce. Ale prošel jsem ročník 1918 a nenašel nic.

„Mohl bych si,“ požádal jsem, „tohle ještě chvíli nechat a podívat se ještě na ročník 1919?“

Dívka mi beze slova přinesla další desky s novinami. Díval jsem se na první stránky. Bylo podepsána mírová smlouva. Spojené státy byly zachráncem světa. Americké peníze, americká mládež a americké ideály pozdvihly Evropu ze sobectví a malicherné nevraživosti. Měla být ustavena Společnost národů, aby dohlížela na svět a zastávala se slabých proti silným. Válka za ukončení války byla vyhrána. Svět byl zachráněn pro demokracii. Na přední stránku začaly pronikat už i jiné zprávy.

V jednom červencovém čísle jsem našel, co jsem hledal, a sice pod hlavičkou: „Oakviewský odborný lékař žádá o rozvod – doktor Lintig uvádí psychické týrání.“

Noviny o záležitosti pojednávaly v rukavičkách a většinou zůstávaly jen u tvrzení navrhovatele. Jeho advokáty byla společnost Poste a Warfield. Dočetl jsem se, že dr. Lintig měl rozsáhlou praxi jako oční, ušní, nosní a krční lékař a že paní Lintigová hrála prim mezi místní mládeží. Oba se těšili velké popularitě. Nikdo z nich neměl představiteli Čepele co sdělit. Dr. Lintig odkázal reportéra na svoje advokáty a paní Lintigová prohlásila, že svoje stanovisko přednese před soudem.

O deset dní později zabral celou první stránku titulek Paní Lintigová jmenuje milenku – první dáma místní společnosti obviňuje zdravotní sestru.

V článku jsem se dočetl, že paní Lintigová podala prostřednictvím soudce J. E. Gillfoila své vyjádření a protižalobu. V té byla uvedena Vivian Carterová, zdravotní sestra zaměstnaná u dr. Lintiga, jako jeho milenka.

Dr. Lintig se odmítl vyjádřit. Vivian Carterová nebyla ve městě a nebyla dosažitelná telefonicky. Článek podával určitou historku. Byla to ošetřovatelka v nemocnici, kde byl dr. Lintig dříve sekundářem. Krátce poté, co si dr. Lintig otevřel ordinaci v Oakview, nabídl jí u sebe místo zdravotní sestry. Podle novinového článku měla spoustu přátel, a ti všichni jí přikvačili na pomoc a označili protižalobu za naprosto absurdní.

Číslo Čepele z dalšího dne uvedlo, že soudce Gillfoil požádal, aby Vivian Carterová a dr. Lintig byli obesláni za účelem výpovědi, dále že dr. Lintig byl pracovně mimo město a tudíž nedosažitelný a že se Vivian Carterová ještě nevrátila.

Poté následovaly roztroušené poznámky. Soudce Gillfoil uváděl, že se dr. Lintig s Vivian Carterovou skrývají, aby nemohli být novinám k dispozici. Poste a Warfield to rozhořčeně popírali a tvrdili, že toto obvinění bylo nemístným pokusem ovlivnit veřejné mínění. Uváděli, že jejich klient bude dosažitelný „v nejbližší budoucnosti“.

Potom se případ přesunul na vnitřní stránky novin. Do měsíce byl zaznamenán převod veškerého majetku dr. Lintiga na paní Lintigovou. Ta však majetkové vyrovnání popírala. Stejně se vyjadřovali advokáti. O měsíc později koupil nějaký dr. Larkspur od paní Lintigové ordinaci dr. Lintiga s veškerým vybavením a otevřel si sám ordinaci. Poste a Warfield neměli co dodat než tolik, že „se doktor Lintig v pravý čas vrátí a věci uspokojivě vyjasní“.

Listoval jsem dalšími čísly a už jsem nic nenacházel.

Dívka seděla na židli za pultíkem a pozorovala mě.

Pravila: „Teď nenajdete nic až do druhého prosince. Tam je odstavec v rubrice místních společenských zpráv.“

Odstrčil jsem svazek novin stranou a povzdechl: „Co já vlastně hledám?“

Pohlédla na mne. „Vy to nevíte?“

„Nevím.“

Řekla: „Tak se jen držte značkované stezky.“

Za přepážkou se ozval mrzutý mužský hlas: „Marian!“

Vyskočila a zašla za přepážku. Slyšel jsem hluboký, tlumený hlas a po chvíli také slovo nebo dvě od ní. Znovu jsem se chopil svazku novin a listoval až k číslu 2. prosince. Rubrika společenských zpráv obsahovala odstavec o tom, že paní Lintigová plánuje strávit vánoční svátky u příbuzných na východě a odjíždí vlakem do San Franciska, odkud se bude plavit průplavem. Na dotazy na její rozvodové řízení odpověděla, že věc je teď plně v rukou právníků, že jí není známo, kde se zdržuje manžel, a zvěsti o tom, že jí to známo je a že jede vlastně za ním, označila za „lživé a absurdní“.

Čekal jsem, až se dívka zase objeví. Nepřicházela. Zašel jsem do obchodu na rohu a hledal v telefonním seznamu mezi Advokáty. Nenašel jsem ani Gillfoila, ani Posta a Warfielda, ale nějaký Frank Warfield měl kancelář v budově První národní banky.

Prošel jsem podél dvou bloků po stinné straně ulice, vystoupil po rozvrzaných schodech, kráčel po poněkud nakloněné chodbě a konečně našel Franka Warfielda s dýmkou a s nohama na stole pokrytém právnickou literaturou.

Představil jsem se: „Jsem Donald Lam. Chtěl bych vám položit pár otázek. Pamatujete si případ Lintig versus Lintigová, který spadal…“

„Ano,“ přerušil mě.

„Můžete,“ pokračoval jsem, „mi povědět, kde se v současnosti zdržuje paní Lintigová?“

„Ne.

Vzpomněl jsem si na instrukce Berty Coolové a rozhodl se vyzkoušet všechno.

„Víte, kde se zdržuje pan Lintig?“

„Ne,“ řekl zase a za okamžik dodal: „Ještě nám dluží soudní náklady a honorář právnímu zástupci za tu originální akci.“

Zeptal jsem se: „Víte, jestli zanechal ještě nějaké jiné dluhy?“

„Nevím.“

„Máte ponětí, jestli je živ nebo mrtev?“

„Nemám.“

„A o paní Lintigové?“

Jen zavrtěl hlavou.

„Kde bych mohl najít soudce Gillfoila, který ji zastupoval?“

Jeho bledě modré oči vykouzlily vodnatý úsměv. „Tamhle na kopci,“ pravil, ukazuje na severozápad.

„Na kopci?“

„Ano, na hřbitově. Zemřel v roce 1930.“

Odešel jsem se slovy: „Děkuji vám mnohokrát.“ Nic na to neřekl, aspoň dokud jsem nezavřel dveře.

Vrátil jsem se do tajemníkovy kanceláře a řekl ženě s podezíravýma očima, že bych se chtěl podívat na spis případu Lintig versus Lintigová. Vyhrabala ho ani ne za deset vteřin.

Listoval jsem v něm. Byla tam žaloba, odpověď, protižaloba, klauzule poskytující žalobci deset dní navíc, aby mohl odpovědět na protižalobu, další klauzule poskytující mu dvacet dní, další na třicet dní a pak zpráva o nedostavení se k soudu. Vivian Carterové zřejmě nikdy nebyla doručena obsílka a z toho důvodu se případ nikdy nedostal před soud ani nebyl formálně stažen.

Odkráčel jsem zpět s pocitem podezíravého nepřátelství jejího pohledu v zátylku.

Vrátil jsem se do hotelu, posadil se v pisárně a načmáral na hotelovém papíře zprávu pro Bertu Coolovou:

Berto, zkontroluj seznamy cestujících na lodích odplouvajících v prosinci 1919 ze San Franciska průplavem na východní pobřeží. Zjisti, na které se plavila paní Lintigová. Zkontroluj jména jejích spolucestujících a zjisti, zda je možno některého z nich vyhledat. Paní Lintigová měla plnou hlavu manželských problémů a možná se někomu svěřovala. Je tomu dávno, ale takové vodítko nás může přivést na užitečnou stopu. Tady to vypadá bledě.

Přičmáral jsem svoje iniciály, vložil lístek do frankované obálky s razítkem „expres“ a s adresou a úřednice mě ujistila, že moje zpráva stihne vlak v půl třetí.

Zašel jsem si na oběd do Grotta a pak zase do redakce Čepele.

„Chtěl bych podat inzerát,“ oznámil jsem.

Dívka se zamyšlenýma hnědýma očima natáhla pro inzerát ruku přes pultík.

Četla jej, pak ještě jednou spočítala slova, a potom zmizela v zadní místnosti.

Za chvíli se objevil podsaditý muž se skleslými rameny, se zeleným stínítkem proti světlu staženým do čela a s tabákovými skvrnkami v ústních koutcích a řekl: „Vy se jmenujete Lam?“

„Ano.“

„Chtěl jste si dát do novin inzerát?“

„Mhm. Kolik to stojí?“

„To je historka sama o sobě,“ pravil.

Opáčil jsem: „Možná je a možná není.“

„Trochu publicity vám možná dopomůže k tomu, co chcete.“

„A možná taky ne.“

Podíval se na inzerát a řekl: „Podle toho by měly paní Lintigové připadnout nějaké peníze.“

„To tam není řečeno,“ namítl jsem.

„Ne, ale jako by bylo. Říkáte, že slušná odměna bude vyplacena tomu, kdo vám poskytne informaci o současném pobytu paní Amelie R. Lintigové, která opustila Oakview v roce 1919, nebo, v případě jejího úmrtí, kdo poskytne informaci o jménech a bydlištích jejích zákonných dědiců. Mně to tedy připadá, jako byste šel po těch dědicích – a zapadá to do sebe s některými dalšími věcmi.“

„S jakými věcmi?“ ptal jsem se.

Obrátil se, upřel zraky na plivátko a vyplivl žlutou tekutinu. Pravil: „Nejdřív jsem se ptal já.“

„Ale původní otázka,“ namítl jsem, „kterou jste úplně pustil ze zřetele, se týkala poplatku za inzerát.“

„Pět doláčů za trojí opakování.“

Dal jsem mu pět dolarů z peněz Berty Coolové a požádal o stvrzenku.

„Okamžik,“ požádal mne a zmizel za přepážkou. Za minutu se objevila hnědooká dívka se slovy: „Vy jste chtěl stvrzenku, pane Lame?“

„To jsem chtěl a chci.“

Nad stvrzenkou zaváhala, držíc pero nad řádkou pro datum, pak ke mně vzhlédla: „Jaké je Grotto?“

„Nestojí za nic,“ odvětil jsem. „Kam by se tu dalo nejlíp zajít na večeři?“

„Do hotelové jídelny – pokud víte, co si tam dát.“

„A jak má člověk vědět, co si má dát?“

„To musí být detektivem,“ sdělila mi.

Nevěnoval jsem jejím slovům pozornost, a když si toho všimla, dodala: „To se musí trochu umět dělat závěry a ovládat vylučovací metodu. Jinými slovy, člověk musí mít licenci detektiva.“

„A vy ji máte?“ zeptal jsem se.

Ohlédla se přes rameno za přepážku. „Tak zle zas není.“

„A nejste členkou obchodní komory?“

„Já ne. Ale náš list ano.“

Pravil jsem: „Já jsem tady ve městě cizí. Zdání klame. Možná vypadám, jako bych hledal vhodný pozemek pro nějakou továrnu. Bylo by pro mne nepříjemné, kdybych si udělal o městě mylnou představu.“

Muž za přepážkou zakašlal.

„Jak tady lidé přijdou k dobrému jídlu?“

„Jednoduše. Ožení se.“

„A pak už pořád jen šťastně žijí?“

„Ano.“

„A vy jste vdaná?“ otázal jsem se.

„Ne, já chodím do hotelové jídelny.“

„A víte, co si tam dát?“

„Ano.“

„A co kdybyste tak šla na večeři s dokonalým cizincem a poradila mu?“

Nervózně se zasmála. „Vy tak docela cizinec nejste.“

„A nejsem taky tak docela dokonalý. Ale mohli bychom prostě jíst a povídat si.“

„O čem?“

„O tom, jak by si takové děvče zaměstnané v redakci venkovských novin mohlo přivydělat.“

„Kolik?“ zajímala se.

„To ještě nevím,“ řekl jsem. „To bych musel zjistit.“

Opáčila: „Já taky.“

„Tak co bude s tou večeří?“ naléhal jsem.

Rychle se ohlédla přes rameno za přepážku a zkonstatovala: „To je rande.“

Čekal jsem, až její pero skončí svou pouť po stvrzence. „Od pozítřka budu zapřažená. My jsme teď týdeník,“ řekla.

„Já vím,“ přisvědčil jsem. „Mám se tu pro vás dnes zastavit?“

„Ne, to ne. Budu asi v šest hodin ve vestibulu hotelu. Znáte tu ve městě někoho?“

„Ne.“

Zřejmě pocítila úlevu.

„Vycházejí tady ve městě ještě nějaké jiné noviny?“ ptal jsem se.

„Ne, už ne. V roce 1918 vycházely, ale ve třiadvacátém přestaly“

„A co ta vaše značkovaná stezka?“ ptal jsem se dále.

„Jste na ní,“ zasmála se.

Muž za přepážkou zase zakašlal, tentokrát varovně, jak mi připadalo.

Řekl jsem: „Chtěl bych ještě ročníky 1917, 1918 a 1919.“

Přinesla mi je a většinu odpoledne jsem pak procházel společenskou rubriku a zjišťoval jména osob, navštěvujících společenské sešlosti, kterých se účastnili i manželé Lintigovi. Jména z rubrik jsem si seřadil a zjišťoval jsem, která se objevovala natolik často, aby mi mohla poskytnout představu společenských kruhů, v nichž se Lintigovi pohybovali.

Dívka za pultíkem mě část času pozorovala ze své židle, druhou část strávila za přepážkou bušením do psacího stroje. Mužský hlas jsem už neslyšel, ale zapamatoval jsem si to varovné kašlání a už jsem se s ní nepokoušel dávat do řeči. Jméno, jímž se podepsala na stvrzence, znělo Marian Duntonová.

Asi v pět jsem se vrátil do hotelu a trochu se osvěžil. Pak jsem sešel do vestibulu a čekal na ni. Přišla kolem šesté.

„Jaký je tu koktejlový bar?“ zeptal jsem se.

„Docela dobrý.“

„Chutnala by vám večeře po koktejlu líp?“

„Myslím, že ano.“

Dali jsme si suché martini a navrhl jsem objednat si je ještě jednou. Otázala se: „Chcete mě opít?“

„Dvěma koktejly?“ užasl jsem.

„Zkušenost mě naučila, že dva na to stačí.“

„Proč bych vás chtěl opít?“

„To nevím,“ zasmála se. „Tak jak by si tedy mohla holka zaměstnaná v redakci v Oakview přivydělat?“

„To ještě nevím,“ pravil jsem. „Záleží to na značkované stezce.“

„Jak to?“

„Kam až je značkovaná a kdo ji značkoval.“

„Aha,“ pronesla.

Zachytil jsem barmanův pohled a ukázal na obě prázdné sklenice. Zatímco připravoval druhý koktejl, řekl jsem: „Poslouchám.“

„To je tedy výborný návyk,“ podotkla. „Snažím se ho pěstovat.“

„A vyděláte na tom někdy?“

„Ne,“ řekla a za okamžik dodala: „Vy ano?“

„Tak trochu.“

„A myslíte, že bych mohla já?“

„Ne. Myslím, že vy byste mohla vydělat spíš povídáním. Jak to, že jste jediné hezké děvče ve městě?“

„Děkuju. Dělal jste průzkum?“

„Mám oči, víte?“

„Toho jsem si všimla,“ odtušila.

Barman nám nalil. Řekla: „Pokladní v kině říká, že se jí všichni obchodní cestující vždycky ptají, jak to, že je jediná hezká holka ve městě. Možná je to takový velkoměstský přístup.“

„Na ten já moc nedám,“ prohlásil jsem. „S tím člověk nikam nedojde.“

„Tak proč to nezkusíte jinak?“

„Já to zkusím,“ souhlasil jsem. „V roce 1919 tohle město uživilo specialistu na oči, uši, nos a krk. Teď to vypadá, že by ho neuživilo.“

„Taky že ne.“

„Proč, co se změnilo?“

Řekla: „Spousta věcí. Nikdy je nevykládáme všechny najednou. Cizí lidi to příliš skličuje.“

„Tak mi povězte první dávku.“

Začala: „No, dráha tady měla obchody. Pak přesunula svoje ústředí jinam a obchody přestěhovala, a v roce 1921 byla hospodářská deprese, to víte.“

„Tak?“ poznamenal jsem.

„Říká se to. Obchod se dostal mimo hru, ale než do ní vtrhli politici, byl už zase zpátky.“

„Jaké je politické zaměření Čepele?‘ zeptal jsem se.

„Místní,“ odvětila, „a ve prospěch obyvatel. Většinou tiskne okresní zprávy, víte. Měli bychom ty koktejly dopít a jít do jídelny, než místní smetánka schlamstne, co tam mají nejlepšího.“

Dopili jsme koktejly a doprovodil jsem ji do jídelny. Když jsme se usadili, začal jsem si hrát s jídelním lístkem. „Co si dáme?“

„No,“ řekla, „na hovězí sekanou z konzervy chuť mít nebudete. Já bych zas nechtěla kuřecí krokety, protože kuře měli minulou středu, víte? Jestli mají telecí zapékané se zeleninou, tak je od čtvrtka. Bezpečná je roštěnka a mají také dobré pečené brambory.“

„Pečené brambory,“ pravil jsem, „s hromadou másla by vydaly za spoustu jiného jídla. Jak to, že jste šla se mnou na večeři?“

Její oči se rozšířily a zaokrouhlily. „Vždyť jste mě pozval.“

„A jak se stalo, že jsem vás pozval?“

Prohlásila: „No tohle se mi líbí.“

„Pozval jsem vás, protože jste s tím začala,“ sdělil jsem jí.

„Začala?“

„Nepřímo – a začala jste proto, že mne ten člověk chtěl pumpnout a nešlo to, a tak šel za přepážku a přivedl vás na ten nápad.“

Otevřela oči ještě víc dokořán a řekla: „Óóó babičko, ty máš ale velké uši!“

„A přivedl vás na ten nápad, protože chtěl nějakou informaci, a dal najevo, že něco ví, co by mi mohl výměnou za tu informaci poskytnout.“

„Vážně?“

„To víte, že jo.“

„Je mi líto,“ řekla, „ale neumím číst myšlenky.“ Přišla servírka a přijala naše objednávky. Všiml jsem si, že se moje společnice rozhlíží po jídelně. „Starosti?“ ptal jsem se.

„Jaké?“

„Jestli vás Charlie uvidí se mnou večeřet dřív, než mu stačíte povědět, že to byla obchodní záležitost, kterou vás pověřil váš šéf.“

„Jaký Charlie?“

„Ten, co s ním chodíte.“

„Kdo?“

„Vy.“

„Já žádného Charlieho nemám.“

„Já vím, ale myslel jsem, že mi o něm stejně nic nepovíte, a tak bychom ho mohli nazývat prostě Charlie. Ušetří se tím čas a všechno se zjednoduší.“

Řekla: „A tak. Ne. Kvůli Charliemu si starosti nedělám. On je opravdu velkorysý a tolerantní.“

„Nenosí zbraň?“ optal jsem se.

„Ne. Je tomu už skoro půl roku, co po někom střelil, a trefil ho jenom do ramene. Ten člověk nebyl v nemocnici déle než šest neděl.“

„Chm, obdivuhodné sebeovládání,“ ocenil jsem. „Obával jsem se, že by Charlie mohl být od rány.“

„Ale ne. Je moc trpělivý a má rád zvířata.“

„Co dělá?“ zajímal jsem se. „Tedy – čím se živí?“

„No, pracuje tady.“

„Snad ne v hotelu?“

„Ale ne. Tady ve městě.“

„Líbí se mu tady?“

Z očí jí zmizel laškovný výraz. Zabodla vidličku do roštěnky a pravila: „Ano.“

„To je hezké,“ pochválil jsem ho.

Asi minutu či dvě neřekla nic.

V jídelně bylo dost plno. Většina hostů asi nepřišla z hotelových pokojů. Vypadali spíše jako stálí návštěvníci. Pár večeřících dalo najevo zájem o Marian Duntonovou a její doprovod. Odhadl jsem, že je dívka mezi místními hosty dost známá. Zeptal jsem se jí ještě na pár věcí ohledně města a obdržel jsem stručné informativní odpovědi. Už se nesnažila dělat si ze mne legraci. Něco jí zkazilo náladu. Odhadoval jsem, zda to snad nebyl někdo, kdo vstoupil do jídelny přibližně v té době, kdy záře v jejích očích pohasla. Bylo-li tomu tak, dala by se zodpovědnost rozdělit mezi dva muže středních let, kteří vypadali jako zcela zabráni do jídla a rozhovoru, a rodinnou skupinku, která vypadala jako autoturisté – muž středního věku s pleší a vybledlýma šedýma očima, buclatá žena, asi devítiletá dívenka a sedmiletý chlapec.

Po zákusku jsem jí nabídl cigaretu. Přijala. Zapálili jsme si, vylovil jsem seznam jmen, který jsem si sestavil, a podal jí ho. „Kolik z těch lidí je ještě ve městě?“ zeptal jsem se.

Pár minut seznam studovala a pak řekla nevrle: „Vy jste teda šikovný. To teda jste.“

Čekal jsem, až mi odpoví na otázku. Za chvilku se ozvala: „Máte tu patnáct jmen. Ve městě jich už není víc než tak čtyři, pět.“

„Co se s nimi stalo?“

„No, to, co se železničními obchody. Tihle tehdy patřili k těm mladším, když tady bydlel doktor Lintig. Některé jsem znala. Dost jich odtud odešlo, když se přestaly dařit obchody. V roce 1929 jsme měli další malér – zavřeli tady konzervárnu.“

„A co ti, co tu zůstali? Znáte je?“

„Ano.“

„Kde bych je našel?“

„Mohl byste si je vyhledat v telefonním seznamů.“

„Vy byste mi to říct nemohla?“

„Ale ano, jenže bych byla radši, kdybyste ty informace získal z telefonního seznamu.“

„Aha,“ řekl jsem, složil seznam a zastrčil ho zase do kapsy. V kině běžel starší film, který jsem už viděl. Navrhl jsem, abychom na něj šli. Souhlasila. Podle jejího chování jsem si byl skoro jist, že ho už také viděla. Potom jsme šli na zmrzlinu. Při zmrzlině jsem zase vytáhl seznam.

„Co kdybyste mi jen zaškrtla osoby, které jsou ještě tady?“ navrhl jsem. „Ušetřilo by mi to utrpení nad telefonním seznamem.“

Chvilku přemýšlela, pak vzala seznam a zaškrtla čtyři jména. Řekla: „Jdete na to inteligentně, ale myslím, že se stejně nikam nedostanete. Myslím, že nikdo ve městě neví, kde ta paní je.“

„Jak si můžete být tak jistá?“

„Vzbudilo to tehdy velkou pozornost, víte?“

„To bylo ještě před hospodářskou depresí,“ poznamenal jsem. „Od té doby vzbudilo pozornost mnoho věcí.“

Zdálo se, že mi chce něco říci, ale zároveň má pocit, že by neměla. Pomohl jsem jí: „Tak do toho. Dejte mi šanci.“

„Vy ji ale nedáváte mně.“

Řekl jsem: „Kdybych paní Lintigovou našel, bylo by to k jejímu prospěchu. Možná by zdědila velký majetek.“

Marian Duntonová se zasmála: „A taky by mohla třeba vyhrát v dostizích.“

Zazubil jsem se.

„Nepovíte mi, co všechna tahle aktivita kolem paní Lintigové znamená?“

Tvářil jsem se, že mě to nezajímá. „Já nevím,“ pravil jsem.

„Pracujete pro někoho, nebo to děláte na vlastní pěst?“

Odpověděl jsem: „No, kdybych ji našel, mohlo by z toho pro mne něco koukat.“

„Kolik?“

„To nemohu vědět, dokud vám nepoložím pár otázek. Víte, kde je?“

„Ne. To kdybych věděla! Byla by to historka sama o sobě. Já sháním pro Čepel zprávy, víte?“

„A dostala byste přidáno?“ zeptal jsem se.

„To ne,“ řekla.

Navrhl jsem: „Mohl bych vás seznámit s někým, kdo by vám za informaci zaplatil víc než Čepel.“

„Čepel nezaplatí nic.“

Prohlásil jsem: „Tak jsem si jist, že by naše nabídka byla největší.“

„Kolik?“

„Nevím, to bych musel zjistit. A co ti ostatní?“

„Kdo ostatní?“

Tvářil jsem se překvapeně. „No přece,“ řekl jsem, „ti ostatní, co po ní pátrají.“

Zamyšleně poznamenala: „Myslím, že jsem neměla plácnout to o značkované stezce.“

„Neměla,“ připustil jsem. „Vydavateli vašich novin se to nelíbilo.“

Upírala oči na velký pohár, který nejspíš kdysi v historii toho místa sloužil jako pivní sklenice. Otáčejíc jeho stopkou pomalu v prstech se zeptala: „Jak dlouho už bydlíte ve velkoměstě?“

„Odjakživa,“ doznal jsem.

„Líbí se vám to?“ zajímala se.

„Ani moc ne.“

„A já bych myslela, že budete nadšený.“

„Proč?“

„Být uprostřed všeho dění,“ říkala, „místo v téhle louži stojaté vody, kde každý každého zná. Ve velkém městě můžete opravdu žít svým životem. Jsou tam tisíce a tisíce lidí, neomezené příležitosti ke známostem a přátelstvím, tolik věcí k vidění, výkladní skříně, slušné salóny krásy – a restaurace.“

Namítl jsem: „Je tam taky podvádění, dopravní signály, omezené parkování, jednosměrky, štvanice, rámus a blázinec. Každý je tam cizí a nemá-li správné známé, tak cizím také zůstane.“

Řekla: „Pořád by to bylo lepší než vidět den co den ty samé obličeje, bydlet pořád na jednom prohnilém místě, kde lidi o člověku vědí víc než on sám.“

„Vědí o vás víc než vy?“ zeptal jsem se.

„Aspoň si to myslí,“ odpověděla.

„Nenaříkejte,“ řekl jsem. „Máte Charlieho.“

„Charlieho?“ opakovala. „No jo, už chápu.“

„Kdybyste odešla do velkoměsta,“ pravil jsem, „musela byste tu Charlieho nechat. Nezapomeňte, že se mu tu líbí.“

„Děláte si ze mne legraci,“ chtěla vědět, „nebo se jen tak vytahujete?“

„A vy se jen ptáte. Co kdybyste mi poskytla nějakou informaci, kterou bych mohl použít?“

Seškrábla okrajem lžičky trochu zmrzliny, nadělala z ní malé kousky a pak si s nimi hrála tak dlouho, až z nich zbyla jen tekutina. Řekla: „Tak abych vám správně rozuměla, Donalde. Vy pro někoho pracujete. Sháníte informace. Kdybych vám poskytla informaci, která by stála za to, mohl byste mi za ni zaplatit, ale teprve, až s někým promluvíte.“

„Správně,“ přisvědčil jsem.

„Proč bych vám tedy měla něco povídat?“

„No, abyste byla přátelská a vstřícná,“ odpověděl jsem.

„Poslouchejte. Já nechci peníze. Totiž, nevím nic, co by mohlo stát peníze, ale pomoct bych vám mohla. A kdybych to udělala, sehnal byste mi zaměstnání tam u vás ve městě?“

„Upřímně řečeno, já o žádném zaměstnání nevím. Možná bych vás mohl s někým seznámit, kdo by věděl.“

„A kdybych vám pomohla a přišla tam do města, mohl byste… no… poradil byste mi, kudy kam?“

„Kdybych mohl, tak jistě.“

Opisovala lžičkou kroužky. Pravila: „Hrajete se mnou nějakou hru. No, je to vaše zaměstnání. Máte tady něco zjistit. Myslíte si, že něco vím, a chcete to ze mne dostat, ale nechcete mi říct, k čemu to potřebujete. Je to tak?“

Přisvědčil jsem.

Řekla: „Dobře. Budu tu hru hrát s vámi. Pokud za to od vás něco získám, bude mi k užitku.“

„To je fajn.“

„Ale neříkejte, že jsem vás nevarovala.“

„Nebudu to říkat. Varujete mě.“

„Co tedy chcete vědět?“ zeptala se.

„Víte, kde je paní Lintigová?“

„Ne.“

„Máte v té vaší redakční márnici její fotografie?“

„Ne.“

„Dívala jste se po nich někdy?“

Zvolna přikývla s pohledem upřeným na lžičku, tváříc se zaměstnaně.

„Kdy?“

„Asi před dvěma měsíci.“

„Kdo je tehdy sháněl?“ ptal jsem se dál.

„Nějaký muž jménem Cross.“

„Jeho iniciály si nepamatujete?“

„Zapsal se tady v hotelu. Mohl byste se podívat.“

„Co chtěl?“

„Totéž co vy.“

„Jak vypadal?“

„Čtyřicátník, obtloustlý, skoro plešatý a zapaloval jednu cigaretu od druhé. Celou redakci zasmradil, když si tam četl.“

„A kdo přišel potom?“

„Mladá žena.“

„Mladá žena?“

Přikývla.

„Kdo?“

„Jmenovala se Evaline Dellová. Zní vám to podezřele?“

„Spousta jmen zní podezřele.“

„Ale to její znělo obzvlášť podezřele.“

„To nejspíš proto, že asi taky podezřele vypadala,“ podotkl jsem.

Zapřemýšlela a řekla: „Možná máte pravdu. Něco na ní prostě –já nevím – nebylo v pořádku.“

„Jak vypadala?“

„Myslím, že jste to trefil. Vypadala podezřele. Vypadala na pohled tak trochu ukřičeně a – no, tak jako vlezle. Ale nebyla taková. Byla tichá až nesmělá jako myška, jako by pořád chodila po špičkách. Měla náramnou figuru a, to mi věřte, šaty jí tu postavu ještě vylepšovaly. Ale byla prostě až moc milá, taková neupřímná, jako staropanenská.“

„Ale jinak staropanenským dojmem nepůsobila?“

„Ne. Evaline Dellovou byste měl najít. Myslím, že je to její příbuzná.“

„Říkala to?“

„Měla jsem dojem, že je to její dcera z prvního manželství.“

„Jak stará by tedy byla paní Lintigová?“

„Moc stará by nebyla, tak kolem padesáti. Myslím, že Evaline byla ještě malá, když si její matka vzala doktora Lintiga. Bylo to utajované dítě.“

„Takže by jí teď bylo asi osmadvacet.“

„Tak nějak. Tady nikdo nevěděl, že paní Lintigová má dceru.“

„Bydlela tady v hotelu?“

„Ano.“

„Jak dlouho se zdržela?“

„Týden.“

„Co po tu dobu dělala?“

„Snažila se najít pěknou fotku paní Lintigové. Pokud vím, koupila si čtyři staré snímky z rodinných alb. Někam je posílala. Tady v hotelu mi řekli, že odeslala poštou několik fotek a že moc sháněla vlnitou lepenku, aby je pořádně zabalila.“

„Dali vám v hotelu adresy?“

„To ne. Posílala je z pošty, ale obalový materiál si obstarávala tady. Lidi z hotelu věděli, že jsou to fotky.“

„Ještě něco?“ zeptal jsem se.

„To je všechno.“

Řekl jsem: „Díky, Marian. Nevím, nakolik mi to pomůže. Doufám, že aspoň trochu. Jestli ano, snad pro vás dokážu obstarat nějaké peníze, moc to nebude, ale aspoň něco. Moji zaměstnavatelé nejsou moc štědří.“

„To nic. Mně by to vyhovovalo spíš jinak.“

„Jak jinak?“

„Tak, že vy se ode mne dovíte, co se dá, a já zase právě tolik od vás. Až do určitého momentu vám budu pomáhat. A jestli půjdu do města a budu shánět zaměstnání, uděláte pro mne zase vy, co budete moct.“

„Ale já moc nemůžu.“

„Chápu. Uděláte, co budete moct.“

„Ano.“

„Zdržíte se tu dlouho?“

„Já nevím. Přijde na to.“

„Třeba se něco objeví později. Kde vás v takovém případě najdu?“

Vyndal jsem vizitku, na níž bylo moje jméno, název budovy a číslo místnosti, kde úřadovala Berta Coolová. Řekl jsem: „Dopis poslaný na tuhle adresu mě najde.“

Okamžik studovala vizitku, pak si ji zastrčila do kabelky a usmála se na mne. Pomohl jsem jí do kabátu a zavezl ji agenturním autem domů. Bydlela v jednoposchoďovém dřevěném domě, který potřeboval nátěr. Žádný nápis nenaznačoval, že by to byl penzión. Předpokládal jsem tedy, že bydlí s rodinou. Moc jsem se o to nestaral, protože jsem věděl, že si o ní mohu všechno zjistit, kdykoli to budu potřebovat. Jak sama řekla, lidé v městečku vědí o ní víc než ona sama.

Z jejího chování jsem odhadl, že nedoufá v polibek na dobrou noc, a tak jsem ji nepolíbil.

Do hotelu jsem se vrátil krátce před půlnocí. Doutník přiměl nočního recepčního k větší sdílnosti. Za chvíli jsem nahlédl do knihy hostů a našel podpisy Millera Crosse a Evaline Dellové. Adresy mi připadaly nevěrohodné, ale tajně jsem si je už ze zásady zaznamenal, zatímco recepční měl práci s centrálou.

Když se vrátil k pultu, chvíli jsme si povídali. Zmínil se, že slečna Dellová přijela vlakem, že její kufr byl cestou poškozen a že si o tom od hotelového nosiče a od pracovníka dopravní společnosti obstarala místopřísežné prohlášení. Zda její stížnost byla už vyřízena, to recepční nevěděl.

Zjistil jsem, že se z telefonní kabiny dá poslat telegram, a tak jsem telegrafoval Bertě Coolové:

Pokračuji pomalu. Zjisti, co se dá, o stížnosti na Jižní pacifickou Železniční společnost ohledně poškozeného kufru dopravovaného asi před třemi týdny do Oakview. Snad na jméno Evaline Dellová. Mohu zaplatit dvacet pět dolarů tomu, kdo poskytne užitečnou informaci?

Zavěsil jsem a šel nahoru do pokoje. Zkusil jsem odemknout, ale nešlo to. Když jsem se snažil přijít věci na kloub, dveře se rozletěly zevnitř a rozložitý muž, jehož postava se rýsovala proti světlu pronikajícímu dovnitř oknem, řekl: „Pojďte dál, Lame.“

Jak jsem tak stál na prahu a vzhlížel k němu, rozsvítil.

Byl vysoký něco přes sto osmdesát centimetrů a vážil aspoň devadesát kilogramů. Nebyl štíhlý ani tlustý. Měl široká ramena a jeho ruka, která se vymrštila a popadla mě za kravatu, byla velká otlučená pracka. „Povídám, pojďte dál,“ opakoval a škubl kravatou.

Vpadl jsem do pokoje. Švihl rameny, a já letěl přes koberec až na postel. Kopnutím zavřel dveře a řekl: „Takhle je to lepší.“

Stál mezi mnou a dveřmi – a mezi mnou a telefonem. Ze svého pozorování činnosti nočního recepčního jsem odhadoval, že uvést cokoli v chod telefonem by trvalo nejméně půl minuty. A také jsem si nedovedl představit, že by tenhle chlap nečinně přihlížel, jak se snažím telefonovat na policii.

Narovnal jsem si kravatu a límec a zeptal se: „Co chcete?“

„Tak je to lepší,“ opakoval, přitáhl si židli a usadil se mezi mne a dveře.

Zazubil se, a mně se jeho úsměv nelíbil. Nic se mi na něm nelíbilo. Byl svalnatý a sebejistý a choval se, jako by mu patřil hotel i město.

„Co chcete?“ zeptal jsem se znovu. „Chci, abyste odtud vypadl.“

„Proč?“

„Pro takové nicky jako vy,“ řekl, „tady není příznivé klima.“

„Zatím mi nevadí,“ ujistil jsem ho.

„Ne, ale bude. Je tu malárie, víte? Celou noc tu bzučí komáři. Štípnou vás, a hned vám bude zle.“

„A kam bych měl jít,“ zajímal jsem se, „aby tam ten hmyz nebyl?“

Jeho tvář potemněla. Řekl: „Tak už dost, vy nicko.“

Vylovil jsem z kapsy cigaretu a zapálil si. Pozoroval mě, jak přikládám k cigaretě zápalku, a při pohledu na mou chvějící se ruku se rozchechtal.

Zhasil jsem zápalku, vtáhl kouř a pobídl ho: „Tak pokračujte. Je to váš program.“

Pravil: „Já jsem své už řekl. Tamhle máte brašnu. Sbalte si ji, já vás doprovodím dolů do auta.“

„A co když si doprovod nepřeju?“ Přátelsky, ale významně se usmál. „Kdybyste odjel teď, odjel byste v pohodě.“

„A kdybych s tím počkal?“

„Pak byste mohl mít i nehodu.“

„Já nehody nemívám. Moji přátelé to vědí.“

„Ale mohl byste třeba chodit ve spánku a vypadnout z okna. S tím by vaši přátelé nic nenadělali.“

„Mohl bych spustit rámus,“ prohlásil jsem. „Někdo by mě uslyšel.“

„To jistě.“

„A informoval by policii.“

„Správně.“

„A co by bylo dál?“

„Já bych tu nebyl, ale vy taky ne.“

„No,“ řekl jsem, „tak já to zkusím,“ a zařval jsem: „Pomoc! Pol…“

Vyskočil ze židle jako kočka. Viděl jsem, jak nade mnou ční, a chtěl jsem ho vší silou praštit do žaludku.

Netrefil jsem se.

Něco mě udeřilo ze strany do obličeje tak silně, až jsem měl pocit, že mi upadla hlava, a světlo zhaslo. Když jsem přišel k sobě, vezl jsem se v agenturní herce drkotající po dláždění. Bolela mě hlava a ještě víc čelist, stěží jsem jí mohl pohnout. Rozložitý muž seděl za volantem, a když jsem sebou pohnul, pohlédl na mne se slovy: „Jéžišikriste, to je kraksna! Proč vám ta vaše zatracená agentura nedá slušný vozidlo?“

Vystrčil jsem hlavu z okna, aby mi ji chladný noční vzduch trochu pročistil. Rozložitý muž držel svou těžkou nohu na plynu a auto Berty Coolové se řinčivě kymácelo po silnici.

Byla to horská silnice, která vinutě stoupala z údolí. Za chvíli se auto octlo na náhorní rovině, kde se proti hvězdnatému nebi rýsovaly temné siluety borovic. Mohutný muž zpomalil a zřejmě hledal odbočku.

Postřehl jsem šanci, naklonil se, popadl oběma rukama volant a škubl. Auto sebou smýklo na jednu stranu vozovky, pak na druhou, ale otočit volantem jsem nedokázal, protože jej rozložitý muž pevně svíral. Aniž pustil volant, škubl loktem vzhůru a trefil mě do bolavé čelisti, takže jsem povolil sevření. Něco jako beranidlo mě zasáhlo do týla a dál si pamatuji už jen to, že jsem ležel naznak ve tmě a pokoušel se odhadnout, kde to jsem.

Za chvíli jsem si srovnal události do jakéhosi matného sledu a sáhl do kapsy pro zápalky. Našel jsem je a škrtl. Byl jsem v chatě z neotesaných klád a ležel na zádech na suchém borovicovém jehličí. Posadil jsem se na pryčně pokryté borovicovými větvemi a zapálil další sirku. Našel jsem svíčku a rozžehl ji. Pak jsem pohlédl na hodinky. Bylo čtvrt na čtyři.

Chata zřejmě už dávno nebyla používána. Byla tam špína a zatuchlo. Okna byla zabedněna. Kolem šramotily krysy a tahaly z kredence tvrdé chlebové kůrky. V obrovské pavučině visel pavouk a jako by na mne zlověstně zíral. Suché borovicové jehličí z větví na pryčně se mi dostalo do vlasů a jak jsem vstal, napadalo mi za krk. Cítil jsem se jak převálcovaný.

Byl jsem v chatě úplně sám. Pohlédl jsem na zatlučená okna a vyzkoušel dveře. Nedoufal jsem, že budou odemčené. Ale byly. Do nosu mě udeřil chladný horský vzduch plný vůně borovic. Přede dveřmi trčelo něco černého. Došel jsem si pro svíčku a zjistil, že je to agenturní auto.

Někde blízko chaty zurčela horská bystřina. Pomocí svíčky jsem trochu obhlédl okolí a našel stezku vedoucí k vodě. Namočil jsem si v ledové vodě kapesník a přiložil si ho na čelo, na oči a pak na zátylek. Závan větru svíčku zhasil. Seděl jsem ve tmě a nechával studenou vodu působit.

Za chvíli jsem chladnými mokrými prsty hmátl po zápalkách a na druhý pokus rozsvítil svíčku. Vrátil jsem se k chatě. Neměl jsem ani potuchy, kde jsem.

Sfoukl jsem svíčku, zavřel dveře chaty a nastoupil do agenturního auta. Klíčky trčely v zapalování. Nastartoval jsem. Nádrž byla do poloviny plná. Reflektory ozářily hrbolatou horskou cestu vedoucí od chaty. Zařadil jsem rychlost a asi o čtyři sta metrů dál jsem se octl na dlážděné silnici. Nevyznal jsem se ve směrech, ale otočil jsem vůz po silnici dolů v představě, že se potřebuji dostat do údolí.

2. kapitola

Berta Coolová odsunula stranou pondělní nával pošty, zapálila si cigaretu, pohlédla na mne přes stůl a řekla: „Proboha, Donalde! Ty ses zase pral!“

Usedl jsem na židli u stolu proti ní. „To nebyla rvačka,“ ujistil jsem ji.

„Co to tedy bylo?“

„Byl jsem eskortován z města.“

„A kdo tě eskortoval?“

„Podle jeho chování bych řekl, že to byl příslušník místní policie, ale taktiku měl na Oakview až moc fikanou. Myslím, že nebyl místní. Zřejmě měl kamaráda, který jel za ním v jiném autě, nebo někomu uložil, aby sehnal auto, kterým by pak odjeli. Tu agenturní herku mi tam totiž nechali. Dokonce natankovanou.“

„Proč myslíš, že to byl policajt?“

„Protože tak vypadal, mluvil i jednal.“

Zazářila na mne. „Donalde, to je děsný.“

„To je,“ přisvědčil jsem.

„A už ses tam nevrátil?“

„Ne, to jsem se teda nevrátil.“

Její pohled ztvrdl. „Proč ne?“

„To klima,“ vysvětlil jsem. „Je tam malárie. Komáři.“

„Blbost,“ odsekla.

„A myslím,“ pokračoval jsem, „že můžeme víc podniknout tady, než bych mohl tam.“

„Jak to?“

„Dva lidé tam už přede mnou mají náskok. Chtěli totéž co já. Spočítal jsem si, že víc získali, než nezískali.“

„Tak proč tě chtěli dostat z města?“

„Jsem kousavý.“

Berta Coolová mě studovala skrz modravý oblak cigaretového dýmu. Řekla: „To je sranda jak v márnici, Donalde.“

„Jsem rád, že tak smýšlíš.“

„Ale no tak, neurážej se, miláčku. To víš, takhle to chodí. To máš z toho, že seš takovej prcek. Lidi si myslí, že se s tebou dá strkat sem a tam. Co to bylo za chlapa?“

„Já nevím. Seděl v mém pokoji v hotelu, když jsem tam přišel, hned jak jsem ti poslal ten telegram. Já jsem se chtěl do Oakview vrátit, ale pak mi došlo, že mám stopu, kterou bych mohl studovat líp tady.“

„Tak mi o tom povídej,“ vyzvala mě.

Vyndal jsem notes a poskytl Bertě stručné shrnutí svých informací.

Berta prohlásila: „To je na pendrek. Paní Lintigová nikdy neproplula průplavem – ani v roce 1919, ani počátkem dvacátého, aspoň tedy ne pod vlastním jménem, a jestli používala nějaké falešné, tak jsme nahraní. Je to příliš dávno, než aby se něco dalo najít podle papírů, a platit pětadvacet dolarů za informaci nemůžem. Za shánění informací jsme placeni my, a my ty prachy máme na platy, úřední výlohy a taky na vejdělek. Příště ani neplýtvej slovy v telegramu na takovéhle otázky.“

„Byl to noční telegram,“ hájil jsem se. „Měl méně než padesát slov. Nestálo nás to nic navíc.“

Řekla: „Já vím. Pro jistotu jsem si přepočítala slova – ale už to nedělej. Od koho máš ty informace?“

„Od jednoho děvčete. Teď už se jí necítím tak moc zavázaný. Ten chlap, co mě vyvezl z města, mohl klidně být Charlie.“

„Jaký Charlie?“

„Já nevím. To je přezdívka. Co jsi zjistila o tom kufru?“

„Nějaká Evaline D. Harrisová si podala žádost o odškodné ve výši sedmdesáti pěti dolarů za poškození kufru a šatstva.“

„A co se stalo s tou žádostí?“

„Ještě se projednává. Na železnici se jen promáčkl jeden roh toho kufru. Prý byl ten kufr starý a vadný. Požadovat odškodné je prý přemrštěnost.“

„Znáš adresu Evaline Dellové?“ zeptal jsem se. „Evaline Harrisové,“ opravila mě. „To je totéž. Byla tam asi týden.“

„Ano, mám ji. Hned se mrknu. Kde je? Sakra, já nikdy nemůžu nic najít.“ Zdvihla telefon a řekla Elsii Brandové: „Najděte mi adresu Evaline Harrisové. Dala jsem vám ji… Ale jo, dala… Ach… V pravém dolním šupleti, jo? Díky.“

Berta Coolová otevřela pravou dolní zásuvku, prohrabala různé papíry a jeden papírek vytáhla. Opsal jsem si adresu do notesu.

„Navštívíš ji?“ zajímala se.

Odvětil jsem: „Ano. Mám ještě jedno tušení. Státní lékařská rada mohla být požádána o změnu licence doktora Jamese C. Lintiga na jiné jméno.“

„Proč myslíš?“

„Lintig byl specialista na oči, uši, krk a nos. Zmizel. A s ním i jeho zdravotní sestra. Jen si to představ. Člověk přece jen tak nezahodí právo vykonávat své povolání.“

„Proč myslíš, že praktikuje v tomhle státě?“

„Protože nemohl odejít do jiného, aniž by poskytl informace o průběhu svého povolání po dobu, kterou strávil tady. K tomu by bylo nutné šetření. Nejspíš si dal soudně změnit jméno, poslal ověřenou kopii té listiny státní lékařské radě a dal si rutinně vystavit licenci na nové jméno. To by bylo nejjednodušší.“

Berta na mne hleděla a její ledově šedé oči souhlasně pomrkávaly. „Donalde,“ řekla pak, „ty jsi bystrej prcek. Tušíš dobře.“ Po minutce pokračovala: „Podle pokynů se ovšem máme soustředit na paní Lintigovou.“

Opáčil jsem: „Až paní Lintigovou najdem, nikdo se nikdy nedoví, jak jsme ji našli. Na útratu potřebuju padesát doláčů.“

Řekla: „Ty si ty prachy vždycky vydyndáš. Tumáš. Ale ať je to naposled. A myslíš, že ten Lintig ví, kde je Lintigová?“

„Doktor Lintig,“ pravil jsem, „jí všechno dal. Pravděpodobně jí předal nějaké tajné majetkové vyrovnání.“ Přepočítal jsem peníze a strčil je do kapsy.

„No a co z toho plyne?“

„Když už jí stejně chtěl všechno dát, tak mohl rovnou zůstat v Oakview, kde měl zavedenou praxi. Soud ho už nemohl oškubat víc, než oškubal sám sebe. Ale on chtěl pryč. Jestliže existovalo nějaké tajné majetkové vyrovnání, pak nejspíš taky ví, kde je paní Lintigová teď.“

Berta zúžila oči. „To má něco do sebe,“ připustila.

„Máš Smithovo telefonní číslo?“

„Ano.“

„Tak mu zavolej a…“ zarazil jsem se.

Berta se zeptala: „Copak je, Donalde?“

„Neměli bychom Smithovi prozradit, co teď zrovna děláme. Najdeme si paní Lintigovou sami. Já bych mohl navázat kontakt s Evaline Harrisovou jako likvidátor škod od železniční společnosti. Zaplatím jí pětasedmdesát dolarů za poškozený kufr a vezmu si stvrzenku. Později bych se mohl vrátit a stěžovat si, že jsem jednal na základě nesprávných údajů. To bude hozená udička.“

Bertě Coolové se oči zase rozšířily. „Panebože, Donalde,“ pravila, „copak myslíš, že tahle agentura plave v penězích? My máme vyrovnávat škody nadělané železniční společností?“

„Můžeš si to započítat mezi nezbytná vydání,“ navrhl jsem. Napomenula mě: „Chovej se jako dospělý, Donalde. Budou ještě jiná vydání. Čím víc zaplatíme jiným, tím míň zbude pro Bertu.“

Namítl jsem: „Ale každou jinou cestou to bude stát víc než pětasedmdesát dolarů.“

Berta zavrtěla hlavou. „To je vyloučeno. Vymysli něco jiného.“

Sebral jsem klobouk a řekl: „Dobře, vymyslím.“

Měl jsem ruku na klice, když mě zavolala zpět. „Dej se do toho, Donalde. Když vymýšlíš nápady, zapomeň na čas.“

„Vždyť už na tom pracuju. Zadal jsem do oakviewské Čepele inzerát, že hledám informaci o paní Lintigové nebo jejích dědicích. Naznačuje to, že někdo zemřel a zanechal jí majetek.“

„Kolik stál ten inzerát?“ ptala se Berta.

„Pět dolarů.“

Berta na mne pohlédla přes kouřovou spirálu vinoucí se od špičky její cigarety. „To je setsakramentsky moc,“ řekla.

Otevřel jsem dveře a ledabyle prohodil: „Asi je,“ a zavřel za sebou dřív, než stačila něco říci.

Jel jsem agenturním autem na adresu Evaline Harrisové. Byl to levný třípodlažní cihlový činžák. Vedle dopisních schránek byl seznam nájemníků a knoflíky zvonků. Našel jsem Evaline Harrisovou pod číslem 309 a stiskl knoflík. Když jsem zazvonil potřetí, oznámil mi bzučák, že se dveře otvírají. Vstoupil jsem.

Budova byla přepůlena chodbou, která vedla nějakých pět metrů do zadní části. Byla tmavá, pochmurná a plná pachů. Vlevo byly dveře označené Správce. Chabé elektrické světlo uprostřed chodby ozařovalo vchod do automatického výtahu. Vyharašil jsem se do třetího podlaží a kráčel k číslu 309.

Evaline Harrisová stála ve dveřích a spánkem oteklýma očima vyhlížela do chodby. Nevypadala ani jako myška, ani staropanensky. „Co chcete?“ zeptala se hlasem drsným jako struhadlo.

„Jsem likvidátor škod od železniční společnosti. Chtěl bych vyrovnat ten kufr.“

„Panebože,“ řekla. „To je dost. A proč jdete tak brzy ráno? To jste si teda vybral hodinu! To nevíte, že když člověk v noci pracuje, musí taky někdy spát?“

„Promiňte,“ odtušil jsem a čekal na pozvání dovnitř.

Stála ve dveřích. Přes její rameno jsem zahlédl rozestlanou sklápěcí postel se zmuchlanými přikrývkami a polštáři.

Nehýbala se ze dveří, ztělesněná pochybnost, nevraživost a hrabivost. „Já chci jen šek,“ prohlásila.

Měla světlé vlasy a kolem jejich kořínků jsem neviděl žádnou tmavou linii. Na sobě měla zmačkané oranžové pyžamo, přes ramena přehozený župan, který si vpředu volně přidržovala levou rukou. Hřbet její ruky napovídal, že je jí asi sedmadvacet. V obličeji mohla s make-upem vypadat na dvaadvacet. O její postavě jsem nezískal představu, ale stála v pozici mladé a svižné osoby.

Řekla: „No dobře. Pojďte dál.“

Vešel jsem. Pokoj byl cítit spánkem. Urovnala lůžkoviny, posadila se na okraj postele a sdělila mi: „Pohodlné křeslo je tamhle v koutě. Vytáhněte si ho. Při sklapování postele ho musím odstrčit. Tak co chcete?“

„Potřebuji nějaké údaje o vašem požadavku.“

„Všechny jsem už poskytla. Měla jsem žádat dvě stě dolarů. Pak byste mi to zkrouhli na pětasedmdesát dolarů, což obnášelo to poškození doopravdy. Hodláte-li švindlovat, neztrácejte čas. A nikdy mi sem nechoďte dřív než ve tři odpoledne.“

„Promiňte,“ řekl jsem.

Na stojánku v hlavách postele měla balíček cigaret a popelník.

Sáhla po cigaretě, zapálila si a hluboce vdechla kouř. „Tak povídejte,“ vyzvala mne.

Vyndal jsem si vlastní cigaretu a zapálil. „Myslím, že bych vám to odškodné mohl zařídit, kdybyste mi vyjasnila ještě pár detailů.“

„To zní líp,“ podotkla. „Co je to za detaily? Jestli chcete vidět ten kufr, je dole ve sklepě. Jeden roh má rozmačkaný. Třísky dřeva mi zničily punčochy a jedny šaty.“

„Máte,“ zeptal jsem se jí, „ty punčochy a šaty?“ Uhnula očima a řekla: „Už nemám.“

Pravil jsem: „Podle našich informací jste byla v Oakview, a byla jste tam pod jménem Evaline Dellová.“

Vytrhla si cigaretu z úst a zírala na mne s vytřeštěným pohoršením. „Teda tyhle fízlové. Není divu, že máte u oka ten monokl. Co je vám do toho, pod jakým jménem jsem tam byla?“

Vysvětloval jsem: „V takovéhle likvidaci musí železniční společnost dostat platné prohlášení o vzdání se dalších nároků.“

„No tak ho dostanete. Podepíšu se Evaline Dellová, jestli chcete. Jmenuju se Evaline Dellová-Harrisová. Podepíšu se třeba Eleanor Rooseveltova, jestli chcete.“

„Bydlíte tu pod jménem Harrisová?“

„Samozřejmě. Evaline Dellová bylo moje dívčí jméno. Harris se jmenoval můj manžel.“

„Jste-li vdaná, měl by prohlášení podepsat i váš manžel.“

„Prosím vás! Neviděla jsem Billa Harrise už tři roky.“

„Rozvedená?“ zeptal jsem se. Okamžik váhala, pak přisvědčila.

„Víte,“ vysvětloval jsem, „kdyby železniční společnost dospěla k dohodě a získala prohlášení o vzdání se dalších nároků a kdyby to prohlášení bylo podepsáno osobou, které majetek patřil, nesla by železniční společnost zodpovědnost.“

„To se mi snažíte namluvit, že mi ten majetek nepatřil?“

„Ale ne,“ ujistil jsem ji. „Jenže je tam neshoda jmen. Železniční společnost trvá na jejím odstranění.“

„Ale teď je to vysvětleno.“ Řekl jsem: „Vedoucí reklamačního oddělení je velice akurátní, paní Harrisová. On…“

„Slečna Harrisová,“ opravila mne.

„Dobře, slečno Harrisová. Vedoucí reklamačního oddělení si potrpí na detaily. Poslal mě zjistit, proč jste do Oakview jela pod jménem Evaline Dellová místo pod jménem Evaline Harrisová.“

Řekla naštvaně: „Tak ho pozdravujte a vyřiďte mu, aby se šel vycpat.“

Vzpomněl jsem si na hrabivý výraz v jejích očích, když stála ve dveřích. Vstal jsem se slovy: „Dobře, vyřídím. Promiňte, že jsem vás rušil. Nevěděl jsem, že pracujete v noci,“ a vykročil jsem ke dveřím.

Měl jsem ruku na klice, když mě zastavila: „Počkejte moment. Vraťte se a posaďte se.“

Popošel jsem k popelníku, abych si do něho oklepal cigaretu, a vrátil se do křesla.

„Říkal jste, že byste tu likvidaci pro mne mohl zařídit?“

„Přesně tak.“

„Pracujete pro železniční společnost, ne?“

„Rádi bychom to už měli z krku. Ovšem, jestli se nedohodneme, předáme věc našemu právnímu oddělení, ať ji vyřídí.“

„Já nechci žádný soud.“

„My také ne.“

„Byla jsem v Oakview pracovně. To je moje záležitost, ne vaše.“

„Nás ta vaše záležitost nezajímá, zajímá nás jenom, proč jste tam byla pod jiným příjmením.“

„To nebylo žádné jiné příjmení. Je to moje příjmení.“

„Obávám se, že s tímhle neuspěju.“

Pravila: „No tak, byla jsem tam něco o někom zjistit.“

„Můžete mi sdělit jméno?“

„Ne.“ Zaváhala, oklepala si cigaretu a pokračovala: „Někdo mě poslal do Oakview, abych mu zjistila něco o jeho manželce.“

„To bych si rád ověřil. Můžete mi dát jeho jméno a adresu?“

„Můžu, ale nedám.“

Vyndal jsem zápisník a řekl pochybovačně: „No, možná bych to mohl nějak urovnat, ale obávám se, že reklamační oddělení nebude spokojeno. S tímhle zmatkem kolem jmen budou tu historku chtít znát celou.“

„A když to urovnáte? Kdy bych tak mohla dostat šek?“

„Skoro hned.“

„Potřebuju peníze,“ řekla. Mlčel jsem.

Pravila: „Ta informace, kterou ode mne chcete, byla velmi důvěrná.“

„Jste soukromá detektivka?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„A čím tedy jste?“

„Pracuju v jednom nočním podniku,“ odpověděla.

„Kde?“

„V Modré sluji.“

„Zpěvačka?“ ptal jsem se.

„Dělám takové umělecké číslo.“

„Povězte mi jednu věc. Ti manželé spolu nežili?“

„Ne.“

„Jak dlouho už byli od sebe?“

„Dost dlouho.“

„Můžete mi povědět jméno nějakého svědka, který zná fakta?“ otázal jsem se.

„Co to všechno má společného s mým kufrem?“

„Předpokládám, že jste svou věc v Oakview vyřídila a informovala toho manžela?“

„Ano.“

„Poslyšte, jestli chcete mít to odškodné rychle vyřízeno, dejte mi jeho jméno a adresu, abych ho mohl navštívit kvůli ověření. Mohl bych to pak začlenit do své zprávy, a to by společnosti stačilo.“

„No to nemůžu.“

„Pak jsme ovšem pořád tam, kde jsme byli.“

„Podívejte se,“ pravila. „Byl to můj kufr a moje oblečení. Je to moje stížnost. Nikdo se o tom nesmí nic dovědět. Totiž, člověk, který mě tam poslal, se o tom nesmí dovědět.“

„Proč?“

„Protože by mi to odškodné srazil z pla… z odměny.“

„A tak,“ řekl jsem, sklapl notes, strčil ho do kapsy a zašrouboval plnicí pero. „Uvidím, co se dá dělat,“ dodal jsem pochybovačně.

„Obávám se, že šéf bude chtít vědět víc. V té informaci je plno mezer.“

Řekla: „Máte u mne flašku skotské, jestli mi obstaráte šek.“

„Ne, díky. To by nešlo.“

Vstal jsem a zamáčkl cigaretu v popelníku. Uhnula nohama a pozvala mne: „Sedněte si tady na postel. Vypadáte jako milý chlapec.“

„To taky jsem,“ přisvědčil jsem.

Zazubila se. „A jak se jmenujete?“

„Lam.“

„A křestním jménem?“

„Donald.“

„Prima, Donalde. Buďme kamarády. Já nechci bojovat s tou vaší zatracenou společností, ale potřebuju prachy. Co kdybyste mi to přece zařídil?“

„Udělám, co bude v mých silách.“

Pravila: „To je báječný. A co takhle snídaně? Měl jste už něco k jídlu?“

„Moc dávno,“ řekl jsem.

„Jestli máte hlad, mohla bych udělat šálek kafe a topinku.“

„Ne, díky, mám spoustu práce.“

„Poslyšte, Donalde, snažte se to pro mne zařídit, jo? Odkud máte ten monokl?“

„Jeden chlap mě praštil.“

„Nemohl byste dát dohromady takovou zprávu, aby byl ten váš bručoun spokojenej?“

„Myslíte vedoucího reklamací?“

„Jo.“

„Viděla jste ho někdy?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„Je mu asi pětatřicet, má tmavé oči a dlouhé vlnité tmavé vlasy. Ženské po něm šílí.“

Její oči prozrazovaly zájem. „Hodím se do figury a půjdu s ním pohovořit,“ prohlásila. „Vsadím se, že z toho bude šek.“

„To je možná docela dobrý nápad,“ připustil jsem, „ale nedělejte nic, dokud neodevzdám zprávu. Možná bude ta zpráva stačit. Jestli bude ještě otravovat, dám vám vědět a můžete na to jít.“

„Fajn, Donalde, díky.“

Podali jsme si ruce a šel jsem.

Na rohu byl obchod smíšeným zbožím. Zatelefonoval jsem odtamtud do kanceláře Berty Coolové. Elsie Brandová bez komentáře přepnula hovor k Bertě. „Tady Donald,“ ohlásil jsem se.

„Kdes byl?“ na to Berta.

„Za prací. Myslím, že jsem objevil stopu.“

„Jakou?“

„Ta Harrisová vystupuje v nočním podniku. Lintig ji poslal, aby hledala jeho ženu.“

Řekla: „Donalde, jak to sakra myslíš s těmi telegramy na účet adresáta?“

„Já o žádných nevím.“

„Ale jeden přišel, stál padesát centů.“

„Od koho?“

„Jak to mám vědět? Poslala jsem ho zpátky. Nebyl adresován agentuře. Byl adresován tobě osobně. Nemysli si, že jsem Santa Claus.“

„Od jaké byl společnosti?“ zeptal jsem se.

„Od Western Unionu.“

„Jak je to dlouho?“

„Tak dvacet minut. Teď bude na hlavní poště.“

Řekl jsem: „Fajn,“ a zavěsil. Sjel jsem na hlavní poštu a čekal asi pět minut, než telegram našli. Zaplatil jsem padesát centů. Byl z Oakview a zněl:

Osoba Vašeho zájmu zapsána zde v hotelu pod vlastním jménem. Dostanu za to něco?

Marian

Vyndal jsem z kapsy obálku a napsal přes telegram: Berto, to je ono. Budu v hotelu Palace v Oakview. Informuj našeho klienta.

Vždycky jsem měl u sebe obálky adresované agentuře s nálepkou expres. Vložil jsem telegram do jedné z nich, zalepil, vhodil do poštovní schránky a vyrazil severním směrem s nesplněným přáním, aby Berta Coolová buď pořídila lepší auto, nebo aby měla případy blíže k domovu. Rád bych byl věděl, proč sakra se ta paní Amelia R. Lintigová po více než dvacetileté nepřítomnosti rozhodla vrátit do Oakview a zapsat se v hotelu Palace pod vlastním jménem, když po ní snad celá země pátrá. Rád bych byl věděl, jestli tomu snad nějak napomohl můj inzerát. Jestliže ano, pak se paní Lintigová nezdržovala příliš daleko od Oakview. Což otvíralo spoustu zajímavých možností.

3. kapitola

Trochu jsem se prospal v autokempu, dojel do Oakview v úterý časně ráno a posnídal v hotelové jídelně. Snídaně nestála za nic. Dopil jsem vychladlou kávu a šel do vestibulu.

Recepční mě uvítal: „A dobrejtro, pane Lam! Kabelu máte tady za pultem. Nevěděli jsme, jestli už odjíždíte. Zmizel jste tak náhle. Měli jsme… hm… starost.“

„To jste nemuseli. Účet vyrovnám.“

Když jsem mu podával peníze, pohlédl na moje oko. „Nehoda?“ ptal se.

„Ne. Chodil jsem ve spaní po depu a vrazila do mne lokomotiva.“

„Ach,“ pravil a podal mi stvrzenku a drobné.

„Je vzhůru paní Lintigová?“ zeptal jsem se.

„Asi ne. Ještě nepřišla dolů.“

Poděkoval jsem mu a vydal se do redakce Čepele. Marian Duntonová se vynořila zpoza přepážky a řekla: „Dobrejtro, tak co je s tím? Panebože, co se vám to stalo s okem?“

Odpověděl jsem: „Zakopl jsem. Snažil jsem se vymoct pro vás pětadvacet doláčů, ale nepodařilo se mi to. Co tady dělá?“

„Zřejmě jenom navštěvuje přátele. Vzpomeňte si, že jsem vás varovala.“

„Navštěvuje přátele, po takové době, a bydlí v hotelu?“

„Přesně tak.“

„Jak vypadá?“

„Myslím, že asi tak na svůj věk. Paní Purdyová, matka jedné její dávné kamarádky, ji viděla a říká, že vypadá hrozně. Vlasy má bílé a pořádně přibrala. Prý říkala paní Purdyové, že od té doby, co doktor Lintig utekl, nezažila šťastnou chvilku.“

„Je to jednadvacet let,“ namítl jsem.

„Ano, to je dlouhá doba na to, aby byl člověk v jednom kuse nešťastný.“

Přisvědčil jsem: „To tedy je – a proč jste mi zrovna teď připomněla to varování?“

„Protože,“ pravila, „nejsem ráda vyhazována na mráz.“

„Kdo vás vyhazuje na mráz?“

„Vy.“

„Tomu nerozumím.“

Řekla jaksi s citem: „Nevymlouvejte se, Donalde. Paní Lintigová je zapletená do něčeho důležitého. Může se o ni zajímat spousta lidí. Jestli mi nesvěříte, oč jde – no, já jsem vás varovala, toť vše.“

„A co takhle nějaká informace?“ nadhodil jsem.

Odvětila: „Přijde na to. Donalde, co se vám to tedy stalo?“

„Potkal jsem Charlieho,“ vysvětlil jsem.

„Charlieho?“

„Ano, vždyť víte. Vašeho přítele. Vyřídil si to se mnou za to, že jsem vás pozval na večeři.“

„Ach,“ sklopila oči. Úsměv jí zvlnil koutky úst. „Byl žárlivý?“

„Velice.“

„Nepraštil jste ho nejdřív vy?“

Řekl jsem: „Ne. První ránu dal on.“

„A kdo schytal poslední ránu?“ zeptala se.

„První byla i poslední,“ pravil jsem. „To staré přísloví, že první bude poslední, bylo míněno na pěstní zápasy.“

„Musím si s Charliem promluvit,“ podotkla. „Neporanil si přitom ruku?“

„Možná, že ji má o něco kratší, jak si zarazil kotníky prstů až do zápěstí, ale jinak je v pořádku. A co bude s tou informací?“

„Oč vám jde?“

„Místní strážník,“ řekl jsem. „Máte tady policajta vysokého přes metr osmdesát, čtyřicátníka, váha přes devadesát kilo, s černými vlasy, šedýma očima, rozeklanou bradou a mateřským znamením na pravé tváři? Má náturu velblouda a výkonnost mezka. Nejmenuje se náhodou Charlie, že ne?“

„Takového tu nemáme,“ odvětila. „Naši policajti jsou v průměru šedesátníci. Jsou jmenováni podle politiky. Žvýkají tabák, jsou podezíraví a jejich hlavní povinností je tahat pokuty z cizích motoristů, aby si zasloužili platy. Ten monokl vám udělal policajt, Donalde?“

„To nevím. Dal by se ještě odchytit ten inzerát?“

„Už je pozdě. Tady máte došlou poštu.“

Vytáhla balíček dopisů svázaných tlustou tkanicí.

Řekl jsem: „Panebože, to snad odepsalo celé město.“

„Je to jen třicet sedm dopisů,“ podotkla. „To nic není. Inzeráty v Čepeli přinášejí výsledky, víte?“

Pravil jsem: „Potřeboval bych sekretářku – tak dvaadvacet třiadvacet let, s velkýma hnědýma očima a hnědými vlasy, usměvavou, ale aby se jí usmíval celý obličej, ne jen pusa.“

„A měla by být loajální vůči svému šéfovi, předpokládám,“ dodala.

„To by měla.“

Odtušila: „Neznám žádnou, která by vyhovovala požadavkům a měla zájem. Ale povedu to v patrnosti. Jak dlouho se zdržíte, Donalde?“

„To záleží na Charliem,“ odvětil jsem. „Nemohl bych tu tak na dvě tři hodiny dostat zaměstnání?“

„A co byste dělal?“

„Zástupce Čepele.“

Prohlásila: „Muže ve věku tak šestadvaceti sedmadvaceti let, výška asi tak přes sto šedesát pět, s pěknými vlnitými tmavými vlasy, tmavýma vnímavýma očima – a monoklem bychom upotřebit mohli. Ale musel by pracovat pro list, ne pro sebe.“

Optal jsem se: „Vy jste nějak příbuzná s vydavatelem listu?“

„Ano. Je to můj strýc.“

„Řekněte mu, že jste najala reportéra,“ poradil jsem jí a vykročil ke dveřím.

„Ne abyste nás dostal před soud pro urážku na cti, Donalde.“

„To se nestane.“

„Jdete za paní Lintigovou?“

„Ano.“

„A chcete před ni předstoupit jako reportér Čepele?“

„Přesně to mám v úmyslu.“

Namítla: „Z toho by ale mohly být komplikace, Donalde. A myslím, že se to strýčkovi zamlouvat nebude.“

„No, to bude tedy moc zlé. Budu muset připsat vašeho strýčka vedle Charlieho na seznam svých místních nepřátel.“

„Nechcete si vzít tu poštu?“ zeptala se.

„Teď ne,“ řekl jsem. „Přijdu za chvíli. Nemohl by ten člověk, co jsem se na něj ptal, být zástupce šerifa?“

„Ne. Ti nosí velké širáky – a jsou docela slušní.“

„Tamten má velkoměstské manýry,“ pravil jsem a kráčel ke dveřím.

Zavolala za mnou: „Jestli mě přiberete, zúčastním se.“

Odpověděl jsem: „To nemůžu. Už jsem vám to říkal. Zkusil jsem to, ale nešlo to.“

Připadalo mi, že jí v očích zajiskřilo uspokojení, skoro úleva. „Dobře,“ řekla, „nemůžete aspoň říct, že jsem vám to nenabídla.“ Přikývl jsem a zaklapl dveře.

Vrátil jsem se do hotelu. Paní Lintigová nebyla ještě v hale spatřena. Recepční navrhl, abych jí zatelefonoval.

Hotel byl hrdý na svůj telefonní systém, nedávno instalovaný za účelem „důkladné modernizace“. Byl tu nápis třiceticentimetrovými písmeny Domácí telefon. Pod ním byl na lavicovitém stolku umístěn telefonní aparát. Přistoupil jsem k němu a recepční mě spojil s pokojem paní Lintigové.

Její „haló“ znělo tvrdě a obezřetně.

„Tady je Lam z Čepele. Chtěl bych poprosit o interview.“

„O čem?“ ptala se.

„Jak vám po letech nepřítomnosti připadá Oakview.“

„Nic o mých soukromých věcech?“

„Ani slovo. Hned jsem nahoře, nemáte-li nic proti tomu.“

Začala se vytáčet, ale já jsem položil sluchátko a šel nahoru. Stála ve dveřích pokoje a čekala na mne.

Byla dost při těle. Vlasy měla stříbřité, oči tmavé a tvrdé. Její tvář toho moc neprozrazovala a oči se jí leskly bdělou ostražitostí. Budila dojem osoby odkázané sama na sebe, která se musí mít před každým příchozím na pozoru.

„To vy jste mi telefonoval?“ zeptala se.

„Ano.“

„Jak se jmenujete?“

„Lam.“

„A vy jste zaměstnaný v nějakých novinách?“

„Ano. Vycházejí tu jen jedny.“

„Jak jste to říkal ten název?“

„Čepel.“

„Ach ano. Ale já žádné interview nechci.“

„Myslím, že rozumím, paní Lintigová. Samozřejmě je vám protivná myšlenka, že by se nějaké noviny rýpaly ve vašich záležitostech. Ale mohla byste nám povědět jenom pár dojmů ze svého návratu do města – vždyť jste tady hezkou chvilku nebyla.“

„Jednadvacet let.“

„Jak vám město připadá teď?“

Řekla: „Jako pořádný Balíkov – když si tak pomyslím, že jsem tu prožila kus života! Kdyby mi tak mohl někdo vrátit ten čas, který jsem tu strávila – jen kdyby to šlo…“ Zarazila se, pohlédla na mne a dodala: „Myslím, že jsem tohle neměla říkat.“

„To je pravda.“

„Toho jsem se obávala. Co bych tedy měla říct?“

„Něco o tom, jak si město uchovává svou zvláštní individualitu. Jiná města se třeba rychleji rozrostla, ale přestala, přitom být sama sebou. Oakview má svůj zvláštní půvab, který ho vždycky charakterizoval.“

Pozorovala mě přimhouřenýma očima.

„Myslím, že odpověď znáte,“ řekla. „Přesuňte se tamhle na světlo, abych na vás viděla.“

Přesunul jsem se.

Podotkla: „Na reportéra vypadáte mladě.“

„Jsem mladý.“

„Já pořádně nevidím. Tenhle hotel zaslouží první cenu za to, že je nejhorší… no, omlouvám se – hotelový sluha mi rozbil brýle čtvrt hodiny poté, co jsem se nastěhovala. Hodil mi rovnou na ně kufr a byly na padrť.“

Řekl jsem: „No to je hrůza. Jiné jste neměla?“

„No právě. Musela jsem si objednat nové. Dnes bych je měla dostat.“

„Odkud?“ zajímal jsem se.

Oči jí zablýskaly. „Od svého optika.“

„Ze San Franciska?“

„Můj optik,“ řekla, „je posílá poštou.“

Zeptal jsem se: „Takže – všimla jste si, co se stalo s městem?“

„No jo.“

„Samozřejmě nevypadá tak, jak si je pamatujete. Určitě vám připadá menší.“

Pravila: „Připadá mi – jako když se člověk dívá na město obráceným dalekohledem. Co tady ty lidi drží?“

„Podnebí,“ odpověděl jsem. „Mně nesvědčilo, a tak jsem se na čas odstěhoval. Pak jsem se vrátil a cítím se líp než kdy jindy.“

Vypadala zmateně. „Co s vámi je?“

„Ach, různé věci.“

„Vypadáte trochu křehce, ale jinak zdravě.“

„To taky jsem. Předpokládám, že se na naše malé město díváte zcestovalýma očima. Když jste odtud odjela, patřila jste víc tady do toho prostředí. Teď jste světoobčanka. Povězte mi, paní Lintigová, jak vychází Oakview ze srovnání s Londýnem?“

Vzala to normálně. „Je menší,“ odvětila a po chvíli dodala: „Jak víte, že jsem byla v Londýně?“

Obdařil jsem ji svým nejlepším úsměvem, který však zřejmě přišel nazmar – nejspíše proto, že neměla brýle. „Vaše způsoby,“ řekl jsem. „Osvojila jste si kosmopolitní způsoby. Už nevypadáte jako z Oakview.“

„Panebože, to doufám! Z tohohle místa mi jde mráz po zádech.“

Vyndal jsem zápisník a načmáral si poznámku.

„Co to má být?“ ptala se podezíravě.

„Jenom záznam, že jste řekla, že město je starobylé a ponechalo si svou osobitost.“

Poznamenala: „Vy jste taktní, že?“

„To reportér musí. Byla jste ve styku s panem Lintigem?“

„Kéž bych byla! Jak tomu rozumím, přišel někde ke spoustě peněz. Po tom, jak mě odbyl, by pro mne mohl ještě něco udělat.“

„Máte tedy o něm nějaké zprávy?“

„Ne.“

Vložil jsem do hlasu sympatie. „Celá ta věc musela pro vás být hrozně otřesná, paní Lintigová.“

„To bych řekla. Zničila mi život. Brala jsem to příliš vážně. Záleželo mi na něm víc, než jsem si uvědomovala, a když jsem přišla na jeho nevěru, zuřila jsem. Ta myšlenka, že má jinou ženskou mně přímo u nosu!“

„Záznamy ukazují, že na vás převedl celý svůj majetek.“

„No, to byla taková kapka v moři. To přece nejde – zlomit ženské srdce, zničit jí život a pak jí hodit do klína pár papírů a myslet, že půjde životem dál, jako by se nic nestalo.“

„Ano, chápu. Ten případ, jak tomu rozumím, nebyl nikdy odvolán.“

„Teď už je,“ řekla.

„Ano?“

„Ano. Proč bych jinak jezdila do Oakview?“

„Navštívit staré přátele, myslel jsem.“

„Já tady žádné přátele nemám. Ti, které jsem měla, se odstěhovali. Vypadá to, že se odtud odstěhovali všichni, kdo něco znamenali. Co se to proboha s tímhle městem stalo?“

„Mělo smůlu,“ pravil jsem. „Železnice přesunula svoje ústředí jinam a přihodilo se ještě pár jiných věcí.“

Udělala jen: „Chm!“

„Protože jste ten případ odvolala, předpokládám, že jste ještě vdaná za doktora Lintiga?“

„Zajisté.“

„A celých jednadvacet let o něm nic nevíte?“

„Já – no, myslela jsem, že o tomhle nezačnete.“

„To není ke zveřejnění,“ ujistil jsem ji. „Jen jsem se snažil poznat pozadí.“

„No, to tedy můžete klidně vynechat.“

„O tom příběhu,“ uvažoval jsem, „by se dalo pojednat z čistě lidského hlediska – jako o opravdových zlech rozvodů a takových věcech. Vy i doktor Lintig jste tady byli usazeni a měli dobrou pověst. Měli jste spoustu přátel. Pak se zčistajasna přihodilo tohle. A octla jste se tváří v tvář nutnosti začít život znovu.“

Řekla: „To jsem ráda, že to vidíte z mého hlediska.“

„Snažím se. A rád bych se o tom hledisku dověděl něco víc. Příběh by pak byl zajímavější.“

„Jste taktní,“ pravila. „Umíte psát. Já ne.“

„Dovolíte mi použít vlastního úsudku?“

„Ano… ne. Počkejte – myslím, že ne. Myslím, že byste se o tomhle neměl zmiňovat. Můžete říct, že ta věc byla odvolána. To stačí. Nechci, aby se moje city rozebíraly v tisku, jen aby byla ukojena zvědavost morbidních lovců senzací.“

„Vždyť vy jste nic neudělala. To udělal doktor Lintig.“

„Myslím, že jsem byla trochu hloupá. Kdybych tenkrát věděla víc o životě, nechala bych oči zavřené a žila bych s ním dál jako jeho žena.“

„Chcete říct, že byste tady v Oakview zůstala?“

Skoro se otřásla. „Panebože, to ne! Tohle město je mrtvé od… Je to zvláštní. Ponechalo si svou individualitu. Pro lidi, kteří je mají rádi, je to správné.“

„Možná vás změnilo cestování. Možná jste se změnila, zatímco se Oakview nehýbal z místa.“

„Možná.“

„Kde teď bydlíte, paní Lintigová?“

„Tady v hotelu.“

„Mám na mysli vaše trvalé bydliště.“

„Chcete to zveřejnit?“

„Proč ne?“

Zasmála se. „A polovina městských cvoků mi bude psát. Ne. S Oakview jsem skoncovala a Oakview může skoncovat se mnou. Byla to v mém životě trpká kapitola. Chci ji uzavřít a zapomenout.“

„Pak bych předpokládal, že budete chtít mít vyřízený rozvod, abyste byla volná.“

„Já žádnou volnost nechci.“

„Smím se zeptat proč?“

„Do toho vám nic není. Panebože, copak nemůžu přijet do města a vyřizovat svoje záležitosti, aniž by mi noviny kladly spousty osobních otázek?“

„Lidé se o vás zajímají. Spousta lidí si lámala hlavu, co se s vámi stalo.“

„Kdo?“

„No, spousta lidí.“

„Prosím vás, specifikujte.“

„Prostě naši čtenáři,“ řekl jsem.

„Tomu nevěřím. Nebudou si přece pamatovat osobu, která se před lety odstěhovala.“

„Mluvila jste poslední dobou s někým o tom rozvodu?“

„A co kdybych mluvila?“

„Jen se ptám.“

„Moc se ptáte, mladý muži,“ podotkla. „Slíbil jste, že do mých soukromých věcí nebudete strkat nos.“

Řekl jsem: „Jenom natolik, kolik jste nám z nich ochotna poskytnout, paní Lintigová.“

„No, nejraději nic.“

„Člověk by si myslel, vzhledem k okolnostem, že žena tak –prominete, paní Lintigová – tak atraktivní jako vy třeba někoho potkala, na kom jí záleželo a za koho by se znovu vdala.“

„Kdo říká, že jsem se znovu vdala?“ tázala se a oči měla tvrdé, černé a lesklé.

„To byla jen spekulace.“

„No, lidi v Oakview by si radši měli hledět svého a já si budu také hledět svého.“

„A samozřejmě by každý rád věděl, co se stalo s doktorem Lintigem a tou zdravotní sestrou.“

„O to se nestarám ani za mák. Mám svůj vlastní život.“

„Ale odvolání toho rozvodového řízení vlastně smazalo všechny záznamy. Nechává vás podle zákona vdanou za doktora Lintiga. Jste podle zákona jeho manželka, pokud se rozvod nekonal v Renu nebo…“

„Nekonal se.“

„Jste si tím jistá?“

„Předpokládám, že se ve svých věcech vyznám. Měla bych vědět, co jsem udělala.“

„Ale co udělal on?“

„Na tom vůbec nezáleží. Rozvodová kauza se projednávala tady, v Oakview. Pravomoc měl místní soud. Dokud případ nebyl odvolán, nemohl doktor Lintig jít někam jinam a získat rozvodový rozsudek, který by měl aspoň cenu papíru, na kterém byl napsán.“

„To vám poradili vaši právníci?“

Řekla: „Pane Lame, myslím, že jsme o té věci hovořili už dost dlouho. O svých záležitostech nemám tisku co říci. Chtěl jste vědět, jaký mi připadá Oakview, a já jsem vám to pověděla. Ještě jsem nesnídala a hrozně mě bolí hlava kvůli těm rozbitým brýlím. Ten blbec posluha!“

Vstala, přešla ke dveřím a podržela je otevřené. „Neuveřejníte nic o doktoru Lintigovi?“

„Odvolání rozvodového řízení se objeví v kronice.“

„No a?“

„Je to místní zpráva.“

„No tak to zveřejněte.“

„A vy jste tady. To je také zpráva.“

„Tak ji zveřejněte.“

„A vaše komentáře také patří ke zprávám.“

„Žádné nebyly. To vy jste mluvil, mně nebylo do řeči. Nechci vidět uveřejněné ani slovo z toho, co jsem řekla. Sbohem, pane Lame.“

Společensky jsem se uklonil. „Mnohokrát vám děkuji za interview, paní Lintigová.“

Když jsem kráčel chodbou, přibouchla dveře. Vrátil jsem se do redakce Čepele.

„Máte tady stylistu?“ zeptal jsem se Marian.

„Ale ano, pane Lame,“ přisvědčila, „máme, pro mimořádné reportéry.“

„Kde sedí?“

„Tam v koutě. Jmenuje se pan Corona, pan Smith-Corona.“

Řekl jsem: „Než se zamotám do všech těch potíží: měl jsem zajímavé interview s paní Lintigovou. Jestli to uveřejníme, všechno popře a hrozí, že bude noviny žalovat pro urážku na cti. Uveřejníme to nebo ne?“

„Ne,“ odvětila rychle.

„Mohl bych z toho udělat ohromnou věc, která by vaše čtenáře zaujala.“

„Získalo by nám to nové předplatitele?“ zeptala se.

„To by mělo.“

„A kde by se asi tak vzali?“

„Tomuhle se říká podraznictví,“ prohlásil jsem.

Usmála se. „No, oni naši čtenáři nejsou zrovna pokrokoví, pane Lame. A strýček je staromódní a nepotrpí si na žaloby pro urážku na cti.“

„Ale řekl vám, abyste se mnou šla na večeři a vyzískala historku. To prozrazuje zpravodajský čich.“

Pravila: „To jsem ráda, že jste mi připomněl povinnosti. Tak co ta historka?“

„Nic,“ odpověděl jsem. „Jestli ji váš strýček uveřejní, bude žalován pro urážku na cti.“

„Mohl byste aspoň ukojit moji osobní zvědavost.“

„Já vás znám,“ řekl jsem. „Jakmile se něco dovíte, přestanete mě vodit na provázku. A já si na vodění na provázku docela potrpím. Vzpomeňte si, jak jste mi ukázala, co se má objednat v restauraci.“

Namítla: „Jestli nepřinesu výsledky, nebude mě strýček s vámi nikam pouštět.“

„To tedy je vážná věc,“ připustil jsem. „Pokusím se něco vymyslet.“

„Jak jste si poradil s tím kufrem Evaline Dellové?“ zeptala se zčistajasna.

Požádal jsem: „Počkejte okamžik. Po pořádku. Co má být s kufrem Evaline Dellové?“

Řekla: „Musím vám to povědět, Donalde. Jste nápaditý. Ověřili jsme si, že jména a adresy Millera Crosse a Evaline Dellové jsou vymyšlené. Tedy tolik víme my. Samozřejmě jsme si zkontrolovali, co jste dělal vy.“

„A co jste zjistili?“ otázal jsem se.

„Že jste se vyptával na ten kufr.“

„No a co?“

„Tak jsme se dotazovali železniční společnosti. Ráno přišla zpráva, že nárok vznesla Evaline D. Harrisová, ne Evaline Dellová.“

„Máte její adresu?“

„Ano. Železniční společnost dává novinám tu a tam šanci.“

„Pojedete za ní?“

„A vy?“

„Přijde na to.“

„Co říkala, Donalde?“ Zavrtěl jsem hlavou.

Okamžik na mne hleděla s hořkostí a pak řekla: „Vy hrajete divnou hru, ber vše a nedávej nic.“

Odpověděl jsem: „Promiňte, Marian. Vy jste chtěla hrát na partnerství a společné informace. To já jsem nemohl. Vy pracujete pro noviny a chcete historku. Já chci něco jiného. Publicita by mi nepomohla.“

Čmárala si tužkou na podložce před sebou nesmyslné obrazce. Ani ne za minutu promluvila: „No, rozumíme si.“

„Je tu váš strýc?“ zeptal jsem se. „Není. Jel na ryby.“

„Kdy odjel?“

„Včera brzy ráno.“

„Takže o té velké novině nic neví?“

„O jaké?“

„Že přijela paní Lintigová.“

„Ale ano,“ pravila, „to se dověděl ještě před odjezdem. Odjel teprve, když se o ní dověděl něco víc.“

„A zpracování té velké zprávy a vydání novin přenechal vám?“ Než odpověděla, nakreslila ještě pár obrazců. „Z hlediska zpráv to není zas tak velká událost, Donalde. Tady na paní Lintigové nikomu moc nezáleží. Je to stará historie. Lidé, kteří ji znali, jsou pryč. Když tady přišli o obchody, odstěhovali se.“

„Co jenom se to s tímhle městem stalo?“ zeptal jsem se. Řekla: „Ztratilo půdu pod nohama. Železnice je pryč. V Pennantově dole se narazilo na vodu a důl byl zaplaven. Už nikdy tu vodu nedokázali odčerpat. Byla to prostě dlouhá řada takových malérů. Jakmile to s městem začne jít z kopce, začnou lidé odcházet.“

„Váš strýc tady zažil rozkvět?“

„Ale ano. Je zdejší. Je s Oakview úplně srostlý.“

„A co vy?“

Oči jí zasvítily intenzívní nenávistí. „Kdybych jen věděla, jak to udělat, abych s tímhle mrtvým městem neměla už nic společného. To bych vypadla tak rychle, že byste se divil.“ Ukázala prstem na skříňku. „Tamhle mám kabát a klobouk. Poraďte mi, jak se mám uchytit ve velkoměstě, a já si ani ten kabát a klobouk nevezmu.“

„Když je to tak, proč tam tedy nejedete a nepokusíte se něco sehnat?“

„Co nejdřív to udělám.“

„A co řekne Charlie?“

„Charlieho vynechte,“ odtušila.

„Snad ten váš přítel není mohutný muž s rozeklanou bradou a mateřským znamínkem na tváři – nebo je?“

Zuřivě kreslila obrazce. „Tohle vtipkování nemám ráda,“ řekla.

„Já nevtipkuju, ale ptám se.“

Hodila tužku na pult a vzhlédla ke mně. „Hrajete se mnou takovou hru, Donalde,“ pravila. „Mne neoblbnete ani na minutu. Jste šikovný a mazaný a opatrný. Ve vzduchu je něco velkého. Kdybych mohla zjistit, co to je, pak bych toho taky mohla využít a dostat se odtud a nějak se usadit ve velkoměstě. A přesně to chci udělat.“

„Pak tedy,“ poznamenal jsem, „vám mohu jedině popřát.“

„Popřát? Co?“ zeptala se.

„Smůlu,“ řekl jsem a vykročil ke dveřím.

Cítil jsem od pultu její pohled, roztoužený i pohněvaný zároveň, ale neohlédl jsem se.

Sel jsem do hotelu. Recepční mi pověděl, že mě sháněl meziměstský telefon. Došel jsem do pokoje a za deset minut jsem slyšel ze sluchátka hlas Berty Coolové. Snažila se být co nejpříjemnější. „Donalde, miláčku,“ říkala, „tohle mi už nedělej.“

„Co jako?“

„Opustit Bertu v takovým mizerným rozpoložení.“

„Měl jsem práci,“ prohlásil jsem, „tak jsem šel a dal se do ní. Stejně jsem už ztratil spoustu času. A až pro mne zas někdy přijde telegram na účet adresáta, tak ho zaplať.“

„Já ho zaplatím, Donalde,“ souhlasila. „Víš, Berta měla hroznou náladu. Něco se nevydařilo a úplně ji to vyvedlo z míry.“

„A to mi,“ ptal jsem se, „telefonuješ meziměstskou, abys mi vykládala o své náladě?“

„To ne, miláčku. Chtěla jsem ti říct, žes měl pravdu.“

„V čem?“

„S tím Lintigem. Zrovna jsem si zkontrolovala záznamy lékařské rady. Chvíli mi to trvalo, než jsem našla správnou cestičku do jejich ouřadu, ale našla jsem ji.“

„A co jsi zjistila?“ chtěl jsem vědět.

„V roce 1919,“ sdělovala mi, „vyplnil doktor Lintig formulář, podle kterého si změnil jméno na Charles Loring Alftmont. A tak oni podle toho změnili svoje záznamy – a on teď praktikuje v Santa Carlottě – specialista na krk, nos, uši a oči.“

Prohodil jsem: „To je hezké, jenže mi pořád ještě není jasné, proč voláš.“

Její hlásek měl cukrovou polevu. „Poslyš, Donalde, Berta tě potřebuje.“

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

Pravila: „Svým způsobem, Donalde, je to tvoje vina.“

„A co?“

„Máme vyhazov.“

„Jak to myslíš?“

„Pan Smith mi poslal doporučený dopis. Napsal mi, že instrukce zněla vypátrat paní Lintigovou, a ne se starat o doktora Lintiga, že jsme instrukci nedodrželi, což ho velmi rozčílilo, a že v případu už nemáme pokračovat.“

Po chvíli, když jsem se neozýval, řekla: „Haló, Donalde? Jsi tam?“

„Jsem,“ přisvědčil jsem. „Přemýšlím.“

To Bertu rozčililo. „Proboha, nepřemejšlej do meziměstskýho telefonu!“

„Však se zítra uvidíme,“ odtušil jsem a zavěsil, ačkoli se snažila ještě něco vykládat.

Posadil jsem se a přemýšlel, než jsem vykouřil pár cigaret. Pak jsem zdvihl telefon a požádal: „Spojte mě s pokojem paní Lintigové, prosím.“

Recepční pravil: „Je mi líto, pane Lame, ale už tu není. Dostala telegram a řekla, že musí okamžitě odjet.“

„Nechala vám svou další adresu?“

„Nenechala.“

„Jak odjela, vlakem?“

„Ne. Najala si auto a něco říkala, že se dá zavézt do nejbližšího místa, kde by si mohla najmout letadlo.“

Řekl jsem: „Okamžik, prosím. Já přijdu dolů. Chtěl bych s vámi mluvit.“

Naházel jsem svoje věci do brašny, sešel do haly a oznámil: „Musím odjet v naléhavé záležitosti. Prosím vás, připravte mi okamžitě účet. A paní Lintigová si objednala nějaké brýle.“

„Ano,“ přisvědčil recepční, „to byla moc nešťastná historka. Hotel přistoupil na to, že se cítí zodpovědný, ačkoli to tak zcela naše vina nebyla.“

„Až budou ty brýle tady,“ řekl jsem, „pošlete mi je, prosím vás, na tuto adresu.“

Načmáral jsem svou adresu na zadní stranu kartičky. „Možná přijdou na dobírku nebo budou zaplaceny předem. V každém případě je pošlete mně. Bude-li to dobírka, ujmu se jí a zbavím hotel odpovědnosti. Jsem příbuzný paní Lintigové. Je to moje teta – ale prosím vás, nezmiňujte se o tom – ona je moc citlivá a kdysi tady bydlela, vždyť víte. Pak přišel rozvod. Já ty brýle zaplatím.“

„Ano, pane Lame. To je od vás moc hezké.“

Naložil jsem svou brašnu do agenturního auta a vyrazil do Santa Carlotty.

4. kapitola

Bylo přesně devět hodin a pět minut dopoledne, když jsem vstoupil do kanceláře dr. Charlese Alftmonta. Zdravotní sestra, jejíž ostře řezaná tvář přímo vyzařovala výkonnost, se mě otázala na jméno, adresu a zaměstnání. Řekl jsem jí, že jsem obchodní cestující, kterého nějak zlobí oči, a moje tvrzení podpíraly těžké tmavé brýle, které jsem měl na nose. Nadiktoval jsem jí smyšlené jméno a adresu a řekl jsem, že bych rád okamžitě k dr. Alftmontovi.

Se slovy „okamžik, prosím“ odešla do ordinace. Za pár minut se vynořila a řekla: „Tudy prosím, doktor Alftmont vás hned přijme.“

Následoval jsem ji oční vyšetřovnou do ordinace, kde seděl za stolem dr. Alftmont a vyzařoval atmosféru klidného blahobytu.

Vzhlédl. A byl to pan Smith, náš klient.

Bez tmavých brýlí se jeho oči hodily k celé jeho tváři – bystré, pronikavé, tvrdě šedé. Pravil: „Dobrý den. Co pro vás mohu udělat?“

Zdravotní sestra kroužila kolem. Řekl jsem tlumeně: „Hrozně mě zlobí oči, protože jsem tak trochu řídil v noci, potmě.“

„Odkud,“ ptal se, „máte ty tmavé brýle?“

Odvětil jsem: „Jsou to jen takové laciné. Koupil jsem je v dragstóru. Řídil jsem celou noc. Teď mě denní světlo řeže do očí.“

„To je nejhorší, co můžete dělat,“ pokáral mě, „řídit celou noc. Jste ještě mladý. Jednoho dne na to doplatíte. Pro oči je to příliš velká námaha. Pojďte se mnou vedle.“

Následoval jsem ho do vedlejší místnosti. Sestra mě usadila do křesla. Dr. Alftmont jí pokynul, aby odešla.

„Tak teď si ty brýle sundejte,“ požádal mne doktor, „a podíváme se na to.“

Přitáhl mi před oči stroj s velkými čočkami a stínítkem. Pravil: „Položte si bradu tady na ten pás. Dívejte se přímo na ten světelný bod. Neuhýbejte pohledem.“

Zaujal pozici za strojem. Sňal jsem si brýle. Kroutil různými knoflíky. Na obou stranách velkého kotouče se objevila světla. Zvolna jimi otočil a řekl: „Tak teď se podíváme na druhé oko,“ přetočil čočky na moje druhé oko a vše se opakovalo. Něco si poznamenal do bloku, který držel v ruce, a sdělil mi: „Je tam zřejmě pořádné podráždění, ale žádné vážné poškození zraku nevidím. Nechápu, proč vás ty oči tak zlobí. Kolem pravého oka máte podlitinu, ale oku se zřejmě nestalo nic.“

Odsunul stroj stranou a řekl: „Tak teď se podíváme…“ Poprvé mi pořádně pohlédl do obličeje. Zastavil se v půli věty a hleděl na mne s pokleslou čelistí.

Poznamenal jsem: „Vaše paní byla včera v Oakview, pane doktore.“

Seděl a zíral na mne asi deset vteřin, pak promluvil tím svým klidným, přesným hlasem: „Ach, pane Lame, měl jsem ten váš malý trik prokouknout. Jste… Pojďte se mnou do ordinace.“

Vstal jsem a následoval ho. Zavřel a zamkl dveře. „To jsem si mohl myslet,“ pronesl.

Usedl jsem a čekal.

Nervózně přecházel sem a tam. Za chvilku se zeptal: „Kolik?“

„Za co?“ zeptal jsem se.

„Vždyť víte,“ opáčil. „Kolik berete?“

„Chcete říct za poskytnutí služby?“

„Říkejte tomu, jak chcete,“ odsekl podrážděně. „Prostě mi povězte, kolik to dělá. Měl jsem být chytřejší. Slyšel jsem, že všechny soukromé detektivní agentury sahají k vydírání, když se naskytne příležitost.“

„No, to jste slyšel špatně,“ řekl jsem. „My se snažíme poskytovat klientům loajální služby, když nám to ovšem klienti umožní.“

„Nesmysl. Já to vím. Vy jste mě neměl co vyhledávat. Žádal jsem výslovně, abyste našel paní Lintigovou a nepátral po doktoru Lintigovi.“

„Přímo tak jste to neformuloval, pane doktore.“

„Ale ten smysl to mělo. No dobře, našel jste mě. Přestaňme chodit kolem horké kaše. Kolik chcete?“

Přešel za psací stůl a posadil se. Jeho oči se zavrtávaly do mých.

„Měl jste k nám být upřímný.“

„Pch! Měl jsem vědět, že budete něco takového zkoušet.“

Pravil jsem: „Tak teď poslouchejte, co vám povím. Chtěl jste, abychom vypátrali paní Lintigovou. Našli jsme ji. Našli jsme ji úplně nečekaně. Chtěli jsme s vámi navázat kontakt. Dostali jsme od vás vyhazov. Na to máte právo, ale myslel jsem, že byste se měl dovědět pár věcí. Jako klient máte nárok na zprávu.“

„Skoncoval jsem s vámi,“ prohlásil, „protože jste se pletli do mých záležitostí.“

„Máte na mysli to pátrání po vás prostřednictvím státní lékařské kanceláře?“

„Ano.“

Řekl jsem: „Dobře, už se stalo. Našli jsme vás. Jste tady a já také. Tak si vážně promluvme.“

„Přesně to jsem chtěl, ale pochopte, mladý muži, že se nenechám vydírat. Já…“

„Na to zapomeňte. Tak tady je zpráva. Vaši manželku sháněli v Oakview ještě dva lidé. Jeden z nich byl muž jménem Miller Cross. O něm se mi nepodařilo nic zjistit. Druhá byla asi před třemi týdny dívka jménem Evaline Harrisová, která byla v Oakview pod jménem Evaline Dellová. Je to kabaretní umělkyně v Modré sluji v Los Angeles. Nekontroloval jsem to, ale myslím, že ten podnik zaměstnává dívčiny, které vystoupí na pódium, předvedou figuru, zazpívají písničku nebo dvě, což je jejich viditelné zaměstnání – jinak si přijdou na své bokem.

Tak tu Evaline Harrisovou jsem tedy kontaktoval. Mám tady její adresu, pokud vás zajímá. Namluvil jsem jí, že jsem likvidátor škod od železniční společnosti. Cestou do Oakview byl totiž poškozen její kufr. Nalítla mi na to. Řekl jsem jí, že musíme vědět, co tam dělala a proč pod falešným jménem. Sdělila mi, že hledala určitou ženu a že to pátrání podnikla na přání jejího manžela. Proč jste tedy s námi nehrál poctivou hru?“

V jeho tváři se zračilo překvapení.

„Jejího manžela?“ opakoval.

Přikývl jsem.

„Tak je tedy vdaná?“ řekl.

„Za vás.“

„Ne, ne, to musí být někdo jiný.“

„Není. Paní Lintigová se objevila v Oakview, vzala si právníka a odvolala rozvodové řízení z důvodu nedostatečné obžaloby. Mluvil jsem s ní.“

„Vy jste s ní mluvil?“ přerušil mě.

Přikývl jsem.

„Jak vypadá?“ ptal se. „Jak se má?“

„Vypadá tak na svůj věk,“ odvětil jsem. „Předpokládám, že je asi stejně stará jako vy.“

„O tři roky starší.“

„Správně. Tak tedy vypadá. Trochu přibrala, má prošedivělé vlasy. Vypadá jako schopná žena.“

Sevřel rty. „Kde je teď?“

„To nevím. Z Oakview odjela.“

Výraz jeho očí ztvrdl. „Proč jste nejel za ní?“

Vystřelil jsem své alibi: „Protože mi Berta Coolová telefonovala, že máme vyhazov.“

„Pane na nebi, vždyť já chtěl to jediné. Vědět, kde je. Chci o ní vědět. Chci vědět, co dělá, co dělala dosud, jestli je vdaná. Chci o ní všechno zjistit. A vy si ji necháte proklouznout mezi prsty!“

„Protože jsme dostali vyhazov,“ zdůraznil jsem trpělivě. „Pomyslel jsem si, že jste se za daných okolností ukvapil. Rozhodl jsem se jet do Santa Carlotty a sdělit vám fakta.“

Odstrčil židli a začal nervózně přecházet po místnosti. Náhle se obrátil se slovy: „Já ji prostě musím najít.“

„K tomu je naše agentura nejlepší.“

„Ano, ano. Chci, abyste ji našli. Pokračujte, dejte se do toho. Neztrácejte čas. Neztrácejte ani okamžik.“

Pravil jsem: „Dobře, pane doktore. Až se příště dostanu na žhavou stopu, tak mě neodvolávejte. Za tohle můžete poděkovat jedině sám sobě. Kdybyste nám důvěřoval a byl upřímný, mohli jsme mít případ do osmačtyřiceti hodin uzavřený bez dalších vydání. Ale takhle musíme začít znovu od začátku.“

„Podívejte se,“ řekl. „Mohu vám věřit?“

„Nevím, proč byste nemohl.“

„Nepokusíte se toho zneužít?“

Pokrčil jsem rameny. „Fakt, že jsem tady a že nic nežádám, je toho nejlepším důkazem.“

„Ano,“ připustil, „to je. Promiňte. Omlouvám se. Já se vám omlouvám. A vysvětlete paní Coolové situaci, ano?“

„Ano, a máme se hned zas dát do práce?“

„Ano, hned,“ přitakal. „Okamžik. Chtěl bych adresu té mladé ženy, která tvrdila, že jsem ji najal. To je absurdní. Nikdy jsem o ní neslyšel.“

Dal jsem mu adresu Evaline Harrisové.

„Dejte se do toho hned,“ opakoval.

Přisvědčil jsem: „Dobře. Máme vám dodávat zprávy sem, pane doktore?“

„Ne, ne. Dělejte to tak, jak jsem instruoval paní Coolovou. Dodávejte je panu Smithovi na adresu, kterou jsem jí dal. Ať se za žádných okolností nikdo nedoví, kde jsem nebo kdo jsem. To by bylo, no, byla by to pohroma.“

„Myslím, že rozumím.“

„Okamžitě odjeďte z města. S nikým se tu neseznamujte. Neukazujte se okolo mé ordinace.“

Souhlasil jsem: „Dobře. My vás ze své strany budeme chránit, ale buďte opatrný na ty zprávy, co vám budeme posílat.“

„To je zařízeno,“ ujistil mě.

„A o té Evaline Harrisové nevíte nic?“

„Panebože, ne!“

„No,“ řekl jsem, „bude to fuška. Zase nemáme žádnou stopu.“

„Chápu. Je to moje vina, ale toho jsem se celá léta obával, že by se mě někdo mohl snažit vypátrat pomocí mé profesionální registrace. Vy jste chytrý, zatraceně chytrý.“

„Ještě něco z jiného soudku,“ pravil jsem. „Kdo by mohl mít zájem udělat mi monokl kvůli tomu, čím se zabývám?“

„Jak to myslíte?“

„Chlapík výšky přes sto osmdesát,“ řekl jsem, „něco přes devadesát kilo, statný, ale ne tlustý, černé vlasy, zapadlé šedé oči, tak kolem čtyřicítky, mateřské znamínko na tváři a pěsti jako kladiva.“

Dr. Alftmont vrtěl hlavou. „Nikoho takového neznám.“ Ale když to říkal, uhnul pohledem.

„Čekal na mne v hotelu v pokoji,“ pokračoval jsem. „Všechno o mně věděl. Zmocnil se agenturního auta a zajel s ním za hotel.“

„Co chtěl?“

„Abych zmizel z města.“

„A co jste udělal?“

„Chybu – pokusil jsem se přivolat policii.“

„Co bylo dál?“

„Když jsem zase přišel k sobě, byl jsem už z města pryč.“

Ústní koutky se mu zachvěly. Brada se mu dvakrát pohnula, než řekl: „To m-m-musel být nějaký omyl.“

„To byl,“ přisvědčil jsem suše. „Můj.“

„Nesmíte nikomu prozradit, co děláte a pro koho pracujete,“ varoval mě. „To je naprostý imperativ.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Jen jsem to chtěl vědět.“

Když jsem odcházel, zápasil jeho pohled se strachem. Zdravotní sestra na mne hleděla zvědavě. Podle mého názoru to nebyla Vivian Carterová a nikdy nebyla označena za milenku v rozvodové při.

Už dávno byl čas na snídani. Santa Carlotta bylo město na silnici vedoucí přímo k pobřeží. Vládl tam čilý turistický ruch – tři elegantní hotely, asi půl tuctu komerčních hotelů a spousty turistických kempů. Restaurace byly dobré. Jednu jsem si namátkou vybral.

V okně jsem zahlédl plakát. Do ulice z něho zíraly rysy dr. Alftmonta, mladšího o deset let. Zastavil jsem se u okna a četl: VOLTE starostou dr. Charlese L. Alftmonta. Vyčistěte Santa Carlottu, vyprovoďte z města darebáky. Městská liga slušnosti v Santa Carlottě.

Vešel jsem dovnitř, našel si box a usadil se v něm k přepychu opravdové pomerančové šťávy, grepu, čerstvých a horkých míchaných vajec na topince, která nebyla zvláčněna pokapáním vlažnou vodou.

Při kávě a cigaretě se mě zeptala servírka, zda se chci podívat na noviny. Přikývl jsem. Za okamžik přišla a řekla omluvně: „Velké listy nejsou zrovna k dispozici, všechny právě někdo čte, ale mohu vám nabídnout místní list Ledger.“

Poděkoval jsem a vzal od ní noviny. Nalistoval jsem redakční stránku a se zájmem četl úvodník:

Způsob, jakým se Kurýr snaží pošpinit kandidaturu dr. Charlese L. Alftmonta, je pro nezaujaté voliče pravděpodobně nejlepším ukazatelem obav, které kandidatura tohoto čestného muže budí.

Každému nezúčastněnému pozorovateli je už dávno zřejmé, že zhoubný vliv, který v Santa Carlottě mají falešní hazardní hráči a živly z podsvětí, má politické pozadí. Zatím nevyslovujeme přímé obvinění, ale inteligentní volič by měl sledovat taktiku opozice. Předpovídáme, že se bude vydatně házet blátem. Dojde k mnoha pokusům o špinění charakteru dr. Alftmonta jako kandidáta, ale neprojeví se sebemenší snaha vyjít mu vstříc v bodech, které vytyčil. Jestliže město nepotřebuje nového policejního komisaře a nového policejního ředitele, měla by současná správa projevit ochotu k čestné a nestranné diskusi o panujících zlořádech. Místo toho se naši kolegové z Kurýru spokojí se skrývanými narážkami. Předpovídáme, že neotiskne-li Kurýr promptně odvolání včerejšího úvodníku, octne se před soudem pro urážku na cti. A Kurýr by měl mít na paměti, že zatímco politická inzerce je sousto hozené servilním redaktorům, odškodné za urážku na cti platí žalovaný časopis.

Ledgeru je známo, že obchodníci, kteří podporují kandidaturu dr. Alftmonta a žádají očistu města, nehodlají neomezeně bez odplaty snášet ostouzení, natož aby nastavili druhou tvář. Včerejší osočení se rovnalo nactiutrhačné pomluvě.

Zahájit proti kandidátovi šeptanou kampaň je samozřejmě snadný trik, jak se vyhnout jeho nepříjemným otázkám. Nevyvrací to však obvinění z politické korupce, které, jak každý myslící občan ví, je dobře podloženo. Necelých deset dní před volbami se naši protivníci uchýlili k házení blátem.

Servírka mi přinesla druhý šálek kávy a vykouřil jsem nad ním další dvě zamyšlené cigarety. Při placení jsem se zeptal, kde je ve městě radnice.

„Čtyři bloky rovně a pak doprava. Uvidíte ji. Je nová.“

Jel jsem tedy. Byla opravdu nová. Vypadala, jako by se tu úplatky vypočítávaly na procentovém základě a jako by ti hoši, kteří v tom jeli, chtěli dostat hodně – na principu „čím víc dolarů, tím vyšší procento úplatku“. Byla to jedna z těch budov, které byly postaveny už pro příští generace, a městská správa Santa Carlotty se v ní ztrácela jako fazolka v dřezu na nádobí.

Našel jsem kancelář nadepsanou Policejní ředitel a vstoupil jsem. V přijímací kanceláři bušila do stroje písařka. Pár lidí tam sedělo a čekalo.

Přistoupil jsem k sekretářce se slovy: „Kdo by mi mohl poskytnout nějaké informace o personálu oddělení?“

„Oč vám jde?“

„Chci si stěžovat na jednoho policistu,“ odpověděl jsem. „Nenapsal jsem si jeho číslo, ale mohu ho popsat.“

Řekla kysele: „Pan ředitel White nemůže být takovými stížnostmi obtěžován.“

„To chápu,“ připustil jsem. „Proto se ptám jeho sekretářky.“

Okamžik přemýšlela a pak pravila: „Službu má kapitán Wilbur. Řekne vám, co máte dělat a kam se obrátit. Je to vedlejší kancelář.“

Poděkoval jsem a měl se k odchodu, když můj pohled padl na zarámovaný obrázek visící na stěně u dveří. Byl to dlouhý panoramatický pruh předvádějící policejní důstojníky seřazené před radnicí – letmo jsem na něj pohlédl a vyšel ven.

V přední kanceláři kapitána Wilbura visela stejná fotografie. Zeptal jsem se čekajícího úředníka: „Nevíte, kdo tohle fotografoval?“

„Zdejší fotograf, jmenuje se Clover,“ řekl.

„Pěkná práce.“

„Mhm.“

Přistoupil jsem k obrázku a zkoumal ho pohledem, pak jsem položil prst na pátého muže od konce. „Chm, chm,“ pronesl jsem, „vidím, že je tu Bill Crane.“

„Eh?“

„Bill Crane. Znal jsem ho z Denveru.“

Přistoupil blíž a podíval se. „To není Bill Crane,“ sdělil mi. „To je John Harbet. Je tu na mravnostním.“

Řekl jsem: „A tak. Ale vypadá úplně jako ten chlapík, kterého jsem znal.“

Když úředník vešel dovnitř ke kapitánu Wilburovi, vyklouzl jsem ze dveří, nastoupil do agenturního auta a odjel z města.

Berta Coolová právě odcházela na oběd. Při pohledu na mne se rozzářila. „No ahoj, Donalde,“ řekla. „Dorazils právě včas, abys šel se mnou na oběd.“

„Ne, díky. Je to pár hodin, co jsem snídal.“

„Ale miláčku, bude to na náklady podniku.“

„Promiň. Nemůžu.“

„Ale tak se mnou pojď stejně. Musíme si promluvit a já bych chtěla, aby ses snažil najít Smithe. Když jsem dostala ten jeho dopis, sháněla jsem ho a zjistila jsem, že na té uvedené adrese není. Dostává tam poštu, ale to je všechno, a nic tam o něm nevědí, nebo mi to neřeknou, i jestli vědí.“

„To je pěkné,“ podotkl jsem.

Její pohled ztvrdl. „Moc pěkné, sakra,“ prohlásila. „Ten chlap byl v rejži. Jestli jsem kdy viděla vyděšenýho chlapa, tak to byl on. Dělal holt Santa Clause a teď, sakra, uváz v komíně a my máme prázdný punčochy.“

Pravil jsem: „No tak dobře, když je to takhle, tak já s tebou jdu na oběd.“

„Tak je to lepší. Půjdem ke Zlaté labuti. Tam si mužem pohovořit.“

Vyšli jsme spolu ven. Letmo jsem pozdravil Elsii Brandovou a podržel Bertě Coolové dveře. Elsie mi kývla na pozdrav, aniž vzhlédla. Její prsty na klávesnici vůbec nevypadly z perfektního rytmu.

U Zlaté labutě chtěla Berta Coolová vědět, zda mám chuť na koktejl. Řekl jsem, že mám, že stejně teď půjdu domů a odpoledne prospím, že jsem vlastně strávil noc za volantem a že mám v úmyslu jít večer do Modré sluje.

Namítla: „Ne, nechoď, Donalde. Od toho nočního podniku se drž dál. Utratíš tam peníze, a na tohle Berta peníze nemá. Jestli Smith nezmění pokyny, dáme od té věci ruce pryč. Ne že by Berta nevyšla s penězi. Dostala předem zálohu, ale s tebou jsem měla sakramentsky mnoho vydání, Donalde.“

Počkal jsem, až jsme vypili pár martini, pak jsem si zapálil cigaretu a oznámil: „No, je to v pořádku. Smith říká, abychom pokračovali.“

Berta zamžikala svýma chladnýma očima. „Cože říká?“

„Abychom pokračovali.“

„Donalde, ty malej neřádku, tys našel Smithe?“

Přikývl jsem.

„Jaks ho našel?“

Oznámil jsem jí: „Smith je doktor Alftmont a doktor Alftmont je doktor Lintig.“

Berta Coolová postavila sklenku na stůl a řekla: „To mě teda nalož místo sardinky. No tohle!“

Určitě jsem nevypadal moc nadšeně z toho, že jsem tu informaci Bertě vyklopil. Noční jízda byla na mne příliš velký nápor, prosedět noc za volantem není nic pro mne. Dodal jsem: „Doktor Alftmont kandiduje na starostenství v Santa Carlottě.“

„Takže je v tom politika?“ otázala se Berta a oči jí zchamtivěly.

„Politika. Móře politiky. Ten člověk, co mě ztloukl a vyvezl z Oakview, je nějaký John Harbet od santacarlotské policie, zřejmě tam vede mravnostní oddělení.“

Berta pronesla jen: „Ach!“

„Jedny místní noviny ostouzejí doktora Alftmonta. Druhé sdělují, že je doktor Alftmont bude žalovat. Jinak by to byla docela pěkná stopa, ale jak to vidím, jsou si ti nactiutrhači svou věcí docela jisti. Budou házet blátem, jen aby je doktor Alftmont žaloval. Když je žalovat nebude, přizná tím porážku. Bude-li je žalovat, ukáže vadu svého charakteru. A nechci vidět, co ten santacarlotský Kurýr s jeho charakterem udělá, až nadejde čas! Alftmont si to uvědomuje. Nechce soud. Chce zjistit, jestli se jeho žena znovu vdala nebo získala doklad o rozvodu.“

Berta měla v očích výraz kočky, která si utírá z brady kanárčí peříčka. „Naložte mě místo slívy,“ řekla napůl bez dechu. „To je perfektní! Donalde, miláčku, jedem tam!“

„Já jsem tam už byl,“ informoval jsem ji a opřel se zády o polštářované opěradlo boxu, příliš utahaný na moc řečí.

„Tak dělej,“ vyzvala mne Berta. „Používej ten svůj mozeček, Donalde… Mysli trochu na Bertu.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jsem utahaný. Nechce se mi myslet ani mluvit.“

„Až se najíš, bude ti líp,“ radila Berta.

Přišel číšník a Berta si objednala dvojitou rajskou polévku, gratinované ledvinky, salát, kávu s kopečkem šlehačky, horké rohlíčky s máslem a pak pohodila hlavou mým směrem: „Pro něj totéž. Jídlo mu prospěje.“

Sebral jsem dostatek energie, abych protestoval: „Konvičku černé kávy a zapečený šunkový chlebíček, to je všechno.“

„Ale ne, miláčku,“ řekla Berta vemlouvavě. „Potřebuješ jíst. Potřebuješ nabýt energie.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Potřebuješ něco sladkého,“ prohlásila Berta. „Cukr dodává energii. Nějaký staromódní jahodový koláč, Donalde, s kopcem šlehačky, nějaké francouzské pečivo, trochu…“

Zase jsem zavrtěl hlavou a Berta se s hlubokým vzdechem vzdala. „Není divu, že seš takovej hubenej prcek,“ podotkla a obrátila se na číšníka: „Dobře, ať si dá, co chce.“

Když se číšník vzdálil, řekl jsem Bertě: „Tohle mi už nedělej.“

„Co nemám dělat?“

„Jako kdybych byl děcko, které jsi vzala na oběd. Já přece vím, co chci jíst.“

„Ale, Donalde, ty jíš málo. Jsi samá kost.“

Debata s ní mě stála hodně energie, tak jsem toho radši nechal a mlčky kouřil.

Berta jedla a přitom mě pozorovala. Pravila starostlivým tónem: „Seš děsně bledej. Neleze na tebe tyfus nebo něco takového?“

Neřekl jsem nic. Slaná příchuť pečené šunky lahodila mému žaludku. Černá káva byla dobrá, ale nemohl jsem chlebíček dojíst.

„Já vím, co to je,“ řekla Berta. „Tys byl v těch putykách v Oakview. Zkazil sis žaludek, miláčku. Panebože, Donalde, pomysli jen, co to bude za pecku, jestli se kolem doktora Alftmonta rozjede politická kampaň – jeho lidé ho nemůžou nechat vycouvat a ta druhá strana do něj bude pražit. To si mužem vybrat způsob práce!“

„Už se stalo,“ poznamenal jsem.

„Tak sebou musíme hodit. Bude to znamenat spoustu nastavených nocí.“

Chystal jsem se něco říci, ale vzdal jsem to.

Vyzvala mne: „No tak nebuď takovej, Donaldku. Pověz mi to.“

Dolil jsem si zbytek kávy, dopil a řekl: „Tak si to načrtnem. Doktor Lintig utíká s tou svou zdravotní sestrou. Teď je z ní asi paní Alftmontová, ale svatba se nekonala. Byl by to bigamní sňatek. Kdyby se pokusili o nějaký obřad, byl by to záměrný trestný čin. To jim muselo být jasné. Jen si to představ. Jestli je paní Lintigová mrtvá nebo se dala rozvést, měl by to doktor Alftmont dobré. Nedopustil se bigamie a jeho zdravotní sestra je zákonnou paní Alftmontovou. Možná mají děti. Ale jestli paní Lintigová rozvedená není – a ona říká, že není – jestli je živa a zdráva, tak by jen ještě scházelo, aby se v předvečer voleb objevila v Santa Carlottě. Označí doktora Alftmonta za doktora Lintiga, svého manžela, se kterým není rozvedená. Ze ženy, kterou santacarlotská společnost zná jako paní Alftmontovou, se stane Vivian Carterová, jeho milenka. Veřejně spolu žili jako manželé – prima průšvih, ne?“

„Ale,“ namítla Berta, „k téhle hře potřebují paní Lintigovou.“

„Nejspíš ji už mají,“ řekl jsem. „Musíš uznat, že to vypadá podezřele – jak se najednou objevila v Oakview, oplývá láskou ke svému manželovi, odvolá rozvodové řízení, aby zmizely záznamy.“

„Pověz mi o tom všechno, miláčku,“ přikázala Berta Coolová.

Zavrtěl jsem hlavou. „Teď ne. Jsem děsně utahaný. Jedu domů a trochu se prospím.“

Berta natáhla ošperkovanou paži přes stůl, aby mě svými silnými prsty chytla za ruku. „Donaldku,“ řekla, „ty máš ruce jako led. Musíš být na sebe opatrnější.“

„Právě se k tomu chystám,“ prohlásil jsem. „Zaplať. Já jdu spát.“

Bertin tón zněl mateřsky. „Ty chudáčku prevítku, jsi úplně zdrchanej. Nesedej za volant, Donalde. Vem si taxi – ne, počkej. Myslíš, že mi doktor Alftmont pošle peníze?“

„Řekl bych, že ano.“

Berta podotkla: „Když oni toho nakecají. Co je doma, to se počítá. No tak, miláčku, jeď tramvají. Nejezdi agenturním autem.“

„To je dobré,“ řekl jsem. „Večer budu auto potřebovat. A řídit můžu.“

Vyšel jsem ven a zamířil agenturním autem ke svému penziónu s pocitem, že jsem na konci mizerně prožitého života. Vlezl jsem do postele, dal si pořádnou dávku whisky a za chvíli jsem sklouzl do sladké dřímoty.

Zřejmě jsem právě doopravdy usínal, když mě cosi naléhavého začalo tahat zpátky k vědomí. Snažil jsem se to ignorovat, ale nemohl jsem. V různých formách to trvalo celou věčnost. Zdálo se mi o nahých divoších, jak tancují kolem ohně a bubnují na válečné bubny. Pak nastala chvíle úlevy, kdy jsem o ničem nevěděl, načež se dostavili tesaři a stloukali šibenici, na které jsem měl být oběšen. Vlastně to byly tesařky, měly na sobě opalovačky a zatloukaly hřebíky v podivném rytmu tum-tum-tum-tum, tum-tum-tum-tum, tum-tum-tum-tum, tum-tum-tum-tum. A skandovaly k tomu: „Donalde, Donalde…“

Konečně se moje omámené smysly vynořily z hlubokého spánku natolik, abych si uvědomil, že ten hluk působí lehké, ale vytrvalé klepání na dveře a ženský hlas opakující: „Donalde, Donalde.“

Vydal jsem nějaký rozespalý neartikulovaný zvuk.

Hlas říkal: „Donalde, pusťte mě dovnitř.“ Klika ve dveřích cvakala.

Vstal jsem z postele a omámeně se potácel ke skříni pro župan.

„Donalde, pusťte mě dovnitř. Já jsem Marian.“

Slyšel jsem, ale nerozuměl. Došel jsem ke dveřím, otočil klíčem a otevřel.

Vstoupila Marian Duntonová, s očima široce rozevřenýma jakousi emocí. „Ach, Donalde, já jsem se tak bála, že tu nejste, ale vaše domácí mi dole tvrdila, že ano. Říkala, že jste byl celou noc vzhůru a že teď spíte.“

Teprve její hlas mě dokonale probudil. „Pojďte dál, Marian. Posaďte se. Co je?“

„Stalo se něco hrozného.“

Snažil jsem se uhrábnout si vlasy prsty. „Co se stalo, Marian?“

Přistoupila těsně ke mně. „Byla jsem u Evaline Harrisové.“

„Dobře,“ řekl jsem, „na to jsem vás přivedl já. Teď na něco přiveďte zas vy mne.“

„Donalde, ona – je mrtvá! Zavražděná!“

Usedl jsem na postel. „Povídejte.“

Marian ke mně přisedla. Slova z ní proudila tlumeně, jednotvárně. „Poslouchejte, Donalde, já musím zmizet. Ta vaše domácí je podezíravá, do všeho strká nos. Řekla mi, že tady u vás musím nechat dveře otevřené. Musíte mi pomoct.“

Pohlédl jsem na hodinky. Bylo čtvrt na šest.

„Jak to bylo?“

„Zjistila jsem, kde bydlí. Dlouho jsem zdola zvonila – a nic.“

„Ona dlouho spí,“ podotkl jsem. „Pracuje v nočním podniku.“

„Já vím. Tak jsem za chvíli zazvonila u správcové a ptala se, kde bych mohla najít slečnu Harrisovou.“

„A dál?“

„Správcová řekla, že neví, že nájemníky nehlídá, a vypadala dost drsně. Ptala jsem se, jestli bych mohla jít dovnitř, a ona řekla, že ano, že je to číslo 309. Tak jsem jela výtahem do třetího podlaží. Když jsem vystoupila z výtahu, vyšel z jednoho pokoje na konci chodby nějaký muž. Já nevím – ale myslím, že to bylo z čísla 309.“

„Proto nejspíš na to zvonění neotevřela.“

„Donalde, poslouchejte, co povídám. Byla mrtvá!“

„Jak to víte?“

„Šla jsem do čísla 309. Dveře nebyly zamčené. Bylo zavřeno, ale ne zamčeno. Zaklepala jsem dvakrát třikrát a nikdo se neozýval. Zkusila jsem otevřít, a bylo odemčeno. Otevřela jsem a viděla – no, na posteli leželo děvče. Myslela jsem – no, vždyť víte – řekla jsem ‚promiňte‘ a odešla jsem. Zavřela jsem za sebou. Myslela jsem, že chvilku počkám a pak se vrátím – víte?“

„A dál?“

„No, šla jsem dolů a ven z budovy. Asi za půl hodiny jsem se vrátila a zase zvonila.“

„U Evaline Harrisové?“

„Ano.“

„A co bylo dál?“

„Nic. Zvonila jsem a zvonila a nikdo se nehlásil, ale byla jsem si jistá, že neodešla, protože jsem celou tu dobu pozorovala vchod činžáku.

Když jsem tam tak stála a zvonila, přišla nějaká paní s klíčem. Usmála se na mne, zeptala se, jestli mi může pomoct, já jsem řekla, že ano, poděkovala jsem a šla s ní dovnitř.“

„Zeptala se vás, kam jdete?“

„Ne. Byla moc milá.“

„A dál?“

„Pak jsem jela zas do třetího podlaží a klepala. Nic se nedělo. Otevřela jsem dveře a nakoukla dovnitř. Ležela na posteli ve stejné poloze a – no, to, jak ležela – šla jsem až k ní a dotkla se jí. Byla mrtvá. Kolem krku měla utaženou šňůru. V obličeji vypadala – děsně. Ležela obličejem ode dveří. Ach, Donalde, to je hrůza!“

„A co jste udělala?“

„Zpanikařila jsem,“ odpověděla, „protože, víte, byla jsem tam už předtím, před půl hodinou. Správcová to věděla. Bála jsem se, že si může myslet – víte, že jsem to udělala já.“

„Blázínku,“ řekl jsem. „Kdy to bylo?“

„Není to dlouho. Zjistila jsem, kde bydlíte. Telefonovala jsem do vaší agentury a řekla jsem, že jsem vaše stará kamarádka, že jste mi řekl, abych vás tam vyhledala. Ta dívka, co byla u telefonu, mi sdělila, kde vás najdu.“

„A pak jste jela sem?“

„Ano, jak nejrychleji to šlo.“

Poradil jsem jí: „Sedněte do auta a jeďte na policii. Tam řekněte, že chcete ohlásit nález mrtvoly. Pamatujte si – neříkejte jim, že jde o vraždu, a nezapomeňte říct, že jste z Oakview.“

„Proč z Oakview? Tedy – proč to mám říkat?“

„Protože,“ řekl jsem, „pak budete moct hrát roli venkovské naivky.“

„Ale oni zjistí, že jsem tam už byla předtím, když jsem se ptala správcové!“

„To zjistí stejně,“ prohlásil jsem. „Nejlepší způsob, jak strčit hlavu do oprátky, je zatajování. Rozumíte?“

„A-ano,“ řekla pochybovačně. „Donalde, nešel byste na tu policii se mnou?“

„V žádném případě. To by bylo to nejhorší, co by se dalo udělat. Zapomeňte, že mě znáte. Nezmiňujte se o mně. Neříkejte nic o pátrací kanceláři Berty Coolové. A pamatujte si, tyhle pokyny musíte dodržet do puntíku. Povězte jim všechno, jak to bylo, jenom jim ale řekněte, že jste jela na policejní stanici ihned, jak jste zjistila, že ta žena je mrtvá. Nedávejte najevo, že víte, že byla uškrcena. Řekněte, že je mrtvá a že jste se tam ničeho nedotkla. Rozumíte?“

„Ano.“

„Nedotkla jste se ničeho, že?“

„Ne.“

„Kdo byl ten muž, kterého jste viděla vycházet?“

„To nevím. Ani si nejsem jistá, jestli vycházel odtamtud. Mohl to být některý vedlejší vchod, ale myslím, že to byl tamten.“

„Jak vypadal?“

„Byl štíhlejší a takový napřímený. Vypadal důstojně.“

„Jak byl starý?“

„Středního věku. Vypadal slušně.“

„Co měl na sobě?“

„Šedý dvouřadový oblek.“

„Jak byl velký?“

„Dost vysoký a štíhlý. Moc důstojně vypadal. Měl šedý knír.“

„Poznala byste ho?“

„Ano, ovšem.“

Postrčil jsem ji ke dveřím se slovy: „Tak vzhůru do toho!“

„Kdy vás uvidím, Donalde?“

„Zavolejte mi, až vás vyslechnou. Pamatujte si – nic jim neříkejte o mně ani o agentuře. Počkejte. Budou se vás ptát, proč jste k Evaline Harrisové vůbec šla.“

„Ano, co mám říct?“

Rychle jsem přemýšlel a řekl: „Seznámila jste se s ní, když byla v Oakview. Svěřila vám, že dělá kabaretní umělkyni tady v jednom nočním podniku. Pamatujte si, nesmíte říct ani slovo o paní Lintigové. Nezmiňujte se o tom, že ta dívka po ní pátrala. Nedávejte najevo, že víte, proč vlastně byla v Oakview. Řekla vám, že je tam na dovolené. Vy jste venkovanka, a čím víc venkovanství jim předvedete, tím líp pro vás. O tom venkově se rozpovídejte. Že se chcete dostat z Oakview. To chce každá. Není to místo pro mladou ženu, která hledí do budoucna. Chtěla jste se dostat do města. V nočním klubu byste pracovat nechtěla, ale myslela jste si, že by Evaline Harrisová mohla mít známosti a někde vás upíchnout. Ví váš strýc, co tady děláte?“

„Ne. Jsem tu na vlastní pěst. Donalde, stala se spousta věcí, o kterých bych vám mohla povídat, podezřelé okolnosti, které…“

„To si nechte na později,“ přerušil jsem ji. „Teď jde o vteřiny. Jestli tu mrtvou najde někdo jiný dřív, než to ohlásíte, budete podezřelá. Pamatujte si – vypadla jste odtamtud a jela na policii, jak nejrychleji to šlo. Nevíte, kolik bylo hodin. Máte hodinky?“

„Ano, ovšem.“

„Ukažte.“

Sundala si hodinky ze zápěstí. Otočil jsem ručičky zpět na 11.15 a praštil hodinkami o roh skříně. Zastavily se. Pravil jsem: „Zase si je vezměte. Pamatujte si, dopoledne cestou sem jste si je rozbila. Upustila jste je v odpočíváme jednoho motorestu. Myslíte, že to zvládnete? Vyznáte se v tom?“

„Ano, ano,“ ujišťovala mě, „vyznám se. Vy jste tak hodný. Vím, že se na vás můžu spolehnout.“

„Bacha na to!“ řekl jsem. „Dejte se do toho. Vzhůru na věc! Sem mi netelefonujte. Zavolejte do agentury. Ale nevolejte z policejní stanice nebo dokud budete pod dohledem. Kdyby bylo nejhůř, můžete jim říct, že mě znáte a že jste se u mne chtěla zastavit potom. Elsii Brandové jste se nepředstavila, že ne?“

„Kdo je Elsie Brandová?“

„Úřednice v agentuře.“

„Ne, řekla jsem jen, že jsem vaše kamarádka.“

Vystrčil jsem ji na chodbu a poklepal jí na rameno se slovy: „Hodně štěstí, děvče. Do toho!“

Čekal jsem, až sejde po schodech a zabouchne za sebou domovní dveře. Trochu jsem se obával, že se jí domácí bude vyptávat.

Když se dveře zabouchly, šel jsem do telefonní kabiny na chodbě a zavolal do agentury. Ohlásila se Elsie Brandová.

„Berta už šla domů?“ zeptal jsem se.

„Ne, ale právě je na odchodu.“

„Řekněte jí, ať počká. Že tam jedu. Je to důležité.“

„Vyřídím. Sehnalo vás to děvče?“

„Děvče?“

„Ano. Říkala, že je vaše stará kamarádka. Nepředstavila se. Připadala mi taková upřímná, tak jsem jí řekla, kde bydlíte.“

„To je v pořádku. Díky, Elsie. Řekněte Bertě, že tam budu za chvíli.“

Zavěsil jsem, vrátil se do pokoje a oblékl se. Nastartoval jsem agenturní auto a probojoval se podvečerním provozem až ke kanceláři. Bylo za deset minut šest, když jsem vcházel.

Elsie Brandová byla už pryč. Berta Coolová čekala. Řekla: „Prokristapána, Donalde, ve dne vyspáváš a večer na tebe mám čekat v kanceláři. Oč jde?“

„Víš něco o Smithovi?“ zeptal jsem se.

Zazářila: „Ano, miláčku. Byl tady. Nechal mi tu vydatnou zálohu.“

„Kdy?“ dotazoval jsem se.

„Nebude to víc než půl hodiny. Vypadal velice mile. Ale je nervózní, to tedy je.“

„Co vlastně chtěl?“ zajímal jsem se.

„O tom politikaření neříkal nic,“ odpověděla, „ale dalo se to vyčíst mezi řádky. Řekl, abychom dál hledali paní Lintigovou, a že má ještě nějaké jiné potíže a bude naše služby potřebovat a že si chce být jist, že jsme připraveni. Tys na něj udělal dobrý dojem, Donalde. Řekl výslovně, že chce, abys na jeho případu pracoval ty. Připadáš mu moc šikovný.“

„Kolik tu nechal?“ chtěl jsem vědět.

Berta opatrně pronesla: „Je to hezká sumička, Donalde.“

„Kolik?“

„Sakra,“ řekla s náhlou bojovností, „agenturu vedu já.“

„Kolik?“ opakoval jsem.

Setkala se s mým pohledem a sevřela rty. Pobídl jsem ji: „Vyklop to, Berto. Jde o víc, než si uvědomuješ. Chce, abych pracoval na jeho případu. Jestli se teď my dva rozejdem, budeš nahraná.“

„My se nerozejdem, miláčku.“

„To si myslíš ty.“

Chvíli přemýšlela, pak řekla: „Tisíc dolarů.“

„To jsem si myslel. A teď bych chtěl, abys šla se mnou.“

„Kam?“

„Navštívíme Evaline Harrisovou,“ odpověděl jsem.

„Jo, tu holku?“

„Mhm.“

„Líp by sis s ní poradil sám, Donalde.“

„To si nemyslím. Myslím, že právě teď nastal čas pro tvou jemnou ručičku.“

„Já mám ruce někdy docela drsné,“ opáčila.

„Tak jen pojď.“

Zeptala se: „Donalde, co to do tebe vjelo? Co tohle bláznění znamená? Proč jsi tak nervózní?“

„Přemýšlel jsem,“ řekl jsem.

„No,“ připustila nevrle, „to je jedna věc, kterou umíš.“ Vstala, přistoupila ke skříni, v níž se tajilo umyvadlo, a začala se pudrovat a líčit si rty. Netrpělivě jsem přecházel sem a tam a díval se na hodinky. „Řekl doktor Alftmont, kdy sem přijel nebo kdy se hodlá vracet?“ otázal jsem se.

„Žádal nás výslovně, abychom ho nenazývali doktorem Alftmontem, Donalde. Řekl, že ho v úředních rozhovorech a v korespondenci máme oslovovat pan Smith.“

„V pořádku. Tak řekl, kdy přijel nebo kdy se hodlá vracet?‘“

„Ne.“

„Měl na sobě dvouřadový šedý oblek?“

„Ano.“

„Řekl, proč sem přijel?“

„Říkal, že dnes dopoledne přemýšlel o tvé návštěvě a rozhodl se omluvit za tu výpověď a nechat mi nějaké peníze.“

Pravil jsem: „Dobře, dobře, tak pojeď.“

„Donalde, proč tak pospícháš?“

„Myslím, že nám Evaline Harrisová má co říct.“

„Ale na to jsi měl celé odpoledne. Proč teď tak fofruješ?“

„Byl jsem příliš unavený na přemýšlení. Jen jsem si to tak představoval.“

„Dobře, miláčku. Pojďme.“

„A potřebuji peníze na další vydání.“

„Cože? Už zas?“

„Ano.“

„Panebože, Donalde, já nemůžu…“

Přerušil jsem ji: „Poslyš, tohle bude velký případ, jeden z největších, jaké jsi kdy měla. Těch tisíc dolarů, to je jen kapka z moře.“

„No, ráda bych se podílela na tvém optimismu.“

„To nemusíš, hlavně když já se budu podílet na tvém výnosu.“

„Pracuješ pro mne, Donalde, to přece víš. Agentura, to jsem já. Ty nejsi partner.“

„To já vím,“ přisvědčil jsem.

„A tamto zvláštní vydání jsi ještě přesně nevyúčtoval.“

„Já to udělám.“

Vzdychla, přešla k pokladně, vyndala dvacet dolarů a podala mi je. Stál jsem s dvaceti dolary v natažené ruce, a tak mi za chvilku podala dalších dvacet. Čekal jsem dál, a tak vzdychla, podala mi ještě deset, přibouchla zásuvku a zamkla ji. „Začínáš mít nadnesené představy o své ceně,“ řekla.

Zastrčil jsem peníze a se slovy „jedem, jedem“ jsem za chvilku Bertu Coolovou strkal do agenturního auta.

Snažit se přimět Bertu ke spěchu bylo ovšem marné úsilí. Než jsme se dostali do agenturního auta, spotřeboval jsem tolik nervové energie, jako kdybych dojel do bytu Evaline Harrisové a zpět, ale časový rozvrh Berty Coolové jsem nenarušil ani o zlomek vteřiny. Všechno dělala určitou rychlostí, jako vůz, který má v motoru regulátor.

Vklouzl jsem za volant s pocitem úplné opotřebovanosti. Berta dala zabrat pérování, když se svou vahou vnořila do auta a opřela o zvetšelé polštářování.

Rozdrnčel jsem motor, uvolnil spojku a vyjel z parkoviště. Berta se ozvala: „Je to pořád ještě docela dobré auto, že, miláčku?“

Neřekl jsem nic.

V obchodní čtvrti už začala mrtvá hodina. Dojel jsem k činžáku Evaline Harrisové. Před domem parkoval celý útvar aut. Měla červená světla policejních vozů. Předstíral jsem, že si toho nevšímám. Berta si však všimla. Párkrát na mne pohlédla, ale neřekla nic.

Kráčel jsem napřed k činžáku a prohlásil: „Myslím, že nejlepší bude zazvonit na správcovou. Snad se dostanem dovnitř a mužem jít nepozorovaně nahoru.“

Zazvonil jsem. Nic se nedělo. Zvonil jsem ještě několikrát.

Přijel vůz od tisku a zaparkoval vedle jiného vozu. Vyskočil z něho fotograf s aparátem a se synchronizovaným bleskem a vyběhl po schůdkách ke vchodu. Za ním kráčel štíhlý muž s tvrdým výrazem metropolitního reportéra. Zkusili otevřít. Bylo zamčeno. Reportér na mne pohlédl a zeptal se: „Vy tu bydlíte?“

„Ne.“

Fotograf ho pobídl: „Zazvoň na správce, Pete.“

Reportér stiskl správcovský zvonek. Když se nic nedělo, začal mačkat zvonky namátkově. Za chvíli se někam dozvonil a dveře se otevřely. Vkráčeli dovnitř, já s Bertou Coolovou za nimi.

„Jaké je to číslo?“ ptal se fotograf.

Reportér uvedl číslo 309.

Cítil jsem na sobě Bertin pohled. Kývl jsem na ni a řekl polohlasně: „Slyšíš?“

Udělala jen: „Hm.“

Všichni čtyři jsme nastoupili do výtahu. Berta Coolová zabrala nejvíc místa. Výtah se rachotivě zdvihl.

Třetí podlaží bylo plné lidí. Policejní důstojník reportéra zastavil. Reportér mu ukázal novinářskou legitimaci a vešel i s fotografem dovnitř. Důstojník se protlačil ke mně. „Co tu chcete?“ zeptal se.

Zůstal jsem na něj zvědavě zírat a řekl: „Nic.“

„Tak vypadněte. Hněte sebou. Překážíte tady.“

Oznámil jsem: „Já hledám správcovou. Je tady někde?“

„Jak to mám vědět? Asi je.“

„Chci s ní mluvit kvůli nájmu bytu.“

„Tak přijďte jindy.“

„Co se tu stalo?“ zajímal jsem se.

„Někdo byl zabit,“ sdělil mi. „Holka z čísla 309. Znali jste ji?“

Pohlédl jsem zpříma na Bertu. „Ty tady nikoho neznáš, že, Berto?“

Zavrtěla hlavou.

„No tak,“ řekl důstojník, „vypadněte.“

„Nemůžeme mluvit se správcovou?“

„Ne. Teď vám ji nemůžu shánět. Nejspíš zrovna vypovídá. Jděte. Vypadněte.“

Kráčeli jsme zpět k výtahu. „No,“ poznamenal jsem, „někdo nás převezl.“

Berta neříkala nic. Srachotili jsme se výtahem dolů, vyšli z domu a nastoupili do agenturního auta.

„Tak,“ řekl jsem. „Já se vrátím do kanceláře a budu trochu přemýšlet. Mám tě zavézt domů?“

„Ne, Donalde. Já se vrátím do kanceláře s tebou a pomůžu ti s tím přemýšlením.“

5. kapitola

Do kanceláře jsme se vrátili mlčky. Auto jsem nechal na parkovišti, vyjeli jsme nahoru výtahem a usadili se v kanceláři.

Berta Coolová na mne pohlédla a zeptala se: „Jak ses dověděl, že byla zavražděna, miláčku?“

Opáčil jsem: „O čem to sakra mluvíš?“

Berta našla někde v přihrádce stolu zápalky, zapálila si cigaretu a řekla: „Blbost.“

Chvilku mlčky kouřila, pak pronesla zamyšleně: „Kolem dokola byly samé policejní vozy. Ty ses tvářil, že je nevidíš. Nechtěls zvonit přímo u ní. Chtěl jsi zvonit na správcovou. Šel jsi se mnou nahoru, položil pár otázek, otočil se a šlo se dolů. Tys věděl, že se tam něco stalo. Chtěl ses jenom dovědět, jestli je tam policie. Povíš mi o tom něco?“

„Není co.“

Berta otevřela zásuvku, vyndala kartičku, podívala se na číslo, sáhla po telefonu a vytočila je. Když se druhá strana ozvala, řekla tím svým hrdliččím hlasem: „Myslím, že u vás má pokoj pan Donald Lam, paní Eldridgeová. Tady je Coolová, šéfka detektivní agentury. Donald u mne pracuje, víte? Hrozně ho potřebuji sehnat. Nevíte, jestli je doma?“

Berta Coolová chvilku naslouchala zvukům ze sluchátka a pak pravila: „A tak. Asi před hodinou? A můžete mi říct, jestli krátce před odchodem neměl návštěvu?“ Zase naslouchala a řekla: „Ach tak, ano. Můžete mi ji prosím popsat?“

A zase s přivřenýma očima naslouchala. Její chladný šedý pohled zpod víček se však přesunul na mne, když říkala: „Děkuju vám mnohokrát, paní Eldridgeová. Jestli přijde, vyřiďte mu, že jsem ho sháněla, ano?“

Zavěsila, odstrčila telefon zase přes stůl, obrátila se ke mně a začala: „Tak, Donalde, kdo to byl?“

„Kdo?“

„To děvče, co tě přišlo navštívit.“

„A tak,“ utrousil jsem. „To byla spolužačka z práv. Dávno jsem ji neviděl. Doslechla se, že u tebe pracuju, a dnes odpoledne sem volala. Elsie jí dala adresu.“

Berta Coolová chvíli kouřila, pak vytočila jiné číslo a když se dovolala, řekla: „Elsie, tady je Berta. Volal dnes odpoledne někdo a sháněl Donaldovu adresu?… Kdo? Řekla jméno?… Ale jo. Dobře, Elsie. Díky, to je vše.“

Berta zavěsila a konstatovala: „Tys řekl Elsii, že jsi s tou dívkou nemluvil.“

Pravil jsem: „Dobře. Já ti to tedy povím. Já nemám chuť zasvěcovat Elsii Brandovou do svého milostného života. S tou dívčinou jsem kdysi chodil. Přiběhla a asi půl hodiny jsme pokecali. Bylo to zcela společenské.“

„Zcela společenské?“ uchechtla se Berta.

Neřekl jsem nic.

Berta Coolová ještě chvíli kouřila, pak pronesla: „Tak dobře, miláčku. Půjdem někam na véču. Ale ne na firemní náklady. Každý za své.“

„Já nemám hlad,“ namítl jsem.

Usmála se. „No tak já budu velkorysá, Donalde. Půjde to na konto nákladů.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Já nic nechci.“

„No ale mohl bys jít se mnou a dělat mi společnost.“

„Ne, díky. Chci přemýšlet.“

„Tak přemýšlej tam se mnou, miláčku.“

„Ne. Tady se přemýšlí mnohem líp.“

Berta utrousila: „A tak.“ Přitáhla si telefon, vytočila číslo a řekla: „Tady je Berta Coolová. Pošlete mi nahoru dvojitý poschoďový sendvič a malé pivo.“ Zavěsila a podotkla: „To je mi líto, že nemáš hlad, Donalde. Berta tady s tebou posedí a počká.“

Neřekl jsem nic.

Seděli jsme mlčky. Berta mě studovala přimhouřenýma očima a zamyšleně kouřila. Po chvíli se ozvalo klepání na dveře a Berta mne požádala: „Otevři číšníkovi.“

Číšník z restaurace dole přinesl podnos s dvojitým poschoďovým sendvičem a malé pivo. Berta Coolová ho požádala, aby podnos postavil na stůl, zaplatila, dala mu spropitné a oznámila: „Nádobí dostanete zpátky ráno. My dnes máme práci přes noc.“

Číšník poděkoval a šel. Berta se zahryzla do sendviče, zapila sousto velkým douškem piva a prohodila: „Večeře je to na pendrek, ale povzbudí chuť k jídlu. Škoda, že nemáš hlad.“

Když dojedla a zapálila si další cigaretu, pohlédl jsem bezstarostně na hodinky a poznamenal: „No, myslím, že už nemá smysl čekat.“

Berta na mne zazářila: „Myslím, že máš pravdu. Kdo to je? Proč tě postavila do pozoru k telefonu?“

„Senza holka,“ řekl jsem. „Chtěla mi zavolat a domluvit se na večeři. Copak člověk nemůže někam jít s holkou tak, aby se mu celý ouřad nepletl do milostného života?“

„Zřejmě ne,“ odpověděla Berta smířlivě. „Tak jo, chceš-li jít, tak půjdem.“

Sešli jsme dolů a nastoupili do agenturního auta. Řekl jsem: „No, taky bych teď mohl jít do kina, abych ubil čas. Šla bys?“

„Ksakru, miláčku, Berta je utahaná. Půjde rovnou domů, svlíkne se a bude si číst.“

Zavezl jsem ji domů. Vystoupila a položila svou ošperkovanou ruku na mou levou paži. „Promiň,“ řekla.

„Nic se nestalo,“ odvětil jsem. „Ta holka nezavolala. Nejspíš volala, když jsme byli pryč, a nejspíš už nějaký jiný chlapík čekal, aby mohl začít tam, kde já jsem přestal.“

„No tak, Donalde, na světě je ženských! Mladej hezkej kluk jako ty nebude mít potíže tohohle druhu. Dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ odpověděl jsem.

Obrátil jsem agenturní auto a jel zpátky do kanceláře. Pohlédl jsem na hodinky. Byl jsem pryč všehovšudy pětadvacet minut. Doufal jsem, že mezitím nevolala.

Natáhl jsem se do křesla a právě jsem si zapaloval cigaretu, když se v zámku ozval klíč. Pomyslel jsem si, že je to uklízečka, a zavolal jsem: „Máme práci, prosím vás, nechte to na zítra, ano?“

Zámek cvakl a do kanceláře vešla smířlivě klidná Berta Coolová. Usmála se na mne se slovy: „To jsem si myslela,“ proplula přední kanceláří a usadila se do otáčecího křesla za svým stolem. Prohodila: „My bychom spolu mohli vycházet stokrát líp, Donalde, kdybychom jeden před druhým nic netajili.“

Právě jsem se chystal odpovědět, když na Bertině stole zazvonil telefon. Berta po něm hrábla svou tlustou pravou paží, přitáhla si ho, zvedla sluchátko a řekla jen: „Haló?“

Upírala na mne oči, přivřené oči blýskající se jako diamanty. Levou paži měla položenou na stole a připravenou mě odstrčit, kdybych se snad sápal po telefonu.

Seděl jsem tiše a pokuřoval.

Berta říkala: „Ano, tady je agentura Berty Coolové… Ne, drahoušku, teď tady zrovna není, ale řekl mi, že budete volat a abyste nechala vzkaz… Ale ano, drahoušku. No, bude tady za pár minut. Říkal, abyste přišla rovnou sem… Ano, správně. To je adresa. Přijďte rovnou, drahoušku, neztrácejte čas. Vemte si taxi. Chce vás vidět.“

Položila telefon a obrátila se ke mně. „Tak, Donalde,“ pravila, „to máš za vyučenou. Až půjdeš příště na jetel, tak vem Bertu s sebou, jinak bude zlobení.“

„Ty v tom chceš jet, že?“ zeptal jsem se.

„Už jedu,“ odvětila.

Přisvědčil jsem: „To je fakt.“

Řekla: „Tys u mne nastoupil, miláčku, takovej prcek, co neměl tušení o detektivní práci. Sebrala jsem tě, když jsi neměl ani cent, když jsi už dva dny nic nejedl. Dala jsem ti práci. Učíš se. Seš hlavička. Potíž je v tom, že zapomínáš, kdo tady šéfuje. Začínáš si myslet, že podnik je tvůj. To je případ ocásku, který vrtí psem.“

„Ještě něco?“ optal jsem se.

„Nestačí to?“ odpověděla Berta otázkou.

„Ale jo,“ řekl jsem. „A chtěla bys vědět, do čeho ses zapletla?“

Usmála se. „No, možná by to k něčemu bylo. Nic ve zlým, co, Donalde?“

„Nic ve zlým,“ odpověděl jsem.

Berta prohlásila: „Já si stojím za svým. Když bojuju, tak až do vítěznýho konce. Neremcám. Bojuju, protože chci něco dovést do konce. A když to dovedu do konce, tak nechci už nic.“

„Ona přijde sem?“ zeptal jsem se.

„Každou chvíli tu bude. Říkala, že tě musí hned vidět. Nepřipadalo mi to jako rande, miláčku. Spíš jako kšeft.“

„Je to kšeft.“

„Dobře, Donalde. A co kdybys Bertě pověděl, oč jde? Prohlásila jsem, že do toho jdu, tak bych chtěla vědět, jaký karty mám v ruce… a jak to vypadá. Ale nezapomeň, že mám trumfy.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Jde o vraždu.“

„To jsem věděla.“

Vysvětloval jsem: „To děvče, s kterým jsi mluvila, byla Marian Duntonová. Trčí v tom podhorském Balíkově. Chtěla by se odtamtud dostat. Tušila, že ten případ Lintig je něco víc, než jak na pohled vypadá. Pustila se mou cestou a přišla na stopu, o které si myslela, že by z ní mohla vyzískat nějakou informaci.“

„Myslíš tu Evaline?“

„Ano.“

Berta odtušila: „Tuhle historku nech být. Na to všechno jsem přišla sama. Povídej mi něco, co nevím.“

Řekl jsem: „Nevím, co ukáže pitva, kdy byla Evaline Harrisová zavražděna, ale bylo to přibližně tou dobou, kdy šla Marian Duntonová poprvé do jejího bytu.“

„Poprvé?“ podivila se Berta.

„Ano. Otevřela dveře a viděla Evaline ležet na posteli. Myslela, že spí. Právě předtím odtamtud odešel nějaký muž. Marian si pomyslela, že to není právě nejvhodnější okamžik pro získávání informací, a tak tiše zavřela dveře a vrátila se do auta, odkud viděla na domovní dveře. Asi za půl hodiny to zkusila znovu. Tentokrát byla kurážnější a zvědavější. Zjistila, že Evaline Harrisová má kolem krku utaženou šňůru a že je mrtvá. Marian ztratila hlavu, vzpomněla si jenom na mne a přihnala se mi to povědět. Poslal jsem ji na policii. Řekl jsem, aby tam nepovídala, že byla u mne, aby nevykládala nic o agentuře ani o paní Lintigové. Aby jim prostě řekla, že šla za Evaline kvůli shánění zaměstnání tady ve městě, poprvé si myslela, že Evaline spí, a šla počkat do auta.“

„To teda nevím, jestli s tímhle vyvázne,“ poznamenala Berta Coolová.

„Myslím, že ano.“

„Proč myslíš?“

„Je z venkova. Je to prostá, trochu naivní a strašně milá holka. To je na ní zdaleka vidět. Je taková svěží a nezkažená. Ještě si neosvojila manýry velkoměsta. Je to taková slušná holčička.“

Berta vzdychla: „Tohle je jedna z tvých největších slabostí v roli detektiva, miláčku. Ženský tě utáhnou na nudli. Prostě se zabouchneš. Ono je už dost špatné, že se neumíš prát, ale tohle je ještě o moc horší – že se hned zblázníš do ženský. To se musíš odnaučit. To kdybys dokázal, tak by tě ta tvoje hlavička někam přivedla.“

„Ještě něco?“ zeptal jsem se.

Berta se usmála. „No tak nebuď takovej, Donaldku. Kšeft je kšeft.“

„Dobře,“ připustil jsem. „Tak teď ti povím ten zbytek. Marian si docela dobře prohlédla toho chlapa, co vycházel z bytu. Policii popis nepomůže – aspoň doufám – ale mně ano.“

„Jak to myslíš?“

„Ten člověk, co odcházel,“ řekl jsem, „byl doktor Charles Loring Alftmont, jinak známý jako doktor James C. Lintig. Dává přednost jménu Smith.“

Berta Coolová na mne zírala. Její oční víčka se pomalu zdvihala, až měla oči kulaté a vyděšené. Řekla tichounce, skoro bez dechu: „To mě teda uduste místo hovězího.“

„A teď,“ navázal jsem, „policie o Lintigovi nic neví. A nic neví o Alftmontovi. Není důvod, proč by měla podezírat člověka, kterému budeme odteďka říkat Smith. Ale kdyby ho Marian Duntonová viděla, nebo aspoň jeho fotku, okamžitě by ho identifikovala.“ Berta tiše hvízdla.

„Proto,“ pokračoval jsem, „se dá celá hra hrát jedním ze dvou způsobů. Buďto ponechat Marian sobě samé, v kterémžto případě policie dřív nebo později přijde na stopu Smithovi, postaví ho do řady mezi jiné a požádá Marian, aby ho označila, a v tom případě bude všechno v rejži a ty budeš mít po klientovi – nebo držet Marian od toho všeho co nejdál, povědět Smithovi, co víme, přimět ho, aby nám o té historce řekl své, povědět mu, že stojíme mezi ním a obviněním z vraždy, dostat neomezené prostředky k práci a snažit se celou věc zlikvidovat.“

„Nebude to zamlčování svědectví, miláčku?“

„Bude.“

„Ale to je pro soukromou detektivní agenturu vážná věc, víš? Kvůli tomu bych taky mohla přijít o licenci.“

„Kdybys o tom nic nevěděla, nemohli by tě činit zodpovědnou.“

„Ale,“ namítla, „já o tom už vím.“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Zamotala ses do toho. Marian je už na cestě sem. Teď je to tvoje hra. Teď víš, jak to vypadá.“

Berta Coolová odstrčila svoje křeslo. „Promiň, Donalde,“ řekla. „Já odtud teď sakra vypadnu.“

„Ne, nevypadneš,“ opáčil jsem. „Zdvihlas telefon a řeklas jí, aby přišla. Já bych to neudělal. Já bych se s ní sešel někde jinde. Nejspíš je pod dohledem.“

Berta začala svými tlustými oprstenovanými prsty bubnovat na stůl. „To jsme v rejži,“ hlesla.

„Tys tu rejži uvařila.“

„Mrzí mě to, Donalde.“

„To jsem čekal.“

„Poslyš, nemohl bys…“

„Nemohl bych nic,“ řekl jsem. „Kdybys o tom nic nevěděla, tak bych prostě pokračoval a dělal, co bych považoval za nutné. Mohl bych třeba hrát němého a kdyby se mě někdo dotazoval, neprokázalo by se nic než to, že jsem němý. Teď je všechno jinak. Ty to víš. A všechno, co víš, se dá zjistit.“

„Mohl bys mi důvěřovat, miláčku,“ pravila Berta.

„To bych mohl, ale nedůvěřuju.“

„Ne?“

„Ne.“

Její pohled ztvrdl.

Dodal jsem: „Ne víc, než ty jsi důvěřovala mně před pár minutami.“

Ozvalo se nesmělé zaklepání na vnější dveře. Berta Coolová zvolala: „Dále!“

Nic se nedělo. Vstal jsem a prošel přijímací kanceláří, abych otevřel. Na prahu stála Marian Duntonová.

„Pojďte dál, Marian,“ pobídl jsem ji. „Chtěl bych, abyste se seznámila s mou šéfkou. Paní Coolová, to je slečna Duntonová.“

Berta na ni zazářila. „Jak se máte? Donald mi o vás vykládal samé nejlepší věci. Pojďte dál, posaďte se.“

Marian se na ni usmála. „Děkuji vám mnohokrát, paní Coolová. Těší mě, že vás poznávám,“ a postavila se těsně vedle mne. Rychle mi tajně stiskla paži. Prsty se jí chvěly.

„Posaďte se, Marian,“ řekl jsem.

Klesla do křesílka.

„Dáte si něco k pití?“

„Už jsem si dala,“ zasmála se.

„Kdy?“

„Když se mnou skončili.“

„Bylo to zlé?“

„Ani ne.“ Pohlédla významně na Bertu Coolovou.

Sdělil jsem jí: „Paní Coolová všechno ví. Tak povídejte.“

„Ví, že… že…“

„Chcete říct, že jste byla u mne?“

„Ano.“

„Ví všechno. Povídejte, Marian. Jak to bylo?“

Začala: „Vyřídila jsem to dobře. Šla jsem na policii a řekla, že chci ohlásit nález mrtvoly, a oni mě posílali na dopravní oddělení. Zřejmě si mysleli, že jde o dopravní nehodu. Musela jsem pár různým lidem dost vysvětlovat. Poslali tam vůz s vysílačkou, aby to zjistili, a ti policajti pak zavolali lidi z oddělení vražd. Potom se děla spousta věcí a takový milý mladý státní zástupce ode mne chtěl výpověď.“

„Podepsala jste ji?“ chtěl jsem vědět.

„Ne. Stenografka ji napsala, ale neopsala na stroji. Nežádali mě o podpis.“

„To je průšvih,“ poznamenal jsem.

„Proč? Nemohla bych popřít nic z toho, co jsem řekla.“

„To ne. Ale skutečnost, že vás nezavázali podpisem, naznačuje, že vaši výpověď neberou vážně.“

Řekla: „Nejvíc je zajímal ten muž, co vycházel z bytu.“

„To je možné,“ připustil jsem.

„Snažili se mě přesvědčit, že jsem ho opravdu viděla vycházet z čísla 309 a že nesmím nikomu říkat, že možná vycházel z jiného bytu.“

„Aha.“

Pokračovala: „Ten mladý okresní státní zástupce byl na mne milý. Vysvětlil mi, že k obvinění někoho z vraždy je nutné svědectví, které by jeho vinu stavělo mimo důvodnou pochybnost. No, vždyť víte, jak to je, Donalde. To je velká otázka, kdy je pochybnost důvodná. Ten člověk ovšem z jiného bytu vycházet mohl, ale nevypadalo to tak, a čím víc o tom přemýšlím, tím víc jsem si jistá, že vyšel z čísla 309. No a teď, kdybych jen trošíčku zaváhala a dala najevo, že si nejsem tak úplně jistá, co jsem viděla, pak by toho využil obhájce obžalovaného, aby oklamal soud. Vždyť přece, Donalde, občan nese určitou zodpovědnost a svědek musí být ochoten převzít tolik zodpovědnosti, aby řekl všechno tak, jak to viděl.“

Usmál jsem se: „Vidím, že ten okresní státní zástupce byl velice milý.“

„Donalde, nebuďte takový. Vždyť jsou to fakta.“

Přikývl jsem.

„Policie si zjistí všechno o Evaline Harrisové. Zjistí, s kterými muži kdy chodila, a potom budu pozvána k identifikaci, asi nejdřív podle fotografií.“

„Oni si myslí, že s ním chodila?“ zeptal jsem se s významným pohledem na Bertu.

„Ano. Myslí si, že to byla vražda ze žárlivosti. Myslí si, že to byl – no prostě… její milenec. Víte, ona tam ležela na posteli nahá a nebyly tam žádné stopy zápasu. Ten člověk jí musel navléknout šňůru kolem krku a utáhnout dřív, než si uvědomila, co se děje.“

„A co máte dělat?“ zajímal jsem se. „Trčet tady nebo se vrátit do Oakview?“

„Mám být dosažitelná,“ odpověděla. „Vyslechli mě. Telefonovali šerifovi do Oakview a šerif je můj starý známý. Řekl, že mi mohou důvěřovat, ať jsem kdekoli.“

„Chovali se,“ ptal jsem se dál, „jako by se domnívali, že jste to udělala vy?“

„To ne. Že jsem šla na policii – to mluvilo v můj prospěch, a chovala jsem se přesně tak, jak jste mi řekl – víte, tak naivně a venkovsky.“

„To je fajn,“ pochválil jsem ji. „A co takhle večeře, Marian? Jedla jste něco?“

„Ne, a mám hlad, že bych vlka snědla.“

Zazubil jsem se na Bertu Coolovou a řekl: „To je škoda, že jste po večeři, paní Coolová. Já teď pozvu na večeři Marian. A chtěl bych na to peníze.“

Berta souhlasně zazářila: „No jistě, Donalde. Jen ji vem na večeři. Dnes večer už nebude co dělat.“

„Ale chtěl bych na to peníze.“

„Jen koukej, abys byl zítra ráno v devět na place, Donalde, a kdyby se ještě něco objevilo, zavolám ti.“

„To je fajn. A co ty peníze?“

Berta pootevřela stolní zásuvku, pak svou kabelku, vyndala klíč k pokladnici, odpočítala sto dolarů a podala mi je.

Držel jsem ruku nastavenou se slovy: „Ještě. Já ti řeknu, kdy přestat.“

Chystala se něco říci, pak mi podala ještě padesát. „Tohle,“ pravila, „je všechno, co jsem měla v šupleti. Víc v hotovosti v kanceláři nenechávám.“ Přibouchla víko pokladnice, zamkla ji a zavřela zásuvku.

Řekl jsem: „Tak jdem, Marian.“

Berta Coolová na nás opět zazářila. „Jen jděte, a dobrou zábavu. Já jsem už večeřela. Byl to těžkej den a teď už nechci nic jiného než jít domů, natáhnout si pyžamo a oddechnout si. Myslím, že stárnu. Takovej těžkej den mě zdrchá, že jsem jak mokrá handra.“

„Nesmysl,“ namítla Marian. „Jste mladá žena.“

„Ale musím s sebou všude tahat tuhle spoustu sádla,“ objasnila Berta.

„To není sádlo. Vypadá to na svaly,“ trvala Marian na svém. „Máte silné kosti, to je vše.“

„Děkuju vám, dítě.“

Vzal jsem Marian za ruku. „Pojďte, Marian.“

Berta Coolová zamkla stůl, strčila klíč do peněženky, vstala a řekla: „Domů mě vozit nemusíš, Donalde. Pojedu taxíkem.“

Prošla s námi kanceláří tou svou zvláštní lehkou chůzí, jako když po klidném moři pluje jachta. Berta se nikdy nekolébala. Chůze ji prostě nenamáhala. Pohybovala se krátkými kroky, nikdy nespěchala, ale kráčela vždycky stejně, ať bylo horko nebo zima, ať šla nahoru nebo dolů.

Když jsme byli v restauraci, řekla Marian: „Myslím, že je báječná, Donalde. Vypadá tak výkonně, tak sebejistě.“

„Taková taky je,“ připustil jsem. „Ale teď mluvme o vás.“

„Co o mně?“

„Proč jste odjela z Oakview?“

„Abych navštívila Evaline Harrisovou, přece!“

„Ví o tom strýček?“

„Ne. Řekla jsem mu, že jedu na dovolenou.“

„Já myslel, že byl na rybách.“

„Už je zpátky.“

„Kdy se vrátil?“

Svraštila čelo. „Počkejte… bylo to… bylo to hned poté, jak jste odjel.“

„Za jak dlouho?“

„Jen za pár hodin.“

„A jakmile byl zpátky, rozjela jste se sem?“

„Ano.“

Pravil jsem: „Dobře. A teď – jak je to s vámi?“

„Jak to myslíte?“

„Vy víte, jak to myslím. Řekla jste přece, že jestli se s vámi chci podílet o informace, půjdete do toho se mnou, a jestli ne, tak pojedete na vlastní pěst.“

Řekla: „Vždyť o tom všechno víte.“

„Všechno o čem?“

„Jak mi je. Chci od těch novin pryč. Chci se dostat z Oakview. Věděla jsem, že jste detektiv…“

„Jak jste to věděla?“

„Nejsem slepá,“ odpověděla. „Nemůžete být nic jiného. Věděla jsem, že pro někoho pracujete. Sháněl jste informace, a ne prostě jen kvůli nějaké pomluvě nebo nezaplacenému účtu – po jednadvaceti letech.“

„V pořádku, jen pokračujte.“

„No tak, věděla jsem, že jste detektiv, a věděla jsem, že byla paní Lintigová zapletena do něčeho velkého. Bylo o ni nějak moc zájmu, a tak jsem si domyslela, že ten monokl na oku máte za to, že jste se snažil o ní něco dovědět. Tak jsem si spočítala, že jestli paní Lintigová je tak významná, mohla by to pro mne být šance. Že když už jsem na místě, tak abych byla u věci hned od začátku – že bych mohla využít svých známostí v Oakview a zjistit, po čem to vlastně všichni jdou. A taky pro koho vlastně pracujete, jít s informacemi k vašemu šéfovi a zjistit, jestli bych nemohla dostat místo…“

„Jaké místo?“ ptal jsem se zvědavě.

„Jako detektivka. Přece jsou taky ženy detektivky, ne?“

Tázal jsem se: „Vy jste si chtěla Bertě Coolové říct o místo detektivky?“

„Ano. O Bertě Coolové jsem ovšem ještě ani nevěděla, nevěděla jsem, kdo je váš šéf, prostě jsem si myslela, že je to asi nějaká velká agentura.“

„Co víte o povolání detektiva?“

„V Oakview jsem musela shánět zprávy, a i když jsou to malé noviny v zapadákově, musela jsem na ty zprávy mít nos. Jsem ctižádostivá a – no prostě, člověk se nesmí nechat odradit.“

Odtušil jsem: „Na to zapomeňte. Vraťte se do Oakview a vemte si Charlieho. Mimochodem, jak se má?“

„Dobře,“ řekla a uhnula pohledem.

„Co tomu říká, že jste odjela z Oakview sem do města a sháníte si místo detektivky?“

„O tom on neví.“

Stále jsem ji pozoroval. Cítila můj pohled a prohlížela si ubrus. Podotkl jsem: „Doufám, že mi říkáte pravdu.“

Krátce na mne pohlédla. „Jistěže.“ A zase sklopila oči.

Číšník přijal naše objednávky a přinesl jídlo. Marian nepromluvila, dokud nedojedla polévku. Pak odstrčila talíř a zeptala se: „Donalde, myslíte, že mě zaměstná?“

„Kdo?“

„No paní Coolová, přece.“

„Ona sekretářku má,“ řekl jsem.

„Myslím – jako detektivku.“

„Nebuďte bláhová, Marian. Vy nemůžete být detektivkou.“

„Proč ne?“

„Nevíte dost o světě. Máte ideály. Vy… no to je hloupost, vůbec na to pomýšlet. Berta Coolová bere všechny případy, obzvlášť rozvody.“

„Skutečnosti života znám,“ namítla Marian Duntonová pohoršené.

Opáčil jsem: „Ale neznáte. Jen si to myslíte. A co víc – připadala byste si jako bestie. Musela byste špehovat. Musela byste čmuchat, nakukovat klíčovými dírkami, hrabat se v životní špíně – dělat věci, o kterých byste neměla vůbec vědět.“

„Vy mluvíte jako básník, Donalde,“ řekla a jak na mne hleděla, naklonila hlavu trochu na stranu. „Vy máte v sobě něco poetického,“ pokračovala. „Máte citlivá ústa, velké tmavé oči…“

Namítl jsem: „Nesmysl.“

Číšník nám přinesl saláty.

Stále jsem ji pozoroval, jak mi uhýbá pohledem. Čekal jsem, až promluví, ale jí se nechtělo. Po chvíli vzhlédla a řekla: „Donalde, vy znáte toho člověka, co vycházel z bytu Evaline Harrisové?“

Teď se její oči zachytily mých, pevně a pátravě.

Poznamenal jsem: „Takhle to dopadá, když člověka zpracuje policie.“

„Jak to myslíte?“

„Když jste o něm mluvila poprvé, neříkala jste, že vyšel z toho bytu. Říkala jste, že šel po chodbě.“

„No, z nějakého bytu vyšel.“

„Ale nevěděla jste, jestli to byl byt Evaline Harrisové.“

„Určitě to byl.“

„Myslíte?“

„Ano.“

„Vy víte, že to byl její byt?“

„No… přesně to nevím, ale musel to být, Donalde.“

Pravil jsem: „Zítra, až se všechno uklidní, tam do toho domu půjdeme. Vystoupíte z výtahu, já budu stát ve dveřích bytu číslo 309 a až vystoupíte, tak vykročím do chodby. Pak totéž zkusíme s dvěma sousedními dveřmi.“

Zamyšleně přimhouřila oči. „Ano, to by šlo. Možná by tohle chtěl vyzkoušet i pan Ellis.“

„Jaký pan Ellis?“

„Larchmont Ellis, okresní státní zástupce.“

„Ne. Tohle od vás chtít nebude, dokud si s vámi ještě párkrát nepohovoří. Mezitím si už budete jistá, že ten člověk vyšel z bytu číslo 309. Pak to divadýlko uspořádá, aby se vám vrylo do mysli.“

Namítla: „Nic takového by neudělal. Chce být spravedlivý. Je to moc milý člověk.“

„No jo, já vím,“ řekl jsem.

Číšník nám přinesl masité jídlo, a když se vzdálil, sdělila mi: „Donalde, já potřebuju ubytování.“

„Řekl vám okresní státní zástupce, kde se máte ubytovat?“

„Ne. Řekl, abych přišla dopoledne v deset.“

Prohlásil jsem: „Podívejte se. Já chci být s vámi v kontaktu. Nechci, abyste mě sháněla v agenturní kanceláři, ale taky nechci za vámi chodit do hotelu. Pojďme do mého penziónu. Řeknu domácí, že jste moje příbuzná, a požádám ji o pokoj pro vás. Myslím, že nějaký volný má. Takhle vás budu moct kdykoli vidět a nevzbudím přitom podezření.“

„Donalde, to bude skvělé.“

„Není to hotel,“ upozorňoval jsem ji. „Je to jen takový penzión a…“

„Já vím,“ řekla.

Rozhodl jsem: „Půjdeme tam hned po večeři. Já mám ještě práci a vy se tam usadíte.“

„Ale já myslela, že už práci nemáte, myslela jsem, že paní Coolová říkala…“

„Té je jedno, kdy pracuju a kdy spím,“ přerušil jsem ji. „Chce jen výsledky. Když mi na ně stačí třiadvacet hodin denně, pak se vůbec nestará o to, co dělám v té čtyřiadvacáté hodině.“

Rozesmála se, pak náhle ztichla a zahleděla se na mne. „Donalde,“ ptala se, „vy pracujete pro toho muže, co vyšel tam z toho bytu?“

Namítl jsem trpělivě: „Marian, vy nevíte, jestli vyšel z toho bytu.“

„No, podívejte se, Donalde. Já nechci udělat nic, co by vám uškodilo. Nemyslíte, že by bylo nejlepší, kdybyste vyložil karty na stůl?“

„Nemyslím.“

„Proč ne?“

„Pak byste příliš mnoho věděla.“

„Nedůvěřujete mi?“

„To ne. Ale i tak máte už dost potíží. Kdybyste mi pomáhala a nevěděla o tom, nic by vám nehrozilo. Ale kdybyste mi pomáhala vědomě a pak se ukázalo, že jsem v bryndě – to byste v ní byla se mnou.“

Pronesla: „A tak. Takže pro něj pracujete.“

„Nechte řečí a jezte,“ pobídl jsem ji. „Já mám ještě práci.“ Přiměl jsem ji rychle dojíst a odvezl ji do svého penziónu. Paní Eldridgeová vyslechla můj výklad, že je to moje sestřenice, která přijela poněkud nečekaně do města. Řekl jsem, že pobude tak den, dva. Že nevím přesně, jak dlouho.

Paní Eldridgeová jí dala průčelní pokoj v mém patře. Pohlédla na mne kysele a řekla: „Až budete sestřenici navštěvovat, nechávejte dveře pootevřené.“

„Jistě,“ slíbil jsem a přijal od paní Eldridgeové stvrzenku. Když odešla, zkonstatovala Marian: „Takže musíme nechat dveře pootevřené.“

„Mhm.“

„Jak moc pootevřené?“

„No, takových pět až deset centimetrů. A já už stejně jdu.“

„Donalde, kdybyste tak nemusel odejít… Nemůžete tady chvilku zůstat a… no, na návštěvě?“

„Ne. Charliemu by to nebylo vhod.“

Trochu se zaškmouřila. „Chtěla bych, abyste o něm přestal vtipkovat.“

„Ale jak se jmenuje doopravdy?“ zeptal jsem se.

Řekla: „To vy jste ho stvořil. Je to celé váš výmysl. Proč si nevymyslíte jiné jméno, když se vám Charlie nelíbí?“

„Mně Charlie docela vyhovuje.“

„No tak mu tedy říkejte Charlie i dál.“

Podotkl jsem: „Mám práci. Musím sebou hodit.“

„Donalde, kdybych to tak mohla pustit z hlavy. Ona měla tak krásnou postavu, a tu šňůru kolem krku… obličej měla černý a oteklý a…“

„Přestaňte,“ zarazil jsem ji. „Už na to nemyslete. Jděte si lehnout a vyspěte se. Koupelna je na konci chodby.“

„Kdy půjdete spát, Donalde?“

„To nevím. Pořádně pozdě.“

„Kdybych byla ještě vzhůru, přišel byste se na mne podívat, než půjdete spát?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nechci, abyste zůstala vzhůru, a já půjdu spát asi hodně pozdě. Jděte si lehnout a spěte.“

„Přijdete za mnou ráno?“

„To nemůžu slíbit.“

„Proč?“

„Nevím, co budu ráno dělat.“

Položila mi špičky prstů na předloktí. „Díky za večeři a – za všechno, Donalde.“

Poklepal jsem jí na rameno: „Držte se. Všechno bude v pořádku. Dobrou noc.“

Popošla ke dveřím a dívala se za mnou. Paní Eldridgeová čekala v hale, aby mě odchytila. „Vaše sestřenice je zřejmě milé děvče,“ začala.

„To je.“

„Já ovšem vždycky ráda něco vím o lidech, kteří se tady ubytují, hlavně o mladých ženách.“

Vysvětloval jsem: „Je zasnoubená s námořníkem. Jeho loď má někdy během zítřka připlout.“

Viditelně zavětřila. „Jestli k ní přijde, řekněte jí, aby nechala dveře pootevřené – nebo jí to mám říct sama?“

„On nepřijde,“ ujistil jsem ji. „Má tady matku. Sestřenice ho navštíví u jeho matky. Měla u ní bydlet, jenže se tam nečekaně objevila nějaká společnost.“

Tvář paní Eldridgeové roztála v úsměvu. „A tak,“ pravila, a po chvilce znovu: „A tak.“

„Je to všechno?“ otázal jsem se.

Odpověděla: „Za těchto okolností se vás na ni už nebudu vyptávat. Obvykle si ráda zjišťuji podrobnosti, ale za těchto okolností nebude nutné, abyste mi něco sděloval o jejích osobních záležitostech.“

„Obával jsem se, že budu muset,“ řekl jsem. Vyšel jsem ven, nasedl do agenturního vozu a doplnil zásobu pohonné hmoty. Bylo to věru zapotřebí.

6. kapitola

Jel jsem do Modré sluje. Byla to špeluňka. Většina bulvárních revue byla zrušena a ty, které zůstaly, byly očištěny a odalkoholizovány. Modrá sluj byla jedna z těch, které se v okolí objevily, aby splňovaly požadavky.

Pokud šlo o to, co se tam vlastně děje, nebyl podnik nijak zvlášť špatný, ale byl dost špatný, pokud šlo o náznaky toho, co by se tam dít mohlo nebo co by se tam rádo dělo nebo co se tam třeba dít bude.

Našel jsem si stůl v koutě a objednal pití. Varietní tanečnice předváděla zcenzurovanou verzi chemicky čistého striptýzu. Na konci produkce byla oblečenější, než bývá většina striptérek na začátku, ale obecenstvo zabíralo na způsob, jakým kusy oděvu odkládala: její kradmý postoj říkající „jen jestli se někdo nedívá“ jako by diváky vtahoval do čehosi velice nemravného. Když potlesk sílil, pohlédla tázavě na manažera a přidržela si na sobě zbývající oděv, jako by se ho ptala, zda si smí troufnout ho odložit. Přiběhl potřásaje hlavou, popadl ji za ruku a táhl ji ze scény, pak jako by se vzpamatoval, obrátil se k publiku, dvakrát třikrát se uklonil a odváděl ji za ruku do šatny.

Krátce poté byla tanečnice znovu na pódiu a čtyři hluční muži od vedlejšího stolu se velmi trpělivě snažili dostat do ní tolik drinků, aby se při příštím vystoupení po manažerovi neohlížela.

Kolem mého stolu přešla čtyřicátnice se smolně černými vlasy a s očima tak lakomýma, že každým mžiknutím připomínaly celuloidový pásek, který vyleze z pokladny při markování zboží. Prohodila: „Dobrý večer.“

„Dobrý,“ opáčil jsem.

„Vypadáte osaměle.“

„To taky jsem.“

„Na svobodě?“

„Svobodný jak republika,“ odvětil jsem.

Usmála se. „Uvidím, co pro vás mohu udělat.“

Co může udělat, naznačil pohyb jejího prstu a škubnutí hlavy mým směrem. V okamžení vklouzla do křesílka proti mně silně nalíčená bruneta se slovy: „Ahoj, jak se vede dnes večer?“

„Fajn,“ řekl jsem. „Napijete se?“ Přikývla.

Číšník byl snad schovaný pod stolem, že na její přikývnutí reagoval tak bleskově.

„Whisky jako obyčejně,“ pravila. „Mně žitnou se sodou,“ objednal jsem si.

Číšník se vzdálil. Dívka proti mně si opřela lokty o stůl, podepřela si bradu špičkami do sebe zaklesnutých prstů, obdařila mě pohledem svých obrovských tmavých očí a řekla: „Já jsem Carmen.“

„Já jsem Donald.“

„Bydlíte tady?“

„Projíždím. Jezdím sem tak jednou za tři čtyři měsíce.“

„Aha.“

Číšník jí přinesl studený čaj ve sklenici na whisky, mně žitnou se sodou a účet na dolar a pětadvacet centů. Vyklopil jsem půldruhého Bertina dolaru, zbavil se číšníka a řekl Carmen: „Pohoda, co?“

„Při pohledu na vás,“ přisvědčila a chrstla do sebe doušek studeného čaje, rychle sáhla po sklenici vody, jako by ten nápoj byl neobyčejně vydatný, a pak po několika doušcích prohlásila: „Br, neměla bych pít. Když se nalíznu, jsem vždycky legrační.“

„Jak legrační?“

„Ohromně,“ vzdychla. „Vy jste tady ještě nikdy nebyl, že?“

„Jednou,“ odvětil jsem. „Když jsem byl posledně tady ve městě – a to jsem se teda poměl.“

Zdvihla obočí.

„Jedno děvče, jmenuje se Evaline,“ vysvětloval jsem. „Jak se zdá, už tady není.“

Spustila přes oči oponu a řekla bezvýrazně: „Vy jste znal Evaline?“

„Mhm.“

Pohlédla na mne, pak se ke mně naklonila přes stůl a poradila mi: „Zapomeňte na to, hochu. Zapomeňte na to.“

„Proč jako?“ tázal jsem se.

Neurčitě kývla hlavou směrem dozadu. „Byla tu spousta policajtů v civilu,“ sdělila mi polohlasně, „obcházeli tady a vyptávali se na mužské, co znali Evaline.“

„Proč takový rozruch?“ chtěl jsem vědět.

„Dnes odpoledne ji někdo sejmul.“

Napřímil jsem se na židli. „Dnes odpoledne?“

„Jo. Neberte si to tak, Donalde. Kvůli tomu nemusíte přerušovat rozhovor. Akorát vám říkám, jak se věci mají.“

Minutku jsem přemýšlel, pak jsem kradmo vytáhl z kapsy pětidolarovku a řekl: „Díky, děvenko. Strčte ruku pod ubrus. Chci vám něco říct.“

Cítil jsem dotek jejích prstů na svých a jemné vyklouznutí pětidolarovky. Carmen se shrbila skoro až pod stůl, jak si zastrkovala pětidolarovku do punčochy.

„S díkem. Mám v San Francisku ženu. Nemůžu si dovolit nějaké vyslýchání.“

„To jsem si myslela,“ poznamenala. „Evaline byla hodná holka. Je to hanebnost. Myslím, že někomu zahejbala a že se mu to nelíbilo.“

„Jak se to stalo?“

Řekla: „Někdo se k ní dostal do bytu, hodil jí šňůru na krk a utáhl.“

„Takhle,“ pravil jsem, „se tedy s dámou nezachází.“

Její hlas byl plný citu. „To mi povídejte. Kristepane, když si pomyslím, co jsou chlapi zač, co od holek chtějí a co dělají… No, nic.“ Pokrčila rameny, vyloudila na rudých rtech úsměv a dodala: „Takhle by to nešlo. Vždy šťastně, vždy s úsměvem, jinak člověk nedostane zákazníka.“

„To je pravda, myslím,“ přitakal jsem. „Když se člověk lituje, nic se mu nedaří.“

„V tyhle branži určitě ne. To se musí nosit usměvavá fasáda. Mužským se líbí holky, který plujou životem a všechno jim je fuk. Zkusit jim říct, že tohle dělám, abych uživila dítě, a že to dítě leží s kašlem a s horečkou a že mám starosti, tak nedostanu ani floka.“

„Vy máte dítě?“ ptal jsem se.

Na okamžik jí zvlhly oči, pak zamžikáním odstříkla slzy a řekla: „Prokrista, nechte toho. Kvůli vám si zničím maskaru. Co takhle se ještě napít? Ne, počkejte. Zapomeňte na to. Dal jste mi dost, abych si mohla dovolit dát vám šanci.“

„Číšník kouká,“ upozornil jsem ji.

„Ať kouká,“ odpověděla. „Máme povoleno pít jeden drink dvacet minut, nebo i víc, pokud chcem.“

„Dostáváte provizi?“

„Jistě.“

„A co k pití?“

V očích se jí objevil vzdor. „Whisky,“ prohlásila, „a nenechte si v tomhle punktu nic namluvit.“

„Předvádíte taky číslo?“ zeptal jsem se.

„Jo. Písničku a pár kroků.“

„Kdo je ta ženská s těma divnýma očima?“

Zasmála se. „To je Dora, nová hosteska. Když jste tu byl minule, byla tady asi Flo, že?“

Přikývl jsem.

Carmen řekla: „Dora má šmrnc, a nemyslete si, že se nevyzná. Ta má oči i vzadu. Ví všechno, co se tu šustne. V tomhle je dobrá.“

„Co se stalo s Flo?“ zajímal jsem se.

„Já nevím. Vypařila se. Nevím, co se stalo. Možná potíže se šéfem. Dora je tady teprve týden, ale prosazuje se. Poslouchejte, ale vy jste si sem nepřišel povídat o mně a o mých trablích a o podniku. Co takhle taneček?“

Přikývl jsem. Hudba zvala k tanci. Mrňavý parket byl plný lidí těsně jeden na druhém. Carmen se ke mně přivinula, otevřela doširoka oči, lehce zdvihla hlavu, vykouzlila si na rtech úsměv a neodložila ho po celou dobu, co jsme tančili. Tančila obratně, intimně a myslela přitom na svoje dítě, které leželo doma s kašlem a horečkou. Neřekl jsem nic, co by její myšlenky odvedlo jiným směrem.

Za chvilku hudba dohrála a vrátili jsme se ke stolu. Sdělil jsem Carmen: „Ten vrchní sem kouká. Napadá mě, že byste mohla dostat provizi za další pití.“

„Díky,“ řekla.

Kývl jsem na vrchního, a ten hbitě přiklusal. „Dolijte,“ požádal jsem, a když odnesl sklenice, obrátil jsem se na Carmen: „A co Evaline? Znala jste ji dobře?“

Zavrtěla hlavou.

„Říkala tehdy, že má příbuzné někde na severu státu. Jméno města jsem zapomněl.“

„V tomhle státě příbuzné nemá,“ řekla Carmen. „Přišla sem z východu.“

„Byla někdy vdaná?“ ptal jsem se.

„Myslím, že ne.“

„Chodila s někým?“

„Sakra, já nevím,“ odtušila a najednou zaostřila pohled do mých očí. „To je nějakých řečí! Jak to sakra mám vědět? Mám sama svých starostí až nad hlavu.“

Řekl jsem: „Zapomínáte, že jsem se tehdy do ní dost zakoukal.“

Zkoumala mě pohledem a pak pravila: „To jste neměl. Vy jste příliš slušnej kluk, abyste se zakoukal do takovýhle holky. Ne že bysme byly horší než která jiná, ale musíme to na chlapy hrát, jinak z nich nic nedostanem. Ale sakra, vy jste ženatej a ženě zahejbáte, takže si nemáme co vyčítat. Tohle je na lidech srandovní. Vy máte domov a chcete z něj vypadnout a vysedávat někde, kde je muzika a zábava. Já musím dělat v tyhle špeluňce – a co bych za to dala, mít manžela, domov a starat se o domácnost.“

„A proč si nějakého nepořídíte?“ zeptal jsem se. „Pro vás by to nemohl být problém.“

Trpce se zasmála. „Pro mne s pětiletou dcerou? Nenechte se vysmát, pane.“

„Pětiletou?“ vložil jsem do hlasu údiv.

„Slyšel jste dobře. Krucinál, koukejte, taková Evaline. Byla to mladá holka. Svěží, půvabná. Já můžu předstírat charakter a malovat se a… Proboha, kdo s tímhle začal? Jestli máte záchvat melancholie, tak se napijte a udělejte si náladu. Začněte se mnou laškovat a vykládat historky, ale vypněte tuhle melancholickou notu, nebo se zblázním.“

„To nic, Carmen,“ řekl jsem.

Číšník přinesl nápoje.

„Mluvili s vámi ti policajti?“ zeptal jsem se.

„Jestli se mnou mluvili? Úplně mě ždímali. A já jim nemohla nic říct. Panebože, jen se na nás koukněte. Jedeme na procenta. Já vystřídám za noc tucet stolů. Když mám štěstí, tak se někomu natolik zalíbím, že mi objedná pár drinků, a až bude mít v hlavě, tak možná zaplatí pětidolarovkou, vrchnímu dá tuzér a zbytek drobných strčí mně. To bude můj vejdělek. Ale spíš se to nestane. Je nás tady deset holek a všechny to děláme stejně. Evaline taky. Jak mám vědět, co měla za mužský? Mám svých starostí dost. Počkejte moment, jdu si zavolat. Nevadí vám to, že ne, Donalde?“

„Jenom jděte,“ řekl jsem.

Šla do telefonní kabiny. Za chvilku se vrátila a oznámila: „No, holce je líp. Ten kašel se nezhoršil.“

„To zas přejde,“ utěšoval jsem ji. „Dětem vylítne teplota každou chvíli a pak zase klesne.“

Přikývla. „Já vím. Jenže vlastní dítě, to je něco jinýho.“

„Máte plány do budoucna, Carmen?“

Hořce se zasmála. „Já bych měla plánovat její budoucnost. A neumím si představit ani svou vlastní.“

„Ještě mám jednu otázku, co se týče Evaline. Kdo byl ten velký svalnatý chlapík, přes sto osmdesát centimetrů, černé vlasy, šedé oči, co byl do ní tak zabouchnutý? Na tváři měl mateřské znamínko. Říkala, že kdyby tady byl, až příště přijdu, tak s ní nemám počítat, ale vybrat si rovnou nějakou jinou.“

Zírala na mne fascinovaně jako ptáček na hada. Pomalu se odstrčila se židlí od stolu. Pronesla skoro šeptem: „Tak vy to víte, co? No, vy toho víte nějak zatraceně moc.“

Namítl jsem: „Ne. Čestně. Já…“

„A já to nepoznala!“ řekla. „A to jsem si myslela, že poznám fízla zdaleka.“

„To mi špatně rozumíte, Carmen,“ hájil jsem se. „Já nejsem…“

Zkoumavě mě pozorovala, jako bych byl prapodivná ryba v akváriu. Za chvilku řekla: „Panebože, vždyť já tomu nevěřím, že jste fízl. A jestli nejste… Promiňte na okamžik. Hned jsem zpátky.“

Vstala a poodešla do ženské šatny. Viděl jsem, že dala znamení hostesce. Ta ji za necelou minutu následovala. Za chvilku hosteska vyšla a hovořila s manažerem. Za dalších pár okamžiků se manažer nenápadně přiloudal.

Zastavil se u mého stolu, pohlédl na dvě sklenice a na volné místo po Carmen. „Věnuje se vám někdo?“ otázal se.

Přisvědčil jsem.

Stál u stolu a hleděl na mne. „Některá z děvčat?“ ptal se. „Utekla vám?“

„Ne. Šla si napudrovat nos.“

„Je už dlouho pryč?“

„Ne.“

Vysvětloval: „Já na ta děvčata musím dohlížet. Ony… no vždyť víte. Myslel jsem, že tady už chvíli sedíte.“

„To sedím,“ přisvědčil jsem.

„Chci říct – sám.“

Neodpověděl jsem nic.

Pokračoval: „Jistě pochopíte, že dbám, aby bylo všechno v pořádku. Podívejme se raději, jestli jsou vaše hodinky a peněženka na místě.“

„Jsou,“ pravil jsem.

Stál nade mnou s trochu přimhouřenýma očima. Byl to snědý elegantní muž s přistřiženým knírkem. Měl na sobě dvouřadový šedý oblek, byl trochu vyšší než průměr a měl vláčné ruce s dlouhými štíhlými prsty. Řekl: „Byl bych ale rád, kdybyste se přesvědčil.“

„Já jsem si jist.“

Okamžik váhal. „Myslím, že vás neznám,“ poznamenal. „Nejste u nás pravidelným hostem.“

„Ale už jsem tu byl.“

„Kdy?“

„No, jsou to tak dva tři měsíce.“

„Měl jste u stolu některé z těch děvčat?“ ptal se dál.

„Ano.“

„Jméno si nepamatujete, že?“

„Ne,“ řekl jsem.

„A dnes tu sedíte s Carmen, že?“

„Ano.“

Přitáhl si židli, posadil se a podotkl: „Carmen je skvělá. Já se jmenuju Winthrop.“ Podal mi přes stůl ruku.

Potřásl jsem jí a představil se: „Já se jmenuju Donald.“

Usmál se: „Chápu. Těší mě, Donalde. Já se jmenuju křestním jménem Bartsmouth. Kamarádi mi říkají Bart. Co takhle ještě něco k pití – tentokrát na účet podniku?“

„To by bylo prima,“ řekl jsem.

Kývl na číšníka a vyzval ho: „Dolijte pánovi, já si dám čistou whisky. Chovali jsme se tu k vám tehdy náležitě, Donalde?“

„Ano.“

Vysvětloval: „Já se snažím vést podnik tak, aby vyhovoval zákonům, ale muži, co sem chodí, si potrpí na akci, a tak se teda snažím, aby dostali tolik, kolik jim můžu poskytnout a nenarážet. To víte, jsem závislý na dobré vůli zákazníků a na ústní reklamě.“

„Přesně tak.“

„Co jste říkal, kdy že jste to tu byl?“

„Tak před dvěma třemi měsíci.“

„Já jsem rád, když se mi hosté vracejí častěji.“

„Já nejsem zdejší,“ vysvětlil jsem, „cestuju obchodně.“

„A tak. S čím obchodujete?“

„S kancelářskými sejfy.“

Okamžik přemýšlel a pak se plácl dlaní do stehna. „Hergot,“ pravil, „to je náhoda. Sejf v mé kanceláři je prastará bedna, a někdy máme docela slušný příjem. Uvažoval jsem, že si pořídím nový. A není nad to – uzavřít obchod s hostem.“

„Díky,“ řekl jsem.

„Mám kancelář v prvním patře,“ pokračoval. „Tamhle za těmi dveřmi za pokladnou je schodiště. Co kdybyste šel se mnou nahoru a podíval se na to?“

Namítl jsem: „Chtěl bych počkat na Carmen.“

„Ach, Carmen můžu vzkázat.“

„To ne. Radši bych to vyřídil sám. Co kdybych přišel nahoru tak za deset minut? Myslím, že si od Carmen vezmu její telefonní číslo.“

„To vám můžu dát,“ ujistil mne, „a dohlédnout, abyste ji sehnal.“

„Díky. Ale radši bych si to domluvil sám – osobní kontakt, vždyť víte.“

Číšník nám přinesl nápoje. „Tak na zdraví,“ řekl jsem a zdvihl sklenici. Nevyprázdnil jsem ji, jenom usrkl.

Minutku přemýšlel, pak odstrčil židli a zase mi podal ruku. „Dobře. Čekám vás tak za deset minut. Přijďte nahoru. Jsou to první dveře vpravo. Přijďte rovnou dovnitř.“

„Díky, přijdu.“

Prsty měl štíhlé, tvrdé a silné, úsměv vlídný. Řekl: „Kdyby byly s Carmen nějaké potíže, řekněte mi.“

„Díky. Myslím, že nebudou.“

„Taky si myslím. Tak, Donalde, na shledanou za chvíli.“

Vykročil, ale po třech krocích se obrátil na podpatku a vrátil se. Prohlásil: „Já chci mít pěkně vymakaný sejf, něco opravdu dobrého. Předpokládám, že bych mohl dostat opravdu dobrý tak za dva tisíce dolarů, co říkáte?“

„Ten nejlepší,“ ujistil jsem ho.

„Tak je to fajn. Přijďte nahoru, podívejte se na to a ohodnoťte ten můj sejf. Chtěl bych ho ještě prodat, víte, ale je to stará kastna a moc za něj nečekám. Budu rozumný.“

Přešel místnost, něco řekl hostesce, pak zašel za pokladnu, otevřel dveře a kráčel nahoru.

Vstal jsem a loudal se ke kuchyni. Vrchní mě zarazil: „Pánská toaleta je tamhle vlevo.“

Hlesl jsem: „Díky,“ a promáčkl se do kuchyně. Černý kuchař vzhlédl. Řekl jsem: „Kamaráde, předními dveřmi právě přišla moje manželka. Kudy se dostanu ven?“

„A neutíkáte bez placení?“ tázal se.

„Dvacet doláčů na to, že neutíkám.“

„Tudy,“ vyzval mě a zastrčil bankovku do kapsy.

Následoval jsem ho úzkou páchnoucí chodbou kolem záchodu Pouze pro zaměstnance do uličky lemované odpadkovými kontejnery. Sdělil jsem mu: „Moc mi pomůže, když o tomhle nebudete později nic vědět.“

„A to říkáte mně?“ zašklebil se.

Proklouzl jsem uličkou na ulici a kráčel k parkovišti, kde jsem nechal agenturní auto.

7. kapitola

Bylo už dávno po půlnoci, když jsem dojel do Santa Carlotty. Noc byla chladná, a tak jsem se zastavil v noční restauraci na šálek horké čokolády. Zavolal jsem odtud do bytu dr. Alftmonta.

Telefon zazvonil aspoň šestkrát, než se ozval rozespalý ženský hlas: „Haló!“

„Je to byt doktora Alftmonta?“

„Ano.“

„Já musím s doktorem Alftmontem okamžitě mluvit v mimořádně důležité záležitosti.“

„Volal jste do ordinace?“

„Do ordinace?“ opakoval jsem překvapeně.

„Ano. Myslím, že ho tam zastihnete. Krátce před půlnocí byl volán do ordinace a ještě se nevrátil.“

„Promiňte, že jsem vás vyrušil,“ omlouval jsem se. „To mě nenapadlo, že by byl v ordinaci.“

Žena se postupně probírala z rozespalosti. Řekla: „To je v pořádku, chápu. Chtěl byste nechat vzkaz – pro případ, že ho tam už nestihnete?“

„Řekněte mu, že jestli ho nestihnu v ordinaci, zavolám za čtvrt hodiny,“ požádal jsem ji, „a děkuji vám.“

„To je v pořádku,“ opakovala.

Zavěsil jsem a rozjel se do Alftmontovy ordinace. Kdybych byl pacientem, hlas té ženy by mě získal pro dr. Alftmonta na celý život.

V budově se svítilo. Výtah byl automatický. Stiskl jsem knoflík a jel do patra dr. Alftmonta. Když jsem tiše kráčel chodbou, neslyšel jsem nic, ale matné sklo v jeho dveřích vpouštělo do chodby světlo.

Zkusil jsem otevřít. Bylo zamčeno. Párkrát jsem zaklepal a pak jsem slyšel uvnitř klapnout dveře. Zaslechl jsem blížící se kroky, dveře se otevřely a zíral na mne dr. Alftmont. V jeho tváři se vystřídaly překvapení, ohromení a strach. Zadní dveře, jimiž se procházelo do ordinace, byly zavřeny.

Začal jsem: „Nerad vás obtěžuji, pane doktore, ale vede mě k tomu něco velice naléhavého.“

Ohlédl se přes rameno na zavřené dveře a vypadal zaraženě.

Řekl jsem: „No, můžeme si promluvit tady.“ Pokročil jsem k němu, ztlumil hlas a zeptal se: „Víte, co se dnes odpoledne stalo?“

Okamžik váhal, pak se obrátil a řekl: „Mohl byste taky jít dál.“ Kráčel k zadním dveřím, otočil knoflíkem a otevřel.

Hleděl jsem do osvětlené oční vyšetřovny. Požádal mne: „Jděte rovnou dozadu do ordinace.“

Prošel jsem vyšetřovnou a otevřel dveře.

Ve velkém křesle u okna seděla Berta Coolová. Vzhlédla a její tvář jevila úžas.

Zvolal jsem: „Ty!“

Dr. Alftmont vešel za mnou a zavřel dveře.

Berta pronesla: „Jo jo, Donalde. Ty se vyznamenáváš, co?“

„Jak dlouho jsi tady?“ zeptal jsem se.

„Asi hodinu,“ odvětila.

Dr. Alftmont obešel stůl a posadil se za něj. „To je hrůza,“ prohlásil, „hrůza.“

Nespouštěl jsem z Berty oči. „Co všechno jsi mu pověděla?“ chtěl jsem vědět.

„Objasnila jsem mu situaci.“

Řekl jsem: „Dobře. Okamžik.“ Obešel jsem ordinaci, nahlížel za obrazy a za knihovnu, snímal zarámované obrázky ze stěn.

Dr. Alftmont namítl: „Co to…“

Položil jsem varovně prst na ústa a ukázal na stěnu.

Berta Coolová pochopila a zvolala: „Proboha, Donalde…“

Neřekl jsem nic, dokud jsem nedokončil obhlídku místnosti. Pak jsem zkonstatoval: „Žádnou tu nevidím. To ještě neznamená, že tu žádná není. Musíte si dávat pozor, obzvláště na tohle.“ Ukázal jsem na telefonní aparát.

Dr. Alftmont už už vstával, pak zase usedl. Vypadal jako omráčený obratem událostí. Řekl jsem Bertě: „Vyřídila jsi svou věc?“

Přitakala a dodala s úsměvem: „Docela uspokojivě, co se nás týče, Donalde.“

„Řekla jsi všechno, cos chtěla?“

Přisvědčila.

„Dobře,“ pravil jsem, „tak pojďme.“

Dr. Alftmont se ozval: „Obávám se, že nechápu…“

„Budu za deset minut zpátky, doktore,“ sdělil jsem mu. „Nevadí vám čekat?“

„Proč? Ne, nevadí.“

Kývl jsem na Bertu. Pohlédla na mne trochu divně, zdvihla se a podala dr. Alftmontovi ruku. „Nedělejte si starosti,“ uklidňovala ho. „Bude to v pořádku.“

„Rád bych sdílel vaši víru.“

„Už je to v pořádku. Jste v našich rukou. My se o vás postaráme.“

Požádal jsem dr. Alftmonta: „Počkejte čtvrt hodiny,“ a vykročil jsem s Bertou Coolovou na chodbu. Nikdo z nás na chodbě nepromluvil. Ve výtahu jsem se zeptal: „Jak ses sem dostala?“

„Najala jsem si auto se šoférem.“

Rozhodl jsem: „Promluvíme si v našem autě. Stojí dole.“

Přešli jsme kousek po tmavém chodníku. Hlučná péra auta se pod Bertou prohnula, když do něho jako troska klesla. Nastartoval jsem, projel kolem několika bloků a zastavil před noční restaurací, kde bychom nebudili tolik pozornosti. „Cos mu řekla, prosím tě?“ zeptal jsem se.

„Tolik, aby věděl, že jsme pány situace.“

„Kdes nechala auto?“ ptal jsem se dál.

„Uprostřed dalšího bloku,“ odtušila. „Řidič čeká. Řekla jsem mu, aby nečekal tam před ordinací.“

Zase jsem nastartoval agenturní herku.

„Nechtěl sis pohovořit, Donalde?“ otázala se Berta.

„Už není o čem,“ odpověděl jsem, „když je to všechno venku.“

„Jak to myslíš?“

„Chtěl jsem mu říct, že existuje svědek, který viděl tam z toho bytu vycházet muže. Ale nedat najevo, že máme představu, kdo to mohl být. Dál by pracovalo jeho svědomí.“

„Jestli to ví, proč bychom mu neměli dát na vědomí, že to víme i my?“

„To je právní rozdíl,“ řekl jsem. „Kdybychom mu pomáhali bez vědomí, že to byl on, jednali bychom jako detektivové. On by samozřejmě neriskoval a nic by nám nepověděl. Předpokládám, že už všechno víš.“

„Ano,“ přisvědčila. „Šel ji navštívit. Chtěl zjistit, kdo ji poslal a na co přišla a jestli by se s ní mohl dohodnout.“

„A našel ji mrtvou?“ ptal jsem se.

„Alespoň to říkal.“

„Dobře,“ řekl jsem Bertě. „Tady je tvoje auto. Radši jeď domů. Já mám v půl osmé ráno schůzku u snídaně. Myslím, že to nestihnu. Ona je v mém penziónu, pokoj číslo třicet dva. Pozvi ji na snídani. Zdrž ji. Ten pokoj ať pustí. Sežeň jí radši někde něco jiného. Policie bude chtít vědět, kde bydlí. Jak to teď vypadá, měla by radši být někde jinde.“

Na okamžik z Bertina chování vyprchala sebedůvěra. Pronesla skoro v jakési panice: „Donalde, budeš muset jet se mnou. Musíš. Já tu holku nezvládnu. Je do tebe blázen. Udělá všechno, co ty jí řekneš, ale já nemůžu… Bože, Donalde, já jsem nevěděla, že se tímhle úplně vydávám napospas…“

„Ale chápeš, oč jde, nebo ne?“

„Teď už jo,“ řekla.

„Já mám teď práci tady.“

„Jakou?“

Zavrtěl jsem hlavou. „To nemá smysl vysvětlovat. Čím víc budeš vědět, tím víc nás budeš uvádět do pozice spolupachatelů. Udělal bych sakra líp, kdybych ti to od začátku tajil. Snažil jsem se, ale ty ses do toho za každou cenu cpala.“

Poznamenala: „Je to bohatý člověk, Donalde. Dostala jsem šek na tři tisíce dolarů.“

„Pro mne za mne třeba na deset tisíc,“ opáčil jsem. „Seš v bryndě. Jestli je v té ordinaci štěnice, tak jsi dojela. Stačí předvést tu tvou konverzaci s ním velké porotě a uvidíš, jakým fofrem přijdeš o licenci. A pak půjdeš do basy. Ale mne s sebou nevezmeš – pokud ti to bude útěchou.“

Věděl jsem, že dostane strach. Řekla: „Donalde, pojeď se mnou zpátky. Teď v noci tady stejně nic nenaděláš. Auto tady nech. Můžeš jet zpátky se mnou. Je to teplý, pohodlný, uzavřený vůz. Ráno můžeš jít s Marian na snídani a sehnat jí někde hezký byteček.“

Odpověděl jsem: „Ne. Sežeň jí někde byt a taky pokoj v hotelu. Jednou denně si zajde do hotelu vyzvednout poštu a vzkazy. Zbytek času se bude zdržovat v bytě.“

„Proč to?“ zeptala se Berta.

Vysvětlil jsem: „Nesmí být snadno k zastižení. Představ si to. Tady ve městě je organizovaná prostituce a korupce. Alftmont se nedá podplatit. Kandiduje na starostu. Bude-li zvolen, začne dělat ve městě pořádek. Spoustě lidí to není vhod. Někteří z nich jsou u policie. Ti můžou na tenhle skandál přijít a využít ho jedním ze dvou způsobů – zabránit jeho zvolení a přimět ho, aby stáhl kandidaturu, nebo ho mohou nechat zvolit a držet mu to jako klacek nad hlavou. Na tom už hezkých pár měsíců pracují. A on jim teď vběhne rovnou do případu vraždy. Nemohl si dovolit informovat policii, protože by se ho začala vyptávat, proč šel do bytu holky, která působí v nočním podniku. Nejspíš si představil, jak vytáhnou na světlo boží tu její cestu do Oakview. Věděl, že by se místní policie snažila přišít mu tu vraždu, a tak musel zmizet. A náhodou na chodbě narazil na Marian. Měl smůlu. My teď musíme zabránit, aby oddělení vražd získalo podezření, že ten případ má nějakou souvislost se Santa Carlottou, a zabránit tomu, aby Marian Alftmonta vůbec viděla.“

„To by mohlo jít dost těžko,“ namítla.

Zasmál jsem se. „Pamatuješ si, jak mě ten chlap ztloukl a vykopl z Oakview?“ zeptal jsem se.

„Co je s ním?“

Odvětil jsem: „Jmenuje se John Harbet. Evaline Harrisová s ním chodila. Byl ve spojení s člověkem, co vede Modrou sluj. Je v čele mravnostního oddělení v Santa Carlottě. Představ si to.“

Zatímco stravovala ty informace, otevřel jsem dveře agenturního auta a řekl: „Tak tady máš vozidlo. Jeď a nezapomeň vzít Marian na tu snídani. A ještě něco. Řekl jsem jí, aby dělala hloupou. Ona to dělá, protože ví, že je to nutné, ale nedej na to. Je z venkova, ale hloupá není. A je to zatraceně hodná holka.“

Berta Coolová položila levou ruku na moji pravou paži. „Poslyš, miláčku, pojeď se mnou, Berta tě potřebuje.“

Podotkl jsem: „Ještě minutu – a může se tu objevit policajt a posvítit si na nás, aby věděl, co jsme zač. Líbilo by se ti to?“

„To ne, sakra,“ opáčila Berta Coolová.

Vyletěla z auta, jako by hořelo. Řidič jejího vozu se vysoukal od volantu a otevřel jí dveře. Věnovala mi ještě jeden úpěnlivý pohled, pak nastoupila do auta. Klesla na polštářování a okamžik vůbec nevypadala velká ani tvrdá ani výkonná. Vypadala jako tlustá unavená padesátnice.

Objel jsem blok, zaparkoval agenturní auto proti ordinaci dr. Alftmonta a šel nahoru. Očekával mě.

Řekl jsem: „Víte příliš mnoho. My taky. Berta moc mluvila. Teď si s vámi chci pohovořit já, ale ne tady. Projeďme se vaším autem.“

Beze slova zhasl, zamkl a jel se mnou dolů výtahem. Auto měl zaparkované u obrubníku před vchodem do budovy. „Ale kam pojedem?“ ptal se svým přesným tónem.

„Někam, kde se dá mluvit,“ odpověděl jsem.

Byl nervózní. „Policie má radiový vůz, který kontroluje zaparkovaná auta.“

„Tak neparkujte.“

„Ale já nemůžu mluvit, když řídím.“

„A co u vás doma?“ navrhl jsem.

„Tam bychom hovořit mohli,“ připustil.

„Tak pojeďme – pokud to tedy nebude obtěžovat vaši paní.“

„Ne, ne, to bude v pořádku. Jedem tam.“ V jeho hlase bylo znát úlevu.

„A vaše paní ví, v čem lítáte?“

„Ví o tom všechno.“

Řekl jsem: „Neberte to tak, že se vám pletu do soukromých záležitostí, ale jmenuje se vaše paní Vivian?“

Přisvědčil.

Pak už jsme nemluvili. Dojel na hlavní třídu, odbočil vlevo, vyjel na kopec a zahnul do obytné čtvrti horních vrstev s moderními domy typu španělské architektury – bílé štukové stěny a červené taškové střechy vyjímající se na pozadí tmavé zeleně keřů – zeleně, která v prostorech mezi pouličními svítilnami byla skoro černá.

Zahnuli jsme na příjezdovou cestu a vjeli do výstavné štukové garáže. Doktor Alftmont vypnul reflektory a zapalování a oznámil: „Tak jsme tady.“

Vystoupil jsem z vozu. Dr. Alftmont kráčel napřed ke dveřím, které vedly na schodiště, pak otevřel další dveře a vstoupili jsme do haly. Ženský hlas, který jsem předtím slyšel v telefonu, řekl: „Jsi to ty, Charlesi?“

„Ano,“ odpověděl, „a někoho jsem přivedl.“

Pravila: „Někdo telefonoval a…“

„Já vím. Je tady se mnou,“ odtušil dr. Alftmont. „Šel byste, prosím, tudy, pane Lame?“

Uvedl mě do obývacího pokoje. Nábytek byl drahý, ale usedlý. Záclony, koberec a dekorační látky harmonovaly v klidné směsici barev.

Ženský hlas se zase ozval: „Charlesi, já bych s tebou chtěla okamžik mluvit, prosím tě. A…

Dr. Alftmont se na mne obrátil: „Promiňte na okamžik,“ řekl a kráčel zpět po chodbě ke schodům. Slyšel jsem tlumený hovor. Trval tak čtyři pět minut. Pak jsem slyšel, že doktora Alftmonta o něco žádá. Přemlouvala ho. Krátce odpovídal tónem, který zněl zdvořile, ale pevně odmítavě.

Opět kroky po chodbě – tentokrát se blížili dva lidé. Když do pokoje vstoupila žena, vstal jsem z křesla. Dr. Alftmont, o krok za ní, řekl: „Drahá, mohu ti představit pana Lama? Pane Lame, tohle je paní Alftmontová.“

Důraz na slovo paní byl vyzývavý.

Měla pozoruhodně zachovalou postavu. Bylo jí více než čtyřicet, ale pohybovala se s nenuceným půvabem. Její hnědé oči byly klidné a upřímné. Uklonil jsem se. „Těší mě, paní Alftmontová.“

Přistoupila a podala mi ruku. Měla na sobě tmavě modré šaty, které se hodily k její pleti i postavě. Kvůli mému telefonátu vstala a oblékla se. Vsadil bych se, že spala, když jsem volal. Pravila: „Neposadíte se, pane Lame?“

Posadil jsem se. Usedli i Alftmontovi. Dr. Alftmont vypadal nervózně.

Paní Alftmontová poznamenala: „Jak tomu rozumím, jste detektiv, pane Lame.“

„Přesně tak.“

Její příjemně modulovaný hlas jako by vycházel z hrdla sám od sebe. Nebylo na ní znát žádné napětí. Dr. Alftmont působil dojmem, jako by pečlivě vážil slova, aby se v momentě nerozvážnosti neprořekl. Jeho žena vyzařovala klid a rovnováhu ženy, která nikdy sama sobě nic nepředstírá.

Obrátila se na manžela: „Dej mi cigaretu, Charlesi,“ a pak na mne: „Nemusíte hledat slova, pane Lame. Já o tom všechno vím.“

Řekl jsem: „Tak dobře. Pohovořme si.“

Dr. Alftmont jí podal cigaretu a přidržel zápalku. „Chcete také, Lame?“ zeptal se.

Přikývl jsem.

Dr. Alftmont uhasil zápalku, podal mi cigaretu, sám si vzal také a oba jsme si zapálili jednou sirkou. Obrátil se na svou ženu: „Byla u mne paní Coolová, drahá. Pan Lam s ní nepřijel. Ale přijel…“

„Sám,“ přerušil jsem ho.

Žena na mne upírala klidný hodnotící pohled. Požádala mne: „Tak povídejte, pane Lame.“

Obrátil jsem se na dr. Alftmonta: „Předpokládám, že většinu už pověděla Berta Coolová.“

Přikývl.

Dodal jsem: „Berta vás přesvědčovala, že jste v bryndě, a tak jste se z toho chtěl vyhrabat pomocí dalších peněz. Je to tak?“

„No,“ odpověděl po chvilce, „tak skoro.“

„Dobře,“ pravil jsem. „To je na ní. A je o to postaráno. Na mne zbývá ta opravdová práce, abych vás z té bryndy dostal. Chtěl bych, abychom si promluvili.“

„O čem chcete mluvit?“ zeptal se.

„Chci vědět, s čím se musíte potýkat vy a s čím já.“

Pohlédl na manželku.

Řekla: „Já jsem Vivian Carterová. Děti nemáme. Podle zákona nejsme oddáni, ačkoli se obřad konal, asi před deseti lety v Mexiku.“

Obrátil jsem se na Alftmonta: „Povězte mi o té rozvodové záležitosti.“

„Co jako?“

„Všechno,“ upřesnil jsem.

Sepjal špičky prstů a spustil: „Začal bych tím, že moje první žena, paní Lintigová, se dostala do hektického víru společenských změn, které přinesla válka. Byla to určitá emocionální reakce, která vyústila ve zhroucení společenských konvencí. Byly to…“

Zdvihl jsem ruku dlaní vpřed, jako když strážník zastavuje dopravu, a obrátil se na jeho ženu: „Co kdybyste povídala vy?“

Řekla lehce a přirozeně: „Byla jsem u doktora Lintiga zdravotní sestrou. Zamilovala jsem se do něj. Ani o tom nevěděl. Rozhodla jsem se, že se to nikdy nedoví. Byla jsem naprosto ochotna ponechat Amelii – paní Lintigové – její postavení manželky a lásku jejího manžela. Žádala jsem jen drobečky – být mu nablízku – a držela jsem se zpátky.“

Dr. Alftmont horlivě přikyvoval.

„Chtěla jsem mu sloužit, být tam, kde bych mu mohla pomáhat. Byla jsem mladá a hloupá. Teď bych si věděla rady, ale před jednadvaceti lety ne. Oakview tehdy prožíval rozkvět. Přicházeli tam noví lidé. Peněz byla spousta. Bylo to, jak řekl Charles, období hektických změn. Amelia se do nich náramně vrhla. Začala hodně flámovat a dostala se do čela místní mládeže. Ti mladí měli úplně jiné normy, než byly dosud kdy známy. Pití, muchlování a… a rámusení. Charlesovi se to nelíbilo, Amelii ano. Amelia se začala tahat s mužskými. To doktor ani nevěděl, ale stejně měl už všeho dost. Řekl jí, že se chce rozvést. Souhlasila a řekla mu, ať požádá o rozvod z důvodu psychického týrání. Tak podal žalobu, ale Amelia nehrála poctivou hru. To ona nikdy. Počkala, až jsem kvůli nějaké doktorově záležitosti jela do San Franciska, a pak podala protižalobu, v které mě uvedla jako jeho milenku, protože si nejspíš myslela, že když ho takhle zažene do úzkých a strefí se do mne, dostane jeho majetek a vezme si muže, do kterého byla momentálně zamilovaná.“

„Kdo to byl?“ zajímal jsem se.

Pohledem si vyžádala Alftmontovo svolení. Když přikývl, řekla: „Steve Dunton, mladý člověk, který vydával oakviewskou Čepel.“

Zakázal jsem si jakkoli se tvářit a zeptal jsem se: „A ještě ji vydává?“

„Myslím, že ano. My už s Oakview prakticky nemáme kontakt, ale myslím, že tam je. Podle toho, co jsem poslední dobou slyšela, pracuje tam s ním jeho neteř.“

Dr. Alftmont dodal: „Tu neteř jsem potkal na chodbě tamtoho domu, víte?“

Oklepal jsem si cigaretu do popelníku a řekl: „A dál?“

„Tehdy,“ v hlase paní Alftmontové se objevila stopa hořkosti, „se nedělo vůbec nic nepatřičného a Charles neměl ani tušení, co k němu cítím. Myslím, že Amelia nebyla tak docela při smyslech. Její temperament, její vyšinutý způsob života a to pití jí popletly hlavu. Když podala tu protižalobu, jel Charles honem do San Franciska, aby věc uvedl na pravou míru. Mně bylo jasné, že je na tom hrozně. Oakview byl plný drbů. Člověk, který měl na rozvodu paní Lintigové největší zájem, pracoval v novinách. Ten hleděl, aby se dostalo co nejvíc na veřejnost všechno, co by se dalo proti Charlesovi vyškrabat. Jet v té chvíli do San Franciska bylo ovšem to nejhorší, co mohl Charles udělat. Přesto by se byl mohl vrátit a bojovat, kdyby…“ zmlkla.

Dr. Alftmont řekl prostě: „Něco jsem si tam uvědomil. Když si Amelia osvojila ty manýry, co mi byly tak protivné, přestával jsem ji postupně mít rád a zamilovával jsem se do Vivian. To jsem zjistil, když jsem se s ní sešel v San Francisku. Pak jsem se už nemohl vrátit, nechat její jméno vláčet blátem a – no, už jsme věděli, že se máme rádi. Chtěli jsme jen být spolu. Byli jsme mladí. Chtěl jsem prostě odejít a začít úplně znovu. Možná to bylo ode mne hloupé, ale v situaci, jaká se vyvinula, to bylo nejlepší.

Zatelefonoval jsem tedy Amelii a zeptal se jí, co chce. Její požadavky byly jednoduché – chtěla všechno. A že mi dá svobodu. Mohl jsem zmizet a začít úplně znovu. Měl jsem cestovní šeky, pár tisíc dolarů. O těch nevěděla. Obával jsem se toho hektického dění v Oakview a nedůvěřoval jsem bance.“

„A co dál?“ ptal jsem se.

Pravil: „To je vlastně všechno. Vzal jsem ji za slovo. Řekla, že to rozjede a dovede do konce – tedy rozvod, že si mohu dát změnit jméno, otevřít praxi někde jinde a oženit se s Vivian, jakmile rozsudek nabude právní moci. Přistoupil jsem na její požadavky.“

„A víte přesně, co bylo dál?“

„Ne,“ odvětil. „Myslím, že se Amelia a Steve Dunton rozešli. Nevím. Odjela z Oakview a zmizela.“

„Proč jste ve vší tichosti nepožádal o rozvod někde jinde?“ zeptal jsem se.

„Našla mě,“ řekl. „Dostal jsem od ní dopis, že mi nikdy nedovolí uvést Vivian do důstojného postavení, že se objeví a nadělá mi potíže, jestli se pokusím s Vivian oženit, že jestli zkusím požádat o rozvod, odhalí celou záležitost – totiž, byla by mohla udělat docela pěkný případ a skandál z toho, že jsme s Vivian žili jako manželé.“

„Věděla, kde jste?“

„Ano.“

„Proč jste do toho přece jen nepraštili?“

„To nešlo,“ vysvětloval. „Za ten rok, co jsme spolu žili jako manželé, jsem si vybudoval docela slušnou praxi mezi váženými konzervativními lidmi. Vyjít najevo, že Vivian a já spolu žijeme bez kněžského požehnání – to by bylo fatální.“

„A dál?“ ptal jsem se.

„Plynuly roky,“ pokračoval. „Už jsme o ní neslyšeli. Pokoušel jsem se ji najít, ale nenašel. Byl jsem si už jist, že buď zemřela, nebo se nakonec dala rozvést a znovu se vdala. Asi před deseti lety jsme s Vivian potichu vyklouzli do Mexika a dali se oddat. Myslel jsem, že jí ten obřad dodá legální postavení pro případ, že by bylo nutné.“

„V pořádku,“ řekl jsem. „A teď mi povězte o politické stránce věci.“

Dr. Alftmont začal: „Tohle město škodí samo sobě. Policie je zkorumpovaná. Městská správa je korupcí prolezlá. Máme bohaté město, prosperující obchod a pěkný turistický ruch. A ti turisté se musí potýkat s lumpárnou všeho druhu. Občané už toho mají dost. Žádali zavedení pořádku. Působil jsem v různých organizacích. Pak žádali, abych se ucházel o starostenství. Myslel jsem si, že ten starý skandál je už dávno pod drnem, a tak jsem souhlasil.“

„A dál?“

„Pak jsem od ní zčistajasna dostal dopis, že nemohu být zvolen, dokud se s ní nevyrovnám, jinak že, jak se vyjádřila, se to v poslední minutě provalí. Obvinila mě, že jsem ji společensky odhodil na smetiště a finančně úplně vyřadil – ačkoli já jsem nic takového neudělal. Vzdal jsem se všeho majetku a…“

„Charlesi,“ přerušila ho paní Alftmontová, „tohle teď nepomůže, pan Lam potřebuje fakta.“

„Fakta,“ řekl, „spočívají v tom, že ten dopis napsala.“

„Jaké jsou její požadavky?“ otázal jsem se.

„Žádné neuvedla.“

Trochu jsem uvažoval nad dohořívajícím zbytkem cigarety, pak jsem ji zamáčkl a zeptal se: „Uvedla nějakou adresu, kde byste ji mohl zastihnout?“

„Ne.“

„Co tedy chtěla?“

„Předně chtěla, abych stáhl kandidaturu.“

„A neudělal jste to?“

„Ne.“

„Proč?“

„Už to bylo příliš rozjeté,“ odpověděl. „Krátce před tím, než jsem dostal ten dopis, začaly opoziční noviny uveřejňovat sérii pomlouvačných článků, které naznačovaly, že by se měla prošetřit moje minulost. Moji přátelé žádali, abych podal žalobu pro urážku na cti. Dostal jsem se do velmi nepříjemné situace.“

„Jste si naprosto jist, že ten dopis, co jste dostal, psala vaše žena?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ řekl. „V jejím rukopise jsou ovšem určité změny, ale to je přirozené. Rukopis člověka se během dvaceti let mění, ale na pochybách nejsem. Pečlivě jsem to porovnal.“

„Kde jsou ty dopisy?“ chtěl jsem vědět.

„Mám je.“

„Chtěl bych je.“

Pohlédl na manželku. Přikývla. Vstal se slovy: „Bude to pár minut trvat. Omluvte mě, prosím.“

Slyšel jsem ho pomalu stoupat po schodech. Obrátil jsem se na paní Alftmontovou. Stále na mne hleděla.

„Co můžete podniknout?“ ptala se.

„Nevím,“ řekl jsem. „Uděláme všechno, co bude v našich silách.“

„Možná to nebude stačit.“

„Možná že ne,“ připustil jsem.

„Pomohlo by,“ otázala se klidně, „kdybych vyklidila pole – kdybych zmizela?“

Chvilku jsem o tom přemýšlel, pak jsem řekl: „Ne. To by nepomohlo.“

„Takže zůstat a vydržet?“ zeptala se.

„Ano.“

Prohlásila: „Pokud jde o mne, mně na ničem nezáleží, ale Charlesovi hrozně.“

„To já vím.“

„Ovšem,“ začala, „kdyby byla známa skutečná pravda, myslím, že veřejné mínění…“

„Na to zapomeňte,“ přerušil jsem ji. „Tady už nejde o veřejné mínění. Tady už nejde o skandál ani o mimomanželské vztahy. Jeho čeká obvinění z vraždy.“

„Aha,“ řekla, aniž hnula brvou.

Pravil jsem: „Myslím, že Evaline Harrisovou poslal do Oakview nějaký pan John Harbet.“

Jako by měla přes oči závoj bezvýraznosti. „Vy myslíte seržanta Harbeta z mravnostního?“

„Ano.“

„Proč si to myslíte?“

„Byl v Oakview. Ztloukl mě a vyvezl z města.“

„Proč?“

„To,“ řekl jsem, „právě nechápu. Myslím, že až zjistím, proč udělal to, co udělal, a jak, budeme mít v ruce zbraň.“

Zamyšleně se mračila. „Pro Charlese je to velmi těžké. Je celý pryč. Skrývá to pod maskou profesionálního klidu. Mám strach, co se může stát.“

Uklidňoval jsem ji: „S tím si nelamte hlavu. Nechte to na mně.“

Opět kroky na schodech – a vešel dr. Alftmont s dvěma dopisy v ruce. Jeden byl datován 1921 a byl psán na dopisním papíře hotelu Bickmere v San Francisku. Druhý byl napsán před dvěma týdny a odeslán z Los Angeles. Zřejmě byly oba psány touž rukou.

Zeptal jsem se: „Pokusil jste se ji zastihnout v hotelu Bickmere, pane doktore?“

Přisvědčil. „Napsal jsem jí. Dopis přišel zpátky s poznámkou, že tam adresátka není hlášena.“

Chvilku jsem dopis zkoumal a pak řekl: „Jak se jmenovala za svobodna?“

„Sellarová. Amelia Rosa Sellarová.“

„Měla někoho z rodičů naživu?“

„Ne, žádné příbuzné. Vychovala ji teta někde na východě, ale ta umřela, když bylo Amelii sedmnáct. Od té doby byla odkázaná sama na sebe.“

„Předpokládám, že jste se ji příliš nenamáhal sehnat, když byl napsán tenhle první dopis?“

„Detektiva jsem si nenajal, jestli to myslíte takhle,“ odpověděl. „Napsal jsem jí do toho hotelu. Když se mi dopis vrátil, řekl jsem si, že nejspíš použila hotelový papír jako krycí manévr.“

„Ale tehdy,“ uvažoval jsem, „se nesnažila skrývat. Měla vrch a věděla to. Tehdy se nesnažila dostat majetek. Prostě jí šlo o to, abyste z Vivian Carterové nemohl udělal paní Alftmontovou.“

„Proč mi tedy nedala vědět, kde ji zastihnu?“ ptal se.

Minutku jsem o tom přemýšlel a pak řekl: „Protože dělala něco, o čem jste se neměl dovědět, něco, co by vám dalo do ruky zbraň, kdybyste na to přišel. Od toho musíme začít pátrání.“

Postřehl jsem záblesk náhlé naděje v hlasu paní Alftmontové, když pravila: „Charlesi, myslím, že je to pravda.“

Alftmont prohlásil: „Co se týče jí, dokážu věřit všemu. Stala se z ní sobecká neurotička. Její ego si žádalo pochlebování. Nebyla nikdy šťastná, pokud ji neobletoval nějaký mužský. Chtěla být stále středem pozornosti. Zřejmě se snažila uniknout jakékoli rutině, jakékoli konvenční…“

„Já ten typ znám,“ přerušil jsem ho. „Klidně užívejte lékařských termínů.“

„Je sobecká, nespolehlivá, prolhaná a nevyrovnaná,“ řekl. „Od ní se dá očekávat cokoli. A když jednou začne, nezastaví se před ničím.“

Vstal jsem se slovy: „Ty dopisy si vezmu. Jede ještě teď v noci nějaký vlak do San Franciska?“

„Teď už ne,“ odvětil.

„A autobus?“

„Myslím, že nějaký autobus jede.“

„Pochybuju, že bych se teď cítil na noční řízení auta,“ řekl jsem. „A ty dopisy si beru.“

„Dáte na ně pozor?“ zeptal se.

Přikývl jsem.

Paní Alftmontová přistoupila a stiskla mi ruku svými pevnými silnými prsty. „Přinesl jste nám znepokojivé zprávy,“ pravila, „ale cítím se klidnější. Chci chránit Charlese. Pokud jde o mne, ničeho nelituju. Manželství, jaké žena potřebuje, znamená opravdovou hlubokou lásku. Já jsem se vždycky cítila za Charlese vdaná. Bude-li skandál, máme jeden druhého. A co se týče té vraždy, s tím si musíte poradit vy, pane Lame.“

Přisvědčil jsem: „Ano, to musím.“

8. kapitola

Bylo pozdní sobotní odpoledne, když jsem v San Francisku vyšťáral informaci, o kterou mi šlo – že žena, kterou hledám, byla hosteskou v jednom plážovém nočním podniku. Vystupovala pod svým dívčím jménem Amelia Sellarová a bydlela v hotelu Bickmere. A v neděli večer se mi podařilo sehnat Ranigana Nechámstáta, který podnik kdysi vedl a svou přezdívku získal svým sklonem nechávat stát každou sázku.

Ranigan byla bohem nadaná, věkem změklá duše s nadváhou a bílými vlasy. Neznal nic lepšího než zapálit si cigáro a popovídat o starých zlatých časech.

Ranigan seděl u rohového stolku nad šampaňským, které bude Bertě Coolové vyúčtováno jako poplatek za taxislužbu, a oddával se vzpomínkám.

„Vy jste mladej,“ říkal. „O tom vy nic nevíte, ale to vám povídám, tehdy bylo San Francisco nejohromnější město na světě. Žádný evropský město se mu nevyrovnalo. Ani Paříž. A bylo to tak, protože bylo otevřený. Protože bylo tolerantní. To je právej duch San Franciska. Lidi se nepletli do cizích záležitostí, protože měli dost svejch. Takovej byl postoj města, postoj lidí. V přístavu kotvilo plno lodí. Ohromně se obchodovalo s Orientem. Nikdo neměl čas na malichernosti. Lidi přemýšleli jen o velkejch věcech. Dnes je to jinak. San Francisco ztrácí velikost. Člověk slyší ječet sirény a policejní auta, jak se řítí ulicemi. Myslí si, že se někde něco šustlo, žene se tam a ukáže se, že tlupa policajtů sebrala chodce, protože žebral na nesprávný straně ulice.

Nebo člověk jde do velkýho hotelu, dostane se dovnitř s partou, která se vyzná, a v jedny místnosti najde hráče pokeru. A nehrajou o zlato jako kdysi. Hrajou o hrací známky, a když je člověk všechny vyhraje, tak se někdo z hráčů vyplatí dlužním úpisem. A člověk jde k moři a nenajde tam tu starou vůni ani ty starý pachy, prostě žádnou romantiku a…“

Skočil jsem mu do řeči: „Máte prázdnou sklenici, Ranigane –pane vrchní!“

Číšník nám přišel dolít. Ranigan ochutnal a pochválil: „Dobrá věc.

„Vy jste vedl ten starý podnik U mořské panny, že?“ ptal jsem se.

„Jistě. To byly časy! Jakže se jmenujete?“

„Lam. Donald Lam.“

„Ach ano. No, to vám řeknu, Lame. Chcete-li dát lidem správnou perspektivu, dejte jim práci a peníze. Pak budou pořádně pracovat a pořádně hrát. Pak se budou snažit získat peníze obchodem a ne podvodem. Tenkrát sem peníze plynuly proudem. Stačilo pořídit si kbelík, ponořit ho do proudu a vytáhnout plnej peněz. Dnes nic takovýho není. Peníze neobíhají. Člověku připadá, že v celým tom zatraceným městě je tak akorát tisíc dolarů a každej tu jen obchází a hledá toho, kdo ten tisíc má. Až ho najdou, skočí po něm a seberou mu ho. Když si vzpomenu na Mořskou pannu…“

„Vy ale opravdu máte paměť,“ pochválil jsem ho. „Mimochodem, někdo mi vykládal, že jedna holka, kterou jste tam měl, zdědila milion.“

Překvapeně se napřímil. „Milion dolarů? A pracovala u mě?“

„Mhm. Byla to hosteska U mořské panny. Jmenovala se Sellarová.“

„Sellarová,“ řekl, vraště obočí. „Sakra, nějakou hostesku Sellarovou jsem tam měl, ale milion nikdy nezdědila – teda ne že bych se o tom dověděl. Sellarová… Sellarová… správně. Amelia se jmenovala Sellarová. To je ono, Amelia Sellarová.“

„Možná ty peníze zdědila, když u vás už nebyla,“ nadhodil jsem.

„No to je možný,“ připustil.

„Kde je teď? Víte to?“

„Nemám páru.“

„A napadá vás, kde bych ji našel?“

„Ne. Tyhle holky poletují z místa na místo. Já jsem tam míval nejhezčí nohy z celýho města. Když se na to koukáte dnes – ty nohy. Moderní, to jo, ale nedá se říct hezký. To nejsou nohy, za jaký by chlap utratil peníze. Ženský se honěj za štíhlejma nohama, ale chlap vydá peníze na pořádný nohy, baculatý. Já si pamatuju, že tehdy…“

„Udržujete styky s některou z těch svých animírek?“ zeptal jsem se.

„Ne, sakra,“ odvětil. „Většinou to byly takový ty, co přijdou a zas jdou. Ale tuhle jsem jednu z nich viděl, jmenuje se Myrtle. Byla tam u mě ve dvacátém. Tehdy to byla holka, tak osmnáct devatenáct, a věřte nebo ne – ona teď nevypadá ani o rok starší.“

„Kde jste ji viděl?“

„Kupoval jsem lístky do kina. Je to teda třída, ta Myrtle, to teda je. Párkrát jsem na ni kouk a povídám – hele, vy jste mi povědomá. Nejmenuje se vaše matka Myrtle? Pak mě poznala a povídá – já jsem Myrtle, a já jsem moh padnout. Je vdaná. Má desetiletý dítě, říkala. To se ví, oni tam v těch boudách mají takový osvětlení, aby holky vypadaly hezky. Ale říkám vám, pane – jakže se jmenujete?“

„Lam. Donald Lam.“

„Správně. No tak, povídám vám, Lame, ta holka nevypadá ani o den starší, než když u mě pracovala, a když už je řeč o nohách, ta teda měla nohy! To vám povídám, pane, kdybych moh dát dohromady tucet holek jako Myrtle a otevřít si podnik – ale ono by to k ničemu nevedlo. Peníze prostě nejsou v oběhu. Nejsou kšefty. Je to, jak vám říkám. Lidi nemyslí na nic jinýho, než jak by z těch druhých vyrazili prachy. Prostě tady není žádnej proud peněz, kam by se dal ponořit kbelík a vytáhnout plnej.“

„Kde že jste to byl v kině?“ zeptal jsem se.

„No, na Trhový ulici, čtyři pět baráků od hotelu Twin Peaks.“

„A jak vypadá?“ ptal jsem se dál.

„Hezká jak obrázek,“ řekl. „Vlasy mívala trochu světleji rezavý než teď. Teď je má takový tmavý, jak se to teď nosí, ale pleť má jako broskev a bílou jak smetana, a oči jasně modrý. Bože, jak tahle holka dokázala vypadat nevinně! A ty nohy! No říkám vám, pane – jakže se to jmenujete?“

„Lam. Donald Lam.“

„Správně. Pořád to zapomínám. Je to divný jméno. Ňák si už nepamatuju jména tak dobře jako dřív. Ale, sakra, když člověk taky už nemá kolem sebe ty osobnosti. Já si pamatuju, že San Francisco bylo plný vynikajících osobností. Teda…“

Pohlédl jsem na hodinky. „Já musím stihnout vlak,“ oznámil jsem. „Bylo mi opravdu potěšením. Prominete, že teď uteču – pane vrchní! Účet, prosím… Kvůli mně odtud nepospíchejte, pane Ranigane. Poseďte a dopijte to šampaňské. Mrzí mě, že musím běžet, ale takhle to chodí, vždyť víte.“

„Jistě,“ přisvědčil. „Takhle to dneska chodí. Když člověk chce přijít k dolaru, nesmí se ani zastavit, jinak mu ho někdo vyfoukne před nosem. Takhle to dřív nebejvalo. Pro všechny tu bylo peněz dost. Nikomu nevadilo, co ten druhej dělá, a když člověk přišel k penězům, byly jeho. Dneska je to jinak, když vládní agenti do všeho strkaj nos a koukaj z člověka vyrazit posledního floka. Říkám vám – neměli jsme daň z prodeje, daň z příjmu, daň ze mzdy – obchodovat, to bylo potěšení, a když se ňákej ouřada opovážil přijít a strkat nos do papírů, tak ho vynesli na nosítkách. Tenkrát se prostě řeklo – kde si myslíš, že jsme? V Rusku? Koukej sakra vypadnout. A věřte mi, hochu, vláda se držela zpátky. Možná, že proto šly obchody tak dobře. No, já si pamatuju jeden rok…“

Potřásl jsem si s ním rukou a spěchal ven. Ode dveří jsem se ohlédl. Rozmlouval s číšníkem a nad čtvrtou sklenicí šampaňského mu vykládal, jak skvělé to bývalo město.

V kině byla právě mrtvá hodina. Prostrčil jsem obloukovitým otvorem ve skle pokladny dvacetidolarovku a přiblížil rty co nejtěsněji ke kulatému otvoru nad ním.

Dívka, která seděla v pokladně, položila hezky tvarované prsty na soustavu páček a usmála se na mne velkýma nevinnýma modrýma očima. Vypadala, jako by jí táhlo k třicítce. „Kolik, prosím?“ otázala se. „Jeden?“

Řekl jsem: „Ani jeden.“

Začala se dotýkat páček a úsměv jí z očí zmizel. „Říkal jste jeden?“ zeptala se.

„Řekl jsem ani jeden.“

Odtáhla prsty od páček a vzhlédla ke mně: „Co tedy?“

„Chtěl bych za dvacet dolarů informace,“ pravil jsem.

„O čem?“

„O dobách, kdy jste pracovala U mořské panny.“

„Tam jsem nikdy nepracovala,“ odtušila.

Žadonil jsem: „Jde jen o malou přátelskou informaci.“

„Vy jste mluvil s Raniganem,“ prohlásila, „a to je cvok. Nikdy v životě jsem u něj nepracovala. On si myslí, že jo, a já se teď musím se zákazníky takhle vybavovat.“

Jemně jsem postrkoval dvacetidolarovku sem a tam. „Vy byste nemohla upotřebit dvacet babek?“ ptal jsem se.

„Ovšemže mohla, ale – co chcete vědět?“

„Nic, co by vám uškodilo,“ ujistil jsem ji. „Byla tam hosteska Amelia Sellarová. Pamatujete si ji?“

Natáhla dlouhé špičaté prsty a položila korálově nalakované nehty na okraj dvacetidolarovky. Řekla: „Ano.“

„Dobře?“

„Znala jsem ji docela dobře.“

„Kde bydlela?“

„V hotelu Bickmere. Bydlela s Flo Mortinsonovou. Flo byla spojkou pašerácké party. S Amelií bývaly velké kamarádky.“

„Kde je Amelia teď?“

„To nevím. Dávno jsem ji neviděla.“

„Řekla vám Amelia někdy něco o své minulosti?“

Přikývla.

„Co to bylo?“

„Že je odněkud z maloměsta. Na ten zapadákov byla příliš zhejralá. Manžel ji přistihl a žádal o rozvod. Ona ho převezla, dostala všechen majetek a vyrazila za světly velkoměsta. Měla spoustu prachů. Shrábl je nějakej chlap.“

„Byla za něj vdaná?“ zeptal jsem se.

„To asi ne.“

„A nevíte, kde je teď?“

„Nevím.“

„A co Flo Mortinsonová? Víte o ní?“

Řekla: „Flo jsem viděla asi před třemi lety – narazila jsem na ni na ulici v Los Angeles.“

„Co dělala?“

„Hostesku v nějakém nočním podniku.“

„Ptala jste se jí na Amelii?“

„Ne.“

„A víte něco jiného, co by mi pomohlo Amelii Sellarovou najít? Zdědila spoustu peněz – pokud může prokázat, že nebyla rozvedená se svým prvním manželem.“

Její oči se zúžily. „Myslím, že rozvedená nebyla,“ odpověděla. „Někde byl podán návrh na rozvod, ale ona se z toho vyvlíkla. Její manžel zdrhl s milenkou, aspoň tak mi to Amelia vykládala. A ona určitě nic nepřehlédla. Byl to zapadákov, ale na jejím stylu nic nezměnil – aspoň ne moc.“

„Říkala někdy něco o tom, kde se její manžel zdržuje nebo co dělá?“

„Ne. Myslím, že to nevěděla. Myslím, že prostě zmizel.“

Pravil jsem: „Dobře. Děkuji mnohokrát,“ a pustil jsem dvacetidolarovku.

Řekla: „Poslyšte. Tohle bylo jen mezi námi. Já jsem dvanáct let vdaná a manžel si myslí, že si mě vzal rovnou z mateřské školky.“

„Já vím,“ odvětil jsem. „Z mé strany to bude v pořádku.“

„Díky,“ řekla. „Poslyšte, vy jste správný chlap a tohle je jen mezi námi. Kdyby mě kontrolor viděl odcházet s tou dvacetidolarovkou, myslel by, že okrádám firmu. Postavte se blízko k okénku, ano? A opřete se o přepážku.“

Vyhověl jsem. Moje rameno podstatně zakrylo okénko. Nadzdvihla si sukni a zastrčila si dvacetidolarovku do punčochy. „Díky,“ opakovala.

Prohodil jsem: „Teď vím, jak to Ranigan myslel.“

„Co?“

„Říkal, že kdyby mohl získat zpátky Myrtle s jejíma nohama, nadělal by jmění.“

Viděl jsem, že se začervenala, ale smála se a byla spokojená. Chystala se něco říci, ale pak si to rozmyslela a když se přiblížil zákazník, stala se z její tváře usměvavá maska hledící mi nevinnýma modrýma očima přes rameno. Ustoupil jsem od okénka.

Z hotelu jsem zatelefonoval recepčnímu v hotelu Palace v Oakview. „Co ty brýle, které byly objednány pro paní Lintigovou?“ ptal jsem se. „Co je s nimi? Měl jste mi je poslat.“

„Ach, pane Lame,“ řekl, „já nevím. Neobjevily se. Myslím, že si je vyzvedla sama.“

Pravil jsem: „Díky. To jsem chtěl vědět,“ a zavěsil jsem.

Již ráno jsem najal dívku, aby obtelefonovala všechny očaře, optiky a obchody s brýlemi v San Francisku a zjistila, kdo poslal brýle paní A. R. Lintigové do hotelu Palace v Oakview nebo kdo měl pacientku jménem Amelia Sellarová. Požádal jsem ji, aby mi zprávu poslala telegraficky do agentury, jakmile ji získá. Nastoupil jsem do nočního autobusu a cestou do Santa Carlotty jsem se trochu dospal.

Agenturní auto jsem měl v noční garáži vzdálené pouhé dva bloky od autobusového nádraží. Šel jsem tam a podal svůj parkovací lístek hlídači. Prohlédl si ho a zašel do kanceláře.

„Kdy jste tu nechal ten vůz?“ zeptal se.

Pověděl jsem mu to.

„Okamžik, prosím,“ požádal mě.

Viděl jsem, jak vchází za skleněnou přepážku a vytáčí telefonní číslo. Když se vrátil, sdělil jsem mu: „Poslyšte, chlapče, já pospíchám, jestli vám to nevadí.“

„Hned jsem tady,“ odvětil. Pohlédl na můj lístek a zas odešel. Seděl jsem a čekal.

Za minutu nebo dvě se vrátil se slovy: „Myslím, že to vaše auto nějak nechce startovat. Věděl jste, že máte vybitou baterii?“

Opáčil jsem: „Ne, to jsem nevěděl, a jestli je vybitá, pak proto, že tady někdo nechal zapnuté zapalování.“

„Okamžik. Jsme plně zodpovědni. V případě těchto potíží vám zapůjčíme baterii a tu vaši nabijeme, ale musíte napsat žádanku.“

Namítl jsem: „Dejte mi radši novou baterii, protože já se už nevrátím a žádnou žádanku psát nebudu.“

Zase řekl: „Okamžik,“ a běžel do zadní části garáže. Následoval jsem ho.

Agenturní auto stálo v koutě. Hlídač do něho vklouzl a začal dřít startér.

Ozval jsem se: „Moment, chlapče. Tohle nezní tak, jako kdyby byla baterie vybitá. Ale jestli budete s tím startérem dál takhle zacházet, tak vybitá bude.“

„Motor nějak nenaskakuje.“

Namítl jsem: „Řekněte mi, kolik platím, a já si ho nastartuju. A mohl byste taky zapnout zapalování. To vždycky pomůže.“

Rozpačitě se zazubil, zapnul zapalování a zase šlápl na startér. Agenturní auto se rozhrkotalo.

Řekl jsem: „To nic. Řekněte mi, kolik jsem dlužen, a já hned zaplatím.“

„Musím se podívat do knihy,“ namítl.

„Vykašlete se na knihu,“ doporučil jsem mu. „Tady jsou dva dolary. To bude stačit. Do knihy můžete zapsat, co chcete. Já jedu.“

Vytáhl z kapsy hadr a začal leštit volant. „Taky vaše přední sklo potřebuje péči,“ podotkl.

Odmítl jsem: „Nestarejte se o přední sklo. Jen mě už pusťte za volant, ať můžu startovat.“

Asi minutu si hrál se sytičem, pak se ohlédl po dveřích. Zeptal jsem se: „Tak chcete ty dva doláče nebo ne?“

„Ovšemže chci. Jen minutu počkejte, dám vám stvrzenku.“

„Já nechci stvrzenku, já chci svoje auto a odjet.“

Vysoukal se zpoza volantu a zůstal stát u auta, ohlížeje se po dveřích. Pravil jsem: „Kdybyste od těch dvířek uhnul, abych mohl nasednout, tak bych už jel.“

„Promiňte,“ odvětil, ale nehnul se.

Do vjezdu do garáže plnou rychlostí vjelo auto. Na hlídačově tváři jsem spatřil úlevu. Řekl „dobře“ a konečně uhnul.

Auto zablokovalo výjezd z garáže. Viděl jsem, že je to policejní vůz. Jeho dveře se otevřely, vystoupil John Harbet a zaměstnaně dupal směrem k mému vozu. Hlídač oznámil: „Já vám přinesu tu stvrzenku,“ a vykročil.

Harbet se ke mně blížil se slovy: „Tak vy do toho nepřestanete strkat nos, co?“

Obrátil jsem se na hlídače: „Počkejte tady. Budu chtít mít svědka.“

Hlídač odtušil: „Já to tam vpředu bohužel nemůžu nechat prázdné – pokladnu a to všechno.“

Odkráčel a ani se neohlédl.

Harbet došel blíže a já jsem ustoupil do kouta za vůz. „O tohle ste si koledoval,“ prohodil.

Sáhl jsem pravou rukou po své levé klopě.

Zastavil se. „Po čem to chmatáte?“

„Po notesu,“ odpověděl jsem, „a plnicím peru.“

„Už jednou jsem vám řekl něco o vašem zdraví,“ prohlásil. „Vy jste neposlouchal.“

„A vy jste někdy něco slyšel o zákonu proti únosu?“ zeptal jsem se.

Zasmál se. „Jistěže slyšel. Slyšel jsem i o spoustě jiných zákonů. Jak by se vám líbilo v base, moudrý mladíku?“

Řekl jsem: „Klidně mě zabásněte, však já se ven dostanu a pak uvidíte, co bude s vámi.“

Pravil: „Tak vy si myslíte, že se jen tak dostanete ven, co?“

„Já to vím,“ ujistil jsem ho. „Nemyslete si, že jsem si předem všechno nepromýšlel, než jsem se vydal na vaše teritorium.“

Měřil mě pohledem a jeho ruka sjížděla k pravému boku. Řekl: „Za prvé myslím, že tohle auto je kradené. Za druhé, před pár dny nějaký řidič na silnici srazil chodce a ujel. Domnívám se, že tímhle autem.“

„Jen dál,“ povzbudil jsem ho.

„Muž vašeho vzhledu obtěžoval na ulici ženy.“

Plíživě se přibližoval. Náhle vytáhl pistoli. Odtáhl jsem ruku od klopy. Zasmál se: „Já vám jen seberu bouchačku, abyste se kvůli ní nedostal do maléru.“

Učinil další krok a ohmatal mi z jedné strany kabát, otočil mě, ujistil se, že nemám zbraň, pak svou pistoli zastrčil a popadl mě za kravatu. „Víte, co tady děláme s takovými moudrými hochy?“ tázal se.

„Necháte je šéfovat mravnostní policii,“ řekl jsem, „a otravovat lidi. Pak se něco přihodí a oni jsou předvoláni před velkou porotu.“

„Nevěřte na duchy,“ pravil. „Já před žádnou velkou porotu volaný nebudu.“

Přidržel mi kotníky prstů své pravice před nosem, zatímco mě levičkou držel za kravatu. Prohodil: „Mám svědka, který viděl, jak auto srazilo chodce a ujelo. Popis se hodí na tenhle vůz. Co s tím uděláte?“ Pořád mi držel pěst před obličejem a tlakem na krk mě strkal dozadu.

Řekl jsem: „Dejte tu pracku pryč.“ Můj hlas zněl drsně a přiškrceně.

Zasmál se a trochu přitlačil.

Rozmáchl jsem se pravicí. Moje paže byly o dobrých pět centimetrů kratší než jeho. Právě o tolik jsem se netrefil. Pustil mou kravatu a levicí mi dal facku. Snažil jsem se uhnout, a tak mi uštědřil další facku pravicí. Pak mě popadl za límec a smýkl.

Nařídil mi: „Nastupte do toho vozu a jeďte přede mnou na policejní stanici. Nesnažte se o nějaké směšné kousky, nebo vás naučím. Jste zatčen.“

Odtušil jsem: „Dobře. Pojedem na policii. A teď poslouchejte. Hotelový nosič v Oakview vás viděl, jak mě táhnete po chodbě. Nemyslete si, že jsem takový blbec. Než jsem odjel z Oakview, navštívil jsem Federální úřad pro vyšetřování. Sňali otisky prstů z vnitřní kliky auta a z volantu. Ještě nevědí, komu ty otisky patří. Ale můžu jim to povědět.“

Viděl jsem, že ho to zasáhlo. Zůstal celý zaražený. Pustil můj límec a jeho oči se zavrtaly do mých. „Umíte sakra dobře blufovat,“ řekl. „Dělal jste, že máte pistoli. Máte štěstí, že jsem vás omylem nezastřelil.“

Namítl jsem: „To nebylo blufování. To byl psychologický experiment. Myslel jsem si, že jste posera. A taky že jste.“

Jeho tvář ztemněla, zaťal obě pěsti, ale když jsem neustupoval, rozmyslel si to. Prohlásil: „Dám vám ještě šanci. Jste mimo naši jurisdikci. Držte se svýho smetiště a nebudete mít trable. Ale jestli ještě jednou začmucháte v Santa Carlottě, budete bručet.“

„Nebudu, jen co vypovím svou historku,“ řekl jsem.

Nacpal mě do agenturního vozu. „Tak jeďte, moudrý mladíku,“ doporučil mi. „Startujte. Rovnou zpátky do Los Angeles. Až se tu objevíte příště, budete odsouzen v plném rozsahu obvinění. Jasný?“

„Je to vše?“ zeptal jsem se.

„Jo,“ utrousil, otočil se a kráčel k policejnímu vozu. Vycouval, obloukem auto obrátil, vyjel na ulici a zmizel.

Vysmrkal jsem do kapesníku krev, popojel ke kanceláři, kde hlídač velkolepě předstíral, že je zabořen do práce, urovnal jsem si kravatu a prohlásil: „Já jsem si to rozmyslel a chtěl bych tu stvrzenku.“

Vypadal nervózně. „Nebudete ji potřebovat,“ přesvědčoval mne. „Je to v pořádku.“

„Ale já ji chci.“

Okamžik váhal, pak načmáral stvrzenku. Pohlédl jsem na ni, přeložil ji a strčil do kapsy. „Díky,“ řekl jsem. „Chtěl jsem jen váš podpis. Možná o mně někdy uslyšíte. To je vše.“

Nastoupil jsem do auta a vyrachotil z města, dbaje na to, aby ručička tachometru zůstávala pod pětadvaceti kilometry za hodinu, dokud nevyjedu za obvod města.

Když jsem dojel do Los Angeles, našel jsem Bertu Coolovou v kanceláři. Zvolala: „Proboha, kde jsi jen byl?“

„V práci.“

„Tohle mi už nedělej.“

„Co jako?“

„Abys někam zmizel, kde nejsi k dosažení.“

„Měl jsem práci. Nechtěl jsem být k dosažení. Co se děje?“

Vzdychla: „Hrozný věci, a já nevím, jak to zastavit. Co se ti stalo s nosem? Máš ho opuchlý.“

„Jeden chlap mě praštil,“ řekl jsem.

Berta oznámila: „Mluvila jsem s Marian.“

„Tak?“

„Den co den měla pohovor s okresním státním zástupcem.“

„V novinách o ní ještě nic nebylo.“

„Ne, to oni nechtějí – ale myslím, že už chtít budou.“

„Co je nového?“

„Mluvili do ní tak dlouho, až je přesvědčená, že viděla toho člověka vycházet z bytu Evaline Harrisové.“

„Vždyť on odtamtud vyšel, ne?“

„A ty ji v tom ještě podporuj! Vždyť víš stejně dobře jako já, Donalde, že ho neviděla z toho bytu vycházet. Viděla ho na chodbě. Nevěděla, z kterých dveří vyšel.“

„Ale teď už to ví, ne?“

Berta pravila: „Ano! Myslí si, že ví.“

„Je to všechno?“ zeptal jsem se.

„Ne. Když Marian mluvila s okresním státním zástupcem, volala policie ze Santa Carlotty. Zřejmě řekli, že se domnívají, že případ má nějaký místní, tamější aspekt. Okresní státní zástupce uspořádal poradu.“

Zapálil jsem si cigaretu a Berta mě od svého stolu pozorovala. Řekla: „Víš, co to znamená, Donalde. Chystají se ho postavit do řady. Marian ho bude identifikovat a pak je to v loji. Pak už se nedá nic dělat. Musíme sebou hodit.“

„Já jsem sebou házel,“ sdělil jsem jí.

„Co ses dověděl?“

„Nic moc. Nepřišel pro mne dopis nebo telegram?“

„Ale ano. Je tu telegram od někoho ze San Franciska. Říká se v něm, že žádný lékař ani dodavatel brýlí v San Francisku nedostal během toho určitého období žádnou objednávku z Oakview. Předpokládám, že víš, oč jde.“

„Vím,“ přisvědčil jsem.

„A oč tedy?“

Řekl jsem: „To se jen snažím přidat další položku do rubriky. Ještě nemám souhrn.“

„Ale o co vlastně jde?“

„Paní Lintigové se rozbily brýle – totiž hotelový posluha jí je rozbil. Důrazně si na to v hotelu postěžovala a hotel jí je měl nahradit. Telegrafovala si o nové.“

„Tak?“

„A pak náhle odjela dřív, než ty nové brýle došly. Řekl jsem recepčnímu, aby mi je poslal, až dojdou, a že zaplatíme účet.“

„Zaplatíme účet?“

„Ano.“

„Proč jsi to udělal, miláčku?“

„Protože jsem chtěl znát jejího očaře. Měl by její jméno a adresu. Pamatuj, že neměla předpis. Prostě telegrafovala svému očaři, aby jí poslal nové brýle.“

Berta Coolová se na mne upřeně dívala. Oči se jí zúžily. Poznamenala: „Ráda bych věděla, jestli tě napadá totéž co mne, Donalde.“

„Co tě napadá?“

„Že ten telegram možná vůbec nešel do San Franciska, ale doktoru Alftmontovi do Santa Carlotty.“

Odtušil jsem: „To mě napadlo dávno. To je jeden z důvodů, proč jsem chtěl tu zásilku dostat v původním balení.“

Berta řekla obdivně: „Ty seš ale chytrej neřádek, Donalde. Ty jen tak něco nepřehlídneš. Ty brejle se neobjevily, co?“

„Ne.“

Berta usoudila: „To znamená jediné, miláčku. Osoba, která je měla poslat, věděla, že adresátka nebude na místě, a proto je neposlala.“

„Kde je Marian?“ zeptal jsem se.

„Ubytovali jsme ji v hezkém bytečku. Už toho o tom případu zjistili hodně a Marianino svědectví je nejdůležitější. Pamatuje si, že když otevřela dveře, ležely na podlaze ranní noviny, prostrčené pode dveřmi. Když přišla policie, ještě tam byly. To znamená, že ji vrah zastihl v posteli.“

„Co ještě?“ otázal jsem se.

„Zabil ji muž. V popelníku u postele byly dva cigaretové špačky. Jen na jednom byla rtěnka, a tak se policie domnívá, že ten muž seděl na okraji postele a chvíli s ní mluvil, než ji zabil. Odhaduje, že tam byl nějak obchodně. A když se obchod nedařil, tak ji zabil.“

„Ještě něco?“ ptal jsem se dál.

„Z jejího toaletního stolku zmizel obrázek. Policie se domnívá, že to byl obrázek vysokého, snědého mladého muže s černým knírkem. Služebná tu fotografii popsala, jak nejlíp uměla.“

„Proč zmizel?“

„Asi proto, že ho vrah chtěl mít. Pokusila jsem se vytvořit teorii – ovšem potichu – že to byl obrázek toho vraha. To by je pak vedlo k pátrání po vysokém snědém mladíkovi.“

„Okresní státní zástupce ví, kde je Marian?“

„Jistě. Chtěl ji mít pod dohledem. Teď, když už je docela spokojený, je na tom Marian líp.“

„Jak často k němu chodí?“

„Jednou denně.“

„Chci si s ní promluvit.“

„A ona chce mluvit s tebou. Pánbůh ví, jak ty to s těmi ženskými děláš, Donalde, ale prostě za tebou blázní a ty za nimi. Měl bys být s tou holkou opatrný, Donalde. To je časovaná bomba.“

„Jak to myslíš, časovaná bomba?“

„Ona je úplně ve vleku toho okresního státního zástupce. Jestli na ni nasadí všechny páky, bude mluvit.“

„Chceš říct, že bude mluvit o nás?“

„Jo.“

„Já myslím, že vůči nám bude loajální.“

„Ne vůči nám, miláčku. Vůči tobě. A ty si musíš dávat pozor, aby se nezabouchla do toho okresního státního zástupce.“

Řekl jsem: „Chci si s Marian promluvit. Kde je?“

Berta Coolová mi podala papírek s adresou. „Náš klient je celý ustaraný, Donalde, ale má k tobě obrovskou důvěru. Jsem ráda, že sis s ním pohovořil.“

Přisvědčil jsem: „Já taky. A teď jedu za Marian.“

„Mám jít s tebou?“

„To,“ řekl jsem, „já právě nechci. Radši obstarej nové pneumatiky pro agenturní auto – nebo třeba nové auto pro agenturní pneumatiky – a ty staré vyhoď.“

Souhlasila: „Já to udělám, Donalde, ale už nikdy neodjížděj tak, aby Berta nevěděla, kde jsi. To bylo hrozný, udržet tu celou záležitost v lajně. Náš klient má zřejmě větší důvěru k tobě než ke mně.“

Vstal jsem a zamáčkl cigaretu v popelníku.

„Zatímco budu pryč, snaž se zjistit, jestli byla hosteskou v Modré sluji někdy nějaká Flo Mortinsonová. Najdi ji, zjisti, jaká má zavazadla – pokud nějaká má. Sežeň nějaký pokoj blízko ní.“

„Dobře. Zavoláš mi, až pohovoříš s Marian, Donalde?“

„Uvidíme. Já pro tenhle případ dělám, co můžu.“

„Já vím, miláčku, ale čas letí. Teď se to může každou minutu všechno sesypat, a jestli, tak se Smith řítí na onen svět.“

„To povídáš,“ řekl jsem, „ty mně?“ Vykráčel jsem z místnosti.

Elsie Brandová vzhlédla od psacího stroje jen na tak dlouho, aby se stačila zeptat: „Co to máte s nosem, Donalde?“

„Byl jsem u plastického chirurga,“ pravil jsem, „a on byl trochu drsnější.“

9. kapitola

Jel jsem k činžáku, kde Marian bydlela, a než jsem vešel, slídil jsem asi čtvrt hodiny kolem. Za tu dobu jsem se ujistil, že dům není střežen.

Zaklepal jsem a Marian otevřela. Když mě spatřila, objala mě a zvolala: „Ach Donalde, já jsem tak ráda, že vás vidím!“

Poklepal jsem jí na rameno, nohou za sebou zabouchl dveře a zeptal se: „Jak to vypadá?“

„Báječně,“ řekla. „Všichni jsou na mne ohromně milí. Někdy si připadám jako úplná potvora, když jim neříkám… víte, že…“

Přerušil jsem ji: „Na to zapomeňte. Chcete, aby se vrah dostal před soud, ne?“

„Ano.“

„No, a jestli jim řeknete pravdu, tak vás nějaký hysterický státní zástupce úplně poplete a přesvědčí porotu, že vražedkyně jste vy.“

„Ale to není možné. Vždyť jsem neměla žádný motiv.“

„Já vím,“ připustil jsem. „Vám by také vraždu nedokázali, ale zločinec by ušel trestu. Posaďte se. Chci si s vámi pohovořit.“

„Kde jste byl?“ ptala se. „Mně se po vás stýskalo a paní Coolová byla celá pryč. Víte, ona je na vás dost závislá. Myslím, že bez vás by byla ztracená.“

Řekl jsem: „A jak to vypadá, Marian? Ukázali vám nějaké fotky, kde byste mohla někoho identifikovat?“

„Ne. Sháněli její přátele. Pan Ellis, okresní státní zástupce, říká, že ten případ uzavře během následujících čtyřiadvaceti hodin.“

„To je hezké. Ale – kde byl ten muž, když jste ho viděla, Marian? Na chodbě, blížil se k vám?“

„Ne, ne, na chodbě ne. Vycházel právě z bytu. Zavíral za sebou dveře.“

„Máte na mysli nějaký byt na tom konci chodby?“

„Ne, mám na mysli byt 309, kde byla nalezena mrtvá. O tom se nedá pochybovat. Moc jsem o tom přemýšlela.“

„Odevzdala jste,“ ptal jsem se, „úřadu okresního státního zástupce písemnou výpověď?“

„Právě ji píšou. Dnes večer ji mám podepsat.“

Požádal jsem ji: „Pojďte sem ke mně, Marian. Chci si s vámi popovídat.“ Poklepal jsem na postranní opěradlo křesla. Marian přišla a posadila se na ně. Vzal jsem ji kolem pasu a za ruku. „Chtěla byste pro mne něco udělat?“ zeptal jsem se.

Prohlásila: „Pro vás bych udělala cokoli.“

Upřesnil jsem: „Tohle ale nebude snadné.“

„Jestli vám to pomůže, bude to pro mne snadné,“ ujistila mne Marian.

Začal jsem: „Musíte být setsakramentsky chytrá, abyste to zvládla. Musíte mít všech pět pohromadě.“

„O co jde?“

Řekl jsem: „Až se dnes večer uvidíte s okresním státním zástupcem, řekněte mu, že jste si ještě na něco vzpomněla.“

„Na co?“

„Když jste se poprvé blížila k tomu činžáku, když jste zaparkovala auto, ještě než jste šla za správcovou, viděla jste vycházet z domu muže. Byl vysoký přes sto osmdesát centimetrů, ramenatý. Měl husté černé obočí a šedé oči posazené blízko sebe. Toho jste si všimla, protože měl takový masitý obličej. Takový jako plochý. Na pravé tváři měl mateřské znamínko. Měl rozeklanou bradu, dlouhé paže a velké ruce a šel velmi rychle.“

„Ale, Donalde, to já nemůžu říct, teď, když…“

„Ale můžete,“ přerušil jsem ji. „Přemýšlela jste o tom všem. Snažila jste se to v duchu zrekonstruovat. Toho muže jste si tehdy všimla, protože vypadal tak uspěchaně, skoro jako by běžel, a je dost neobvyklé, aby rozložitý muž kráčel tak rychle. Pak vám ovšem ten šok z nálezu Evaline Harrisové vyrazil spoustu věcí z hlavy. Musela jste se ke všemu vrátit a kousek po kousku poskládat události, aby daly logický sled.“

Připustila: „No, to je skoro přesně to, co mi říkal okresní státní zástupce, že musím udělat.“

Přitakal jsem: „To jistě je. Lidé zákona viděli už spoustu svědků, kteří utrpěli psychický šok, a tak vědí, co je třeba udělat.“

Namítla: „Ale já to takhle nechci. Připadá mi to nepoctivé. V úřadě okresního státního zástupce na mne byli tak hodní – a já bych musela změnit výpověď, až budu na lavici svědků. Přece nechcete, abych křivě přísahala, že ne?“

Řekl jsem: „Vy to nechápete, Marian. Jestli jim tohle řeknete, získám čas. Nebudou chtít, abyste podepsala písemnou výpověď, dokud v ní není všechno. Jestli ji podepíšete a pak se ukáže něco jiného, může vás šikovný obhájce nachytat. Zeptal by se, jestli jste podepsala výpověď a co v ní bylo, žádal by, aby byla předložena soudu. Z toho důvodu nechce okresní státní zástupce případ uzavřít, dokud si není jist, že jste všechno promyslela.“

„A pak by to vtělili do výpovědi a já bych to musela podepsat?“

„Ne. Nemusela byste to podepsat,“ ujistil jsem ji. „Já potřebuju čas, a ten se dá získat přípravou nového prohlášení, to je všechno. Jestli to dnes večer podepíšete, uzavřou případ dnes, ale jestli připojíte to, co jsem vám teď řekl, budou k té výpovědi ještě něco diktovat a řeknou vám, abyste to přišla podepsat zítra.“

Váhala.

Zaslechl jsem zřetelný povzdech a řekl jsem: „Jestli vám to vadí, tak na to zapomeňte. Jsem ve srabu. Myslel jsem, že byste mi z něho třeba mohla pomoct. Neuvědomil jsem si, jak to vypadá z vašeho hlediska. Vymyslím něco jiného.“ Vstal jsem a vykročil ke dveřím. Udělal jsem dva kroky, když jsem za sebou zaslechl rychlý pohyb a ucítil její paže kolem krku. „Ne, ne, nechoďte pryč! Nebuďte takový! To víte, že to pro vás udělám. Vždyť jsem vám řekla, že ano.“

Namítl jsem: „Obávám se, že nejste typ, který by to zvládl. Na něco vás nachytají.“

„Nesmysl,“ prohlásila. „Samozřejmě to dokážu, a tak snadno, že mě nikdo nebude z ničeho podezírat. Pan Ellis si na mne potrpí. Myslím, že se mu líbím.“

„A on se vám líbí?“ zeptal jsem se.

„Je milý.“

Pravil jsem: „Moc by mi pomohlo, Marian, kdybyste to dokázala.“

„A kdy to mám provést?“

„Teď hned,“ řekl jsem. „Oblékněte se, vemte si taxík a jeďte na úřad okresního státního zástupce. Řekněte mu, že jste si ještě na něco vzpomněla, a povězte mu o tom člověku. Řekněte mu, že vás napadlo, jestli by to třeba nechtěl ještě včlenit do vaší výpovědi.“

Souhlasila: „Tak já jdu. Půjdete se mnou?“

„To ne. Já chci zůstat stranou, Marian, o mně tam nic neříkejte.“

Běžela k toaletnímu stolku, urovnala si vlasy, přejela rty rtěnkou, napudrovala si tváře a řekla: „Půjdu hned. Počkáte tu, než se vrátím?“

„Ano.“

„Tamhle jsou nějaké časopisy a…“

„Já je nepotřebuju,“ odvětil jsem. „Chtěl bych se prospat.“

„Dobře. Donalde, co to máte s nosem? Teče vám krev.“

Vyňal jsem z kapsy čistý kapesník a řekl: „Poranil jsem se. Od té chvíle mi teče krev z nosu tak jednou za hodinu nebo za dvě.“

„Máte ho takový oteklý a červený a bolavý.“

„Oteklý a červený je,“ přitakal jsem, „a bolavý taky.“

Narazila si na stranu hlavy klobouk, který vypadal jako obrácený kalich květu, a vklouzla do pláště.

Připomněl jsem: „Co taxík, Marian? Máte telefon?“

„Mám, ale taxíka si můžu zastavit na ulici.“

„Raději zatelefonujte. Taxík tady bude dřív, než sejdete ze schodů.“

Zatelefonovala pro taxíka. Přitáhl jsem si židli, abych si na ni mohl položit nohy, a udělal si pohodlí v polštářích křesla, v němž jsem seděl.

„Tak teď to proberem,“ řekl jsem. „Co tam budete povídat?“

„No, přesně to, co jste mi řekl.“

„A nesesypete se uprostřed řeči a nezapletete se, až se vás začnou vyptávat, neřeknete, že opakujete to, co vám někdo napovídal, a nerozbrečíte se a nebudete jim tam o mně vykládat?“

„Ne, samozřejmě ne.“

„Jak to víte?“

„Protože umím lhát, když musím.“

„Máte s tím zkušenosti?“ zeptal jsem se.

„Spoustu.“

„Ale to byly prkotiny,“ namítl jsem. „Tohle bude něco jiného. Budete lhát právníkovi.“

Odpověděla: „To nic, pan Ellis mi bude věřit. Právě proto to bude těžké, ale on mi důvěřuje. Všechno, co řeknu, bude pro něj evangelium. On je hrozně hodný. Myslím, že mě má docela rád, Donalde.“

Odtušil jsem: „Hodný může být, ale je to právník. Jestli v něm vzbudíte podezření, vrhne se na vás jako teriér na krysu. A co mu tedy budete povídat?“

„Že když jsem šla do toho domu poprvé, viděla jsem vycházet jiného muže, že mi to nejdřív nepřipadalo důležité, ale teď jsem o všem přemýšlela a na tom člověku bylo něco… prostě jeho chování mi připadalo podezřelé.“

„Jak vypadal?“

„Byl velký, ramenatý a měl husté černé obočí. Oči měl posazené blízko sebe a rozeklanou bradu. Na jedné tváři měl mateřské znamínko. Myslím, že na pravé.“

„Co vám připadalo podezřelé?“

„No, to se nedá tak přesně říct. Tehdy jsem si ho všimla jen proto, že mi připadal nějak zvláštní. Pak mnou ten šok z nálezu mrtvoly tak duševně otřásl, že mi to nějakou dobu trvalo, než jsem si všechno v hlavě urovnala. Myslím, že jsem na toho člověka prostě pozapomněla.“

„Neměla jste tušení, že tam došlo k vraždě?“

„Ne, samozřejmě ne.“

„Čím tedy upoutal vaši pozornost?“

„No, bylo to něco v jeho chůzi. Byl velký a šel hrozně rychle, skoro běžel. A možná se ohlížel přes rameno. No, nějak mi připadalo, že má strach nebo něco takového, a moc divně se na mne podíval. Naskočila mi z toho husí kůže.“

„Proč jste mi o tom nepověděla dřív?“

Její oči, velké, dokořán otevřené a nevinné, hleděly do mých. „Ale vždyť jsem vám to už řekla, pane Ellisi – protože nález mrtvoly byl pro mne takový šok.“

„Ještě byste mohla něco dodat,“ navrhl jsem, „o stresu z vyslýchání.“

Její oči se na mne usmály. „Ne,“ řekla. „On ví, že to žádný stres nebyl.“

„Takže jste ho okouzlila.“

Prohlížela si svoje korálové nehtíky. „No,“ pronesla pomalu, „drží nade mnou mužskou ochrannou ruku a já jsem na něm závislá. Líbím se mu a myslím, že je hodný.“

Řekl jsem: „Tak dobře. Taxík už asi čeká dole. Jakmile se vrátíte, vzbuďte mě. Přijďte rovnou sem, ať se děje cokoli. Vyřiďte to co nejrychleji.“

To mi slíbila.

Zavřel jsem oči a relaxoval. Slyšel jsem ji pohybovat se kolem co nejtišeji, aby mě nerušila. Za chvilku jsem zaslechl otevření a zavření dveří.

Párkrát jsem se probudil, jen abych změnil polohu, a zase usnul. Za chvíli mě křeslo začalo tlačit, ale byl jsem příliš omámený spánkem, než aby mi to vadilo.

Ani jsem neslyšel klíč ve dveřích, když přišla. První, co jsem si uvědomil, bylo, že sedí na postranním opěradle křesla a říká: „Chudáčku, vy jste úplně vyčerpaný.“

Otevřel jsem oči, zase je zamhouřil před světlem a sundal nohy ze židle. Cítil jsem špičky jejích prstů, jemné a chladné, na svém čele, jak mi odhrnuje vlasy a hladí oční víčka. Postupně jsem se vrátil do skutečnosti. Otevřel jsem oči a trochu chraptivě se zeptal: „Udělala jste to?“

„Ano.“

Nahmátl jsem její ruku. „Jaké to bylo?“ zajímal jsem se. „Podařilo se to?“

„Jak to myslíte?“

„Věřili vám to?“

„Ale samozřejmě. Pověděla jsem jim všechno tak, jak jste mi řekl. Vy jste myslel, že to nezvládnu, ale já jsem to dokázala. A velmi přesvědčivě.“

„A co bylo dál?“ ptal jsem se. „Dověděla jste se něco ze Santa Carlotty?“

„Ano,“ řekla. „Pan Ellis hned telefonoval do Santa Carlotty. Říkal, že čekají na mou písemnou výpověď. A že by jistě chtěli být informováni, když se teď objevil nový aspekt.“

„A nevíte, co bylo řečeno z druhého konce drátu?“

„Zřejmě nic,“ odpověděla. „Pan Ellis jen referoval. Řekl mi, že se v Santa Carlottě domnívají, že by ten případ mohl mít nějaký místní aspekt.“

„Ale neřekl, jaký aspekt by to byl?“

„To ne.“

„Myslíte, že to věděl?“

„To si myslím. Bylo to něco, o čem zřejmě už mluvil s tamější policií.“

Podotkl jsem: „To je prima. A teď – jak vás pan Ellis hodlá chránit?“

„Chránit, mne?“

„Ano.“

„Proč? Jak to myslíte?“

„Nechápete?“ řekl jsem. „Někdo zavraždil Evaline Harrisovou. Byla to krutá, surová, promyšlená vražda. Policie prakticky nemá stopu kromě té, kterou jste poskytla vy. Když vrah cítí, že se kolem něj stahuje síť, je jedině logické, že…“ Při pohledu na její tvář jsem se zarazil. Dodal jsem už jen: „Chtěl jsem vědět, co proti tomu pan Ellis dělá.“

„No,“ řekla zděšeně, „já myslím, že ho to vůbec nenapadlo.“

Pohlédl jsem na hodinky a pravil: „Ale teď ho to asi napadne. Vyhledám ho. Vy zůstaňte tady.“

„Mohla bych mu zavolat,“ navrhla.

„Ne,“ odmítl jsem. „To bych právě nechtěl. Vy seďte tady a nic neříkejte. Já zajdu za panem Ellisem a promluvím s ním. Mně je úplně jedno, jestli je milý, ale má u mne vroubek, že se nepostaral o vaši bezpečnost – po vší té pomoci, jakou jste mu poskytla.“

Pravila: „Já prostě nemůžu uvěřit, že jsem v nebezpečí, ale chápu, jak to myslíte.“

Přikázal jsem jí: „Seďte a ani se nehněte. Nic nepodnikejte. Slibte mi, že se odtud nehnete, dokud se nevrátím.“

Slíbila.

Popošel jsem k zrcadlu, přičísl si vlasy kapesním hřebínkem, sebral klobouk a řekl: „Pamatujte si, dokud se nevrátím, nikam nechoďte.“

Došel jsem za roh, zašel do krámku, zavolal na policii a požádal o oddělení vražd. Po chvíli se ozval znuděný monotónní hlas: „Prosím, vraždy.“

Řekl jsem rychle: „Dám vám tip. Kdyby se o tom někdo dověděl, budu ve srabu. Neptejte se mě na jméno a nesnažte se zjistit, odkud volám.“

Hlas na druhém konci drátu odpověděl: „Okamžik, vezmu si tužku a papír.“

Namítl jsem: „Nic takového. Řekl jsem vám, abyste se nesnažili nic zjišťovat. Jestli chcete, tak poslouchejte, jinak zavěste. Když vaši lidé vyšetřovali v Modré sluji, dověděli se všechno ostatní, jenom nic o velkém svalnatém chlapovi s šedýma očima posazenýma blízko sebe a s mateřským znamením na pravé tváři. Byly tam totiž vydány příkazy nechat ho stranou. Tak tam o něm nikdo neřekl ani slovo. Jestli chcete ten případ vyřešit, měli byste si pořádně proklepnout ty holky v Modré sluji. Klást přesné otázky a zjistit, proč dostaly pokyny, aby o tom chlapovi vyšetřovatelům nic neříkaly.“

Praštil jsem telefonem a odkráčel. Čekal jsem ještě půl hodiny a pozoroval vchod do činžáku, kouřil a uvažoval. Začalo se stmívat a rozsvěcela se pouliční světla.

Vrátil jsem se k pokoji Marian Duntonové a zaklepal vzrušeně na dveře.

Otevřela se slovy: „Jéžiši, to jsem ráda, že jste tady. Já jsem se… nějak jsem se tu sama bála.“

„Máte čeho,“ potvrdil jsem. „Úřad okresního státního zástupce udělal botu.“

„Jak to?“

„Zveřejnil to o tom muži, jak jste ho popsala. Najednou se stal významnou osobou v případu. Zjistili, že stopa vede do Modré sluje a že byl se zavražděnou zadobře.“

Namítla: „Ale vždyť já jsem ho doopravdy neviděla. To jste vymyslel vy.“

„Možná jste ho viděla,“ opáčil jsem, „ale v tu chvíli vás nic nenapadlo.“

„Ne. Neviděla jsem ho. Aspoň si nepamatuju, že bych ho viděla.“

„No ale on tam opravdu byl a je to významná postava v celém případu. Abych řekl pravdu, myslím, že ten druhý, co jste ho viděla, s tím neměl vůbec nic společného. Vždyť on nevypadal na vraha, nebo ano?“

„Ne. To určitě nevypadal. Říkala jsem to panu Ellisovi. Vypadal velmi vážně a důstojně a úctyhodně, ale čím víc na to myslím, tím víc mi připadá, že se choval vyděšeně.“

„Vyděšeně jste se nejspíš chovala i vy,“ připomněl jsem jí. „Co kdyby vás někdo viděl vycházet z toho bytu?“

„Já vím,“ připustila. „Moc jsem o tom přemýšlela.“

„Výborně,“ řekl jsem. „Mluvil jsem s panem Ellisem. Vyložil jsem mu karty na stůl. Pověděl jsem mu přesně, kde jsem a co dělám a jak jsem na případu zainteresován, a řekl jsem mu taky, že mě zajímáte vy. Uložil mi, abych vás přestěhoval na bezpečné místo.“

„Na bezpečné místo?“

„Ano. Tady jim to nepřipadá bezpečné. O tomhle místě už ví příliš mnoho lidí. Nechtějí vám sem dát ostrahu, protože by to budilo pozornost. Byl by raději, kdybyste se někam přemístila pod jiným jménem. Řekl jsem, že se o to postarám.“

„Kdy?“ zeptala se.

„Hned teď,“ řekl jsem.

„Složím si pár věcí do kabely a…“

„Ne, to ne,“ namítl jsem. „Pro věci vám sem potom dojdu. Tady hrozí nebezpečí z prodlení. Každá minuta je drahá.“

„Ale, Donalde, když jste tady, tak se mi přece nic nestane a…“

„Jen si nic nenalhávejte,“ postrašil jsem ji. „Tady jste ohrožena každou minutu. Porušil jsem spoustu předpisů o povolené rychlosti, jen abych se sem co nejrychleji dostal. Tak pojďte. Vaše věci můžeme vyzvednout potom.“ Vzal jsem ji za loket a jemně směroval ke dveřím.

„Ale, Donalde, já opravdu nevím, proč bych si nemohla sbalit pár věcí.“

Žádal jsem ji: „Prosím vás, Marian, věřte mi. Nevyptávejte se a nediskutujte. Je to hrozně důležité.“

Souhlasila: „Tak dobře, pojeďme.“

Sešli jsme po schodech, pak zadním vchodem do uličky a kolem budovy k zaparkovanému agenturnímu autu. Chvilku mi trvalo, než jsem nastartoval. Jel jsem rovnou ke svému penziónu.

„Seďte tady,“ přikázal jsem jí. „Nevystupujte z vozu. Za minutu jsem zpátky.“

Běžel jsem dovnitř a našel paní Eldridgeovou.

„Zas budem potřebovat ten pokoj, paní Eldridgeová,“ řekl jsem. „Přítel mé sestřenice nedorazil. Jeho loď má zpoždění. Nebude tu dřív než za takové dva tři dny.“

„A co paní matka toho mladého muže?“

„Sestřenice u ní těch pár dní byla, ale pak přijelo nějaké příbuzenstvo a všechny postele jsou obsazeny.“

Souhlasila: „Dobře. Může se zas nastěhovat do toho pokoje. Na jak dlouho ho budete chtít?“

„Tak na čtyři pět dní.“

„Tak mi dejte hned tři dolary,“ pravila.

Zaplatil jsem a přijal stvrzenku. Pak jsem vyšel ven za Marian. Řekl jsem: „Zůstanete zase chvíli tady, Marian. Chci být nablízku, abych na vás mohl dávat pozor.“

„Tady se cítím v bezpečí, Donalde. Člověk se cítí pořádně osamělý v takovém velkém městě, kde nikoho nezná.“

„To já vím,“ potvrdil jsem.

Vzdychla: „Doufala jsem, že vás uvidím častěji, až se vrátíte. Byla jsem tak osamělá, hrozně jste mi chyběl.“

Odvětil jsem: „Já mám teď nějakou práci. Pak půjdem do kina a na večeři. Máte hlaď?“

„Mám.“

„Prima,“ řekl jsem. „Vydržte hodinku a budu zpátky. Půjdem ven a dáme si něco k jídlu a půjdem do kina.“

„A co moje věci?“ připomněla mi.

Řekl jsem: „Zajedu tam a naskládám je do kufru.“

Ohradila se: „Ne, ne, to ne, Donalde. To já udělám později sama, ale mám tam hedvábné pyžamo a župan a kartáček na zuby a malý necesér s krémy a pleťovou vodou – nic jiného mi nenoste, jen tohle. Prosím vás, Donalde.“

„Prima,“ pochválil jsem ji. „Dejte mi klíč.“

„Já chci jít s vámi. Chci si sbalit věci sama.“

„To není bezpečné, Marian. Nechápete? Slíbil jsem to panu Ellisovi. Zodpovídám za vás. Jestli se něco stane, budu s ním mít průšvih.“

„No tak dobře,“ svolila váhavě.

Dala mi klíč od pokoje. Řekl jsem: „Tak asi za hodinu. Na shledanou.“

„Na shledanou,“ odvětila.

Doporučil jsem jí: „Zkontrolujte si tady ručníky a podívejte se, jestli je všechno v pořádku.“

Řekla: „Ale je. Já to vím. Mně se tu líbilo. Nechtěla jsem se odtud stěhovat, ale paní Coolová na tom trvala.“

Přisvědčil jsem: „Dobře, ale ty ručníky si stejně přepočítejte.“

Poodešla k prádelníku, aby se podívala na ručníky, a já jsem si zastrčil pod kabát její kabelku.

„Tak, brzy se uvidíme,“ rozloučil jsem se.

Vrátil jsem se k agenturnímu autu, nasedl do něho a jel k Marianinu bytu. Odemkl jsem, rozsvítil a podíval se do její kabelky. Měla tam pudřenku, rtěnku, sedmatřicet dolarů a několik vizitek se jménem slečna Marian Jean Duntonová, vytisknutým staroanglickými písmeny v barvě bledého šedavého inkoustu stylem venkovských novin. Dále tam byla tužka, notýsek, kapesník a klíčenka s několika klíči, pravděpodobně k různým dveřím v Oakview.

Upustil jsem otevřenou kabelku na podlahu, převrátil židli, smotal jakýsi hadr do koule a hodil do kouta. U dveří jsem hranou dlaně párkrát poklepal na svůj bolavý nos.

Nekrvácel, mizera. A to mi předtím celé odpoledne tekla z nosu krev každou chvilku. Teď, když jsem to potřeboval, tak ne a ne se spustit. Oči mi zaslzely, ale nos byl suchý jako nepodařený ropný vrt.

Zaťal jsem zuby a zkusil to znovu. Tentokrát úspěšně. Krev vystříkla a já jsem obešel pokoj ve snaze, aby se pár kapek octlo všude tam, kde by se nejvíc hodily. Pak mi dalo práci krvácení zastavit. Po chvíli se to podařilo a vykročil jsem ke dveřím.

Zazvonění telefonu protrhlo ticho.

Vyšel jsem ven a zavřel za sebou, zatímco telefon v pravidelných intervalech mechanicky vyzváněl.

Jel jsem k dragstóru, o kterém jsem věděl, že je tam telefonní automat. Koupil jsem si tucet kapesníků, zašel do kabiny a volal na policejní stanici v Santa Carlottě. Když jsem se dovolal, požádal jsem: „Rád bych mluvil se seržantem Harbetem, prosím.“

„Kdo volá?“

„Detektiv Smith, oddělení vražd, Los Angeles.“

„Okamžik.“

Čekal jsem asi minutu, pak operátor promluvil: „Seržant Harbet by teď měl být u vás v úřadě, Smithi. Dnes k večeru mu volal okresní státní zástupce a on hned pak vyrazil do Los Angeles.“

Řekl jsem: „Díky. Nejspíš se někde zastavil na něco k jídlu. Chtěl bych ho vidět.“ Zavěsil jsem.

Věci se vyvíjely pro mne příznivě.

Zatelefonoval jsem Bertě Coolové. „Všechno je pod kontrolou. Drž se. Nenech se ušlápnout – a o mně nic nevíš.“

„Donalde, co to sakra vyvádíš?“ zeptala se.

„Smažím vajíčka,“ sdělil jsem jí.

„Hele, dej si pozor. Ty jsi chytrá hlava, ale taky setsakramentsky riskuješ.“

„Teď jedu na vlastní pěst,“ prohlásil jsem. „Co nevíš, to tě nepálí.“

Vzdychla: „Já už vím tolik, že jsem celá spálená.“

Zavěsil jsem, jel zpátky do svého penziónu a zaklepal na Marianiny dveře. Když otevřela, řekl jsem: „Ahoj, je to nádhera. Právě se mi něco povedlo. Berta mi dala na večer volno. Nemusím ani podávat zprávy. Mužem si někam vyrazit. Budu ale muset počkat, abych mohl dojet pro vaše věci. Jel jsem tam, ale přeď barákem číhalo pár chlapů. Budu muset počkat, až bude čistý vzduch, a zkusit to znovu.“

Vzdychla: „Donalde, já jsem ztratila kabelku.“

Vešel jsem dovnitř a postavil do dveří židli, aby zůstaly pootevřené. „Jak se to stalo?“ zeptal jsem se.

Odpověděla rozhodným tónem: „Někdo ji sebral odtud z pokoje.“

„Nesmysl!“

„Ale ano.“

„Tohle je slušný penzión. Paní Eldridgeová by nepustila dovnitř nikoho, kdo by…“

„Za to já nemůžu. Když jsme odjížděli odtamtud, tak jsem ji mela. Jsem si úplně jistá, že jsem ji měla ještě tady.“

Sešpulil jsem rty do hvízdnutí a řekl: „To je špatné. Vsadím se, že jste ji nechala v agenturním autě, a já jsem mezitím parkoval na spoustě různých míst na ulici. Co v ní bylo?“

„Veškeré moje peníze.“

„Kolik?“

„Všechno, co vůbec mám.“

Pravil jsem: „No, úřad okresního státního zástupce mě požádal, abych převzal vaše vydání, a mohu vám obstarat zálohu…“

Rázně přešla k židli, odtáhla ji a přibouchla dveře.

Upozornil jsem ji: „Počkejte moment. Takhle si kazíte dobrou pověst. Za tohle vás paní Eldridgeová vyhodí. Ona je ten typ, co dokáže vyhodit na mráz i vlastní děti.“

Marian Duntonová ke mně přistoupila. „Tak se podívejte, Donalde Lame,“ prohlásila. „Já bych pro vás udělala skoro všechno. Zacházel jste se mnou jako s naivní venkovskou holčičkou. Dejme tomu, že taková jsem, ale mám přece jen taky trochu lidské inteligence. Byl jste na mne hodný a já si na vás potrpím a důvěřuju vám, ale ukrást mi kabelku a zmizet s ní, to přece nemůžete!“

„Ukrást vám kabelku?“ zvolal jsem.

„Ano, ukrást mi kabelku. Já vím, že jste detektiv. Vím, že děláte věci, o kterých nesmím vědět. Vím, že mě používáte k tomu, abyste ten případ dostal tam, kde ho chcete mít. Dejme tomu, že na to máte i právo. Na začátku jste mi dal správný tip, ale dnes mi celé odpoledne lžete, a to se mi nelíbí.“

Zdvihl jsem obočí. „Já vám lžu?“

„Ano, lžete,“ přisvědčila. „Myslím, že jste na úřadě okresního státního zástupce vůbec nebyl. Myslím, že jste se jen tak potloukal kolem domu.“

„Proč si to myslíte?“

„Řekl jste mi, že jste porušil předpisy o povolené rychlosti,“ prohlásila, „ale když jste se snažil nastartovat, byl motor úplně studený. Dalo vám to dost práce. Vím, že jste u pana Ellise vůbec nebyl. Jestli chcete vědět, jak to vím – volal mi sotva pět minut před tím, než jste se vrátil, a ptal se, jestli bych mohla přijít ještě dnes večer v půl jedenácté k němu do kanceláře. Říkal, že tam bude pár lidí od santacarlotské policie, a chtěl, abych se podívala na nějakou fotografii. Neřekl ani slovo o tom, že jste tam u něj byl, nebo o tom všem, co jste mi tu navykládal. Ale to všechno ještě jde. Já vám důvěřuju natolik, že budu hrát hru, jakou chcete – když mi nechcete důvěřovat vy. Ale sebrat mi kabelku, to je už trochu moc. Když jste tu byl, měla jsem ji tady v pokoji. Odešel jste – a byla pryč.“

Klesl jsem do křesla a rozesmál se.

V očích měla rozhořčení.

„To není k smíchu,“ ohradila se.

Řekl jsem: „Poslyšte, Marian. Chtěl bych, abyste pro mne udělala ještě jedno.“

„Už jsem pro vás udělala dost,“ opáčila.

„Já vím. Tohleto bude pro vás těžké, ale byl bych rád, kdybyste to udělala.“

„A co to má být?“ zeptala se.

„Abyste mi na slovo věřila.“

Podotkla: „Vy jste velkoměstský detektiv a myslíte si, že máte na všechno patent, ale nejspíš si taky myslíte, že venkov je balíkov. A já holt musím být tak hloupá, abych vám všechno věřila.“

„Budete-li mi prostě věřit,“ řekl jsem, „a dojde-li k nějakému průšvihu, pak budu zodpovědný já. Ale pojedete-li v tom vědomě se mnou, pak nastavujete krk i vy. Nezdá se vám?“

Z očí jí vyprchalo rozhořčení. Objevila se v nich spíš obava. „Do čeho se to řítíte?“ otázala se.

Pohlédl jsem jí do očí. „To bych sakra sám rád věděl.“

Chvilku uvažovala, pak se rozhodla: „No dobře. Ale takhle ze sebe dělám úplného pitomce. Za těchto okolností půjdeme do kina a na večeři. A co ty moje peníze?“

Vyndal jsem z kapsy peněženku a podal jí něco z peněz, které jsem měl od Berty Coolové na útratu.

„A co moje oblečení?“ zeptala se.

Navrhl jsem jí: „Koupíte si všechno nové – všechno, co potřebujete na zítřek nebo tak na dva dny. A ještě něco, slečno Duntonová. Když jsem mluvil s panem Ellisem, říkal, že si myslí, že byste teď pár dní neměla číst noviny.“

„Proč?“ chtěla vědět.

„No, říkal, že v nich bude dost o tom případu a že by nechtěl, abyste si tím čtením nasadila do hlavy scestné myšlenky.“

Vzhlédla ke mně velkýma nevinnýma očima a řekla: „No, radami pana Ellise se jistě budu řídit. Když nechce, abych četla noviny, tak je tedy nebudu číst.“

„To je skvělé! Vím, že to ocení.“

„A chtěl pan Ellis, abyste mi pověděl ještě něco?“

„Teď mě zrovna nic nenapadá. Já…“

Byl jsem přerušen rozhořčeným klepáním na dveře. Šel jsem otevřít. Z prahu na mne zírala paní Eldridgeová. Neřekla ani slovo, ale rozrazila dveře dokořán, popadla židli, s bouchnutím ji postavila tak, aby držela dveře otevřené, obrátila se a oddupala chodbou.

Marian Duntonová na mne pohlédla a vyprskla smíchem.

10. kapitola

Dorazil jsem k Bertě Coolové do bytu krátce před půlnocí. Zvolala: „Kde jsi proboha byl?“

„V práci,“ sdělil jsem jí. „Kde je Marian? Víš to?“

„Ne. Volala jsem jí čtyřikrát nebo pětkrát, sháněla jsem ji. Myslela jsem, že jste spolu někam šli.“

„Byl jsem u ní,“ pravil jsem.

Berta na mne zírala. „No to mě teda naložte místo sardinky!“

„Co je?“ zeptal jsem se.

„Od té doby, cos odjel, nedělala ta holka nic jinýho, než že čtyřikrát pětkrát za den telefonovala Elsii Brandové do kanceláře, jestli o tobě něco víme, kdy se vrátíš, a jestli si myslíme, že se ti nic nestalo. Vsadila bych na to svoje diamanty, že hned prvního večera, co budeš zpátky, tě přiměje, abys ji pozval na večeři a do kina, a že ji budeš v kině držet za ruku.“

Řekl jsem žhavě: „Marian je hodná holka.“

„To jistě je,“ připustila Berta Coolová, „ale nic to nemění na věci, že má z tebe úplně popletenou hlavu.“

„Houby! Je poblázněná do okresního státního zástupce.“

Berta si odfrkla. „Kdo ti to říkal?“

„Ty.“

„Ale prosím tě, na takový blbosti nevěř. To jsem ti jen chtěla nahnat strachu. Je do tebe udělaná, zblázněná.“

„No tak,“ převedl jsem řeč jinam, „a co je nového? Našla jsi Flo Mortinsonovou?“

Berta přikývla. „Teď je to Flo Danzerová,“ sdělila mi. „Flo Mortinsonová byla dřív. Bydlí v hotelu Mapleleaf, má tam pokoj na měsíc. Ale už týden se tam nezdržuje. A já jsem se v tom hotelu přihlásila taky, se vším všudy.“

„Má kufr?“ zajímal jsem se.

„Mhm, a já jsem se tam navezla s kufrem tak velkým, aby se do něj vešel ten její, i kdyby byl obrovský. Oba jsou ve sklepě.“

Prohlásil jsem: „To je skvělé. Tak s těmi kufry trochu pohnem. Pod jakým jménem ses tam přihlásila?“

„Berta Coolová,“ odvětila. „Nevím, proč by se mělo chodit okolo horké kaše, a stejně mě tam třeba někdo zná.“

Poznamenal jsem: „No, budeme muset s sebou vzít pár zavazadel plných starých hadrů.“

„Proč?“

„Jako vycpávku pro případ, že by ten tvůj byl příliš velký. Nechceme, aby v něm ten její lítal ze strany na stranu a šramotil.“

„A co takhle počkat do zítřka?“ navrhla Berta. „Na takovouhle akrobacii je teď už dost pozdě.“

„To nejde. Než na to půjdem, pošli tam sama sobě telegram. Bude to pro tebe záminka sbalit kufr a vypadnout.“

Berta Coolová si vzala z krabice na stole cigaretu, pečlivě ji zasadila do slonovinové špičky a prohlásila: „Já už nebudu chodit s klapkama na očích, Donalde.“

„Ale to ti do nich bude nepříjemně svítit světlo,“ upozornil jsem ji.

„Ale když Berta neví, kde je oheň,“ pravila, „mohla by si spálit prsty. Berta chce mít jasno, miláčku.“

Řekl jsem: „Počkáme, až budeme mít ten kufr. Pak uvidíme, jestli jsem měl pravdu.“

„Ne. Jestli máš pravdu, pak to na věci nic nemění. Jestli ji nemáš, tak chce Berta vědět, oč jde. A jestli nemáš pravdu, tak tě Berta hodí přes palubu, to si pamatuj. Přejímáš zodpovědnost, je to na tobě.“

Nepřítomně jsem přikývl.

„No tak,“ vyzvala mne Berta. „Sedni si a přestaň se mračit. Sedni si a vyklop pravdu. Jinak…“

„Co jinak?“ zeptal jsem se.

Berta chvilku přemýšlela, pak se zazubila a řekla: „Sakra, já nevím, Donalde – abych ti nenarazila ten tvůj bolavý nos… Jdem do toho spolu, ale Berta chce vědět, jak a nakolik hluboko.“

Ustoupil jsem: „Dobře. Zatím je to jen teorie.“

„To nevadí. Já vím, že je to teorie. Jinak to nejde, ale chci ji znát.“

Řekl jsem: „Tak prosím. Paní Lintigová se s manželem rozešla před jednadvaceti lety. Pak odjela z Oakview. Oakview začal ekonomicky upadat. Město vyschlo natolik, že městská pokladna dojela na nezájem a netečnost.“

„A co to všechno má společného s naším případem?“ zeptala se Berta.

Odpověděl jsem: „Jen tohle: Lintigovi se dali dohromady s mládeží. Když město vyschlo, hnuli se mladí za lepším, za příležitostmi. Oakview bylo poslední místo, kde by paní Lintigová snad mohla pro sebe něco najít.“

„No dobře,“ řekla Berta, „moc ti nerozumím, ale pokračuj.“

Pokračoval jsem: „Jednadvacet let se v Oakview o případ Lintigových nikdo nezajímal. Pak se najednou někdo vynořil a začal se vyptávat. Za další měsíc nebo pět týdnů se objevila Evaline Harrisová a začala sbírat fotografie. K čemu by je chtěla? Zřejmě čmuchala po každé fotce, na které byla paní Lintigová, a kupovala je.“

V očích Berty Coolové se objevil zájem.

„A potom,“ navázal jsem, „se Evaline vrátila sem do města a byla zavražděna.“

„Kvůli těm fotkám?“ tázala se Berta. „To určitě ne, miláčku. Tak důležité zas nebyly.“

Řekl jsem: „Jel jsem do Oakview, abych obhlédl situaci. Do čtyřiadvaceti hodin o tom všechno věděl policajt se Santa Carlotty. Zjevil se tam, zmlátil mě a vyvezl z města. Proč asi?“

„No abys byl z města pryč,“ usoudila Berta.

„Ale proč?“

„Aby ses nic nedověděl.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne. Protože věděl, že přijede paní Lintigová, a protože nechtěl, abych tam byl zároveň s ní.“

Berta chvilku zamyšleně pokuřovala a pak zainteresovaně řekla: „Donalde, já myslím, že něco víš.“

„To tedy vím,“ přitakal jsem. „Ten policajt je blb a zbabělec. Kdyby jeho někdo spráskal a vyvezl z města, bál by se vrátit. Všiml jsem si, že lidé považují za nejnebezpečnější to, čeho se sami bojí, a ne to, čeho se bojí jiní. To je psychologie a lidská nátura. Když se někdo bojí nože, představuje si, že se nože bojí i jiní. Kdo se bojí pistole, myslí si, že jiní se bojí pistole taky.“

„Pokračuj, miláčku,“ řekla Berta s očima lesklýma zájmem.

„No tak se paní Lintigová objeví. To byl naprogramovaný vstup. Nic nebylo ponecháno náhodě. Rozbije si brýle nebo zařídí, aby jí je rozbil posluha. Řekne, že si objednala nové. Ale ty nové nikdy nedojdou. Proč?“

Berta řekla: „Už jsem ti to přece říkala, miláčku. Bylo to tak, protože člověk, u kterého si brýle objednala, věděl, že tam nebude tak dlouho, aby došly včas.“

Namítl jsem: „Ale ne. Existuje ještě jiný výklad.“

„Jaký?“ zajímala se.

„Že je vůbec neobjednala.“

Berta Coolová se zamračila. „Ale já nevím…“

Vysvětloval jsem: „Chtěla odvolat to rozvodové řízení. Věděla, že se její blízcí přátelé odstěhovali. Ale ve městě možná přece jen zbyli lidé, kteří ji znali, lidé, které by měla i ona znát. Nejspíš takoví, kteří ji znali jen matně, ne blízcí přátelé z dřívějška, ale lidé, kteří ji považovali pouze za součást společenské sestavy, jaká byla před jednadvaceti lety. Jednadvacet let je dlouhá doba.“

Berta namítla: „Prosím tě! Tohle nedává smysl.“

„Nebyly k dispozici žádné její fotky,“ pokračoval jsem. „Nikdo si nepamatuje, jak vypadala. A navíc ani nedostali příležitost. Šla prostě do hotelu. Podle všeho, co jsem zjistil, nikde jinde nebyla. Zapsala se a prezentovala se tak, aby ji znali jen lidé z hotelu. Staré přátele nepoznala. Proč? Protože si rozbila brýle a bez nich neviděla. Na to konto zatím staré známé nevyhledávala. Zašla k právníkovi – úplně cizímu, mimochodem – a zařídila, aby bylo staré rozvodové řízení odvoláno. Poskytla mi interview, o kterém doufala, že bude uveřejněno v místních novinách, a zmizela.

A teď dávej pozor. Tohle je v celé té záležitosti významný moment. Když tehdy doktor Lintig a jeho žena měli ten svůj malér, figuroval v tom mladý chlapík jménem Steve Dunton, který vydával Čepel. Steve Dunton byl fešný elegán, tak kolem pětatřiceti. Teď je mu kolem pětapadesáti. Nosí zelené stínítko proti světlu, přibral na váze a žvýká tabák.

No a já jsem řekl paní Lintigové, že jsem reportér Čepele. Ona ty noviny ani neznala a vůbec se mě na Steva Duntona nezeptala!“

„A co ten Dunton v té době dělal?“ zeptala se Berta.

„Vykašlal se na Čepel. Zmizel, jel na ryby. Vrátil se, když jsem už byl pryč.“

Berta hlesla: „To mě teda nalož místo herynka, Donalde. Možná máš pravdu. Jestli máš, je to vydírání.“

„Ještě víc,“ řekl jsem. „Doktor Lintig kandiduje za reformátory v bohatém maloměstě, které je prolezlé korupcí. Je příliš nevinný a prostý, aby věděl, co opozice určitě udělá – že se bude šťourat v jeho minulosti, aby tam našla něco shnilého.

Samozřejmě je nejdřív ze všeho zajímalo jeho profesionální postavení. Když se v tom začali šťourat, zjistili, že si změnil jméno z Lintiga na Alftmonta, a samozřejmě se začali zajímat o doktora Lintiga. Zjistili, že doktor Lintig byl registrován v Oakview. Jeli do Oakview a pátrali. To bylo tehdy, když se v té záležitosti objevil ten první chlapík. Bylo to asi před dvěma měsíci a říkal si Cross. To je ten, co s pátráním začal.“

Berta Coolová přikývla.

„Dověděli se tam, co chtěli,“ pokračoval jsem, „ale nemohli si být jisti, jestli paní Lintigová mezitím neumřela nebo se nedala rozvést. Mohli ten starý skandál doktora Alftmonta rovnou vytáhnout na světlo, ale to by mělo všechny známky skandalizování za politickými účely. Tak chtěli, aby na scénu vystoupila paní Lintigová. Pak mohli pokračovat jedním ze dvou způsobů. Za prvé od ní mohli chtít, aby doktorovi napsala a přiměla ho stáhnout kandidaturu. Za druhé mohli zařídit, aby se objevila na veřejnosti a učinila novinové prohlášení – ne v Santa Carlottě, ale v Oakview.

Víš, co by potom následovalo? Kdyby se objevila na veřejnosti v Oakview, nevypadalo by to jako politické skandalizování. Oakviewské noviny by uveřejnily prohlášení, že zjistila, že doktor Lintig žije pod jménem doktor Alftmont v Santa Carlottě se svou milenkou z rozvodového případu jako s manželkou. Oakviewské noviny by se informovaly v Santa Carlottě, aby si ten tip ověřily. Prohlášení by vyšlo nejdřív v oakviewských novinách a pak na oplátku i v Santa Carlottě.“

„A proč ti tu historku nepověděla, když jsi ji v hotelu navštívil, Donalde?“

„Protože ještě nebyla připravena. Tehdy to ještě nechtěla vypravovat. Že se tam objevila, to měl být jenom základ. Chtěla, aby ji lidé kolem hotelu viděli a aby si zvykli považovat ji za paní Lintigovou.“

„A ty tedy myslíš, že to nebyla paní Lintigová?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Santacarlotská policie ji nemohla najít. Našli Flo Danzerovou, která bývala Flo Mortinsonová, když kdysi bydlela s Amelií Sellarovou v San Francisku. Tam narazili na zeď. Flo ví, oč jde. Neriskovali by nasazení jiné ženy jako náhradnice, pokud by nedošli k závěru, že pravou Lintigovou neseženou.“

„Ale podívej, miláčku,“ ptala se Berta Coolová, „jak věděli, že Steve Dunton pojede na ryby? Ten by ji přece mohl odhalit.“

Řekl jsem: „Tu jednu věc nevěděli. Nevěděli to buďto proto, že se s tím paní Lintigová té Flo Mortinsonové nikdy nesvěřila, nebo proto, což je pravděpodobnější, protože si Flo nepamatovala detaily jako jména. Věděla jen, že Lintigová někoho měla, to je vše.“

Berta chvíli zamyšleně mlčela a kouřila.

„No a teď,“ pokračoval jsem, „doktor Alftmont nedávno dostal dopis, údajně od své bývalé ženy. Říká, že je to její rukopis. Já jsem ten poslední dopis prozkoumal a připadá mi, že je zfalšovaný.“

Bertina tvář se rozzářila. „No tak, sakra,“ řekla, „není co řešit, miláčku. Stačí už jen dokázat, že paní Lintigová je podvodnice.“

„A k čemu to bude dobré?“

„Očistí to doktora Alftmonta, a my nic jiného nechceme.“

Namítl jsem: „Tak by to bylo ještě před nedávném. Teď už ne. Teď hrozí doktoru Alftmontovi obvinění z vraždy. Nevymyslíme-li, jak na to, vypukne to zítra v deset hodin dopoledne.“

Berta pravila: „Podívej, miláčku. S Marian si můžeš dělat, co chceš. Můžeš ji třeba přinutit, aby se doktoru Alftmontovi podívala rovnou do obličeje a řekla, že to není ten člověk, který tam vycházel ze dveří.“

„Hezké by to bylo,“ poznamenal jsem.

„Jak to myslíš?“

Řekl jsem: „Tamti druzí o Alftmontovi všechno vědí. Sledovali ho do Los Angeles. Ti vědí zatraceně dobře, že to tam byl on. Jenom čekají, až to při identifikaci praskne. Řekli tady tomu okresnímu státnímu zástupci, že se domnívají, že ten případ souvisí se Santa Carlottou. A on je požádal, aby počkali, dokud nedokáže Marian Duntonovou pevně přesvědčit, že člověk, kterého viděla, vycházel z čísla 309 a ne z některého sousedního bytu. A teď jsou připraveni k palbě.

Ukážou Marian Duntonové fotku doktora Alftmonta a ona ji odmítne identifikovat. Co se bude dít dál? Normálně na ní vyzkouší starodávné mučení třetího stupně. Ona to nevydrží. Nevydržela by to žádná holka jejího věku, pokud by neměla za sebou víc zkušeností a nárazů než Marian.

Marian propadne hysterii. Prozradí celou historku nebo aspoň tolik z ní, aby mohli ucpat všechny mezery. Oni pak zjistí, že jsme ji docela oficiálně hostili po celou dobu, co byla tady ve městě. Nebudou se ani obtěžovat žádáním vysvětlení nebo ti odebírat licenci. Prostě nás oba zavřou jako spoluviníky, obžalují nás z uplácení a ovlivňování svědkyně obžaloby, obžalují nás ze svádění ke křivému svědectví, ze snahy odvrátit od Alftmonta obvinění z vraždy – a budeme všichni vespolek v base.“

Bertiny oči prozrazovaly, že ocenila logiku mého výkladu, ale že se jí nelíbí slovní obraz, který jsem jí vykreslil. Po chvilce řekla: „Kruci, miláčku, pojďme od toho. Udělali jsme, co jsme mohli. Můžeme tvrdit, že paní Lintigová je nepravá, a přimět je, aby to dokázali. To nás očistí z nařčení.“

Namítl jsem: „To nás možná očistí z nařčení, ale nepřinese to výsledky našemu klientovi.“

„Já bych raději nepřinesla klientovi výsledky, než strávila dvacet let v ženské věznici v Tehachapi.“

Shrnul jsem: „My se prostě nechceme dostat do basy a chceme našemu klientovi umožnit, aby se stal starostou v Santa Carlottě. A ty chceš kšefty. Bude-li tě propagovat santacarlotský starosta, zajistí ti to fůra peněz.“

Berta minutku přemýšlela a pak řekla: „Tys jel do San Franciska autobusem, že?“

„Ano.“

„A auto jsi nechal v Santa Carlottě?“

„Ano.“

„A dnes dopoledne jsi ho vyzvedl?“

„Ano.“

„A v Santa Carlottě tě někdo chtěl zastrašit?“

„Ano.“

„Policajt?“ ptala se.

Přikývl jsem.

„Ten samý, co tě zastrašoval v Oakview?“

„Ano.“

„Mně se to nelíbí, Donalde,“ řekla. „Prohnanej policajt ti může něco přišít, z čeho se nevyhrabeš.“

Zazubil jsem se: „Já vím.“

„Tak čemu se šklebíš?“

„Tomu, že tohle je hra pro dva. Když je člověk chytrý, může něco přišít policajtovi, takže policajt pak nemůže nic přišít jiným. Zrovna teď, pokud to chceš vědět, má seržant John Harbet hrozně moc co dělat, a vůbec bych nepochyboval o tom, že má co vysvětlovat.“

„Jak to?“ ptala se podezíravě. „Co se stalo?“

„Za prvé,“ začal jsem, „se motal v Modré sluji kolem Evaline Harrisové. Když chtěli, aby někdo jel do Oakview a omrkl tam terén a dal dohromady dokonalý obraz Lintigové, poslali tam Evaline. Když byla Evaline zavražděna a policie se začala vyptávat na její přátele, použil Harbet svého vlivu na vedení. Nevím, jak moc, ale málo to nebylo, a holkám se řeklo, aby o Harbetovi nemluvily. Až to všechno vyleze na světlo boží, bude to kvůli takovému tutlání ještě horší.“

„A leze to na světlo?“ zeptala se.

Přikývl jsem.

Berta Coolová na mne přemýšlivě pohlédla a pravila: „Donalde, nerada bych se ti do toho pletla. Myslím, že bys dokázal najít způsob, jak mi potom všechno hrozně znepříjemnit.“

„To tedy určitě,“ slíbil jsem.

Řekla: „Tak pojď. Ukradnem ten kufr.“

„Nejdřív si pošli telegram,“ připomněl jsem.

Jeli jsme do hotelu Mapleleaf. Recepční pozdravil Bertu Coolovou a na mne podezíravě pohlédl.

Berta na něj zazářila a představila mě: „Můj syn – z vojenské akademie.“

Recepční udělal jen: „Ach.“

Šli jsme nahoru do Bertina pokoje a seděli tam asi čtvrt hodiny. Pak byl doručen telegram, který Berta poslala sama sobě. Sešli jsme dolů pohovořit s nočním recepčním. „Moc špatné zprávy,“ sdělila mu Berta. „Musím časně ráno letět na východ. Musím si dát poslat nahoru kufr a balit.“

Řekl: „Nosič teď není ve službě, ale myslím, že se to pro vás dá zařídit.“

Vložil jsem se do hovoru: „Seženete-li ruční kárku, vyvezu ho výtahem.“

„Kárka je ve sklepě,“ odtušil.

Berta Coolová prohlásila: „Budu muset balit a rozbalovat a stěhovat zavazadlo. Chci si vzít jen jeden velký kufr a jeden menší. Donalde, myslíš, že mi ten velký kufr dotáhneš nahoru?“

„Ale jistě,“ slíbil jsem.

Recepční nám ochotně předal klíč ke sklepu. Šli jsme dolů a čmuchali. Do dvou minut jsme objevili velký kufr s iniciálami F.D. a visačkou Majetek Florence Danzerové, pokoj č. 602. Otevřeli jsme Bertin velký kufr a vměstnali do něho kufr Florence Danzerové. Po obou stranách v něm zbylo trochu místa, které jsme vycpali starými hadry a papíry. Pak jsem Bertin kufr zavřel a převázal, naložil na kárku a do výtahu. Chlapec obsluhující výtah shrábl příplatek za kárku. O půl hodiny později byl už kufr přivázán na střeše taxíku a jeli jsme nejprve na autobusové nádraží, abychom nezanechali stopu, a pak k Bertě.

Nemohl jsem kufr hned odemknout, ale za pár minut jsem si poradil s nýtky, které držely zámek pohromadě.

To, co jsme hledali, jsme měli dřív, než byl kufr napůl vybalený: balík papírů a dokladů převázaný tlustou šňůrou.

Rozvázali jsme ji a pustili se do papírů.

Byl tam Lintigův oddací list, pár dopisů, které dr. Lintig napsal během známosti ještě jako student. Byly tam novinové výstřižky a svatební fotografie Lintigových.

Dr. Lintig se za těch dvacet let změnil. Samozřejmě zestárl, ale změna nebyla taková, jakou by člověk očekával. Zřejmě to byl tehdy vážný pilný mladík, který vypadal o deset let starší, než byl.

Prohlížel jsem si tvář nevěsty. Berta dala mé otázce formu slov. „Je to ta žena, kterou jsi viděl v hotelu?“ zeptala se.

Odvětil jsem krátce: „Není.“

„Tím je to vyřešeno,“ prohlásila Berta. „Donalde, máme ji.“

Poznamenal jsem: „Zapomínáš na tu vraždičku.“

Hrabali jsme v haldě dokladů dál. Přišel jsem na nějaké papíry ve španělštině. Berta se zeptala: „Co je tohle?“

Odpověděl jsem: „Podíváme se, jestli k tomu není připojen překlad,“ a listoval jsem v dokladech. „Vypadá to na mexický rozvod.“

A byl to.

„Je to k něčemu?“ chtěla vědět Berta.

„Ani ne,“ odtušil jsem. „Po nějakou dobu stanovily některé mexické státy jeden den pobytu na svém území jako podmínku platného rozvodu, a také to, že ten pobyt může být i v zastoupení. Celá smečka advokátů mohla na těchhle mexických rozvodech rejžovat. Nejvyšší státní soud našel v těch rozvodech díru, když se tím zabýval, ale po těch mexických rozvodech se konala spousta kalifornských svateb. Bylo jich tolik, že úřady před tou bigamií prostě zavřely oči a nechaly to tak. Obecné mínění je takové, že představují morální zástěrku, pokud ne rovnou legalizaci.“

Berta řekla: „A co myslíš, miláčku, proč to tak udělala?“

Odpověděl jsem: „Chtěla se znovu vdát, ale nechtěla, aby to Lintig věděl. Chtěla mu držet klacek nad hlavou. Proto se dala rozvést v Mexiku. Tohle je stopa, kterou jsem přehlédl.“

„Jaks to mohl přehlídnout?“ ptala se. „A jaká je to vlastně stopa?“

„Hned uvidíš,“ pravil jsem a šel k telefonu. Zavolal jsem Western Union. Nadiktoval jsem noční vzkaz Státnímu úřadu pro centrální evidenci obyvatelstva v Sacramentu, Kalifornie, v němž jsem se dotazoval na sňatek Amelie Sellarové a na případný záznam o pohřbu pod novým jménem, pokud se konal.

Zavěsil jsem telefon a viděl, že se Berta Coolová na mne zubí. „Vypadá to, že k něčemu spějeme, miláčku,“ poznamenala.

Podotkl jsem: „Měla bys mít štáb spolupracovníků, kteří se dají narychlo povolat.“

„Vždyť mám,“ řekla Berta.

„Výborně. Tak jich pár sežeň. Popiš jim Johna Harbeta. AŤ se postarají o policejní stanice. Chtěl bych vědět, kam ten Harbet odtamtud pojede.“

„Nepojede do Santa Carlotty?“ zeptala se.

„Myslím, že ne,“ odvětil jsem. „Teď ne.“

Berta přešla k psacímu stolu a vyňala z něho v kůži vázaný zápisník. „Může chvíli trvat, než je všechny seženu,“ upozornila mne.

„Ale ne moc dlouho,“ namítl jsem. „Sežeň lidi, kteří se mohou dát do práce okamžitě. Najmi je od jiné detektivní kanceláře. Sežeň je do dvaceti minut.“ Berta se pustila do telefonování. Vrátil jsem se ke kufru.

Než Berta dotelefonovala, prohlédl jsem zbytek – pár starých jevištních kostýmů a několik estrádních fotek ženy v trikotu s autogramem S láskou Flo.

Prohlédl jsem si obrázky. „Stačí přidat dvacet let a dvacet kilo,“ řekl jsem, „a je to ta žena, kterou jsem viděl v Oakview, ta, která se zapsala jako paní Amelia R. Lintigová.“

Berta Coolová neřekla nic. Šla do kuchyňského kouta a přinesla láhev koňaku.

Podíval jsem se na láhev a datum na pečeti. Znělo: 1875.

11. kapitola

Uplynula skoro hodina a Berta Coolová si právě dolévala třetí sklenku koňaku, když zazvonil telefon.

Pohlédla na hodinky a podotkla: „Tomu se říká fofr. Někdo ze spolupracovníků podává zprávu o Harbetovi.“

Zdvihla sluchátko a řekla tím svým jadrným úředním hlasem: „Ano, Berta Coolová u telefonu. Mluvte.“

Neslyšel jsem, co se ozývalo ze sluchátka, ale viděl jsem výraz Bertiny tváře. Viděl jsem, jak se její rty svírají, oči úží. Pravila: „Já to auto neřídím. To se dá ověřit.“

Následovala chvíle ticha, kdy Berta naslouchala hlasu z telefonu. Na ruce svírající sluchátko jí blýskaly diamanty. Vyhýbala se mému pohledu. Po chvíli řekla: „Tak poslyšte, já se musím podívat do záznamů, kdo z mých lidí řídil auto v době, o které mluvíte, a kde to auto bylo. Osobně si myslím, že je to nějaký omyl, ale… Ne, teď do kanceláře nejdu, ležím už v posteli. K ničemu by to nebylo. Záznamy bych nenašla. Ty vede moje sekretářka… Ne, teď v noci ji nebudu rušit, a tím to končí. Ono to zas není tak důležité. V devíti případech z deseti se svědci mýlí v čísle. Ano, asi v deset dopoledne… No dobře, tak v půl desáté. Ale v žádném případě dřív… Mám několik spolupracovníků. Dva nebo tři teď pracují na případu. Ne, jejich jména ani údaje o případu vám v žádném případě nemohu sdělit. To je důvěrné. Ráno se podívám na záznamy o autu a poradím vám. Do té doby nemohu nic dělat.“

Zavěsila a pohlédla na mne. Oči se jí leskly jako ty diamanty. „Donalde, asi nasazují všechny páky.“

„Jak to?“ zeptal jsem se.

„Ze Santa Carlotty telefonovali sem na policii o spolupráci. Našli svědka případu, že řidič srazil chodce a ujel. Svědek uvádí číslo toho vozu. Je to agenturní vůz. Našli si to v registraci.“

Poznamenal jsem: „To jsem si teda nemyslel, že by zašli tak daleko.“

Pravila: „Jsi ve srabu, miláčku. Na beton tě dostanou. Berta bude stát při tobě a pomůže ti, jak to jen půjde, ale případ se bude projednávat v Santa Carlottě. Je to závažný trestný čin. Porotu zpracují.“

„Kdy se to stalo?“ zeptal jsem se. „Předevčírem.“

„To bylo agenturní auto zaparkováno v garáži,“ sdělil jsem jí. „Mám na to podepsanou stvrzenku.“

„Byla tam policie. Vyšetřovala to. Hlídač z garáže říká, že tam to auto bylo nejdřív necelých dvanáct hodin, pak že sis pro ně přišel, byl s ním asi dvě hodiny pryč a pak ses vrátil a vypadal rozčileně. Nezná tě jménem, ale popsal tě.“

Odtušil jsem: „Ten zatracenej mizera tím vyhrožoval, ale nemyslel jsem, že…“

„No,“ opáčila, „ale udělal to. On…“

Znovu zazvonil telefon. Berta Coolová zaváhala a řekla: „Co to sakra je, miláčku? No, musím to zvednout.“

Zdvihla sluchátko a opatrně pronesla jenom: „Haló?“ Neohlásila se jménem.

Jak poslouchala, zřetelně se jí ulevilo. Sáhla po tužce a dělala si poznámky do bloku. Pak řekla: „Okamžik vydržte, prosím,“ a zakryla mluvítko dlaní.

Oznámila mi: „Harbet odjel z policejní stanice. Můj člověk ho sledoval do penziónu v Normandii. Ten penzión se jmenuje Key West. Harbet šel dovnitř. Je to luxusní barák s nočním vrátným, který ohlašuje návštěvy. Harbet uvedl jméno Frank Barr. Řekl vrátnému, aby zavolal do pokoje 43 A. Tam bydlí Amelia Lintigová, která tam uvedla, že je z Oakview v Kalifornii. Co s tím uděláme?“ Požádal jsem ji: „Drž ho na drátě. Já si to rozmyslím. Buďto je to předběžná porada, nebo oficiální návštěva. Chystají se nasadit na celé čáře všechny páky. Pozítří jsou volby. Řekni tomu člověku, ať tam zůstane, než dorazíme.“

Berta řekla do sluchátka: „Zůstaňte tam, než dorazíme… Okamžik.“

Vzhlédla ke mně: „A co když Harbet odtamtud vypadne dřív, než dorazíme?“

„To klidně může,“ odpověděl jsem.

Berta opakovala do sluchátka: „To klidně může,“ a zavěsila.

Sebral jsem klobouk, Berta Coolová se navlékla do kabátu, narazila si klobouk a pohlédla na dvě sklenice koňaku na stole. Jednu z nich zdvihla a pobídla mě ke druhé.

Namítl jsem: „To je zločin, takhle to do sebe lít.“

Berta odvětila: „Ještě větší zločin by byl nechat to stát.“

Vyměnili jsme si nad sklenicemi pohled a vypili ten hladivý, jasný, jantarový nápoj.

Ve výtahu cestou dolů mi Berta řekla: „Každý další krok nás vede hloub a hloub, Donalde. Už v tom vězíme až po uši.“

„Ale na vyváznutí je pozdě,“ odtušil jsem.

Povzdechla si: „Ty jsi takovej chytrej prevítek, ale potíž s tebou je v tom, že nevíš, kde přestat.“

Neodporoval jsem. Vzali jsme si taxi a jeli k zaparkovanému agenturnímu autu. Tím jsme se dostali na adresu v Normandii. Berta našla svého člověka. Pověděl jí: „Ten, co jsem ho sledoval, je už pryč. Poslechl jsem váš pokyn a nechal jsem ho jít.“

Řekl jsem: „V pořádku. Zůstaňte tu. Jestli vyjde ven žena kolem pětapadesátky, šedovlasá, černooká, asi tak přes sedmdesát kilo, pověste se na ni. A parťáka postavte do zadní uličky. Jestli uvidí ženu odpovídající tomu popisu vycházet z domu, ať se na ni pověsí.“

Přikývl.

Jeho parťák namítl: „Já nemám auto.“

„Vemte si agenturní,“ pravil jsem. „Zaparkujte tak, abyste viděl na uličku. Možná vyjde ven tamtudy.“

Řekl jsem Bertě: „Pojď, půjdem dovnitř a zavoláme si taxíka.“

Berta na mne okamžik hleděla, pak se vyvalila z agenturního vozu. Vzal jsem ji pod paží a kráčeli jsme k penziónu.

Požádal jsem ji: „Jdi dovnitř sama. Před recepčním dělej velkou dámu. Zjisti, kdy nastupují telefonistky a taky jejich adresy.“

„Bude mu to podezřelé,“ namítla.

„Ale nebude, jestli to šikovně navlíkneš. Snažíš se kontrolovat svého synovce. Je celý blázen do nějaké holky, která je telefonistkou v penziónu Key West. Chceš se o ní něco dovědět. Je-li to slušná holka, dáš mu požehnání a nezměníš svou poslední vůli. Blýskej recepčnímu do očí těmi svými diamanty. Koukej zjistit domácí adresy všech těch děvčat.“

„K čemu to?“ zeptala se.

„To si musím ještě promyslet,“ řekl jsem.

Mocná bránice Berty Coolové se zavlnila hlubokým povzdechem, který se jí vydral z hloubi duše. „Bože, Donalde,“ pronesla, „dokud jsi u mne nepracoval, občas jsem se v noci slušně vyspala. Teď bych nespala, ani kdybych měla postel furt po ruce.“

Prohlásil jsem: „Jediná cesta z tohohle srabu je dělat, co ti říkám.“

„Ale stejnou cestou jsem se do něj dostala.“

„Jak myslíš,“ prohodil jsem a obrátil se zády.

Stála na chodníku s očima jiskřícíma hněvem. Pak se beze slova otočila a majestátně vplula do vestibulu penziónu. Za minutu nebo dvě jsem jako náhodou přešel kolem dveří a nahlédl. Stála u recepce, její ruce si pohrávaly s plnicím perem a diamanty rozhazovaly záblesky. Berta měla vzhled svrchovanosti, která se obvykle snadno prosadí. Doufal jsem jen, že se nedopustí nějakého prohřešku.

Za chvíli předjelo taxi. Berta byla ještě uvnitř a rozmlouvala s recepčním. Taxikář zašel dovnitř. Za chvilku vykráčela Berta prosklenými dveřmi na chodník tou svou charakteristickou plavnou chůzí.

Pomohli jsme jí nastoupit, taxikář z jedné strany a já z druhé.

„Kam to bude, madam?“ ptal se taxikář.

„Rovně po ulici,“ odpověděl jsem já. „Jeďte pomalu.“

Nastoupil jsem, taxikář stáhl majáček a nastartoval.

„Máš je?“ zeptal jsem se.

„Ano, šlo to snadno.“

„Kdo má denní službu?“

„Jmenuje se Frieda Tarbingová. Bydlí v Cromwellově sto devatenáct. Nastupuje službu v sedm ráno a končí ve tři odpoledne. Je to taková sexbomba. Odpolední telefonistka je protiva, ale vysoce výkonná. Frieda Tarbingová není tak šikovná, zato pohledná. Recepční si je jist, že to ona je zamilovaná do mého synovce a on do ní. Říká, že ta odpolední nemá nikoho.“

„Tím je to snadnější,“ poznamenal jsem.

Stáhl jsem okénko mezi zadním a předním sedadlem a řekl: „Cromwellova sto devatenáct, prosím.“

Berta Coolová se opřela do polštářování a povzdechla: „Bůh dá, že víš, co děláš, miláčku.“

Opravil jsem ji: „My oba.“

Napůl se ke mně otočila a zamžourala na mne přivřenýma očima. „Jestli mě dostaneš do dalšího srabu, miláčku, tak ti zakroutím krkem.“

Neřekl jsem nic.

Taxík projížděl liduprázdnými ulicemi. Místo, kam jsme jeli, byl činžák se zvonky u vchodu. Našel jsem jméno Tarbingová a stiskl knoflík.

Zatímco jsem zvonil, řekl jsem Bertě: „Teď nás musíš dostat dovnitř. Řekni, že ji musíš navštívit, že z toho pro ni koukají peníze. Mužského by v tuhle dobu dovnitř nepustila…“

Z mluvítka blízko Bertina ucha se nejdřív ozvalo jakési hvízdání a pak hlas, který nezněl ani příliš nazlobeně: „Co si přejete?“

Berta odpověděla: „Tady je Coolová. Musím vás navštívit v obchodní záležitosti – je to pro vás šance přijít k penězům. Bude to trvat jen minutku. Vyběhnu nahoru, povím vám, oč jde, a zas vypadnu, dohromady tak pět minut.“

„O jakou obchodní záležitost jde?“

„To vám odtud nemůžu vykládat. Je to velmi osobní věc, ale máte šanci něco shrábnout.“

Hlas z mluvítka řekl: „Dobře, já to beru. Pojďte nahoru.“

Elektrický vrátný zapracoval. Strčil jsem do dveří a přidržel je Bertě.

Oproti svěžímu nočnímu vzduchu činžáková chodba zatuchle páchla. Našli jsme výtah, vyjeli do třetího patra a kráčeli k bytu Friedy Tarbingové. V okénku nade dveřmi bylo světlo, ale dveře byly zavřené a zamčené.

Berta zaklepala.

„Kdo je to?“ ozvalo se.

„Coolová.“

Za dveřmi se ozvalo: „Nejdřív se na vás podívám.“

V zámku se otočil klíč, zařinčel řetěz, dveře se pootevřely tak na osm centimetrů a umožnily páru tmavých jiskrných očí prohlédnout si mocnou postavu Berty Coolové. Berta pohnula rukou tak, aby se její diamanty zatřpytily, a Frieda Tarbingová zařinčela řetízkem se slovy: „Pojďte dál – panebože, já ale nevěděla, že s sebou máte mužskýho. Proč jste mi to neřekla?“

Berta Coolová vplula do pokoje a prohodila: „Ale vždyť je to jen Donald. Ten vám vadit nemusí.“

Frieda Tarbingová se vrátila do postele, shodila trepky, přitáhla si přikrývku a požádala nás: „Najděte si dvě židle, na kterých nic neleží. A možná radši zavřete okno.“

Vlasy měla tmavší než hnědé, ale nebyly úplně černé. Oči měla čilé, zvědavé a sršící životem. Sice se probudila z tvrdého spánku, ale vypadala jako po ranní procházce. Byl to obličej, který všude obstojí. Řekla: „Tak co je?“

Začal jsem: „Moje teta si právě najala byt v penziónu Key West.“

„Jak se vaše teta jmenuje?“

„Paní Amelia Lintigová.“

„A co já s tím?“

Vysvětloval jsem: „Tetička je vdova. Má spoustu peněz a málo rozumu. Jede po ní jeden člověk, který by chtěl její peníze shrábnout. Já tomu chci zabránit.“

Nenadšeně na mne hleděla. Pravila: „Aha. Vy jste příbuzný. Tak doufáte, že tetička jednoho dne zaklepe bačkorama a nechá ty prachy vám. Ale ona si chce do té doby ještě trochu užít. To se vám nelíbí. Je to tak?“

„To ne,“ nesouhlasil jsem. „Já nechci z jejích peněz ani vindru. Chci jen, aby věděla, do čeho se řítí. Chce-li si toho chlapa vzít, tak prosím, pro mne za mne. Ale on ji zřejmě vydírá. Něco na ni ví. Nevím, co to je, ale asi něco závažného. Myslím, že si je jist, že by mohla být předvolána jako svědkyně proti němu, nebo on jako svědek proti ní v nějaké trestní záležitosti, ale nevím, oč jde.“

„A co chcete ode mne?“

„Abyste zítra ráno odposlechla její telefonní hovory.“

„Tohle nedělám.“

Řekl jsem: „Jenom v centrále poslouchejte, až bude s tím chlapem mluvit. Budou-li jen tak cukrovat a vrkat, je to v pořádku. To mě nezajímá. Ale chtěl bych vědět, jestli jí něčím nevyhrožuje nebo nemluví o nějaké trestné činnosti. Dostanete za to sto dolarů.“

„To je něco jiného,“ připustila. „Ale jakou mám jistotu, že je dostanu?“

„Takovou,“ odpověděl jsem, „že je dostanete teď hned. Radši budem riskovat my než vy.“

„Kdyby se to někdo dověděl, přišla bych o místo,“ namítla.

„Nikdo se to nikdy nedoví,“ ujistil jsem ji.

„A co mám tedy dělat?“

„Jenom mě informovat, až bude telefonovat s tím člověkem. Bude-li to jen takový pokec, zůstanu stranou. Bude-li to vydírání, pak vyložím karty na stůl a řeknu – podívej, tetičko Amelie, pověz mi o tom čistou pravdu, než se unáhlíš.“

Frieda Tarbingová se zasmála a nastavila ruku se slovy: „Sem s tím.“

Obrátil jsem se na Bertu Coolovou: „Dej jí stovku.“

Berta otevřela kabelku s výrazem, jako by měla plná ústa octa, odpočítala sto dolarů a podala je Friedě Tarbingové.

„Až mě uvidíte,“ upozornil jsem ji, „nedávejte najevo, že mě znáte.“

Řekla: „Poslyšte, jestli si myslíte, že jsem tak pitomá, měla bych vám něco vysvětlit. Tohle je jen mezi námi. Já potřebuju sto dolarů, ale potřebuju i svoje zaměstnání. Nedělejte blbosti. Denní recepční se o mne ucházel a když ostrouhal kolečka, tak teď hledá příležitost, aby mě při něčem nachytal.“

„To bude v pořádku,“ ujistil jsem ji. „Časně ráno půjdu tetu Amelii navštívit. Až půjdu kolem vás, upustím lístek s číslem. Jestli něco uslyšíte, zavoláte mi na to číslo. Bude-li to jen nezávazný pokec, romantický hovor, řeknete – není to tak. Bude-li ten hovor znít nějak nezákonně, řeknete – je to tak.“

„Dobře,“ souhlasila. „Až teď půjdete odtud, otevřte okno a zhasněte. Já si ještě schrupnu, než zazvoní budík. Nashle.“

Stočila bankovky do ruličky, zastrčila ji do polštáře a natáhla se.

Otevřel jsem okno, pak dveře. Berta Coolová zhasla světlo. Vyšli jsme na chodbu a Berta poznamenala: „To je ale nátura, takhle časně ráno. Donalde, dáš-li si poradit od někoho, kdo už v životě něco zažil, ožeň se s touhle holkou, než ti ji někdo vyfoukne.“

Odvětil jsem: „No, už jsem slyšel i o praštěnějších nápadech.“

„Co teď?“ zeptala se Berta.

Řekl jsem: „Vrátíme se do taxíku. Já pojedu k penziónu Key West a dohlídnu, aby tvým lidem nic neušlo. Ty se vrátíš domů a trochu si zdřímneš. Já si netroufám objevit se v blízkosti kanceláře, protože by mě sebrali kvůli tomu případu sraženého chodce. A ty se nepouštěj do ničeho s policajty. Přijeď do Key West asi v devět nebo v půl desáté a půjdem si pohovořit s tetou Amelii.“

„O čem, prosím tebe?“

Odvětil jsem: „Myslím, že znám slova, ale ještě neznám melodii – zatím. Musím si to promyslet. Budu pozorovat penzión a přemýšlet.“

Nasedli jsme do taxíku. Řekl jsem řidiči, aby jel nejdřív k penziónu Key West a pak aby zavezl Bertu domů.

Cestou Berta řekla: „Ty myslíš, že dnes v noci zmizí, Donalde?“

„Ne. Ta pravděpodobnost není ani jedna ke stu, ale my si nemůžem dovolit riskovat ani jednu k tisíci.“

Berta vzdychla: „To mi povídej,“ a opřela se o polštářování.

Taxikář mě vysadil před penziónem Key West. Rozloučil jsem se s Bertou Coolovou a přisedl k jejímu agentovi, který pozoroval přední trakt domu.

Byl to asi pětapadesátiletý muž se zářivě modrýma očima, s tváří cherubína a přesnou znalostí podsvětních machinací a korupce, proti kterým se obyčejné čachrování jevilo jako nedělní školní výlet. Předtím byl patnáct let ve státní službě. Naslouchal jsem jeho vyprávění, dokud na východě nezačalo svítat. Palmy před vchodem do Key West začínaly nabývat barev a drozd spustil svou ranní písničku.

Vyslechl jsem už všechno o prostitutkách, feťácích, pasácích a hazardních hráčích. Řekl jsem: „Jestli máte tak vychladlé vnitřnosti jako já, přijde vám k chuti horké kafe.“

Přímo jsem viděl, jak se mu při zmínce o kafi sběhly sliny.

Pokračoval jsem: „O tři bloky dál a pak dva bloky vlevo najdete restauraci s celonočním provozem. Je to taková putyka, ale dostane se tam dobré kafe. Já tady budu sedět a hlídat. Nespěchejte. Tohle je mrtvá hodina. Kdyby chtěla zmizet, vyrazila by dřív.“

„To máte sakra dobrej nápad,“ pochválil mě.

„To nic.“

Vystoupil z vozu a zadupal, aby se mu v nohou rozproudila krev. Usadil jsem se pohodlně a pustil z hlavy celý případ, vraždy, kriminálníky, politiky a intriky. Pozoroval jsem, jak se východ barví do bronzova, jak se na obzoru vynořuje slunce, vysílá první paprsky a zlatí štukaturu penziónu.

Za chvíli drozdi ztichli. Viděl jsem, jak v penziónu začíná pohyb, otvírají se okna, rozhrnují záclony.

Spolupracovník přišel a řekl: „Když už jsem tam byl, napadlo mě, že bych si mohl dát rovnou taky snídani, abyste mě pak nemusel střídat. Doufám, že jsem tam nebyl moc dlouho. Musel jsem sakramentsky čekat.“

Uklidnil jsem ho: „To nic. Nasedněte a buďme asi půl hodiny zticha. Musím si něco promyslet.“

Seděli jsme ve voze, zatímco kolem začínal ranní ruch.

Krátce po sedmé jsem zašel do zadní uličky a vystřídal druhého spolupracovníka, aby mohl jít na snídani.

Když se vrátil, šel jsem k benzinové čerpací stanici, zašel jsem na toaletu a trochu se osvěžil. Pak jsem si dal v restauraci šunku s vejci a kávu. Potom jsem se vrátil ke Key West čekat na Bertu.

12. kapitola

Berta dorazila taxíkem asi v půl desáté. Připadala mi hodně ustaraná. Oznámila agentovi: „Asi za půl hodiny budete vystřídán. Krátce před pátou mi zavolejte a já vám povím, jestli budete dnes v noci sloužit.“

Jen poděkoval.

Berta řekla: „Můžete si jít umýt ruce, dokud jsme tady. Ona do té doby určitě neodejde.“

Agent zase poděkoval a dodal s úšklebkem: „Já mám ruce čisté. Lam to tady časně ráno za mne pohlídal.“

Berta na mne pohlédla: „Donalde, ty vypadáš děsně.“

Nenamáhal jsem se odpovědět.

Berta navrhla: „Zajeďte dozadu do uličky a řekněte tomu, co tam hlídá, že bude vystřídán. Řekněte mu, aby krátce před pátou zavolal. Auto můžete pak nechat vpředu.“ Pohlédla na mne a zeptala se: „Dobrý, miláčku?“

„Dobrý,“ přisvědčil jsem. „Co je nového?“

Vykročili jsme přes ulici ke vchodu do penziónu. Vyhýbala se mému pohledu. „No tak,“ vyzval jsem ji, „ven s tím. Co je?“

„Telegram z Úřadu pro centrální evidenci.“

„A co v něm?“

„Amelia Sellarová se v únoru 1922 provdala za Johna Wilmena. Rozvedena nikdy nebyla. Není tam záznam o úmrtí Amelie ani Johna Wilmena. Kde jsme se to octli, Donalde?“

„Přesně před penziónem Key West,“ řekl jsem, „a mátne plné ruce práce.“

„Co jí řeknem?“

„Přijde na to, jak bude reagovat. Přenech mi vedení a dělej všechno po mně. Hodně jsem přemýšlel. Dneska má asi spadnout klec. Do voleb zbývá právě tolik času, aby se ta novinka náležitě roznesla a nafoukla. Ale už není čas něco vyvracet.“

„Snídal jsi?“ zeptala se Berta.

„Jo.“

Denní recepční se na nás usmál. Kývl jsem mu a kráčel k telefonní centrále. Frieda Tarbingová vzhlédla s dokonale nic neříkající tváří.

„Zavoláte, prosím, k paní Lintigové a řeknete jí, že její poslušný synovec je v hale? Ale prosím vás, zvoňte tiše, protože bych ji nerad rušil, kdyby spala.“

Na Friedině tváři jsem zahlédl záblesk pochopení. „Zvonit tiše?“ zeptala se.

„Velmi tiše,“ přisvědčil jsem.

„Já vás chápu,“ pravila.

Recepční na nás zběžně pohlédl a odvrátil se. Frieda Tarbingová se dotkla klapek na přepínací desce a zeptala se koutkem úst: „Opravdu chcete, abych tam zvonila?“

„Ne,“ řekl jsem.

Promluvila normálním hlasem: „Paní Lintigová říká, že máte jít nahoru. Číslo 43 A. Ve čtvrtém podlaží.“

Poděkoval jsem a nastoupili jsme s Bertou do výtahu. Liftboy nás vyvezl do čtvrtého podlaží. Key West byl penzión na úrovni. Služby celkem ušly.

Kráčeli jsme k číslu 43 A a zaklepal jsem na dveře.

Za dveřmi jsme téměř okamžitě zaslechli pohyb. Řekl jsem Bertě: „Dnes je den D. Je vzhůru a připravena. Nejspíš má teď jet do Santa Carlotty a odpoledne tam dorazit. Dnes večer chtějí tu historku vypustit do světa.“

Dveře se otevřely. Na prahu stála žena, kterou jsem viděl v Oakview. Zamračeně na mne zírala, pak jí tváří svitlo poznání. Všiml jsem si, že nemá brýle.

„Dobré jitro, paní Lintigová,“ zvolal jsem srdečně. „Snad si mě pamatujete. Jsem z Čepele v Oakview. Váš přítel seržant Harbet mi říkal, že snad máte pro mne připravené vyprávění.“

Zamračila se. „Nevěděla jsem, že to chcete uveřejnit v Oakview. Nevěděla jsem… Vy znáte Johna Harbeta?“

„Jistě,“ přisvědčil jsem. „Jsme starý kámoši.“

Řekla pochybovačně: „Tak pojďte dál.“

„To je Berta Coolová, paní Lintigová,“ představil jsem Bertu.

Berta zablýskala svými diamanty a paní Lintigová se široce usmála. „Moc mě těší, paní Coolová. Půjdete dál?“

Šli jsme dovnitř. Zavřel jsem dveře a všiml si, že mají střelkový zámek, který zacvakl.

Začal jsem: „Já neznám detaily. Předpokládám, že to santacarlotské noviny neuveřejní zároveň s námi.“

„A kdo že vás sem poslal?“ zeptala se.

„No přece John. John Harbet. Říkal, že o tom všechno víte.“

„Ach ano,“ pronesla. „Prominete, že jsem trochu opatrná. Tady máte ten příběh. Myslím, že jeho první část znáte, jak můj manžel zmizel a nechal mě úplně na holičkách?“

„Nedostala jste nic z majetku?“ chtěl jsem vědět.

Luskla prsty a řekla: „Pouhý drobeček. Z toho jsem nemohla žít ani dva roky. A je to už jednadvacet let, co s tou kočičkou utekl. Hledala jsem ho, pátrala. Onehdy jsem ho konečně našla, a kde si myslíte, že je?“

„V Santa Carlottě?“ otázal jsem se.

Řekla: „Umíte tak dobře hádat, nebo vám to pověděl John?“

„Umím ještě trochu víc než hádat,“ odvětil jsem.

„No, je v Santa Carlottě, a to pod jménem doktor Charles Loring Alftmont. Žije tam nestydatě a veřejně s tou Carterovou a mají tu drzost vystupovat ve společnosti jako manželé, ale největší bomba je, že kandiduje na starostu. Umíte si to představit?“

Tiše jsem hvízdl.

Pokračovala: „No, já nechci být mstivá, ale určitě teda tý ženský nenechám pláštík úctyhodnosti přes její nestydatý ramena, a ještě aby se navrch všeho stala paní starostovou v Santa Carlottě. Myslím, že můj manžel ustoupí v předvečer voleb z kampaně. V takovém případě by se ten příběh neměl publikovat, rozumíte?“

„Rozumím,“ přisvědčil jsem. „John mi o tom všechno pověděl. Slíbil jsem mu, že si to nechám pro sebe, dokud nedostanu souhlas.“

Podotkla: „Můžete ovšem využít místního aspektu věci.“

„Výborně,“ řekl jsem. „Z toho bude pěkný příběh. A teď o té Evaline Harrisové, co přijela do Oakview a byla potom zavražděna. Myslím, že pracovala pro vás a hledala vašeho manžela.“

Ženina tvář se změnila v chladnou podezíravou masku. „Tohle vám ale neřekl John,“ prohlásila.

„Ale ano,“ ujistil jsem ji. „Tedy – ne tolika slovy, ale utrousil pár poznámek, které mě přivedly k názoru, že to tak bylo.“

Optala se: „Jak že se jmenujete? Zapomněla jsem to.“

„Lam,“ řekl jsem. „Donald Lam.“

Pravila se vzrůstajícím podezřením v očích: „John se mi nikdy nezmínil, že by měl kamaráda v oakviewských novinách.“

Zasmál jsem se: „On donedávna nevěděl, kde dělám. Znám Johna už léta.“

Odhodlala se: „No, o té Harrisové vám John určitě nic neřekl, protože nebylo co. Já jsem ji v životě neviděla.“

„Jste si tím jistá?“ zeptal jsem se.

„Ano, ano,“ přisvědčila. „Proč by ne?“

Prohodil jsem: „To je tedy legrační. Protože ona byla animírkou v Modré sluji a vy jste tam byla zaměstnaná jako hosteska.“

Lapla po dechu.

Pokračoval jsem: „Chci si to pro naše noviny ověřit. Nerad bych udělal chybu a uveřejnil něco, co nesedí.“

Její oči se zúžily. Řekla: „Vy mi lžete. Vy Johna Harbeta neznáte.“

Zlehka jsem se zasmál. „Ale prosím vás! John a já jsme jako tohle,“ a zdvihl jsem dva prsty.

Řekla tlumeným chraptivým hlasem: „Vypadněte! Oba!“

Přitáhl jsem si židli, usadil se a vyzval Bertu: „Sedni si.“

Žena opakovala: „Povídám – vypadněte!“

Odvětil jsem: „Posaďte se a nerozčilujte se. Položíme vám pár otázek.“

„Kdo jste?“ zeptala se.

„Detektivové,“ odpověděl jsem.

Usedla, jako by jí změkla kolena. Pohlédla na mne s výrazem zoufalství.

Řekl jsem: „Bylo to dlouhé namáhavé pátrání, Flo, ale na většinu z toho všeho jsme přišli. Bydlela jste s Amelií v San Francisku. Dověděla jste se všechno o její životní historii, a když se vdala za Wilmena, přivlastnila jste si její papíry, pravděpodobně z kufru, který si u vás nechala, nebo jste je jednoduše ukradla. Prostě je máte.“

„To je lež,“ ohradila se.

Pokračoval jsem: „Nedávno chtěly politické kruhy v Santa Carlottě najít paní Lintigovou. Šlo o peníze. Obrátili se na vás. Vy jste nemohla Amelii Lintigovou najít, možná proto, že je mrtvá, nebo se možná odstěhovala do jiného státu. Ale přesvědčila jste je, že byste mohla sehrát její náhradnici. Věděla jste všechno o její minulosti.

Ale bylo kolem vás pár věcí, které jste chtěla změnit. Docela dobře jste se znala s Evaline Harrisovou, která pracovala v nočním podniku, kde jste byla hosteskou. Zařídila jste, aby byla vyslána do Oakview kvůli pátrání. Obzvláště jste chtěla dostat do ruky všechny fotografie Amelie Lintigové, které se daly sehnat.“

„Vy jste úplný blázen,“ řekla.

Pokračoval jsem: „A teď dál. Evaline Harrisová se sice vrátila s fotografiemi, ale taky byla hrozně zvědavá. Byla to podfukářka a byla na peníze. Taky se jí rozbil kufr. Věděla, že byste nikdy nesouhlasila s její žádostí o odškodné, protože jste nechtěla, aby jí někdo přišel na stopu, a tak se s vámi o tom neradila a prostě žádala o odškodné. Vy jste zjistila, že už se o ní ví. To způsobilo spoustu nepříjemností.

John Harbet vám dával pokyny. Šla jste se s ním poradit. Věděl všechno o Evaline Harrisové. Když začal poprvé pátrat po Amelii, vedla stopa k vám. Tehdy se často zdržoval v Modré sluji. S Evaline byl zadobře. Pracoval s ní a dal jí pokyny, co má dělat v Oakview.“

Tupě mechanicky opakovala: „To je lež.“

„Ne, není to lež. Je to pravda. Dá se dokázat. A tak tedy, když Evaline Harrisová nechala po sobě stopu tou žádostí o odškodné, ztratil Harbet nervy. To bylo, když se Evaline Harrisová pokusila vecpat do toho kšeftu. Chtěla něco za mlčení – a proto byla nalezena v posteli uškrcená. A teď, Flo Danzerová, jste na řadě vy.“

Přiblížila se ke mně. „Sakra, vypadněte, nebo vám vyškrábu oči. Rozdrápu vám ksicht. Já…“

Mocná paže Berty Coolové švihla vzduchem. Berta popadla Flo za vlasy, škubla jí hlavou dozadu a řekla: „Ticho, nebo si budeš sbírat zuby po podlaze. Tamhle si sedni a seď. To bude lepší.“

A pustila její vlasy z hrsti.

Okamžik jedna druhou zlostně pozorovaly, přičemž se Berta tyčila nad židlí Flo Danzerové. Pak Berta řekla: „Já vydržím zrovna tolik co vy. Ta vaše minulost vám dala silnej žaludek, ale ještě jste nic nezažila. Zato já jsem opravdu tvrdá.“

Flo prohlásila: „Je to zatracená lež, ale dává to dohromady pěknou historku. Nejspíš to má být vydírání. Co chcete?“

Berta Coolová řekla: „Nepřibližujte se k Santa Carlottě. Nemějte nic…“

„Počkej okamžik,“ přerušil jsem ji. „Santa Carlotta je věc vyřízená. Jestli tam bude něco chtít, předvedeme do pěti minut, že se za Lintigovou jen vydává. Ale teď chceme objasnit tu vraždu.“

„Co ode mne chcete?“ opakovala.

„Chci znát skutečnost o zavraždění Harrisové,“ odpověděl jsem. „Chci slyšet všechno, co víte.“

Rozesmála se a v jejích očích jsem spatřil tvrdý vzdor. „No tak už jděte do háje,“ řekla. „Podařilo se vám pěkně zablufovat, ale nikam vás to nedovedlo. V jednom jste vyhráli. V Santa Carlottě se neukážu. John Harbet se prostě bude muset obejít beze mne. Co se týče toho ostatního, jste úplně vedle a jestli nevěříte, že vím, co mám udělat, tak tady ještě trčte a já zavolám policii.“

„Že vy byste volala policii, to nehrozí,“ poznamenal jsem.

Odtušila: „To je vidět, co o tom víte. Kdybyste počkali do dnešního odpoledne, kdy jsem měla jet do Santa Carlotty a odevzdat své prohlášení Kurýru, povědět v něm, že jsem se přijela dohodnout s doktorem Alftmontem, a potom zmizet, pak byste měli něco, co byste mi mohli přišít, a…“

„Vy jste hodlala zmizet?“ zeptal jsem se.

Její smích byl výsměšný. Řekla: „Ovšemže! Sice jste šikulka, ale v něčem ukrutně hloupý. Nemohla jsem přece dopustit, aby mě Alftmont viděl. Hned by věděl, že nejsem Amelia. Měla jsem svou historku vypravovat reportérovi. Měla jsem říct, že mám schůzku s doktorem Alftmontem. A pak jsem měla zmizet. Mělo to vypadat, jako že jsem byla oddělána, a stopy by vedly k doktoru Alftmontovi. Zatímco by to popíral, chtěli jsme ho uvést ve spojitost s případem Evaline Harrisové a zdejší policie ho měla z té vraždy obvinit.

Svědkyně by ho identifikovala, a to by bylo ono. Veřejné mínění by se rozcházelo v názoru, jestli mě zabil nebo ne, ale až by k tomu všemu přibyl případ Harrisová, neměl by šanci.

No a je to. Alftmont zabil Evaline. Doufám, že ho obžalují z vraždy prvního stupně. Chtěl z ní dostat nějakou informaci, a ono nic. Tak se holt nepohodli. Nic si o doktoru Charlesovi Loringu Alftmontovi nenalhávejte. Je to vrah. Já taky nejsem žádný anděl, ale vražda, na to nemám žaludek. Kdybyste počkali do dnešního odpoledne, mohli jste mě skřípnout. Ale takhle jsem v suchu. Nemůžete ani ň. Jestli teď nevypadnete, volám policii.“

Řekl jsem: „Kdy jste Evaline Harrisovou naposled viděla živou?“

Odpověděla: „Asi čtyřiadvacet hodin předtím, než byla zavražděna. Říkala jsem jí, aby si dávala na Alftmonta pozor.“

„Proč?“

„Protože jsem věděla, že je nebezpečný.“

„Takže jste věděla, že by ji Alftmont mohl najít?“

Přimhouřila oči: „Věděla jsem, že na tom pracují detektivové. Věděla jsem, že Evaline je chamtivá potvůrka, že podlehne pokušení a bude se snažit něco vyrazit ze železniční společnosti. To bylo na ní to nejhorší. Člověk jí nemohl důvěřovat. Spousty holek z její branže si pořídí trvalé milence a dostávají pravidelně dary – Evaline ne. Byla moc chamtivá a dokázala vydírat. Jakmile ulovila slušnýho mladýho chlapa, všechno si o něm zjistila a začala vydírat. Člověk nad ní neměl kontrolu ani minutu. Sama sebe nedokázala kontrolovat. Bylo to u ní jako droga. Chtěla prostě podvádět.“

Řekl jsem: „Když ji policie našla mrtvou, zjistila také, že byla na nějakém celonočním tahu a že pak dlouho spala. Pode dveřmi byly podstrčené noviny. To znamená, že ještě nevstala. U postele byl popelník s nedopalky cigaret. Na jednom byla rtěnka, na druhém ne. Evaline chodila spát s balíčkem cigaret a zápalkami u postele. Její první věc po probuzení byla cigareta. To vím.

No a teď si představte, že někdo přišel Evaline navštívit. Byl to někdo, koho znala. Posadila se v posteli a hovořili. Hovor neprobíhal k mužově spokojenosti, a tak jí hodil smyčku kolem krku – a myslím, že víte, kdo to byl.“

„Jistěže vím,“ přitakala. „Byl to doktor Alftmont. Vypátral ji pravděpodobně pomocí té žádosti o odškodné, kterou vznesla na železniční společnost. Šel k ní. Byl ochoten se s ní nějak dohodnout, ale zjistil, že byla jenom nástrojem ve vyšší hře. Nemohl ji koupit, tak ji oddělal. No a teď buď sakra vypadnete, nebo volám policii, povídám.“

Obrátil jsem se na Bertu a tajně na ni mrkl. „No, policie pracuje na tom balíčku cigaret a na těch špačcích a užívá té nové jódové metody na snímání otisků prstů. Nic si nenamlouvejte. Oni zjistí otisky toho muže, který Evaline navštívil. A to bude něco, jestli to budou otisky seržanta Harbeta ze santacarlotské policie, a to bude legrace, jestli do toho Harbet zatáhne Flo Danzerovou.“

„Neblázněte,“ odtušila Flo Danzerová. „Jak mě do toho zatáhne? Já všechno přiznám – jela jsem do Oakview a říkala jsem, že jsem paní Lintigová – no a co? Možná jsem měla v úmyslu vydírat pana Lintiga. Možná taky ne. Od nikoho jsem nechtěla ani pět centů. A nevěřte tomu, že by se John Harbet nechal do toho zatáhnout. Tohle má na svědomí doktor Alftmont. Ztratil hlavu a zabil Evaline.“

Kývl jsem na Bertu, vstal a vykročil ke dveřím.

„Pojďme, Berto,“ řekl jsem.

Váhala.

„Tak pojď. Půjdeme k okresnímu státnímu zástupci a vyložíme karty na stůl. Bude z toho zatykač na Flo Danzerovou a Johna Harbeta pro protizákonné spiknutí. To můžem dokázat. A taky to, že v zájmu toho jela do Oakview a přihlásila se tam jako paní Lintigová. Ona si jen myslí, že v tom nejede.“

Berta začala: „Tak poslouchej, já…“

Řekl jsem zvýšeným hlasem: „Pojď už. Dělej, co říkám.“

Otevřel jsem dveře na chodbu. Dostat Bertu Coolovou z pokoje bylo něco jako odtáhnout navztekaného psa od jiného psa, když se chce rvát. Nakonec Berta na chodbu vyšla, ale nerada. Byla celá bez sebe. Moje hra se jí nelíbila a chtěla raději zůstat a s Flo Danzerovou si to vyřídit.

Flo Danzerová neřekla už nic. Ovládala svůj obličej, který nabyl výrazu zarytého nepřátelství.

Venku na chodbě Berta spustila: „Proboha, Donalde, co se to s tebou stalo? Dovedls to tak daleko, že už se málem složila…“

Pravil jsem: „Ale ne. Jen byste se do sebe pustily. Ještě nemáme dost karet na rozhodující hru.“

„Jak to, že ne?“

„Protože nemůžeme nic dokázat. Můžeme jedině blufovat. Uvědom si, že účel téhle návštěvy byl, aby zavolala Harbetovi. To ona teď udělá. To, co do telefonu řekne, postaví telefonistce všechny vlasy do pozoru. Ona ten hovor přece odposlechne! Náš rozhodující krok bude záviset na tom, co bude do telefonu řečeno. Pak budeme mít důkazy. Teď jen blufujem.“

Sjeli jsme dolů výtahem. Zastavil jsem se u telefonní centrály, abych poděkoval a dodal polohlasně: „Za čtvrt hodiny vám zavolám.“

Berta Coolová se zastavila u recepčního, aby zablýskala diamanty. „Máte tu rozkošné bydlení,“ pronesla svým půvabným způsobem, a recepční se se širokým úsměvem vyloupl ze své ledově rezervované skořápky. „Máte-li zájem,“ řekl, „máme jeden nebo dva volné pokoje.“

„Možná později,“ odpověděla Berta, pokynula mu s přiměřenou dávkou blahosklonnosti a majestátně vyplula ze dveří, které jsem jí úslužně podržel. Celému světu se předhodila jako paní Milionová, která vyvádí svoje diamanty na procházku.

Ukázal jsem na agenturní auto. Berta řekla: „Do háje s tím krámem. Možná na nás ze dveří někdo kouká. Vezmem si taxi.“

„Tady žádné nesezeném,“ upozornil jsem ji.

„Tak se stavíme v dragstóru a zatelefonujem.“

Řekl jsem: „Pojďme za Marian,“ a koutkem oka jsem pozoroval Bertin výraz.

Namítla: „Ne, miláčku, to nemůžem.“

„Proč ne?“

„To ti vysvětlím potom. Tys nečetl ranní noviny.“

Připustil jsem: „To ne, vždyť jsem byl celou noc zapražený.“

„Já vím, Donalde. Tak teď poslouchej. Do kanceláře jít nemůžem. Ani k tobě. Ani k Marian. Zavolám taxíka. Ty se vrať a řekni agentům, aby mi volali do hotelu Westmount. Tam teď pojedem.“

Zeptal jsem se: „Co je v ranních novinách? Radši si nějaké koupím.“

„Teď ne, miláčku,“ řekla. „Raději mysli na to, co jsem ti říkala.“ Přisvědčil jsem: „Tak sežeň taxíka a přijeď pro mne.“ Vrátil jsem se k agentům a požádal je, aby volali Bertu do hotelu Westmount, a kdyby se snad nehlásila, pak aby volali do agentury slečně Brandové.

Byl jsem v půli cesty k dragstóru, když předjela Berta v taxíku Nastoupil jsem a mlčky jsme jeli do hotelu Westmount. Berta držela pod paží ranní noviny, ale neukázala mi je.

13. kapitola

Zapsali jsme se jako paní Coolová a Donald Cool. Berta řekla: „Potřebovali bychom se synovcem mít pokoje vedle sebe se společnou koupelnou. Čekáme nějaké telefonáty. Prosím vás, zařiďte, aby to šlo hladce. Naše zavazadla přijdou dodatečně.“

Zase zablýskala diamanty a celý hotel byl na nohou, aby nám vyšel vstříc.

V pokoji jsem počkal, až odejde posluha, a pak jsem zavolal penzión Key West. Když jsem uslyšel hlas Friedy Tarbingové, požádal jsem ji: „Zavolejte pod nějakou záminkou Bertě Coolové do hotelu Westmount. Máme číslo 621. Radši si to číslo zapište.“

„Dobře,“ přisvědčila. „Zatím se nic neděje. Zavolám.“

Zeptal jsem se: „Jste vždycky tak přívětivá, když vás někdo vyburcuje z nejtvrdšího spánku?“

„Já jsem byla přívětivá?“ divila se.

„Ano. Paní Coolová říká, že jste jediná z milionu, že bych se měl zmocnit vašeho srdce a vzít si vás, než mi vás někdo vyfoukne.“

Její smích byl melodický. „Na té myšlence něco je,“ řekla.

„Taky si myslím,“ přitakal jsem.

Náhle se její hlas změnil a nabyl neosobní výkonnosti. „Vzkaz mám, postarám se, aby byl doručen,“ pravila. „Díky.“

Zavěsila. Berta Coolová, uvelebená ve vysoce polštářovaném křesle, zutá, s nohama položenýma na protější židli,.na mne pohlédla a potřásla hlavou. „To je dar od přírody,“ prohodila.

„Co jako?“

„Že za tebou ženské blázní.“

„Neblázní za mnou,“ namítl jsem. „Jen jsem s ní vtipkoval. Ani nevím, jestli se jí to zamlouvalo.“

„Blbost,“ prohlásila Berta a vložila si cigaretu do špičky.

Přešel jsem k posteli, kam odložila ranní noviny, a otevřel je. Zpráva byla hned na první stránce. Zmizel svědek v případu Evaline Harrisové, kterého okresní státní zástupce tajil. Na základě okolností se policie domnívá, že se svědek stal obětí nekalé hry. Policie „pročesává město“. Byla tam obvyklá dávka novinových blábolů: policie sleduje určitou stopu a očekává, že ještě před půlnocí objeví cosi významného. Svědek zřejmě zmizel, právě když se policie chystala případ „zveřejnit“. Policie naznačuje, že lze očekávat nejvýš překvapivý vývoj událostí.

Zahrál jsem to na Bertu: „Panebože, co když se jí něco stalo? Myslíš, že policie mohla být tak děsně blbá, aby něco takového nepředvídala? Panebože, oni měli co dělat s vraždou, a ta holka byla klíčový svědek, a oni ji nechali úplně bez dozoru! Tohle je vrchol všech volovin, co jsem kdy zažil.“

Berta mě uklidňovala: „Nerozčiluj se, miláčku. Nic se jí nestalo.“

„Proč myslíš?“

„Jediná osoba, kterou by mohla identifikovat, je náš klient. A ty přece víš, že by nic takového neudělal.“

Přečetl jsem si článek a řekl: „V pokoji byla krev!“

Berta pravila: „Neboj se, Donalde. Nic se jí nestalo. Kdyby ji chtěli zabít, tak by ji prostě zabili tam v pokoji, a policie by ji našla mrtvou. Že tam nebyla, to znamená, že žije. Policie ji najde. A když už se do toho dá, tak bývá docela důkladná, vždyť víš.“

Začal jsem přecházet po pokoji. „Rád bych věřil, že máš pravdu.“

„Nerozčiluj se,“ řekla. „Stejně nic nezmůžeš. Teď máme co dělat s tou druhou záležitostí. Musíš si uchovat jasnou hlavu.“

Chvilku jsem přecházel sem a tam, vykouřil pár cigaret, vrátil se zase k novinám a pak se postavil k oknu.

Berta Coolová tiše a v pohodě pokuřovala. Za chvíli zavolala do kanceláře a pohovořila s Elsií Brandovou. Zavěsila a sdělila mi: „V kanceláři tě shánějí policajti, miláčku. Předpokládám, že těm hochům ze Santa Carlotty jde o kšeft.“

Tvářil jsem se, že mě to ani nezajímá.

Po chvíli řekla skoro přemítavě, jako by jenom nahlas přemýšlela: „Takovej prcek jako ty, a nadělá paseku.“

„Jak to myslíš?“

Začala: „Měla jsem detektivní agenturu. Byla to průměrná agentura. Ty lepší většinou neberou politické ani rozvodové případy. Já brala všechno. Ty moje případy nebyly vždycky nejušlechtilejší, ale byly to docela prima rutinní kšefty. Přišla jsem si na peníze, sice ne na moc peněz, ale stačily. Pak ses objevil ty. Zaměstnala jsem tě a ty ses mi teď odvděčil tím, žes mě zatáhl tak hluboko do případu vraždy, že v tom vězím až po krk. Z detektivky jsem se stala komplickou. Nejen že je kozel zahradníkem, ale pěkně mu to dává zabrat.“

Odtušil jsem: „Zapomeň na to. Peníze vyděláváš, ne?“ Berta pohlédla na svoje velká pevná ňadra a mohutná stehna a řekla: „Doufám, že samou starostí ještě nehubnu. Já bejvala v takový pohodě jako noha ve vyšlapaný botě, a teď se na mne podívej. Miláčku, víš, že půjdem do basy, jestli tenhle případ neukočírujem?“

Utěšil jsem ji: „Z basy vede mnoho cest.“ Berta mi poradila: „Sepiš je a pošli to těm hochům v San Quentinu. Mohly by je zajímat.“

Neřekl jsem nic a chvíli jsme mlčky seděli. Nejdřív se podívala na hodinky Berta, potom já. Pak jsem vyhlédl z okna a Berta si zapálila další cigaretu.

Ulice před hotelem skýtala pořád stejný pohled. Pekařský vůz dodával zboží. Sem tam spěchala nějaká hospodyňka na nákup. Z hotelu vyšla postarší dvojice, vypadající jako turisté, kteří tráví pár měsíců v jižní Kalifornii, nastoupila do auta s newyorskou poznávací značkou a ve vší pohodě odjela. Nebe bylo bez mráčku a bez barvy. Slunce pražilo a házelo ostré černé stíny, které se postupně krátily.

Vrátil jsem se na postel, opřel se o polštáře a přečetl si ostatní zprávy v novinách. Berta Coolová seděla v křesle, na pohled klidná a vážná.

Když jsem odhodil noviny a postavil se znovu k oknu, řekla: „Proboha, nebuď nervózní. To ti nepomůže. Ty jsi nervák, moc si všechno bereš. Sedni si a uvolni se. Odpočiň si, dokud to jde. Pracoval jsi na tomhle případu ve dne v noci. Jsi nervózní. A nervozita nic nevynáší.“

Vrátil jsem se na postel, urovnal si polštáře, natáhl se a oznámil: „Pokusím se dát si dvacet. Asi se mi to nepodaří, ale máme před sebou spousty práce. Pánbůh ví, kdy zas dostanu příležitost si schrupnout.“

Berta přitakala: „To je dobrý nápad. Podej mi finanční rubriku, miláčku – ne že by něco znamenala. Ti finančáci posuzují dějiny z takovýho přezíravýho stanoviska, jako by věděli o všem, co se kde děje, ale jen zkus najít v jejich předpovědích něco určitýho. Jen poslouchej: Převládá mínění, že zůstane-li evropská situace nezměněna, zůstane trh zdravý a jistoty se budou trvale rozvíjet. Domácí politická situace, ač ještě zdaleka nevzbuzuje důvěru, jeví známky vývoje k lepšímu, alespoň se zdá být zažehnán obrat doleva. Nicméně je třeba mít na paměti, že obchodní situace zdaleka nebudí optimismus a že úsilí různých stran o získání politické moci nebo o udržení moci, které již dosáhly, bude bezpochyby brzdit jakékoli ekonomické zotavení, které by se dalo očekávat.“ Dodala: „Pcha,“ a hodila noviny na podlahu. Uvelebil jsem se na posteli co nejpohodlněji, ale věděl jsem, že ze spaní nebude nic. Mozek mi pracoval na plné obrátky, jako bych se přepil kávy. Moje mysl samovolně vytvářela tucty nových situací, dováděla je ke katastrofickým závěrům a pak zase vypouštěla, jen aby se mohla chopit jiných možností. Chvíli jsem zkoušel ležet na levém boku, pak jsem se obrátil na pravý. Berta Coolová řekla: „Prokristapána, zůstaň v jedné poloze. Budeš-li sebou takhle mlátit, neusneš.“

Snažil jsem se tedy zůstat v jedné poloze. Pohlédl jsem na hodinky. Bylo skoro jedenáct.

Berta Coolová navrhla: „Snad bychom měli zase zavolat Key West.“

Namítl jsem: „Ani nemyslím. Nechceme přece v recepčním vzbudit podezření. Nezapomeň, že je zamilovaný do Friedy Tarbingové a má sklon k žárlivosti. Frieda nejspíš nesmí mít soukromé hovory, když je ve službě.“

Berta vzdychla: „Tak buď proboha zticha a spi už.“ Ležel jsem a přemýšlel. Nasadil jsem všechny páky na Harbeta a on na mne. Celkem vzato toho bylo dost a někdo si už musel spálit prsty. Myslel jsem na dr. Alftmonta, který sedí v Santa Carlottě těsně před volbami s mečem nad hlavou. Myslel jsem na ženu, vystupující coby paní Alftmontová, manželka specialisty na oči, nos, krk a uši, který si vybudoval dobrou praxi a došel společenského uznání ve vnitřních kruzích snobského města, a rád bych byl věděl, nač myslí, když tam tak čeká a vlastně neví, co se děje.

Napadlo mě, že ti lidé mohou spát klidněji, protože mi důvěřují. I Berta Coolová dokázala přesunout část své zodpovědnosti na moje bedra. A já neměl nikoho, komu bych mohl předat aspoň něco ze svého břemene.

Myslel jsem na Marian Duntonovou, jestli je v pořádku. Netroufal jsem si ji volat – alespoň dokud je Berta v pokoji, a znal jsem Bertu natolik dobře, abych věděl, že se nemohu vykrást ven a zavolat tajně. Myslel jsem na to, jaká loajální kamarádka je Marian, jak si uvědomila, že hraji určitou hru a používám ji jako figurku, a jak se jako dobrá skautka nechala tou hrou unášet – se svýma usměvavýma hnědýma očima, se svými rty, s úsměvem, který se na nich tak snadno objevoval, se svými bílými zuby…

Z tvrdého spánku mě probudilo zvonění telefonu. Vylezl jsem z postele a zapotácel se. Spánkem omámené oči odmítaly zaostřovat. Telefon zvonil – telefon, který byl v mém životě tou nejdůležitější věcí. Proč? Kdo volá? Kde je telefon? Kolik je hodin? Kde to vůbec jsem?

Slyšel jsem Bertin klidně profesionální hlas: „Ano. Tady je Coolová,“ a potom za okamžik: „Není to vůbec nijak? Hned tam budem.“

Zavěsila a hleděla na mne se svraštělým čelem. „Frieda Tarbingová,“ řekla. „Za hodinu končí službu. Chtěla mi to připomenout. Říká, že to vypadá, jako by to nebylo vůbec nijak.“

Mít něco určitého na práci mě uvedlo do tempa. Šel jsem k umyvadlu a opláchl si obličej chladnou vodou. Požádal jsem: „Zavolej do kanceláře Elsii Brandové, jestli někdo z těch agentů něco hlásil. Zřejmě nám unikla. Prostě vypadla.“

Berta zavolala do agentury. „Nazdar, Elsie. Tak povídejte.“ Chvilku naslouchala, pak pravila: „Nejsou od nich zprávy… No dobře. Díky. Za chvíli ještě zavolám.“

Zavěsila se slovy: „Hledají tě další policajti, miláčku. A mne taky. Od našich lidí nic.“

Přičísl jsem si vlasy kapesním hřebínkem, pohlédl na svůj usmolený a pomačkaný límeček a řekl: „Panebože, Berto, já musím mít pravdu! Odpálili jsme pod ní bombu. Určitě mluvila s Harbetem. Určitě…“

„Ale ne,“ řekla Berta.

Prohlásil jsem: „No, můžeme udělat jen jednu věc. Jet tam a zkusit to znovu. Už v tom vězíme tak hluboko, že musíme pokračovat. Nic jiného dělat nemůžem. Já si teď zavolám.“

Sáhl jsem po telefonu a zavolal do svého penziónu. Telefon zvedla služebná. Požádal jsem: „Prosil bych paní Eldridgeovou.“

Za chvilku jsem slyšel hlas paní Eldridgeové, ten zvláštní cynický hlas, který bych rozpoznal kdekoli. Řekl jsem: „Tady je Donald. Prosím vás, kdyby vám nevadilo zavolat k telefonu mou sestřenici. Nerad vás obtěžuju, ale je to důležité.“

Paní Eldridgeová pronesla kysele: „Z vaší sestřenice, Donalde, se vyklubala Marian Duntonová, svědkyně, kterou shání policie v souvislosti s vraždou. Před třemi hodinami si pro ni přišli. Myslím, že teď hledají vás. Hodláte-li používat mého penziónu jako…“

Praštil jsem sluchátkem do vidlice.

Berta Coolová na mne pohlédla a řekla sladce – setsakramentsky sladce: „Tvoje sestřenice, Donalde?“

Odpověděl jsem: „Jen kamarádka. Vydával jsem ji za sestřenici.“

„To číslo, cos volal, bylo číslo tvého penziónu.“

„Já vím,“ přitakal jsem.

Berta na mne zírala. Oči se jí zúžily do lesklých štěrbin. „Chm,“ udělala nakonec a pak za okamžik dodala: „Řekla bych, že po tobě jdou. Tak pojď, miláčku. Dáme se na cestu. Možná to není zrovna nejmoudřejší, ale aspoň budem něco dělat. Tady bychom mohli trčet celý den a nedočkat se jediného telefonátu. Jednu věc jsi nedomyslel.“

„Jakou?“ zeptal jsem se.

Pravila: „Přemýšlela jsem o tom, když jsem tu seděla. Co když má Harbet domluveno, že dnes odpoledne vyzvedne v Key West Flo Danzerovou a odveze ji do Santa Carlotty?“

„Pak by tvoji lidé hlásili, že šla ven. Tuhle možnost jsem uvážil.“

„Ano,“ připustila Berta, „ale kdyby věděla, že Harbet přijede, prostě by místo telefonování na něj čekala.“

Řekl jsem: „No tak pojďme. Už do toho nemůžem zabřednout hloub, než jsme.“

Berta Coolová povzdechla: „Bože, jak si přeju, abys měl pravdu,“ a odemkla dveře.

Vyšli jsme na chodbu. Berta klidně a metodicky zamkla. „Co taxík?“ zeptal jsem se.

„Před hotelem je stanoviště,“ odpověděla.

Prošli jsme halou. Recepční spustil: „Vaše zavazadla se ještě neobjevila, paní Coolová. Mám s tím něco podniknout? Mohl bych zařídit s dopravní společností…“

„Ne, díky,“ odmítla Berta a proklouzla kolem něho. Na stanovišti před hotelem stál taxík. Berta klesla na sedadlo. Řekl jsem taxikáři: „Penzión Key West, a rychle.“

Kolem jednoho nebo dvou bloků jsme projeli mlčky. Pak se Berta otázala: „Proč jsi to sakra nezařídil tak, aby si policie nemyslela, že byla unesena? To je nad moje chápání. Jestli se chtěla ubytovat někde, kde by mohla být s tebou, proč jsi sakra nevymyslel nějaké bydlení, kde by ji policajti nenašli? Jak to teď vypadá, jsi na nejlepší cestě do basy, ať už to s tou vraždou je jak chce… Ty…“

„Buď zticha,“ přerušil jsem ji. „Já přemýšlím.“ Opáčila: „No, já tě zas platím. Přemejšlej o případu, na kterým pracujem. O svých soukromých trablích si přemejšlej ve volným čase.“

Obrátil jsem se k ní. „Z tebe mě bolí hlava. Já přemýšlím o pracovních problémech, a ty mi přistrkuješ moje osobní. Buď zticha.“

„O čem přemejšlíš?“

„Buď zticha.“

Když jsme byli už jen kousek od Key West, prohlásil jsem:

„Všichni jsme magoři.“

„Co zas je, Donalde?“ ptala se Berta Coolová.

„Ty cigaretové špačky v pokoji Evaline Harrisové. Na jednom byla rtěnka. Na druhém ne. Policie z toho udělala ukvapený závěr, že v pokoji byl muž. Ale vždyť to nic takového neznamená!“

„Proč ne?“

Vysvětloval jsem: „Předtím byla dlouho do noci venku. Pak dlouho spala. Ještě spala, když někdo zazvonil.“

„Proč myslíš?“

„Ty noviny pode dveřmi.“

„Aha. Pokračuj.“

Řekl jsem: „Ty se přece nemaluješ, když jdeš spát, nebo snad jo?“

„To ne.“

„Evaline Harrisová taky ne. Odlíčila se a šla spát. Její návštěva přišla dřív, než se stačila zase namalovat. Seděly na posteli a hovořily. Ta návštěva byla žena! A na jejím nedopalku byla rtěnka.“

Taxikář zastavil u obrubníku před penziónem Key West. „Mám počkat?“ zeptal se.

Odvětil jsem: „Ne,“ a podal mu dolar.

Berta na mne upřeně zírala s očima dokořán.

Řekl jsem: „Víš, jak to myslím?“

Přikývla.

„Dobře. Tak jdem.“

Vysoukala se z taxíku. Koutkem oka jsem zahlédl, že jeden z detektivů parkuje přesně za agenturním autem, aby měl přehled. Berta ho také viděla, ale nenamáhala se dát mu znamení.

Když jsem držel Bertě dveře, prohodil jsem: „Zapovídej se na chvilku s recepčním.“

Berta Coolová přikývla a přistoupila k jeho pultu. Recepční ji pozdravil. Přešel jsem kolem a tiše se zeptal Friedy Tarbingové: „Nevolala?“

„Ani nepípla. Mám sahat na klapky?“

Zahlédl jsem, že recepční natahuje uši naším směrem, a řekl jsem nahlas: „Ach, neobtěžujte se zvonit. Teta Amelia mě čeká. Půjdeme rovnou nahoru.“

Odpověděla také nahlas: „Podle pravidel zazvonit musím.“

Recepční prohlásil: „To je v pořádku, slečno Tarbingová. Mohou jít nahoru,“ a usmál se na Bertu.

Berta ho obdařila jedním ze svých nejpůvabnějších úsměvů, a když nesla do výtahu svou nadváhu, ustoupil jsem stranou. Pak jsem ji následoval. Dveře výtahu se zaklaply a jeli jsme vzhůru.

Vystoupili jsme z výtahu a kráčeli po chodbě. Berta Coolová se zeptala: „Napadá tě něco?“, a já jsem odpověděl: „Tentokrát na ni můžeme být opravdu drsní.“

Berta řekla: „No tak dobře, miláčku. Ty se drž stranou. Když je nutno být drsná na ženskou, pak znám pár fint, který by mužskýho nikdy nenapadly. Jestli dojde na drsnosti, jak si to přeješ, tak zůstaň stranou a nech Bertu jednat.“

Zaklepali jsme na dveře a čekali. Zevnitř se nic neozývalo. Nadedveřní okénko bylo pevně uzavřeno.

Zaklepal jsem znovu. Berta namítla: „Tohle je nóbl penzión. Někde tady bude knoflík zvonku – tady je.“

Stiskla knoflík. Pořád nic. Vyměnili jsme si pohledy. Pak jsme naslouchali u dveří, jestli se za nimi něco hne. Znovu jsme zabušili – a zase nic.

Berta usoudila: „Ten zatracenej chlap usnul ve službě a ona nám uklouzla.“

Snažil jsem se nedat najevo, co mě napadá.

Znovu jsme zabušili na dveře a Berta Coolová znovu stiskla tlačítko zvonku. Pak řekla chmurně: „Pojď se mnou dolů, miláčku. Chci, abys slyšel, co řeknu tomu hadovi, co sedí v autě.“

Vykročil jsem za ní. Nic jiného se nedalo dělat.

Ušli jsme pár kroků, když se Berta najednou zastavila a zavětřila. Obrátila se na mne.

„Co je?“ zeptal jsem se a pak jsem to ucítil – slabounký závan plynu.

Vrhl jsem se zpátky ke dveřím, klesl na všechny čtyři, přitiskl tvář na koberec a snažil se nahlédnout pod dveře. Neviděl jsem nic než tmavý pruh pod jejich spodním okrajem. Vytáhl jsem z kapsy zavírací nůž s dlouhou čepelí, otevřel jej a vsunul do škvíry. Narazil na překážku.

Vyskočil jsem na nohy, oprášil si kolena dlaněmi a řekl: „Pojď, Berto. Jdeme.“

Nastoupili jsme do výtahu a sjeli do haly. Přistoupil jsem k recepčnímu se slovy: „Obávám se, že se tetě Amelii něco stalo. Řekla mi, abych touto dobou zas přišel, že mě bude čekat. Šel jsem nahoru, Ťukal na dveře, ale neozývá se.“

Recepční byl velmi vlídný. „Nejspíš šla ven,“ pravil. „Za chvíli bude zpátky. Nechtěli byste tady počkat?“

Namítl jsem: „Ale ona mě očekávala. Řekla, že bude tady.“

Frieda Tarbingová mě podpořila: „Já jsem si úplně jistá, že nikam neodešla.“

„Zazvoňte tam,“ řekl recepční.

Frieda na mne vrhla letmý pohled a začala manipulovat s klapkami na přepínací desce. Za pár minut oznámila: „Nehlásí se.“

Recepční řekl: „To tedy nemůžu nic dělat…“

„Mně připadalo,“ podotkl jsem, „že je tam na chodbě cítit plyn.“

Z tváře recepčního zmizel vlídný úsměv. Viděl jsem, jak se mu rozšířily oči a tváře ztratily barvu. Beze slova sáhl pod pult a vytáhl univerzální klíč. „Tak pojďme,“ vyzval nás.

Vyjeli jsme zase nahoru. Recepční se snažil strčit univerzální klíč do zámku. Nešel tam. Pravil: „Je zamčeno zevnitř.“

Berta Coolová navrhla: „Donalde, ty jsi tenký. Mohl bys vyrazit sklo v tom okénku nade dveřmi, vlézt dovnitř a otevřít.“

Obrátil jsem se na recepčního: „Pomozte mi se tam dostat.“

Namítl: „Ale já nevím, jestli se máme uchylovat k takovým extrémním krokům.“

Berta prohlásila: „Pojď, miláčku. Já tě zvednu.“

Popadla mě, jako bych nevážil víc než polštář. Vyndal jsem z kapsy kapesník, omotal si ho kolem ruky a rozbil sklo v okénku. Do nosu mě udeřil zápach plynu.

Požádal jsem Bertu: „Zuj si botu a podej mi ji. Já tady chvilku vydržím viset.“

Skoro jsem visel na okraji okénka, opíraje se palcem jedné nohy o knoflík dveří. Berta Coolová si zula střevíc a strčila mi ho do ruky. Vyrazil jsem podpatkem sklo, pak jsem botu upustil a vlezl okénkem dovnitř.

Nápor plynu byl hrozný. Plyn mě řezal do očí, zvedal žaludek. Pokoj byl zatemněn, všechny záclony zataženy. Zahlédl jsem postel a nehybnou postavu ženy zhroucenou nad psacím stolem, hlavu položenou na levé ruce a pravou ruku nataženou přes stůl.

Zadržel jsem dech, přeběhl k nejbližšímu oknu, prudce odhrnul záclony, otevřel okno a vystrčil hlavu, abych se nadýchal čerstvého vzduchu. Potom jsem se vrhl k druhému oknu, otevřel je a udělal totéž. Pak jsem běžel do kuchyňky. Kohoutky plynového vařiče byly naplno otevřeny. Slyšel jsem sykot unikajícího plynu. Zavřel jsem kohoutky a otevřel okno kuchyňky.

Za dveřmi jsem slyšel recepčního: „Otevřte!“ a Bertu: „Asi ho omámil plyn. Měl byste běžet zavolat policii.“

Z chodby bylo slyšet něčí běžící kroky a Bertin hlas, znějící tak klidně, jako by mi dávala telefonické pokyny: „Jen si dej na čas, milánku. Jen pořádně.“

Přistoupil jsem ke stolu. Flo Danzerová něco psala. Jeden dopis byl adresován Bertě Coolové. Byl v obálce. Běžel jsem k oknu, vyndal dopis a prolétl ho. Bylo to dlouhé neucelené vyprávění, jak se snažila vydávat se za Amelii Lintigovou. Zahlédl jsem jméno John Harbet, jméno Evaline Harrisová a pak ke svému úleku jméno dr. Alftmont ze Santa Carlotty.

Vložil jsem dopis zase do obálky, trochu zaváhal, pak obálku zalepil. Vyndal jsem z kapsy frankovanou obálku s adresou a s razítkem „expres“ v pravém horním rohu, jaké jsem používal pro agenturní hlášení. Zastrčil jsem obálku s dopisem do této obálky, zalepil a zavolal na Bertu: „Házím ti něco okýnkem.“

Podařilo se. Berta se zeptala: „Co s tím budu dělat, miláčku?“ Odpověděl jsem: „Hoď to do poštovní schránky a zapomeň na to.“

Slyšel jsem Bertu kráčet po chodbě. Točila se mi hlava a zvedal žaludek. Vrhl jsem se k oknu a hluboce se nadechl. Pak jsem se vrátil a podíval se pod hlavu Flo Danzerové. Ležel tam arch papíru. Zřejmě ještě psala, když ji plyn přemohl. V ruce držela pero.

Chtěl jsem to psaní vytáhnout a podívat se, co v něm je. Přečetl jsem slova: „Komukoli zainteresovanému“ – rukopis byl hodně nečitelný.

Vítr trochu plynu vyfoukal, ale pořád ho ještě bylo plno. Oči mě pálily a v hlavě jsem cítil podivnou lehkost. Z chodby jsem slyšel mužský hlas: „Hrozně tu páchne plyn,“ potom ženský hlas, pak kroky po chodbě a hlas recepčního: „Hned tu bude policie a ambulance. Vyrazte dveře. Ten člověk uvnitř je přiotrávený.“

Uvědomil jsem si, co bude teď nejlepší udělat. Slyšel jsem rány do dveří. Vrhl jsem se k oknu a klesl na podlahu. Zavřel jsem oči a jako v transu jsem slyšel, jak se rozletěly dveře a jak se ke mně řítí lidé. Někdo mě popadl za ramena, někdo jiný za nohy. Nesli mě na chodbu. Sbíhali se lidé, nějaká žena ječela.

Cítil jsem v obličeji čerstvý vzduch a slyšel Bertu Coolovou: „Položte ho tady na okenní římsu. Nohy mu spusťte dolů, ať nevypadne.“

Nadechl jsem se z plných plic čerstvého vzduchu a otevřel oči. Lidé mě obklopovali. Slyšel jsem recepčního: „Chudák, byla to jeho teta.“ Následovala zmatená chvilka polovědomí a pak jsem slyšel sirénu. Za několik minut dorazili policisté z radiového vozu. Po chvíli ambulance. Lidé vcházeli do místnosti a zase vycházeli.

Vzhlédl jsem do tváře Berty Coolové. „Nezapomeň jim říct jméno. Je to Amelia Lintigová z Oakview.“

„Vždyť je tu přihlášena, miláčku.“

„Dej pozor, aby si to zapsali.“

Za chvíli jsem se zkusil postavit na nohy. Byly trochu chabé. Muž v bílém plášti se zeptal: „Jak se cítíte, hochu? Myslíte, že dojdete do sanitky?“

„Já tady chci zůstat s tetou,“ prohlásil jsem.

Berta Coolová řekla: „To je jen zčásti tím plynem. On byl kvůli tetě v hrozném napětí. Věděl, že je úplně na dně.“

Člověk v bílém plášti mi položil na hruď stetoskop a pravil: „Musíme ho dostat na vzduch.“

Odstrčil jsem ho: „Já chci vědět, co se to stalo.“

„Teď tam dovnitř nemůžete,“ namítl člověk ze sanitky.

„Ale já musím.“

Berta Coolová řekla smířlivě: „Chudák hoch. Měl tetu tak rád.“

Šel jsem dovnitř. Policisté z radiového vozu konali svou práci. Jeden z nich podotkl: „Už se nedá nic dělat. Ať se mrtvé nikdo nedotýká, než přijde ohledávač. Kdo vypnul plyn?“

„Já,“ přihlásil jsem se.

Recepční se ozval: „Na můj pokyn vnikl dovnitř okénkem nade dveřmi. Věděl jsem, že je to jediná možnost.“

Berta se na mne významně podívala: „Měl bys raději jít do sanitky, miláčku.“

Pohlédl jsem na ni. „Nemůžu. Je tam důležitý dopis.“

„Já vím, miláčku,“ řekla. „Nech to na Bertě. Ona se postará.“

Saniťák mi položil paži kolem ramen. „Pojďte, hochu. Srdce vám hrozně buší. Pořádně jste se nadýchal plynu. To byste poznal, kdybyste si mohl čichnout k vlastnímu dechu. Páchnete jak plynárna.“

Sešel jsem do ambulance. Ve vestibulu na mne zíraly napjaté bledé tváře, jako bych byl nějaký cizokrajný tvor. V ambulanci jsem se natáhl na lehátko. Cítil jsem v paži vpich jehly a slyšel jekot sirény.

Za chvíli jsem se začal cítit líp a uvědomil si, že sanitka je pro mne nejbezpečnějším místem – a pak nemocnice. Na příliš mnoha různých místech mě kvůli příliš mnoha různým záležitostem hledala policie.

14. kapitola

Berta Coolová mě v nemocnici navštívila. „Čeká na mne taxík, miláčku, kdyby se ti náhodou chtělo odjet. Jak je ti?“

Zdravotní sestra pohlédla na mou kartu a řekla: „Trpí celkovým vyčerpáním, utrpěl šok a otravu plynem.“

Berta odtušila: „Není divu. Chudák hoch. Pracoval čtyřiadvacet hodin denně a není na to stavěný.“

Zdravotní sestra mi poradila: „Nesmíte si všechno tak brát.“

„Už je mi líp. Myslím, že bych mohl jít domů,“ prohlásil jsem.

Sestra namítla: „Okamžik. Zeptám se lékaře.“

Odešla na chodbu. Slyšel jsem vrčení telefonního ciferníku a pak něco říkala tlumeným hlasem, takže jsem nerozuměl.

Optal jsem se Berty: „Tak co?“

Berta řekla, nespouštějíc oči ze dveří na chodbu: „Přišels na to správně. Vraždila.“

„A co to doznání?“ ptal jsem se. „Zmínila se o Alftmontovi?“

Berta odpověděla: „To ne. Doznání nedopsala a nepodepsala, ale je to její rukopis. Bylo to takové to psaní komukoli zainteresovanému. Začínalo tím, že zavraždila Evaline Harrisovou.“

„Jmenovala v něm Harbeta?“

„Ne. Toho jmenovala v tom dopise, co napsala a adresovala mně.“

„Použijem ten dopis?“

„Myslím, že ne.“

„Jestli přece ano,“ řekl jsem, „tak si pamatuj, že jsme jí dali frankovanou adresovanou obálku a řekli jsme jí, ať nám napíše – ale v nějaké jiné záležitosti. Dopis pak poslala a…“

Berta Coolová mě přerušila: „Proboha, Donalde, nemysli si, že jsou všichni lidi blbci. Já jsem to pochopila hned, jak jsi tu obálku prohodil okýnkem. Nepoužijem ji. Je to hezké, ale je to výbušnina.“

„Píše tam něco o Harbetovi,“ namítl jsem.

„Napsala tam všechno. Jak Harbet chtěl vyvíjet nátlak na doktora Alftmonta…“

Řekl jsem: „Chtěl bych Harbetovi zavolat. Řeknu mu důvěrně, že jsme…“

Berta mě přerušila: „To asi těžko. Harbet totiž prásknul do bot. Okresní státní zástupce telefonoval o té sebevraždě do Santa Carlotty. Harbet vstal od stolu, vyšel ven a nevrátil se. A už se nevrátí.“

Přemýšlel jsem o tom. „Chtěl jsem mu to říct sám.“

„Ty jsi ale mstivá potvůrka, Donalde.“

„Co tam píše o opravdové paní Lintigové?“

„Že nic neví. Amelia si vzala Wilmena a odjeli někam do Střední Ameriky. Už se nikdy neobjevili. Amelia si u Flo nechala kufr. Flo si ho chvíli nechala u sebe, pak ho dala do skladu a nakonec ho prohrabala a vybrala si, co se jí hodilo. Počítala s tím, že je Amelia mrtvá.“

„Ale dokázat to nemůže.“

„To ne.“

Podotkl jsem: „Toho jsem se obával. Trvej na tom, že ta žena je Amelia Lintigová. Možná se nám podaří dostat úmrtní list.“

Berta vzdychla: „Donalde, ty si už zas myslíš, že za mne musíš na všechno přijít. Prokrista, nedávej mi…“

Sestra se vracela po chodbě, s ní kráčel lékař. Řekl vážně: „Je mi líto, pane Lame, ale máme pokyn, že jakmile budete schopen opustit nemocnici, máte se dostavit do úřadu okresního státního zástupce.“

„Chcete říct, že jsem zatčen?“

„Tak nějak.“

„Proč?“ otázal jsem se.

„To nevím,“ odvětil. „Takové máme pokyny. Myslím, že jste poslední dobou žil v hrozném napětí. Jste silný a odolný. Fyzicky jste zdravý jako řípa, ale vaše nervy nemohou vydržet ten hrozný nápor, jakému jste je poslední dobou podrobil. Nerad vám působím další stres, ale máme takové pokyny. Už si pro vás jede detektiv.“

Zeptal jsem se: „Může paní Coolová jet se mnou? Byl bych rád, kdyby potvrdila některé části mé výpovědi.“

„To asi těžko,“ odpověděl lékař. „Na to se musíte zeptat detektiva.“

Odešel. Sestra se nehýbala. Po chvíli dorazil detektiv a řekl: „Tak pojďte, Lame. Pojedem do úřadu okresního státního zástupce.“

„Kdo mi tam co chce?“

„Pan Ellis.“

„Z čeho jsem obviněn?“ zeptal jsem se.

„O žádném obvinění nevím.“

Berta Coolová namítla: „On je silně nervózní. Není schopen výslechu nebo nějakého zpracovávání.“

Detektiv pokrčil rameny.

Berta Coolová mě vzala pod paží a prohlásila: „Já jdu s tebou, Donalde.“

Detektiv pravil: „Můžete jít až k úřadu okresního státního zástupce. Dál to už záleží na panu Ellisovi.“

Jeli jsme do úřadu okresního státního zástupce. Sekretářka řekla, že se mnou chce mluvit pan Ellis, a Berta Coolová se hrnula za mnou. Sekretářka ji zastavila: „Jen pan Lam,“ ale Berta ji neposlouchala. Chovala se mateřsky jako kvočna. Přidržela mi dveře kanceláře označené Pan Ellis se slovy: „Tak jdi dál, Donalde,“ jako by mluvila s pětiletým dítětem.

Vešel jsem dovnitř. Pan Ellis byl hezký chlapík, o jakém si ženy myslí, že jim ho seslal pánbůh sám. Podíval jsem se na něj a mohl bych na první pohled vysypat příběh jeho života: hezký studentík, podle ramenatosti a opálenosti sportovec, fotbalista za drahou starou jižní Kalifornii, vzorný posluchač práv s výbornými studijními výsledky, všude plno přátel a zvyk ucházet se o přízeň profesorů. Dostali ho na místo okresního státního zástupce a je nabitý abstraktní právní vědou až po uši.

Začal: „Pane Lame, vaše činnost v této kauze byla pozoruhodná.“

Řekl jsem jen: „Že ano?“

Jaksi se zarděl.

Pronesl jsem: „Je to hrozný šok, když se člověk dozví, že jeho vlastní teta se dopustila vraždy.“

„A, zajímavou shodou okolností,“ pravil, „v případu, který jste prošetřoval.“

Zdvihl jsem obočí. „Případ, který já jsem prošetřoval?“ opakoval jsem a tupě pohlédl na Bertu Coolovou.

Berta řekla: „To je nějaký omyl. Donald je zaměstnaný u mne. My jsme žádnou vraždu neprošetřovali.“

„Co dělal v Oakview?“ zeptal se Ellis.

Berta odvětila: „Já nevím. To byla soukromá záležitost. Vzal si volno. Mělo to něco společného se sháněním jeho tety. Na nějakou dobu se navzájem odcizili a Donald ji pak chtěl najít. A našel ji v Oakview, jak víte.“

Ellis se zamračil. „Ano, to vím.“ A pak za okamžik dodal: „Když vás tedy, pane Lame, zajímá případ vraždy Evaline Harrisové, budete tak laskav a povíte mi, proč jste ubytoval slečnu Duntonovou ve svém penziónu jako svou sestřenici, a…“

„Protože jsem se domníval, že je v nebezpečí,“ přerušil jsem ho. „Spřátelil jsem se se slečnou Duntonovou, když jsem byl v Oakview.“

„Tak to vypadá,“ prohodil.

Pokračoval jsem: „Měl jsem o ni starost. Řekla mi, že by mohla identifikovat muže, kterého viděla vycházet z toho bytu. V tu chvíli jsem ovšem myslel, že je to vrah – člověk některé věci považuje za samozřejmé, znáte to.“

„To je hezká historka,“ řekl, „ale já náhodou vím, že jste se snažil držet ji stranou. Skrýval jste ji, abychom ji nenašli.“

„Tak vy jste ji nemohli najít?“ zvolal jsem. „Pane na nebi. Já nevím. Ach ano, řekl jsem jí, že vám sdělím její novou adresu. To je pravda. A zapomněl jsem. Přišla ta záležitost s tetou a…“

„Jaká záležitost s tetou?“ přerušil mě.

Vysvětloval jsem: „Chtěla si vzít člověka, který stál jen o její peníze. Chtěl jsem se o něm něco dovědět. Mluvil jsem o tom s paní Coolovou a ona řekla, že použije svou agenturu a uvidí, co se dá udělat.“

Ellis sáhl po telefonu. „Pošlete mi sem slečnu Duntonovou,“ přikázal.

Za pár okamžiků se na chodbě ozvaly hbité kroky a Marian Duntonová otevřela dveře. Zřejmě očekávala, že nás tam najde. Usmívala se, ale ve tváři měla i starost. „Donalde, vy jste tady?“ zvolala a přistoupila, aby mi podala ruku. „Slyšela jsem, že jste v nemocnici. Jste bílý jak plátno.“

Vzal jsem ji za ruku a její levé oko, které bylo dále od Ellise, se přimhouřilo v krátkém významném mrknutí.

Pravila: „Vy se příliš namáháte a moc si všechno berete, Donalde. Když jste měl o mne starost, měl jste se radši dohodnout s úřady, než abyste to bral všechno na sebe.“

„To by stačilo, slečno Duntonová,“ řekl Ellis přísně. „Ptát se budu já. Byl bych raději, kdyby informace podával přímo pan Lam.“

Zeptal jsem se: „Jaké informace chcete, pane Ellisi?“

„Jak se stalo, že ten pokoj byl tak zaneřáděn?“

„Jaký pokoj?“

„Ten, kde bydlela slečna Duntonová.“

Řekl jsem: „To nevím.“

„Vy nevíte nic ani o té krvi?“

„Ale ano,“ připustil jsem, „o tom vím. Víte, mně se toho dne několikrát hrozně spustila krev z nosu. Šel jsem nahoru pro věci slečny Duntonové a zase to začlo. A ne a ne se zastavit. Obával jsem se, že budu muset k lékaři. Nemohl jsem balit ty věci. Držel jsem si nos. Odešel jsem z bytu a vydal se k doktorovi, ale cestou krvácení přestalo.“

„A už jste se pro věci slečny Duntonové nevrátil?“

„Abych řekl pravdu, nevrátil. Vracel jsem se, ale došel jsem k závěru, že pokoj někdo pozoruje. Bál jsem se, že by mě někdo sledoval a zjistil, kde je slečna Duntonová ubytovaná.“

„A nehýbal jste tam nábytkem?“

„Ale ne,“ odpověděl jsem, „já vůbec nevím, o čem mluvíte. Pamatuju si, že jsem zakopl o židli a upadl – když jsem si držel na obličeji kapesník, víte?“

Ellis pravil: „Vypadalo to, jako by v tom pokoji došlo k zápasu. Ležela tam otevřená kabelka slečny Duntonové a…“

„Řekl mi, že mu kabelka upadla, když se mu spustila z nosu krev,“ ozvala se Marian.

Ellis se zamračil, ale při pohledu do Marianiných očí nedokázal udržet přísný výraz. Řekl: „Nepřerušujte mě, prosím, slečno Duntonová.“

„Jistě,“ pípla zraněným hlasem.

Ellis ale už neměl páru. Byl poražen. O pět minut později řekl: „Výborně. Okolnosti jsou mimořádně podivné. Napříště, pane Lame, budete-li chtít chránit nějakého svědka, který je ve spojení s naším úřadem, pak se prostě na nás obraťte a neberte zodpovědnost na svá bedra.“

Odtušil jsem: „Je mi líto, ale dělal jsem, co mi v tu chvíli připadalo nejlepší.“

Pohlédl jsem na Bertu Coolovou a rozhodl se celou tu věc urovnat, když už jsem k tomu měl příležitost. Zeptal jsem se Berty: „Co to bylo s tím mým obviněním kvůli tomu, že jsem údajně srazil chodce a ujel?“

Odpověděla: „Policajti tě přišli sebrat.“

Ellis kvapně promluvil: „To už je v pořádku. Ta věc je vyřízena. Můžete ji prostě ignorovat. Před chvílí telefonoval někdo z policie ze Santa Carlotty. Svědek, který to auto viděl, si spletl číslo.“

Obrátil jsem se na Bertu: „Tak myslím, že už můžeme jít.“

Marian se přidala: „Já půjdu s vámi, Donalde, nemáte-li nic proti tomu.“

Ellis ji zadržel. „Ještě minutku, slečno Duntonová. Rád bych vám položil ještě pár otázek, dovolíte-li, až ostatní odejdou.“

Berta Coolová řekla: „To je v pořádku, Marian. Počkáme na vás v taxíku u hlavního vchodu.“

Cestou po chodbě jsem se zeptal Berty: „Máš u sebe ten dopis, co psala Flo?“

Berta se ohradila: „Vypadám tak prostoduše, miláčku? Ten je bezpečně uschován. Co takhle informovat našeho klienta?“

„Příliš nebezpečné,“ odmítl jsem. „Bylo nasazeno příliš mnoho pák. Možná máme odposlouchávané telefony. Ať si přečte v novinách: Amelia Lintigová z Oakview se přiznala k vraždě animírky z nočního klubu a spáchala sebevraždu.“

Berta poznamenala: „Tahle finta s tetou ti neprojde, miláčku. Při tom tě načapají.“

Prohlásil jsem: „To se tedy pobaví. Ona to opravdu byla moje teta!“

Berta se na mne překvapeně zahleděla.

„Vždyť ty nic nevíš o mé rodině ani předcích,“ řekl jsem.

„Ba co víc, ani vědět nechci,“ odtušila Berta kvapně. „Tentokrát jedeš na vlastní pěst.“

„Fajn. Jen si to pamatuj.“

Čekali jsme v taxíku asi deset minut a pak přišla Marian, zrůžovělá a vzrušená. Objala mě a prohlásila: „Donalde, já jsem tak ráda, že vás vidím. Měla jsem strach, že budete s Ellisem hrát falešnou hru. Už jsem vám to u něj žehlila. Řekla jsem mu, že jsme se velice sblížili a že vám na mně moc záleží.“

„Jak vás našli?“ zeptal jsem se.

„Zásluhou té vaší domácí,“ řekla. „Četla v ranních novinách popis pohřešované svědkyně. Myslím, že vám tak docela nevěří, Donalde.“

Berta Coolová se přidala: „Já myslím, že by sis měl najít jiný penzión, miláčku.“

„Paní Eldridgeová se o to asi už postarala,“ prohodil jsem a obrátil se k Marian: „Měla jste s panem Ellisem nějaké nepříjemnosti?“

„Nepříjemnosti?“ Marian se zasmála. „Panebože, to ne! Víte, na co se mě chtěl zeptat, když mě požádal, abych ještě počkala?“

Berta usoudila: „Vsadila bych se, že vás požádal o ruku.“

Marian se zasmála. „Ne, to ne – ještě ne. On je to velmi konzervativní mladý muž, ale pozval mě na dnešek na večeři a do kina.“

Chvíli bylo ticho. Marian na mne hleděla, jako by očekávala otázku.

Vznesla ji Berta: „A co jste mu na to řekla?“

Marian odvětila: „Že mám schůzku s Donaldem.“

Berta Coolová vzdychla a po chvíli řekla hlubokým tónem: „To mě teda naložte místo sardinky.“

15. kapitola

Pro úředního ohledavače to byla rutinní záležitost. Měl pár svědků, kteří mrtvou identifikovali jako Flo Danzerovou, hostesku z nočního klubu, ale vysvětlil jsem mu, že je to jméno, které teta Amelia přijala, když opustila Johna Wilmena. Poskládal jsem mu celý příběh: z Oakview odjela jako Lintigová, přijala svoje dívčí jméno Amelia Sellarová, v Mexiku se dala rozvést, vdala se za Johna Wilmena, pak ho opustila, přijala jméno Flo Danzerová a nedávno se zase vrátila ke svému někdejšímu jménu Amelia Lintigová.

Pověděl jsem mu o její cestě do Oakview a recepční i nosič z hotelu, jejichž cestovní náklady do města uhradila agentura, mrtvou s jistotou identifikovali.

Po pitvě ji předali mně. Odvezl jsem ji pohřbít do Oakview. Na pohřeb přišlo dost lidí. To nebylo právě dobré. Vysvětlil jsem jim, že věřím, že někteří z nich jsou upřímně zarmouceni, ale že se na pohřbu objevilo také dost zvědavců a lovců senzací, a proto nechám rakev zavřenou. Předpokládám, že by si to teta Amelia tak přála.

Byl to hezký pohřeb. Kazatel dělal, co mohl, a zdůraznil skutečnost, že Amelia nakonec litovala svého zločinu a odpykala jej měrou nejvyšší, že spravedlnost je božská – a kdo z nás má právo soudit?

Berta Coolová poslala krásný věnec a objevil se tam také jeden velký s nápisem Od dávného přítele.

Nesnažil jsem se zjistit, od koho je. Byl jsem si skoro jist, že byl od Marianina strýce Stephena, ale ten na pohřeb nepřišel.

Když jsem se pak zastavil v redakci, abych se rozloučil s Marian, slyšel jsem za přepážkou klepat psací stroj. Chtěl jsem vědět, kdo to tam píše.

„Nový reportér?“ zeptal jsem se.

Řekla: „Ne. Strýček Steve. Chce napsat nekrolog sám. Zdá se, že ji kdysi znal.“

Zdvihl jsem obočí.

Marian se na mne upřeně dívala. „Donalde,“ otázala se, „byla to opravdu vaše teta?“

„Moje oblíbená teta,“ potvrdil jsem.

Přistoupila blíže k pultu, aby strýc nic neslyšel, a opřela se o něj rukama. Oči měla zamyšlené. „Kdy,“ zeptala se, „vás vůbec zase uvidím?“

„Skoro kdykoli,“ odpověděl jsem. „Berta vám u nás ve městě sehnala místo.“

„Donalde!“

„Je to tak,“ řekl jsem.

Vyběhla zpoza pultu.

Ze zadní místnosti se ozývalo klepání stroje, na kterém psal Stephen Dunton nekrolog ženy, s níž před jednadvaceti lety spojila jeho jméno místní drbárna.

V náprsní kapse jsem měl obálku a v ní ověřenou kopii úmrtního listu. Obálka byla adresována Charlesovi Loringu Alftmontovi, starostovi Santa Carlotty, a právě v tuto chvíli hrozilo obálce pomačkání stiskem paží Marian Duntonové, která mě bouřlivě objala. Pomyslel jsem si, že bude působivým gestem, pozdržím-li odeslání obálky, abych do ní mohl vložit ještě výstřižek z oakviewské Čepele.

„Ach, Donalde, zlatý!“

„To Berta,“ pravil jsem skromně. Pak jsem se otázal: „Ale co řekne Charlie?“

„Charlie?“

„No přece Charlie, váš přítel.“

„Ach!“ Vzhlédla ke mně a zasmála se. „Toho jsem poslala k vodě. Je to takovej balík. Jemu se líbí tady.“

„Kdy se tohle všechno odehrálo?“ zeptal jsem se.

Její tvář byla blízko mé. „Den poté, co jste mě pozval na večeři do hotelu. On tam byl taky, v jídelně, a seděl zrovna za vámi – pak jsem si myslela, že vám ten monokl udělal on.“

„Ne, to byl seržant Harbet. Řekněte – on váš strýček Steve před mou tetou utekl úmyslně?“

„Ano. On je moc citlivý na svou váhu, na svou pleš a na svoje venkovanství. Představoval si, že žila ve velkých městech, že je světaznalá a elegantní, že na něj bude koukat jako na venkovského balíka…“

Náhle zmlkla, protože stroj za přepážkou přestal klepat.

Steve Dunton dopsal nekrolog.

ERLE STANLEY

GARDNER

(píšící pod pseudonymem A. A. Fair)

NASAĎTE VŠECHNY

PÁKY!

Ametyst – Praha 1998

Z anglického originálu Turn On The Heat, vydaného nakladatelstvím Dell Publishing Co., Inc.

v New Yorku v roce 1967, přeložila Dagmar Marková.

Vydalo nakladatelství Ametyst, Koněvova 249, 130 00 Praha 3, v roce 1998 jako svou 40. publikaci.

Vydání první.

Fotografie na obálce agentura KIRKÉ.

Návrh a zhotovení obálky ETC DESIGN.

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s., Husova ulice 1881,

Havlíčkův Brod.

Cena doporučená nakladatelstvím (včetně DPH) 139 Kč.

ISBN 80-85837-29-3

V tomto detektivním románu se opět setkáváme s autorovou oblíbenou dvojicí Berta Coolová – Donald Lam.

Malý a chytrý Donald je pověřen, aby pátral po manželce lékaře, jejíž stopy zmizely před jedenadvaceti lety. Nemá ponětí, o jaký případ se vlastně jedná – o vydírání, o vraždu nebo o něco jiného? Ocitá se v podhorském městečku a s pomocí milé dívky z místních novin zjišťuje fakta o velmi starém skandálu. Poznává, že o letitý případ se v současné době zajímá až překvapivě mnoho neznámých lidí. Jeden z nich se Donalda násilím snaží přimět, aby pátrání zanechal. Jakou roli hraje v celé záležitosti atraktivní mladá blondýnka, která se v městečku objevila?

Když dojde k vraždě, Donald musí s přispěním Berty nasadit všechny síly a osvědčit svůj důvtip, aby se jim podařilo spletitý případ rozuzlit.

– 1 –

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai