Lam a Cool - Falešný kufr

Erle Stanley Gardner

(1997)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Detektivka, v níž jsou protagonisté majitelé soukromé detektivní kanceláře Berta Coolová a Donald Lam.

Příběh se rozvíjí kolem odvážného vyloupení pancéřového bankovního vozu, z něhož nenávratně zmizí veliká suma peněz. Pro odměnu vypsanou pojišťovnou rozvinou oba společníci vlastní akci, která nakonec vede k úspěchu a uspokojí i rozhněvané policejní úředníky.

(www.mlp.cz)

FALEŠNÝ KUFR

Gardner Erle Stanley

I.

Na matném skle na dveřích z chodby byl namalovaný nápis COOL & LAM. Pod tím byla uvedena jména, B. Cool – Donald Lam, a jednoduché vyzvání VSTUPTE.

Nic nenaznačovalo, že B. Cool je žena váhy sto šedesáti pěti liber s náznakem chamtivosti v očích. Svou postavou a svou houževnatostí se podobala kotouči ostnatého drátu, právě připraveného továrnou k odeslání.

Vešel jsem dovnitř, kývl na pozdrav v recepci a otevřel dveře, na nichž se skvěl nápis DONALD LAM – SOUKROMÁ KANCELÁŘ.

Moje sekretářka Elsie Brandová vzhlédla od knihy s výstřižky, na které právě pracovala.

„Dobré jitro, Donalde.“

Nahlédl jsem jí přes rameno na výstřižky, které právě vlepovala do knihy. Byl to pátý svazek nevyřešených případů, z kterých bychom jednou mohli mít nějaký užitek. Naděje u většiny těchto případů byla jedna ku deseti tisícům, ale vždycky jsem zastával názor, ze každá dobrá detektivní kancelář by měla mít přehled o tom, co se odehrává v oblasti zločinu.

Elsie měla na sobě šaty s čtvercovým výstřihem u krku, a když se nahnula dopředu, aby vlepila výstřižek, pocítil jsem přitažlivost její šíje a zahleděl se dolů.

Cítila můj upřený pohled, vzhlédla, nervózně se zasmála a pootočila se. „No tak,“ řekla.

Podíval jsem se na výstřižek, který vlepovala do knihy. Pojednával o odvážné loupeži dobrých sto tisíc z pancéřového auta. Byla provedena tak prvotřídně, že nikdo nevěděl, jak se to stalo, kde se to stalo a kdy se to stalo. Policie se domnívala, že k tomu mohlo dojít v restauraci pro motoristy, zvané U jídlonoše.

Pancéřové nákladní auto viděl bystrý čtrnáctiletý chlapec parkovat v blízkosti restaurantu a všiml si, že těsně za ním stojí nějaký sedan. U toho sedanu asi pětadvacetiletý ryšavý muž vyheveroval levé přední kolo. Bylo na tom divné, a svědek to odpřísáhl, že pneumatika u levého předního kola sedanu nebyla splasklá. Přesto onen muž prováděl všechny úkony spojené s výměnou kola.

Peníze byly v zadní části vozu. K otevření této oddělené části bylo třeba dvou klíčů. Jeden vlastnil řidič, druhý měl v kapse ozbrojený strážce. Zámky nebylo možno otevřít paklíčem.

Pancéřový vůz vždycky provázeli dva muži, řidič a strážný. Zastavili se tu na občerstvení a zachovávali při tom běžnou rutinu. Jeden z nich zůstal v kabině auta, zatímco druhý šel pro kávu a pečivo. Potom se navzájem vystřídali, ten první šel ven a druhý zasedl na jeho místo v kabině vozu.

Kávová přestávka znamenala prakticky porušení pravidel, ale společnost toto porušení obvykle přehlížela, pokud jeden z nich zůstal v kabině auta.

Elsie Brandová ke mně vzhlédla a řekla: „Seržant Sellers má tajnou poradu s Bertou Cooloou.“

„Společenskou, sexuální nebo obchodní?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že obchodní,“ řekla. „Něco jsem zaslechla v rádiu, když jsem sem dnes ráno jela autem. Sellers pracoval ještě s někým na nějakém případu a povídá se, že padesát tisíc dolarů, které se našly, zase zmizely.“

„Je to tenhle případ?“ zeptal jsem se a ukázal na výstřižky, které vlepovala do knihy.

„Nevím,“ řekla a potom dodala, „víte, že se mi Berta nesvěřuje Trochu si poposedla. Šaty se jí vpředu nepatrně rozevřely. „onalde, přestaňte s tím,“ řekla.

„S čím?“

„Nebyly ušité, abyste se díval z tohohle úhlu.“

„To není úhel, to je křivka,“ řekl jsem. „A když byly ušité, aby se na ně nekoukalo, proč byly ušité tak nádherně?“

Zvedla ruku, aby si upravila šaty, a řekla: „Věnujte se radši obchodním záležitostem. Myslím, že seržant Sellers –“

Vtom zazvonil telefon.

Zvedla sluchátko a řekla: „Sekretářka Donalda Lama.“ Potom se na mne podívala a měla zdvižené obočí.

Přikývl jsem.

„Ano, paní Coolová, právě přišel. Řeknu mu to.“

Slyšel jsem Bertin hlas, který zněl chraptivě a kovově, jak procházel sluchátkem. „Dejte mi ho k telefonu. Řeknu mu to sama.“

Elsie Brandová mi podala sluchátko. „Nazdar, Berto,“ řekl jsem. „Co je nového?“

„Hned sem přijďte!“ vyštěkla Berta.

„Co se děje?“

„Hrom aby do toho,“ řekla a zavěsila.

Podal jsem sluchátko Elsie a řekl: „Dnes ráno jí smažená vejce vůbec nechutnala.“ Šel jsem ze své kanceláře přes recepci a vstoupil dveřmi označenými B. COOLOVÁ – SOUKROMÁ KANCELÁŘ.

Velká Berta Coolová trůnila ve své rozvrzané otáčecí židli za psacím stolem. Oči a diamanty na rukou se jí třpytily.

V židli určené klientům seděl policejní seržant Frank Sellers a zápasil s nezapáleným doutníkem jako nervózní pes, který žmoulá gumový míč. Dolní čelist měl vysunutou dopředu, jako by očekával, že dostane ránu, nebo ji sám uštědří.

„Dobrýtro, lidičky,“ pozdravil jsem a tvářil se při tom vesele.

„Dobré jitro, mé očko!“ odpověděla Berta. „Kde ksakru vězíte?“

Frank Sellers si vyškubl dvěma prsty pravé ruky doutník z úst: „Podívejte, Skrčku, jestli to na nás chcete nahrát, přisámbohu vás rozsekám na kousky, že budete vypadat jako skládačka. A slibuju vám, až to udělám, tak se nenajde nikdo, kdo by vás slepil dohromady.“

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

„Hazel Downerová,“ řekl Sellers.

Čekal jsem, že bude pokračovat, ale mlčel.

„Nehrajte si na neviňátko,“ řekl Sellers přebíraje levou rukou užmoulaný doutník, zatímco pravou zajel do kapsy u saka a vytáhl čtverhranný papír, na kterém bylo ženskou rukou napsáno „Cool a Lam“, dále adresa naší kanceláře a telefonní číslo.

Na okamžik jsem měl dojem, že cítím jemnou vůni opojného parfému, ale když jsem přiblížil papír k nosu, čerstvý pach vlhkého tabáku z prstů seržanta Sellerse vůni parfému přehlušil.

„No tak?“ zeptal se Sellers.

„No a co?“ chtěl jsem vědět.

„Na jedno můžete vsadit, Franku,“ prohlásila Berta. „Jestli je mladá, přitažlivá a plných tvarů a měla někdy co dělat s touto agenturou, pak jednala s Donaldem.“

Sellers přikývl, vzal papír, strčil ho zpátky do kapsy, dal si užmoulaný doutník do úst, chvíli ho žvýkal, potom se na mě ošklivě zamračil a řekl: „Je mladá a plných tvarů, ta Hazel Downerová, Skrčku. Vyprávějte mi o ní.“

Potřásl jsem hlavou.

„Znamená to, že jste se s ní vůbec nesetkal?“ zeptal se překvapeně.

„V životě jsem to jméno neslyšel,“ řekl jsem.

„No dobrá,“ řekl Sellers. „Podívejte, řeknu vám teď něco, co jsem už tady vyprávěl Bertě. Je to jen mezi námi. Dočtu-li se o tom v novinách, hned budu vědět, odkud to mají. Včera jsme dostali hlášku o pancéřovém autě. Přišli o maličkost sto tisíc dolarů, čistých sto papírů, všechno v tisícidolarových bankovkách.

Jsme na stopě, na kterou nás navedl jeden skautík. Nebudu vám vykládat, jak jsme na to přišli nebo jak v tom jedeme, ale ukazuje to na jednoho grázla, zrzavého parchanta jménem Herbert Baxley, a pro vaši informaci, zatraceně rád bych ho uškrtil vlastníma rukama, kdybych věděl, že mi to pomůže.“

„Co je zač ten Baxley?“ zeptal jsem se.

„Sbalili jsme ho,“ řekl Sellers. „Porůznu pendloval a leccos prováděl, tak jsme se mu pověsili na paty. Popis jsme měli dost dobrý, ale pořád jsme si nebyli jistý. Byl jsem s kolegou připravený ho stisknout, ale chtěli jsme mu dát trochu času, aby nás povodil, než spadne klec.

Náš mládenec obědval U jídlonoše. Je to podnik, kde mají ty nejzaoblenější fešandy ve městě. Když je horko, chodí v šortkách, takže fantazie nemusí vůbec pracovat, a když je chladno, jsou nadité do svetrů a kalhot jako párek do střívka a pro fantazii toho taky moc nezbyde.

Holky si tam pěkně vydělávají, točí se tam velký peníze. Chceme si teď na ten podnik pořádně posvítit z mravnostního hlediska a můžeme jim to zavřít. Fakt je, že si tam pár štamgastů zaskočí na kafe. V minulém měsíci tam skoro každý den zajíždělo to pancéřové auto a ti dva řidiči se střídali, pili kafe, krmili se koblihami a měli pastvu pro oči. Obsluhuje se tam u pultu i přímo do vozu.

Máme důvod k domněnce, že někdo otevřel se soupravou náhradních klíčů zadní dveře pancéřového náklaďáku a těch sto papírů sebral.

Ať je to jak chce, když jsme se pověsili na toho Baxleyho, šel k pultu a objednal si nějaké karbanátky, že si je vezme s sebou. Objednal dvě porce, jednu kompletní a tu druhou bez cibule. Dali mu to v papírovém sáčku. Potom šel ven ke svému vozu a čekal na dámu, co se s ním měla setkat, až se objeví.

Neukázala se. Několikrát se podíval na hodinky a zuřil. Po chvíli snědl oba karbanátky, rozumíte, oba dva, jeden s cibulí a druhý bez. Potom odhodil ubrousek a papírový sáček do odpadků, otřel si ruce, sedl za volant a odjel pryč. Určitě šlo o nějakou dámu a měli někam s těmi karbanátky odjet. Ona neměla ráda cibuli, on ano. Neobjednával by jeden bez cibule, kdyby chtěl sníst oba dva. Tak nám to připadá, že něco vyvedlo z míry tu dámu a nechala ho plavat.

Ať je to jak chce, Baxleyho jsme sledovali dál. Zajel do servisu, kde byla telefonní budka. Zaparkoval auto a šel si zatelefonovat. Pro takové příležitosti mám s sebou zatraceně přesný dalekohled. Zaměřil jsem obě čočky na telefonní přístroj a mohl tak přečíst číslo, které vytáčel. Bylo to Columbine 6-9403.

Nechtěl jsem přijít o telefonní číslo, které vytáčel, a proto jsme možná zaparkovali trochu blíž, než jsme měli. Když začal telefonovat, náhodou se ohlédl a hleděl přímo do dalekohledu, kterým jsem ho pozoroval. Pořád nevím, jestli nás zahlédl nebo ne, a dopustil jsem se chyby, co se snadno udělá. Ten dalekohled zvětšoval devětkrát a byl nádherně zaostřený. Seděli jsme v zaparkovaném autu asi sedmdesát pět stop od něho, a když vzhlédl a podíval se mi přímo do očí, zdálo se mi, že ten chlapík je devět stop od nás a že mě náhle spatřil. Zavřal jsem na svého společníka: ‚Je zle, viděl nás, za ním!‘

Vystřelili jsme z auta. Kdyby nás neviděl předtím, určitě nás spatřil teď. Vyřítil se z budky, nechal sluchátko volně viset na šňůře a skočil do svého vozu. Než nastartoval, byli jsme u něho s namířenou pistolí. Neodvážil se spustit motor a zvedl ruce nahoru.

Prošacovali jsme ho, našli pistoli a taky jsme našli klíče od jeho bytu, adresu a všechny doklady. Když jsme na něm občas zapracovali, přiznal, že už seděl.

Kolega řídil policejní vůz a jel za námi. Já jsem si sedl do jeho vozu, nasadil mu pouta a řídil. Nechtěli jsme nic ponechat náhodě, jako že zůstane něco nevypátráno, a zastavili se u něho v bytě předtím, než jsme ho odvezli na ředitelství. Našli jsme tam cestovní kufřík. Otevřel jsem ho paklíčem a uvnitř bylo padesát papírů, maličkost padesát tisíc dolarů, přesně polovina lupu. Rozebral jsem ten zatracený byt na kousky a nenašel už nic.

Tak jsme toho mládence a těch padesát papírů vzali na ředitelství, a co myslíte, že ten parchant řekl, když jsme ho tam měli?“

„Že těch druhých padesát papírů jste ulil vy,“ řekl jsem.

Sellers žvýkal doutník, potom si ho vyndal z úst, jako by mu nechutnal, a rozladěně přikývl. „Přesně tohle řekl. A co je horší, Colter-Craigova pojišťovací společnost, která uzavírá pojistky na všechno, co převážejí pancéřové náklaďáky Společnosti pro převoz peněz a cenných papírů, se tak nějak napůl přiklání k tvrzení toho rošťáka. Ten udělal moc dobře, že s tím počkal, až jsme ho dovezli na ředitelství, jinak by nevypadal tak fešácky, jako vypadá teď.

V pořádku, víte, co to obnáší, a já to vím taky. Znamená to, že měl komplice, který v tom s ním jel, a že rozdělil kořist na dvě hromádky. Potom nás prásknul, když jsme našli jen půlku.

A tak jsme na to šli po svém. Vyšli jsme do ulic a hledali toho komplice. Přirozeně první stopou pro nás bylo telefonní číslo, Columbine 6-9403.

Je to soukromý telefon. Patří bytu 7 A v Laramieho nájemných bytech. Je to takové vznešené smetiště. Nájemnicí bytu 7 A je roztomilá šejdířka, Házel Downerová. Všude má spoustu různých zástojů. Když jsme tam přišli, právě balila a chystala se vzít do zaječích. Dřív než se mohla někam vypařit, pěkně jsme ji zmáčkli. Tvrdila, že Herbert Baxley jí činil milostné návrhy, že ona neměla zájem a že čas od časují telefonoval. Že si nějak opatřil její telefonní číslo, ale ona mu ho nedala.

No a pak jsme konečně dostali povolení k prohlídce a prošacovali to tam, a to teda pěkně. Všechno, co jsme našli, byla tahleta věcička v její peněžence, tenhle kousek papíru a na něm napsáno Cool a Lam.

Hned jsem si spočítal, že Hazel Downerová v tom jela společně s Herbertem Baxleym. Zařídila to tak, aby se zmocnila klíčů k pancéřovému autu, opatřila duplikáty a Baxley tu práci zmáknul.“

„Pracovala U jídlonoše?“ zeptal jsem se.

„Ne, nepracovala tam,“ odpověděl seržant Sellers. „Kdyby tam pracovala, už teď by seděla v lochu. Jeden čas dělala tanečnici, na chvíli pracovala jako sekretářka a potom z ničeho nic byla slušně zaopatřená. Posledních pár měsíců žila v tomhle frajerském bytě a nepracovala. Nemůžeme zjistit, kde je ten muž, co ji vydržuje. Známe ho jen podle jména, Standley Downer. Ona vystupuje jako jeho žena. Mám dojem, že žije z náhodných známostí. Zřejmě to dala nějak Downerovi vědět, nebo někdo ho informoval a on zalez do díry a pěkně za sebou zamet.

Proti Hazel Downerové nemáme ani to nejmenší, kromě toho, že jí Baxley volal z telefonní budky. Kvůli tomu ji nemůžeme držet, a kdyby ji to opravdu dopálilo, mohla by rozpoutat kolem toho svého zatčení pěkný kolotoč. Sám jsem podepsal přísežné prohlášení. Byl jsem si tím tak zatraceně jistý, že najdeme zbývající část peněz v jejím bytě pod podlahou, že jsem dělal všechno pro to, abych se dostal do malérů. Buď ona, nebo Standley Downer spolupracují s Baxleym, ale chtít to dokázat zabere teď zatraceně moc času.

A tak, Skrčku, chci vám jen říct, že to děvče je žhavější než dvířka od kamen. Jestli jí věnujete jen jeden den, seberu vám licenci a –“

Na stole Berty Coolové zazvonil telefon.

Berta několikrát vyzvánění ignorovala, ale zvonek přerušil Sellersův dlouhý monolog a ten teď vyhlížel a čekal na Bertu, až zvedne sluchátko.

Berta je zvedla, řekla „haló“, potom se zamračila a řekla: „Má teď hodně práce, Elsie. Snad to počká, ne?“

Chvíli naslouchala, zaváhala a potom řekla: „Tak dobrá, v pořádku. Pošlu ho tam.“

Obrátila se ke mně: „Elsie tvrdí, že je to něco důležitého.“

Zvedl jsem sluchátko a Elsie Brandová mi sdělovala velmi slabým hlasem, aby to nikdo v místnosti neslyšel: „Je tu paní Hazel Downerová a přišla sem za vámi, Donalde. Vypadá na milión dolarů a říká, že je to důležité a vysoce důvěrné.“

Řekl jsem: „Ten bude muset počkat, než –“

„Je to ona,“ přerušila mě Elsie.

„Řekl jsem, že musí počkat. Mám důležitou poradu v Bertině kanceláři.“ Zavěsil jsem.

Berta zamžikala lačnýma očičkama. „Jedná-li se o dobrého klienta, nepromarněte nic, abyste ho neztratil, Donalde,“ řekla. „Seržant Sellers chtěl jenom zjistit, jestli se s námi nestýkala ta Hazel Downerová. Řekl všechno, co chtěl říct.“

Seržant Sellers vyňal doutník z úst, rozhlédl se kolem a řekl: „Ksakru, proč v tyhle putyce nemáte plivátka, Berto?“

Odložil zbytky mazlavého, rozžvýkaného doutníku do Bertinapopelníku.

„My tady plivátka nemáme,“ odpověděla Berta. „Tohle je prvotřídní podnik. Dejte tu zatracenou věc někam pryč. Páchne to po celé kanceláři. Nemám to ráda… No dobrá, Donalde, seržant Sellers řekl všechno, co chtěl říct. Jděte tam a udělejte, co ten člověk bude chtít.“

Zeptal jsem se Sellerse: „Objednal dva sendviče, jeden s cibulkou a druhý bez?“

„Bylo to tak.“

„A pak je snědl oba dva?“

„Jak jsem řekl.“

„Musel tedy pojmout podezření potom, co objednal sendviče, a předtím, než mu je přinesli.“

„Vůbec neměl podezření,“ vybuchl Sellers. „To ta ženská, co se s ním měla setkat. Prostě mu nepřišla. Proto je snědl oba dva.“

„Tak proč jí nezavolal přímo z restaurantu? Proč odtud odjel a potom zastavil, aby si zatelefonoval?“ zeptal jsem se.

„Chtěl zjistit, proč mu nepřišla. Nevěděl, že ho sledujeme,“ řekl Sellers.

„Ale dalekohled zahlédl?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že ano.“

„A propadl panice?“

„Vypadalo to tak,“ připustil Sellers. „Sklapli jsme tu past moc brzy. Možná že neviděl dalekohled, ale zdálo se, že mi hledí přímo do očí.“

„Možná že jste šlápli vedle, seržante. Nezdá se mi, že by vás nechal sledovat, jak telefonuje, kdyby –“

Seržant Sellers mě přerušil: „Koukněte, vám to zatraceně dobře myslí. Ani trochu vás nepodceňuju. Pěkně jsem si to všechno spískal, ale vaši pomoc nepotřebuju a nechci, abyste se mi do toho pletl. Tak to nechte plavat – rozumíte?“

„Takhle byste neměl mluvit s Donaldem, Franku,“ řekla Berta.

„Kčertu neměl,“ řekl Sellers. „Na můj vkus je ten chlap zatraceně moc chytrý. Je mazaný. Zatraceně moc mazaný. Myslí si, že je dokonce ještě mazanější.“

„Vás bych asi nikomu nedohodil jako znalce povahových vlastností,“ řekl jsem. „A teď když mi prominete, mám práci. Musíme si vydělávat na živobytí a nevydělali bychom nic posedáváním a posloucháním lidí, kteří vyhrožuji.“

Odešel jsem z kanceláře Berty Coolové, přeběhl recepci a otevřel dveře u své soukromé kanceláře.

Elsie Brandová ukázala palcem na vnitřní kancelář a řekla: „Je tam.“ A potom dodala: „Páni! To je kus!“

Podal jsem Elsii klíč.

„Co je to?“ zeptala se.

„Klíč k pánské toaletě dole v předsíni,“ řekl jsem. „Vemte ji dolů, jděte tam s ní a zamkněte dveře.“

„Cože?“

„Slyšela jste mě.“

„Proč tam dolů? Proč ne na dámskou toaletu? Proč ne –?“

„Dolů,“ řekl jsem. „Připravte se.“

Otevřel jsem dveře do vnitřní kanceláře a vešel. Hazel Downerová seděla se zkříženýma nohama čelem ke dveřím. Pózu měla pečlivě nastudovanou s docela slušnou porcí sexu a potom, když se snad obávala, že jí nevěnuji dostatečnou pozornost, přidala něco na odhaleném nylonu. Vypadalo to velkolepě.

„Vítám vás, Hazel,“ pozdravil jsem. „Jmenuji se Donald Lam a vy jste v bryndě. To je Elsie Brandová, moje sekretářka. Vezme vás dolů. Jděte tam s ní a počkejte.“

Obrátil jsem se k Elsii: „Až budu klepat na dveře, použiji svůj kód.“

„Pojďte, Hazel,“ řekla Elsie.

„Kam vlastně jdeme?“ zeptala se Hazel trochu podezíravě. „Na toaletu,“ řekla Elsie.

„Dobrá, víc toho nemusím vědět,“ řekla Hazel, zvedla se z židle předvádějíc poprsí a odešla s Elsií z kanceláře. Ani se neohlédla, jestli pozoruji její boky.

Nemusela. Byla oblečená tak, že bylo naprosto vyloučeno, abych se nepodíval.

Sedl jsem si do otáčecí židle a začal bezděčně čmárat na papír. Neuplynulo ani půldruhé minuty a do dveří vrazil seržant Sellers. Berta mu ustrašeně hleděla přes rameno.

„Kde ho máte?“ zeptal se Sellers.

„Koho?“

„Vašeho klienta.“

„Ach tak,“ řekl jsem, „k ničemu to nevedlo. Byl to chlapík s docela malou pohledávkou.“

„Donalde, všechny tyhle kšeftíky nemůžete zahazovat,“ řekla Berta. „Říkala jsem vám už stokrát, že v malých věcech leží peníze.“

„Ne v tomhle,“ řekl jsem. „Účet zněl na pouhých stopětadvacet dolarů a on neznal adresu dlužníka. Nejdřív bychom museli najít dlužníka a potom vymáhat.“

„Dobrá, ale aspoň jsme se na to mohli podívat,“ řekla Berta. „V takových případech můžeme jet na padesátiprocentní provizi a –“

„Řekl mi, že nedá víc než pětadvacet, a tak jsem se s ním rychle rozloučil.“

Berta si hluboce povzdechla. „Člověk by tomu nevěřil, jak dnes takoví hajzlíci chtějí šidit.“

Sellers se rozhlížel po kanceláři. „Kde je vaše sekretářka?“

Trhl jsem hlavou. „Myslím, že je dole v hale. Proč? Chcete s ní mluvit?“

„Ne,“ řekl Sellers. „Jen to kontroluji.“

Vystrčil užmoulaný doutník z úst a odložil do mého popelníku. Nechal jsem ho tam, protože vůně vlhkého tabáku trochu přehlušila parfém, který kolem sebe šířila Hazel Downerová. Sellersův nos byl dostatečně paralyzován vůní doutníku, aby to mohl zaznamenat, ale zdálo se mi, že Berta podezřele čichala, když Sellers předtím vrazil do dveří.

„Tak to vidíte, Franku,“ řekla Berta Coolová, „neděláme žádnou levotu.“

„Vím, že vy ne,“ řekl Sellers, „ale tady se Skrčkem si nejsem tak jistý.“

„Podívejte, seržante, když v tom lítá padesát papírů,“ řekl jsem, „proč ji nepřesvědčíte, aby nás navštívila a řekla, co má na srdci? Mohli bychom vám pomoct.“

„Mohli byste nám pomoct a taky ne,“ řekl Sellers. „Když se s ní jednou spojíte, bude to vaše klientka a budete hájit její zájmy.“

„Dobrá. Jaké jsou její zájmy?“ zeptal jsem se.

„Zmizet s těmi padesáti papíry.“

Potřásl jsem hlavou a řekl: „Jestli jsou to horké peníze, tak ne. Pomohli bychom jí při jednání s policií. Možná že společnost, co vlastní to pancéřové auto, by nám vyplatila pět tisíc odměny. Vy byste se tak dostal z bryndy a ona by byla bez viny.“

„Až budu potřebovat vaši pomoc, požádám o to,“ řekl Sellers.

„No dobrá, nemusíte se hned rozčilovat,“ řekl jsem. „Kam vezlo pancéřové auto tu stovku tisícidolarových bankovek?“

„Zařizovala to Národní banka, zastupující obchodní, výrobní a námořní sektor. Řekli nám tam, že příkaz k převozu dal vkladatel, a nechtěli se o tom šířit dál. Domníváme se, že jde o velký sázkařský koncern, ale dokázat to nemůžeme. Ať je to jak chce, peníze byly v autě a zmizely… Napadlo vás něco?“ zeptal se Sellers.

„Nic, co by vám pomohlo,“ řekl jsem. „Nebo teď chcete, abychom vám pomohli?“

„Jděte k čertu,“ řekl Sellers a odešel.

Berta počkala, až zavře dveře, a řekla: „Se seržantem Sellerseni nemůžete jednat takovýmhle způsobem. Donalde. Vy ho přivádíte k šílenství.“

„No a co?“ řekl jsem. „My tady blázníme kolem padesáti tisíc na hotovosti a seržant Sellers je v bryndě. Myslím, že můžeme vyřešit jeho problém, nahradit pojišťovně padesát papírů a sami si kousek koláče ukrojit.“

Bertě se na chvíli chamtivě zaleskly oči, ale potom potřásla odmítavě hlavou. „Nemůžeme to udělat.“

„Proč ne?“

„Protože by nás ukřižovali, proto.“

„Za co?“

„Za upuštění od stíhání zločinu, za napomáhání zločinci, za –“

„Mně chcete něco vykládat o právu?“ zeptal jsem se.

„To si pište že ano,“ řekla. „Vykládám vám o právu.“

„Já se vyznám v paragrafech, Berto,“ řekl jsem. „Myslím, že se Sellers trefil vedle. Myslím, že ten Baxley se jen snažil sejít s tou holkou, a předpokládám, že ona něco na něho ví. Jestli s ní budeme jednat v rukavičkách, co když nás přivede na stopu?“

Berta o tom přemítala, potom potřásla hlavou, ale už ne tak důrazně.

„Seržant Sellers nám nemůže předepisovat, co máme a co nemáme dělat,“ řekl jsem.

„Vytvořil si teorii, to je všechno. Z čeho ji štrikuje? Nemá nic kromě toho telefonního čísla.“

„Stojí za ním celý ten zatracený policejní aparát,“ řekla Berta. „Když se s nimi chytneme, ti mládenci dovedou být tvrdí.“

„Nechci se s nimi chytit,“ řekl jsem.

„Co chcete tedy dělat?“

„Rozběhnout vlastní vyšetřování a dělat to po svém,“ řekl jsem jí.

Berta vypadla z kanceláře.

Počkal jsem dvě minuty, potom otevřel dveře a vyšel na chodbu.

U výtahu stál seržant Sellers.

„Co se děje, seržante?“ zeptal jsem se. „Výtah stávkuje?“

„Ne,“ odpověděl. „Mám vás trošku v merku, vy chytráku. Máte v očích takový lesk, co nemám rád. Kam jste měl namířeno?“

„Dolů na toaletu,“ řekl jsem a zachrastil klíči. „Chcete jít taky?“

„Jděte k čertu,“ řekl mi.

Kráčel jsem dolů chodbou a seržant Sellers mě sledoval.

Předstíral jsem, že strkám klíč do zámku, zatímco jsem klepal svůj signál na dveře. Zaslechl jsem, jak někdo uvnitř pohnul západkou. Dveře se pootevřely a slyšel jsem ustrašený hlas Elsie Brandové: „Donalde?“

„Okej, děťátko, trochu ustupte,“ řekl jsem a protlačil se do místnosti. Zavřel jsem za sebou a zastrčil západku.

„No tohle miluju,“ řekla Hazel Downerová.

„Co vám na tom vadí?“ zeptal jsem se.

„Inventář.“

„Neměl jsem čas ho vyměnit,“ řekl jsem. „Podívejte, jdou po vás jako ohaři. Venku na chodbě čeká seržant Sellers z policejního ředitelství.“

„Ten otrapa!“ řekla Hazel Downerová. „Jakým právem na mě začal pouštět hrůzu? Nic jsem neprovedla.“

Elsie Brandová na mě pohlédla široce otevřenýma očima.

„V pořádku,“ řekl jsem Hazel. „Co tedy chcete?“

Prohlížela si mě od hlavy k patě. „Chci nějakou službu, ale ne tady – a nevím, jestli vy mi ji můžete poskytnout.“

„Proč ne?“

„Vy nejste typ muže, jaký jsem očekávala.“

„Jaký typ jste očekávala?“

„Bojovníka s dvěma pěstmi a širokými rameny,“ řekla.

„Pan Lam bojuje hlavou,“ rychle přispěchala Elsie na mou obranu.

Hazel Downerová se rozhlédla kolem po „inventáři“ a řekla: „Vypadá to tak.“

„No dobrá,“ řekl jsem jí, „nic se nestalo. Vyjdu ven a vylákám Franka Sellerse na chodník. Potom vy dvě děvčata odtud zmizíte Elsie se vrátí do kanceláře a Hazel se postará sama o sebe. Až budete chtít vyjít ven, Hazel, Frank Sellers bude na vás čekat. Uvidíte ho v plné kráse.“

Hazel Downerová vypadala polekaně. „O těch padesáti tisících nic nevím,“ řekla. „Ten Baxley byl torpédem, které mělo zasáhnout. Ani nevím, jak získal moje telefonní číslo.“

Protáhl jsem se a zažíval. „Proč mi to říkáte? Nelíbím se vám, zapomněla jste?“

Změřila si mě. „Možná že byste se mi líbil – za jiných okolností a v jiném prostředí.“

„To je prostředí, které nám momentálně musí vyhovovat. Co tedy chcete?“

„Abyste našel jednoho muže.“

„Koho?“

„Standleyho Downera.“

„A kdo je ten Standley Downer?“

„Je to někdo, kdo zmizel s mými prachy.“

„Nějaký příbuzný?“

„Řekla jsem tomu mládenci ano.“

„Kde?“

„Před oltářem.“

„Co dál?“

„Myslela jsem, že to uhodnete,“ řekla.

„Chce tím říct, co bylo dál s penězi,“ řekla Elsie.

„Právě to jsem chtěla říct,“ dodala Házel.

„Odkud jste měla ty peníze?“ zeptal jsem se.

„Od strýce.“

„Kolik?“

„Šedesát tisíc.“

„Po zaplacení daní?“

„Po zaplacení daní a poplatků advokátovi. Byly to čisté peníze.“

„Dá se to nějak dokázat?“

„Samozřejmě. Existují soudní záznamy.“

„Ty se dají ověřit,“ řekl jsem jí.

Kousla se do rtu.

„V pořádku,“ řekl jsem. „Co tu nesedí?“

„Neexistují žádné soudní záznamy. Můj strýc byl v obchodním podnikání takovým drsným individualistou. Prováděl obchodní transakce na základě hotových peněz. Podváděl na dani z příjmu. Šedesát tisíc měl tajně uloženo v nedobytném trezoru. Když cítil, že se blíží jeho konec, poslal pro mne.“

„A teď už jen zbývá, abyste mi řekla, že měl těch šedesát papírů v tisícidolarových bankovkách a že vám je všechny dal.“

„Přesně tak to bylo.“

„A vy jste je nemohla uložit v žádné bance, protože berní úředníci by zjišťovali, odkud jsou všechny ty peníze, tak jste je někde schovala, potom se provdala za Standleyho Downera, Downer se divil, odkud berete peníze, a vy jste mu to nechtěla říct, tak se dovtípil a konečně zjistil, kam jste je schovala, sebral prachy a zmizel.“

„Bylo to tak.“

„Tak vy chcete, abych ho našel,“ řekl jsem. „Jestli lžete a ty peníze reprezentují váš podíl na zisku z vyloupení toho pancéřového auta, půjdu do vězení za napomáhání někomu, kdo spáchal zločin, a odsedím si pravděpodobně patnáct let. Na druhé straně, jestli ta vaše povídačka je pravdivá a já ty peníze najdu, budu nápomocný tékomu při daňovém úniku a pravděpodobně z toho vyváznu pěti lety vězení. Ne, děkuji vám, nechci jedno ani druhé.“

„Počkejte chvilku, naleju vám čistého vína,“ řekla.

„Pokračujte.“

„Najděte mého muže a peníze a já potom dokážu, že mám na ně právo.“

„Když najdu Standleyho Downera, co mu zabrání, aby nás neposlal k šípku?“

„Já.“

„A jak?“

„Něco na něho vím.“

„To dává dohromady pěkný obrázek,“ řekl jsem. „Vydírání, zamlčení daně z příjmu a opomenutí žaloby z osobních důvodů. Vůbec se mi to nelíbí.“

„Dám vám padesát dolarů na den a prémii z toho, co dostanu zpátky.“

„Jak velkou prémii?“

„To záleží na tom, jak dlouho to bude trvat.“

„Dvacet procent.“

„Dobrá, dvacet procent.“

Elsie Brandová na mě prosebně hleděla. Její oči vyzařovaly touhu, abych šel od toho.

„Potřebujeme zálohu,“ řekl jsem.

„Kolik?“

„Tisícovku.“

„Zbláznil jste se? Nemám je u sebe.“

„Kolik máte?“

„Pět set a ani cent navíc.“

„Kde?“

Vyhrnula si sukni a vyňala obálku z plastiku, kterou měla zastrčenou v punčoše. Když ji otevřela, uvnitř bylo pět stodolarových bankovek.

„Měla jste nějaké potíže, když jste měnila?“

„Měnila co?“

„Tisícidolarovou bankovku.“

„Jděte k čertu,“ řekla. „Chcete to nebo nechcete?“

„Něco vám povím, sestřičko,“ řekl jsem. „Jestli jste namočená do té záležitosti s pancéřovým autem, nechám vás v tom. Jestli mi lžete, udělám na vás pěkný podraz. Jestli mluvíte pravdu, najdu vám Standleyho Downera.“

„Dost slušný návrh,“ řekla. „Najděte ho a pak si o tom otevřeně promluvíme, ale budete ho muset najít, dřív než všechno utratí.“

„Jak dlouho už je pryč?“

„Týden.“

„Máte fotografii?“

Otevřela peněženku, vyňala z ní kožené pouzdro a z něho vytáhla fotografii.

„Jakou má barvu vlasů?“

„Tmavé.“

„Oči?“

„Modré.“

„Váha?“

„Sto sedmdesát liber.“

„Výška?“

„Šest stop. Rovných.“

„Věk?“

„Dvacet devět.“

„Nějaké dispozice?“

„Různé.“

„Je emocionální?“

„Ano.“

„Byla jste předtím provdána?“ zeptal jsem se.

„Jestli to patří k vašemu vyšetřování, tak ano.“

„Kolikrát?“

„Dvakrát.“

„On byl předtím ženatý?“

„Jednou.“

„Jste docela kus,“ řekl jsem a díval se přitom na ni.

„Opravdu?“ řekla a přejížděla rukama svá zaoblená místa. „No né,“ pronesla jakoby překvapeně, „díky, pane Lame, že jste mi to řekl, já si toho nevšimla.“

„Nemáme čas na vtipkování nebo jízlivosti. Prostě jste kus,“ řekl jsem.

„Dobrá, tak jsem kus, a co dál?“

„Váš manžel by vás neopustil, kdyby tu nebylo něco, co ho zvlášť přitahovalo. Kdo to byl?“

„Copak prachy nejsou dost silným magnetem?“

Potřásl jsem hlavou. „Přestaňte si hrát na slepou bábu. Kdo je ta druhá dívka?“

„Evelyn Ellisová.“

„A teď když mi řeknete, že Evelyn pracuje U jídlonoše, tak už nemusíte dál nic říkat.“

„Ale ona tam fakt pracuje,“ řekla. „Manžel se tam s ní seznámil.“

Dal jsem si pět set dolarů do kapsy. „Tak jo,“ řekl jsem, „teď je řada na mně.“

Elsie Brandová mi sevřela ruku. „Nedělejte to, Donalde, prosím.“

„Hazarduji, protože mě k tomu nutí zaměstnání, Elsie,“ řekl jsem.

Hazel Downerová se hned zatvářila podezíravě. „Jaké hazardování? O čem se tu vy dva domlouváte?“

„Toho si nevšímejte. Popište mi Evelyn.“

„Zrzavá, velké modré oči s nevinným výrazem, třiadvacet let, sto sedmnáct liber, třicet šest, dvacet čtyři, třicet šest.“1

„Má něco, čeho se vám nedostává?“

„Nepožádala mě, abych byla při tom, když manžel dělal inventuru.“

„Zdá se, že znáte dost důvěrně její míry.“

„Proč ne? Uveřejnila všechno, když se stala loni Miss Amerikou na sjezdu obchodních zástupců s železářským zbožím.“

„Co dělala v železářském zboží?“

„Nedělala v železářském zboží. Pracovala jako účetní v jedné dovozní společnosti.“

„Jakého poskoka dělala v tom restaurantu?“

„To bylo až po tom železářském zboží. Vyhledávala vnímavé muže, kteří měli nebo mohli mít peníze. Našla Standleyho. Teď je někde ulitá.“

„Nemáte představu, kde by mohli být?“

„Kdybych měla, neplatila bych vám.“

„Co mám dělat, až je najdu?“

„Jen mi to řeknete.“

Obrátil jsem se k Elsii: „Počkejte tři minuty, až odejdu, pootevřte dveře, abyste viděla, jestli je někdo na chodbě. Když bude čistý vzduch, vraťte se do kanceláře. Bude-li Berta zvědavá, mějte pusu na zámek.“

Otočil jsem se zpátky k Hazel Downerové.

„Půjdete hned za Elsií,“ řekl jsem. „Sjedete zdviží do přízemí, půjdete směrem dolů k obchodnímu domu. Dámské oddělení má dva vchody. Jedním vejdete a druhým vyjdete. Ověřte si, jestli nejste sledována.

Každý den v poledne vyjdete ze svého bytu. Snažte se, abyste nebyla sledována. Půjdete do telefonní budky a zavoláte do mé kanceláře Elsii. Přizpůsobte svůj hlas, aby byl co nejnepříjemnější. Představíte se jako Abigail Smytheová, řeknete Elsii pro jistotu, že píšete příjmení s ypsilonem a e, a zeptáte se, kde je ten obejda, co jste si ho vzala a kterého jsem měl pro vás vypátrat.

Elsie vám řekne, kde se se mnou setkáte, když budu vědět něco nového. Až budete vytáčet číslo, přesvědčte se, že vás nikdo nepozoruje.

Přijímáte všechno bez výhrad?“

Přikývla.

Otevřel jsem dveře a vyšel ven.

Seržant Sellers byl asi v polovině chodby a přicházel ke mně.

„Trvá vám to dlouho,“ řekl.

„Je to Bertin čas,“ podotkl jsem. „Jediný způsob, jak se jí mohu pomstít. Děkuji vám za váš zájem o to, co dělám.“

„Kam jdete teď?“

„Ven.“

„Půjdu s vámi.“

„Samozřejmě. Pojďte.“

Sjel se mnou dolů zdviží.

„Nerad bych, abyste si něco vymýšlel,“ řekl. „Pamatujte si, chytrá hlavo, zasadím se o to, aby tenhle případ měl hladký průběh. Rozměl jste mi? Musí mít hladký průběh.“

„To je roztomilé,“ řekl jsem.

„Nepotřebuji žádnou pomoc.“

„To vím,“ řekl jsem mu. „V lexikonu mládí nenajdete takový výraz jako selhat.“

„Co je to, ksakru, ten lexikon?“ zeptal se.

„Řecký slovník,“ řekl jsem.

„Jednou přijdete k úrazu,“ řekl.

„Přišel jsem už.“

„Bude to horší,“ řekl.

Viděl jsem, že se poohlíží po trafice.

„Pojďte, obejdeme ten blok,“ řekl jsem. „Je tam docela pohledná blondýnka u pultu s doutníky. Zahraju si s ní v kostky o doutníky. Dám vám dva.“

„Vy a ty vaše ženské,“ řekl.

„Vy a ty vaše doutníky,“ řekl jsem mu.

Kráčel tam se mnou. Skočil jsem do krámu pro doutníky a podělil se s ním. Bylo mi proti srsti je rozdávat, ale nemohl jsem dopustit, aby zahlédl Hazel Downerovou, jak vychází z domu. Někdy musíte toho druhého přibrzdit.

II.

Propagační poradce pro vztahy mezi obchodními organizacemi a zákazníky v Národním sdružení železářského zboží byl Jasper Diggs Calhoun. Všechny jeho kanceláře byly zařízeny tak, aby návštěvníci měli dojem, že přicházejí do styku s DYNAMICKOU OSOBNOSTÍ.

Atraktivní sekretářka překypující křivkami, které zdůrazňovaly těsně střižené šaty, měla na pečlivě pěstěném obličeji upejpavý, nevinný výraz. Zdálo se, že nemá ani ponětí o tom, že ty křivky předvádí.

„Mohl byste mi říct, pane Lame, co chcete projednat s panem Calhounem?“ zeptala se mě a její široce otevřené modré oči byly plné nelíčené prostoty.

„Zajímavý problém po-propagačních vztahů,“ řekl jsem.

„Po-propagačních vztahů?“

„Správně.“

„Můžete mi vysvětlit, co tím míníte?“

„Zajisté,“ řekl jsem. „Mohu to vysvětlit několika málo slovy –panu Calhounovi.“

Usmál jsem se na ni.

Vstala od psacího stolu a obešla ho, takže jsem uviděl, jak jí padnou šaty vzadu. Padly jí. Zmizela dveřmi s nápisem J. D. CALHOUN – SOUKROMÁ KANCELÁŘ, během pár minut se vynořila a řekla: „Račte prosím, pane Lame. Nemáte sice sjednanou schůzku, ale pan Calhoun odřekne to, co má smluvené, a může vás přijmout. Právě se vrátil od oběda a má nějaká jednání. Přesto vás přijme.“

„Děkuji vám,“ řekl jsem a vstoupil.

Calhoun seděl za psacím stolem mírně skloněný vpřed, v postoji vyjadřujícím dynamickou sílu. Rty měl pečlivě srovnány do přímky. Malý knírek měl upravený tak, že zdůrazňoval výraz odhodlanosti a působil stejně uměle jako nevinný výraz na tváři jeho sekretářky.

Byl to širokoplecí muž kolem třicítky s tmavými vlasy, tmavým obočím a pronikavýma, šedýma očima.

„Pan Lam!“ zvolal vstávaje a napřahuje paži, jako by chtěl rukou mrštit do terče.

Podal jsem mu ruku a zatnul klouby prstů, aby mě svým stiskem nedonutil ucuknout. Musím říct, že patřil mezi ty, kteří neustále tisknou ruce. Dokazoval tím svou dynamickou osobnost.

„Jak se daří, pane Lame? Posaďte se. Sekretářka mi řekla, že chcete diskutovat o problému po-propagačních vztahů.“

„Tak jest.“

„Co tím myslíte?“

„Vy, kteří pracujete v oblasti vztahů mezi obchodem a zákazníky, musíte hodně přemýšlet. Napadne vás několik mimořádných věcí. Využijí se a potom se na ně zapomene. Je to plýtvání kvalitním materiálem. V mnoha případech se naskytne příležitost udělat dobrou reklamu z toho, co může být označeno jako po-propagační.“

„Jako například co?“

„Tak, všeobecně,“ řekl jsem, ukazuje rukou kolem sebe a hledě na fotografie visící na stěně. „Kterýkoli z vašich nápadů. Zrovna tady je něco zajímavého. Tohle je hezká fotografie.“

Calhoun zívl a řekl: „Vám se může zdát hezká, ale v tomhle podnikání je za groš tucet krásek v plavkách nebo modelek. V naší branži užíváme modelky s fyzickými přednostmi.“

„Proč pracujete právě s takovými?“ zeptal jsem se.

„Podívejte, mám málo času, abych vám dával lekce z řízení vztahů mezi obchodem a zákazníky. Všeobecně vzato,když chceme prodat něco, co neupoutá oko zákazníka, snažíme se podnítit jeho zájem fotografií dívky s těmito přednostmi.

Proto vidíte nové typy automobilů a vedle nich stojí dívky v plavkách nebo fešné modelky v těsně padnoucích sukních a nylonkách. Máme jich na tucty. Právě ta fotografie, na kterou hledíte, předvádí soutěžící dívky. Účastnily se soutěže o tisíc dolarů a titul Miss Amerika železářského zboží. Byla to reklama na sjezd pracovníků v železářském zboží v New Orleansu, konaném před několika měsíci. Sám jsem zvládl všechnu jejich publicitu.“

„Jsou to hezké holčičky,“ řekl jsem.

„Jo,“ řekl znuděným hlasem, „jsou to hezké holčičky – co dál?“

„Kdo vyhrál?“

„Soutěžící číslo šest.“

„No a tady je něco, co by bylo zajímavé,“ řekl jsem. „Právě to jsem měl na mysli, když jsem mluvil o po-propagačních vztazích. Vsadím se, že soutěžící číslo šest by zajímala americkou veřejnost. Ta dívka pracovala někde jako číšnice nebo –“

„Byla účetní u jedné dodavatelské firmy,“ přerušil mě.

„V pořádku,“ řekl jsem, „byla účetní. Byla velice hezká, ale nikdo si toho nevšímal. Den co den chodila do pořád stejného zaměstnání a najednou se doslechla, že Národní sdružení pracovníků v železářství vypsalo soutěž o královnu krásy. Ustrašeně naklepala na psacím stroji žádost. Došlo jí, že bude nezbytné, aby se předvedla v plavkách. Chvíli váhala, ale potom se přece jen rozhodla. Měla –“

„Říkáte, že ustrašeně naklepala žádost?“ přerušil mě.

„Správně.“

„Ne, tahle holčička ne. Pokud se pamatuji, byla jediná, která podezírala jednu ze soutěžících dívek, že má v plavkách vycpávky. Navrhohovala provádět volbu takovým způsobem, aby se porotci přesvědčili, že se na podporu krásy nepoužívá žádných pomocných prostředků… Moje sekretářka vám toho o ní může vyprávět mnohem víc. Nevzpomínám si moc na detaily. Byla to jen jedna z mnoha soutěží a upřímně řečeno, měli jsme jich zatraceně až po krk.“

„Chápu,“ řekl jsem, „ale uvažte, co potom následovalo – teď k tomu přijdu. Vyhrála. Měla povznesenou náladu, měla –“

„Peníze,“ řekl suše.

„V pořádku, měla peníze. Všude byla známá, měla publicitu a naději dostat se do Hollywoodu. Předpokládám, že jste obstaral něco jako zkoušku pro film?“

„Samozřejmě,“ řekl, „to všechno je atraktivní pro veřejnost. Tady na protější stěně nahoře máte fotografii, jak jí předávám šek na tisíc dolarů, smlouvu na filmovou zkoušku, dále máte její televizní podobu, když byla jako Miss Amerika železářského zboží přenášena všemi stanicemi… to je dnes běžný postup. Noviny vám na to věnují místo – pokud mají zájem o novinky.“

Přešel jsem na druhou stranu místnosti a prohlížel si tu fotografii. Jasper Diggs Calhoun se snažil, aby nevypadal unuděně, a vítězná dívka na něho hleděla oduševnělým zrakem. Nadechla se z plných plic, měla vypjatou hruď a vtáhnutý žaludek. Byla napěchovaná do plavek jako párek do střívka. Pod fotografií bylo napsáno: „Hold Evelyn Ellisové, královně sjezdu amerických velkoobchodníků s železářským zbožím.“

„Vy nepracujete v železářském zboží?“ zeptal jsem se Calhouna.

Potřásl hlavou. „Dělám reklamní vztahy mezi výrobci a zákazníky.“

„Myslel jsem, že ten dar měl předat jeden z těch zástupců sdružení.“

„Je vidět, že o tom nemáte ani páru,“ řekl. „Tihle holoubci jsou ženatí. Jejich manželky nejsou rády, když se veřejně nechají fotografovat s holčičkami v plavkách.“

„Vy nejste ženatý?“

„Jsem, ale tohle je moje zaměstnání. Moje žena to chápe. Mohu vám ukázat tisíc fotografií a jsem na nich s dívkami, které mají všechno jaksepatří.“

„Reprezentanti železářského zboží se tedy královny stranili?“ zeptal jsem se.

„Nebuďte bláhový,“ řekl. „Veřejně se s ní nenechávají fotografovat, ale otírají se o ni a rukama klouzají po záhybech jejích plavek. Někteří ji poplácávají po zadečku a říkají, že je hodné děvče. U všech rohatých, to přece patří do hry! Za to dostala tisíc dolarů a příležitost, aby se mohla blýsknout.“

„No jo,“ řekl jsem, „byla kvalitní materiál. Nezapomeňte, co se stalo potom – předpokládám, že vzbudila velkou pozornost v televizi?“

„Bože, vy jste ale naivní,“ řekl Calhoun.

„Co se tedy stalo?“ zeptal jsem se.

„Připravujete mě o spoustu času,“ řekl Calhoun. „Může mi něco z toho kápnout, Lame?“

„Určitě může,“ řekl jsem. „Kdyby se mi podařilo dát z toho dohromady povídku, napíši ji z hlediska odborníka na reklamní vztahy. Každá ta sexy fotografie vzrušuje veřejnost, ale pro nás je to za pár šestáků a –“

„Počkejte s tím chvilku,“ rychle mě přerušil. „Změňte směr. Veřejnost se tím zbavuje iluzí. V reklamních vztazích si nepřejeme, aby veřejnost ztratila iluze. Teď si to zopakujeme a začneme všechno od začátku. Jsem pro vás nadšenec, který je rád, když se děvčata osvědčí, a který má smysl pro krásu – samozřejmě profesionální. Podívám se na dívku, jako je účetní, číšnice, uvaděčka nebo něco takového, a řeknu přímo, jestli má to, co se vyžaduje. Vzrušuje mě to stejně jako veřejnost, ty romantické příležitosti, při kterých jsou objeveny a povzneseny. Mávnu kouzelnou hůlkou reklamy – a než se otočím, jsou tady. A právě to je druh publicity, kterou potřebuji.“

„Vaše hledisko je mi jasné,“ řekl jsem. „Kde je ta dívka teď? Jak se jmenuje?“

„Je to tam uvedeno,“ řekl. „Nějaká Evelyn. Vzpomínám si, když jsem jí předával stvrzenku, hláskovala své jméno s ypsilonem.“

„Evelyn Ellisová,“ přečetl jsem na fotografii. „Kde je teď?“

„Jak to mám vědět? Naposledy jsem ji viděl, když jsem jí předával ten šek.“

„Mohu se zeptat vaší sekretářky? Třeba zná její adresu?“

„Ále, vyhrabu ji někde pro vás. Najdu ji.“

Povytáhl zásuvku u psacího stolu, probíral se nějakými kartami, potom otevřel další zásuvku, nahlížel do několika knih a nakonec ještě sáhl do třetí zásuvky a vytáhl odtud zápisník.

„Evelyn Ellisová,“ řekl, „když se naposledy objevila v televizi, bydlela v hotelu Horský vánek.“

„Rozumím tomu tak, že po sjezdu pracovníků v železářském zboží jste nechal tuhle krasotinku plavat a začal si vymýšlet jiné reklamní triky.“

To vyvolalo vtipnou odpověď. „Řekl jste to přece vy sám, Lame. Musíme se neustále zabývat novými nápady, jako je to a to a to…“

Zvedl pravou ruku a pokaždé, když řekl „to“, luskl prsty.

Přikývl jsem. „Mohl bych z toho udělat docela pěknou povídku.“

„Bylo by mi to k něčemu?“

„Uškodilo by vám to nějak?“

„Ne, myslím, že ne.“

„Publicita je vždycky dobrá,“ řekl jsem.

„No, tenhle druh publicity není možná moc dobrý – zvlášť když ta dívka není šťastná, nebo úspěšná, nebo… víte, jak tyhle dívky končí. Každá čeká, že si podmaní Hollywood, protože má pěknou postavu a vyhrála soutěž. Takových dívek je všude na tucty. Obvykle nedovedou překonat zklamání. Těžko se potom navracejí ke každodenní práci, když měly předtím magické kouzlo a klaněl se jim svět.“

„Co myslíte, mohli byste ji vyhledat a sdělit mi, kde teď je?“

„Promyslím to ještě,“ řekl. „Zazvoňte mi zítra.“

„Zavolám vám,“ slíbil jsem. „Možná že si budeme navzájem prospěšní.“

Podali jsme si ruce.

Vyšel jsem ven a automat za mnou zaklapl dveře.

Obrátil jsem se k sekretářce, prohlížel si ji a řekl: „Jak je vůbec možné, že si nevybrali vás?“

„K čemu?“ zeptala se.

„Jako Miss Ameriku na sjezdu národního sdružení pracovníků v železářském zboží,“ řekl jsem. „Jak mohli proboha vybrat Evelyn Ellisovou, když jste tu byla vy?“

Sklopila oční víčka. „Pan Calhoun zásadně neužívá personálu ze své kanceláře.“

Opět jsem na ni vrhl oceňující pohled a ona pod ním znatelně zjihla.

„Kde je Evelyn Ellisová teď?“ nadhodil jsem jen tak. Udělala nepatrný posunek. „Nějaký čásek byla v sedmém nebi, telefonovala nám a chtěla být vedena jako modelka. Chtěla na nás abychom jí pomohli k filmu. Párkrát se objevila v televizi a myslela, že je královnou krásy. Do práce se nevrátila, vstávala až po jedné odpoledne a trávila několik hodin denně v salónech krásy.“

S pochopením jsem přikývl: „Takový typ znám.“

„Potom dostala místo jako číšnice v restaurantu U jídlonoše a není to tak dlouho, co zmizela s nějakým ženáčem.“

„Kde bydlí?“ zeptal jsem se.

„Bydlela v hotelu Horský vánek,“ řekla.

Vytáhl jsem desetidolarovou bankovku. „Jistě máte spoustu jejích fotografií. Nějaké bych potřeboval. Nemám čas ji někde shánět a potom si najmout fotografa. Co tomu říkáte?“

Pohlédla na desetidolarovku a zaváhala.

„Ví pan Calhoun, že mě žádáte o ty obrázky?“

„Doví se pan Calhoun, že jsem vám dal deset dolarů?“

Sebrala bankovku.

Otevřela kartotéční skříň, nahlédla do nějaké karty a z další skříně vyňala pár fotografií. Prohlížela si je a našla dvě, které měly duplikáty. Podala mi je.

„Budou vám stačit?“

Podíval jsem se na ně a překvapeně hvízdl.

„Zřejmě tyhle budou vyhovovat,“ pronesla kysele.

„Překvapilo mě to,“ řekl jsem. „Ostatní obrázky, co má pan Calhoun v kanceláři, toho tolik neodkrývaly.“

„Ty byly určeny novinám,“ řekla. „Tyto jsou pro návrhovou komisi.“

„Jestli budete chtít někdy soutěžit, strašně rád bych se dostal do návrhové komise. Jak se tam protlačím?“

Podívala se na mě a usmála se. „Proč nevyhlásíte vlastní soutěž?“

Dřív než jsem jí mohl odpovědět, zazněl bzučák.

Sekretářka na mě vrhla oslnivý úsměv.

„Promiňte, pane Lame,“ řekla, „pan Calhoun mě volá.“

Zůstal jsem v kanceláři, dokud neobešla psací stůl, takže mohla vidět, že ji pozoruji při chůzi.

Ohlédla se těsně předtím, než otevřela dveře, a vrhla na mě ještě jeden oslnivý úsměv.

Vyšel jsem a prohlížel si fotografie. Byly podepsány nějakým japonským fotografem a na druhé straně měly razítko SPOLEČNOST ŠŤASTNÉ KAMERY.

Společnost šťastné kamery měla sanfranciskou adresu.

III.

V telefonním seznamu byl hotel Horský vánek uveden jako hotelový dům. Zavolal jsem tam a žádal ředitele. Žena, s kterou jsem hovořil, se mi představila jako ředitelka, paní Marlene Charlotteová.

„Mám dotaz na slečnu Evelyn Ellisovou,“ řekl jsem. „Můžete mi říct, jestli má vlastní telefon, nebo –“

„Má vlastní telefon, je stále v jejím apartmá, ale včera odpoledne se odstěhovala a neměla tolik slušnosti, aby mi to sama sdělila,“ řekla. „Odstěhovala se a nechala mi tu zprávu, že má zaplacený nájem do prvního a že mohu apartmá okamžitě pronajmout.“

„Nevíte, kam odjela?“

„Nevím, kam měla namířeno. Nevím, proč odjela. Nevím, s kým odjela. S kým mám tu čest?“

„Tady je Smith,“ řekl jsem. „Doufal jsem, že ji zastihnu ještě před odjezdem. Lituji.“

Zavěsil jsem.

Zavolal jsem do kanceláře a vyžádal si Elsii Brandovou.

„Ahoj, Elsie, chcete pro mě něco udělat?“

„Záleží na tom, co je to za divočinu.“

„Tohle je opravdu divočina,“ řekl jsem. „Musíte kompromitovat své dobré jméno.“

„To je všechno?“

„To není všechno,“ řekl jsem, „to je jen první krok.“

„Jak dál?“

„Budu sedět v agenturní kraksně před hotelovým domem Horský vánek. Je to na rohu Breeze-Mount Drive a 33. Avenue. Vemte si taxík a přijeďte tam. Sundejte si z pravé ruky pečetní prsten, nasaďte si ho na prsteník levé ruky a otočte ho tak, aby když se vám někdo bude dívat na ruku, vypadal jako snubní prsten. Udělejte to tak rychle, jak budete moct.“

„Donalde, prosím vás, nedělejte to,“ řekla.

„Já vás chápu,“ řekl jsem, „ale nedá se s tím nic dělat. Pomůžete mi, nebo mám najmout ženu z naší branže a poslouchat Bertiny nářky o výdajích?“

„Bude lepší, když najmete tu ženu. Berta ráda naříká.“

„Okej,“ řekl jsem. „To děvče se stane na čas mou manželkou. Když zažaluje naši agenturu –“

„Povězte mi, oč se jedná?“ přerušila mě. „Jedná se o velice důvěrnou, zajímavou práci.“

„Tak dobrá. Já vám pomůžu. Chcete, abych rovnou přišla?“

„Jak to jen bude možné. Nesleduje někdo kancelář?“

„Nevím o nikom.“

„Ukázal se ještě seržant Sellers?“

„Ne. Donalde, přišel sem dopis a byl doručen zvláštním poslem. Je adresován na vás a má na obálce označení Osobně a Důležité.“

„Vemte ho s sebou, seberte se a jeďte,“ řekl jsem.

Zavěsil jsem telefon a vytočil číslo Colter-Craigovy společnosti pro pojišťování nehod.

Když se mi ozvala telefonistka v jejich centrále, zeptal jsem se, kdo má na starosti tu záležitost s pancéřovým autem.

„Myslím, že byste o tom mohl hovořit s panem Georgem Abnerem,“ řekla. „Okamžik a já vás přepojím.“

„Vy máte na starosti tu záležitost s pancéřovým autem?“ zeptal jsem se.

„Vyšetřuji to,“ řekl opatrně. „Kdo prosím volá?“

„Mile,“ řekl jsem.

„Chcete říct pan Miles?“

„Řekl jsem Mile. Víte, kolik stop obnáší míle?“2

„Samozřejmě.“

„Kolik?“

„To má být vtip?“

„Pamatujte si to číslo,“ řekl jsem. „Pět tisíc dvě stě osmdesát. Až vám příště zavolám, jednoduše vám řeknu to číslo – pět tisíc dvě stě osmdesát. Tak tedy, kdybych sehnal těch padesát papírů nebo část toho, co vám chybí, a předložil vám je pěkně na stříbře, co by z toho koukalo pro mě?“

„Takové obchody nedělám po telefonu,“ řekl. „A pro vaši informaci, pane Mile, my neupouštíme od stíhání zločinů.“

„Nikdo na vás nechce, abyste upustili od stíhání zločinů,“ řekl jsem. „Teď máte před sebou ztrátu padesáti tisíc. Kolik dáte, když dojde k vyrovnání?“

„Jde-li o nabídku v mezích zákona,“ řekl, „naše společnost byla vždycky štědrá, co se týče odměn, ale určitě nebudeme o takových věcech diskutovat tímhle způsobem telefonicky.“

„Co tím míníte, být štědrý? Padesát procent?“ zeptal jsem se.

„Proboha, to ne,“ řekl. „To by byla sebevražda. Můžeme jít do dvaceti procent.“

„Pětadvacet,“ řekl jsem.

„Jestli nám můžete něco nabídnout,“ řekl, „rádi bychom tu záležitost s vámi projednali.“

„Moje konečná nabídka je pětadvacet procent ze všeho, co získám zpátky,“ řekl jsem.

„Jestli se něco získá zpátky,“ řekl, „určitě nedám doporučení, abychom šli nad dvacet procent. Pro nás je to nejvyšší částka, co pokládáme za rozumnou. Obvykle vyplácíme odměny ve výši deseti procent.“

„Možná že proto máte tak velké ztráty,“ řekl jsem. „Zapamatujte si jméno a především kódové číslo pět tisíc dvě stě osmdesát.“

Zavěsil jsem a odjel k hotelovému domu Horský vánek.

Čekal jsem asi deset minut, než taxík vyklopil Elsii Brandovou

Zaplatil jsem taxíkáři a propustil ho.

„Jen pojďte, Elsie,“ řekl jsem, „zajdeme tam.“

„Co budeme dělat?“ zeptala se.

„Najmem si apartmá,“ řekl jsem. „Budeme vycházet přátelsky s ředitelkou. Budeme milí, slušní, tiší hosté. Vy budete zvlášť skromná, budete se snažit s každým vyjít.“

„Jaké jméno mám uvést?“

„Nebudete nic uvádět,“ řekl jsem. „Řeknu jí to sám.“

„A co jí řeknete?“

„Že jste paní Lamová, samozřejmě.“

„Předpokládám, že mi slíbíte, až budeme ve společném apartmá, že budete po celou dobu ztělesněná ctnost a diskrétnost,“ řekla.

„Nebuďte labuť,“ řekl jsem.

Pohlédla na mě se zábleskem zlosti, která se jí začala rozlévat po celém obličeji.

„Proto tady nebudu,“ řekl jsem. „Budu mimo domov. Právě se vydávám na cestu. Vy tu budete pár hodin sedět a vyřizovat telefonické rozhovory. Když bude někdo žádat Evelyn Ellisovou, budete předstírat, že mu nerozumíte. Když bude možné Evelyn hrát, tak ji hrajte. Když ne, hovořte velice přátelsky, sdělte volajícímu, že slečna Evelyn bude pravděpodobně nějaký čas pryč, a snažte se získat pro ni nějaký vzkaz. Nakonec se snažte zjistit, kdo volá, ale tak, aby to nebudilo podezření. Buďte přátelská a pohovořte s každým. Půjde-li o muže, mějte zvlášť svůdný hlas.“

„Ale proč si musíme najímat apartmá?“ zeptala se. „Proboha, Donalde, víte, co se stane, až se o tom Berta doví a –“

„V tomhle případě nemůžete spoléhat na šťastnou náhodu, musíte se sama přičinit a musíte být neustále ve střehu. Pojďme.“

Vešli jsme do Horského vánku a zazvonili u dveří s nápisem ŘEDITEL – MARLENE CHARLOTTE.

Přišla nám otevřít asi čtyřicetiletá žena. Byla dost vysoká a postavu měla mírně sehnutou. Měla klidný a nevýrazný obličej, jako by předvídala všechno, co se může stát.

„Přejete si prosím?“ zeptala se a odhadovala nás pohledem.

„Slyšel jsem, že se vám příští měsíc něco uvolní,“ řekl jsem.

„Už teď mám tři volná místa,“ řekla.

„Můžeme se na ně podívat?“

„Samozřejmě,“ řekla a přeměřila si nás tentokrát mnohem pečlivěji. Elsie pronesla upejpavě: „Oba pracujeme. Budeme tu spát a trávit víkendy, ale přes den se nezdržíme.“

„Máte děti?“ zeptala se ředitelka.

Elsie potřásla hlavou, potom trochu protáhla koutky úst, jako by se chtěla rozplakat. „Ještě nemáme,“ řekla. „Jsme bezdětní.“

„Prosím, pojďte se mnou,“ řekla paní Charlotteová a vzala z desky pár klíčů. „Mám několik apartmá, která by se vám mohla líbit.“

První, které nám ukázala, bylo velmi hezké a nebyl tam telefon. Další bylo větší a také bez telefonu.

Elsie na mě vrhla kradmý pohled a já zavrtěl hlavou.

„Neměla byste – nemáte ještě něco jiného?“ zeptala se.

„Mám jedno, které bylo právě uvolněno,“ řekla paní Charlotteová. „Ještě tam není uklizeno. Pokoj zůstal tak, jak ho ta osoba zanechala. Odstěhovala se někdy v noci a nechala mi tu lístek.“

„Můžeme se na to podívat?“ zeptala se trochu pochybovačně Elsie.

Paní Charlotteová nás vedla k apartmá, po kterém jsem toužil.

Byl tam telefonní přístroj a strašný nepořádek. Nájemník, který se vystěhoval, se ani trošku nesnažil nějak zamaskovat svůj spěšný odchod. Koš na papír přetékal různými drobnostmi, které se obvykle odkládají do zásuvek, když před odchodem balíme. Byly tam zmuchlané papíry, pár starých střevíců, punčochy a zlámané ramínko. Množství zmuchlaného papíru leželo na zemi na záchodě.

Paní Charlotteová znechuceně vykřikla. „Předpokládala jsem, že sem přijde uklízečka a trochu to tu dá do pořádku,“ řekla.

Podíval jsem se na Elsii a zvedl obočí.

„No tak, miláčku, co tomu říkáš?“ zeptal jsem se. „Samozřejmě je těžké posuzovat to v tomhle stavu, ale myslím, že právě něco takového jsme chtěli.“

Elsie řekla nejistě: „Ano, také si to myslím, ale nezapomeň, Donalde, že se musíme hned přestěhovat.“

„Ano, musíme, to je fakt,“ řekl jsem žalostně. „Miláčku, přesně takové místo jsme hledali. Škoda že to tu není uklizené a že –“

„Jak jste to mysleli, že se musíte hned přestěhovat?“ zeptala se paní Charlotteová.

„Bydleli jsme u našich přátel a pokaždé, když jsme chtěli odejít, nás přemlouvali, abychom u nich zůstali. Mají malé děcko, které nechtějí svěřovat placeným slečnám k dětem, a tím, že jsme u nich bydleli, měli v prvních měsících trochu volnosti. Dnes ráno se náhle objevili jejich rodiče z mužovy strany. Napsali, že přijedou, ale dopis nebyl doručen. Nám nezbude než se rovnou spakovat.“

Nečekaně jsem vydoloval z kapsy peněženku a řekl: „Povím vám, jak to uděláme. Zaplatíme vám dopředu nájemné a odečteme pět dolarů za to, v jakém stavu je apartmá. Uklízečka to tady může dát zítra do pořádku, a jestli nám dáte čisté prádlo, tak se nastěhujeme. Musím bohužel odjet do San Franciska, ale Elsie tu může rovnou zůstat. Nanosím sem naše věci. Potom zavoláme našim přátelům, že už bydlíme. Strašně se jich to dotklo. Chtěli, aby jejich příbuzní přespali tuto noc v hotelu, ale já jsem je přesvědčil, že určitě něco najdeme.“

Paní Charlotteová zaváhala a řekla: „Jak dlouho tu budete? Chcete si sjednat nájem na celý rok?“

„Dal bych přednost tomu nesjednávat nájem na celý rok, pokud nemusíme, protože je možné, že budu přeložený,“ řekl jsem.

„V jakém oboru pracujete, pane Lame?“

„V pojišťovnictví,“ řekl jsem. „Jestli ovšem chcete reference, mohu vám je obstarat. A pokud tu budeme bydlet, zaplatím vám do halíře předem.“

Na tváři se jí udělaly důlky od úsměvu. „No dobrá, nejsem zrovna ráda, když se mi chcete nastěhovat do takového apartmá, ale… jestli to paní Lamové nevadí…“

„To je docela v pořádku,“ řekla Elsie, rozhlížejíc se kolem sebe. „Ale upřímně řečeno, nechtělo by se mi moc uklízet, než přijde zítra uklízečka.“

„To se mi líbí,“ řekla paní Charlotteová. „Hned vám sem pošlu nějaké prádlo.“

Obrátila se ke mně: „Půjdeme dolů a napíši vám stvrzenku za nájemné.“

Vtom zazvonil telefon.

Podotkl jsem zamračeně: „Asi to nebylo nikdy odpojeno.“

„Ne, je to stále na jméno bývalého držitele, Evelyn Ellisovou,“ řekla.

„Dobrá, vyrovnáme to,“ řekl jsem, vzal ji za paži a vrhl na Elsii významný pohled.

Vyvedl jsem paní ředitelku ze dveří a šel s ní ke zdviži.

Elsie přešla k telefonu.

Když mi paní Charlotteová v kanceláři začala vypisovat stvrzenku, řekl jsem jí, že vyběhnu nahoru a oznámím ženě, že dojdu pro naše věci.

Spěchal jsem nahoru do apartmá.

„Zjistila jste, kdo volal, Elsie?“ zeptal jsem se.

„Už jste se v tom namočil, Donalde,“ řekla.

„Proč?“

„Nějaký džentlmen se dotazoval na Evelyn Ellisovou. Řekla jsem mu, že tu není, ale že se s ní asi setkám a mohu jí něco vyřídit, je-li to nutné. Řekl, aby zavolala panu Calhounovi z reklamního oddělení. Vysvětlila jsem mu, že na to asi nebude mít čas. Má volat mě a to asi bude veškeré telefonování, které stihne. Chtěl vědět, kdo jsem, a tak jsem se přestavila jako její spolubydlící. Nakonec se upokojil a požádal mě, abych jí sdělila, že mu jistý pan Lam kladl různé otázky. Vůči tomu panu Lamovi pojal podezření a hledal ho v telefonním seznamu. Našel tam jen jednoho Donalda Lama a to je společník firmy Cool & Lam, soukromá detektivní kancelář. Pan Calhoun mě požádal, abych se určitě spojila s Evelyn a řekla jí, že se na ni pověsilo nějaké soukromé očko.

Slíbila jsem mu, že s Evelyn promluvím, hned jak to bude možné, a zeptala se ho, jestli náhodou neví, po čem jdete, a on mi řekl, že neví, že jste vystupoval jako spisovatel, ale že jste určitě něčemu na stopě. Snažil jste se prý k němu přiblížit různými oklikami, ale on vás hned na začátku prokouk.“

„To je zajímavé,“ řekl jsem.

„A není?“

„Kde je ten dopis, co přinesl doručovatel?“ zeptal jsem se.

Otevřela taštičku a podala mi zalepenou obálku. Prohlédl jsem si ji, rozřízl kapesním nožem a vytáhl dopisní papír. Byl popsán mužským rukopisem a zakončen podpisem „Standley Downer.“ V dopise stálo:

Vážený pane Lame:

Ahoj zelenáči!

Dovídám se, že vás Hazel požádala, abyste jí přines zpátky těch padesát papírů. Tak abyste věděl, Házel je úplně vyřízená. Ten, kdo jí je dal, jsem já a beru si je teď zpátky. Nemá ani šupa. Dobře jí tak. Jestli si myslíte, že vám něčím zaplatí, peníze to nebudou.

Jste obchodník. Nedovolte jí, aby si z vás udělala kořena, tak jako se snažila ze mě udělat troubu.

Předpokládám, že vám vykládala o svém ano před oltářem. Tak abyste věděl, bylo to na zadním sedadle v autě. Nikdy mě nedostala k oltáři. Každý cent, co měla, jsou prachy ode mne. Všechno, co vám napovídala o tom, že peníze zdědila, je holý nesmysl. Řek jsem jí, že jí ty prachy dávám. Proto mě měla ráda. Po celou tu dobu to bylo hezký.

Jestli si myslíte, že můžete brát vážně její sliby, jeďte v tom dál a dělejte hlupáka. Jediný prachy, o kterých já vím, jsou ty vypůjčené na čestné slovo v autě. Mějte se hezky, zelenáči!

Podal jsem dopis Elsii. Přečetla ho a oči se jí rozšířily údivem. „Donalde, jak na to na všechno přišel?“ zeptala se.

„Mohl mít nějaké spojení s policejním ředitelstvím, nebo novináře, který mu dal typ. Hazel mohla mít přítelkyni, které důvěřovala a která ji podvedla.“

„Docela zajímavé možnosti, co?“ řekla.

Přikývl jsem. „Ten mládenec to bere hopem.“

„Co tím chtěl docílit, když vám napsal?“ zeptala se.

„Snaží se mě přimět, abych ten případ nechal plavat, že z toho nekouká ani pětník odměny,“ řekl jsem.

„Ale Donalde, nejste trochu v rejži tím, že nejsou oddáni? Když ho najdete, řekne vám, abyste mu vlez na záda.“

„Až ho najdu, předpokládám, že to převezme Hazel. Pamatujete, jak vykládala, že na něho něco má?“

Elsie o tom chvilku přemítala a potom řekla: „Donalde, víte, co si o tom myslím?“

„Co?“

„Že mezi Hazel a Standleym existuje tajná dohoda. On pomáhal při tom, když ty peníze byly ukradeny – Donalde, chtějí vás zatáhnout do té peněžní aféry, abyste si za ně nějak spálil prsty.“

„Může být,“ řekl jsem.

„Donalde, určitě to tak bude! Ten dopis byl napsán chvíli po odchodu Hazel z vaší kanceláře.“

„Možné to je,“ řekl jsem.

„Donalde, copak to nechápete? Hrají si do ruky a chtějí vás do něčeho namočit.“

„Jestli je to pravda, nemůžeme jim zabránit, aby si nehráli do ruky,“ řekl jsem.

„Ale co budeme dělat?“ zeptala se.

„Budete tady sedět, paní Lamová,“ řekl jsem. „Ustelete postel. Budete mít telefon stále v merku. Pokaždé když zazvoní, zvednete ho. Řeknete, že jste Evelynina spolubydlící, které Evělyn někdy později zavolá, a vyřizujete pro ni všechny vzkazy.“

„Jak dlouho tu budu?“

„Dokud se nevrátím, abych vás vystřídal. Zavolejte do kanceláře. Řekněte, že jste musela odejít dřív kvůli bolesti hlavy. Nedopusťte, aby se telefonistka v centrále spojila s Bertou.

Mimochodem, k tomuhle apartmá patří ještě garáž. Zajdu teď dolů a trochu se tam porozhlédnu. Můžete zatím proslídit odpadkový koš a podívat se, jestli neobsahuje nějakou stopu pro nás. Nezdá se mi to, ale může se to zkusit.“

Obrátil jsem se ke dveřím.

Elsie stála a nejistě za mnou hleděla.

„Ale ne,“ řekla. „Snažím se jen smířit s představou o líbánkách s vámi doplněnou špinavým košíkem na odpadky, plným odložených drobností po jiné ženě.“

„To jsou ty potíže s realizací,“ řekl jsem. „Vždycky vám chybí dostatek předvídavosti. Měla byste se vžít do toho, co cítím já.“

IV.

Garáž byla uzamčena visacím zámkem. Paní Charlotteová mi váhavě podala klíč s upozorněním, že je jejím posledním, abych ho neztratil. Předchozí nájemnice si vzala klíč s sebou, když odešla. Klíč od apartmá pověsila na své místo, ale od garáže si ponechala.

Ujistil jsem paní Charlotteovou, že si nechám udělat duplikát na vlastní náklady a klíč jí vrátím.

Zajel jsem ke garáži, odemkl visací zámek a otevřel dveře.

Malé žaluziové okénko v boční zdi těsně pod střechou tvořilo jedinou ventilaci. Bylo to tmavé místo, páchnoucí ztuchlinou.

Otočil jsem vypínačem.

Objevilo se různé harampádí, dědictví po dřívějších nájemnících Stará pneumatika, klika od heveru, kryt hlavy kola, několik prázdných plechovek od oleje, umaštěné pracovní kalhoty, kus ztvrdlé kůže na čištění, staré a potrhané. Uprostřed garáže stál zbrusu nový kufr.

Prohlédl jsem si ho pečlivě. Byl to běžně vyráběný dražší kufr a byl bezpečně uzamčený.

Dalo mi to dost přemýšlení. Kufr stál přímo uprostřed garáže, kde musel každému padnout do oka. Evelyn napsala paní Charlotteové, že odjíždí, má zaplacenou činži a paní Charlotteová může apartmá znovu pronajmout. Ke zprávě přidala klíč od apartmá, ale klíč od garáže si ponechala.

Je tedy zcela jasné, že Evelyn chtěla dát klíč od garáže někomu, kdo by ten kufr vyzvedl a buď ho přinesl jí, nebo dopravil někam jinam. Dala té jisté osobě klíč od garáže a je nad slunce jasné, že ho nechala stát uprostřed, aby ho nebylo možno přehlédnout.

Opustil jsem garáž, zamkl visací zámek, naskočil do agenturní kraksny a šněroval to ulicí tak dlouho, až jsem objevil první slušně vypadající železářství.

Koupil jsem ten nejlepší visací zámek, jaký měli. V záruce bylo ujištění, že ho nelze otevřít paklíčem. Dostal jsem k němu dva klíče.

Rychle jsem se vrátil do garáže, odemkl starý visací zámek, přesvědčil se, že kufr je na svém místě, dal na dveře nový visací zámek, objel domovní blok a zavolal paní Charlotteové.

Když se mi ozvala, řekl j sem: „Tady Lam, paní Charlotteová. Chci si dát do garáže nějaké cenné papíry a nezdá se mi, že předchozí nájemník neodevzdal klíč. Zabezpečím dveře novým visacím zámkem. Nechal jsem pro vás udělat zvláštní klíče.“

„Ale to je velmi rozumné, pane Lame,“ řekla. „Právě jsem volala služebnou. Ráda bych, aby bylo apartmá do večera uklizeno.“

„S tím si nedělejte starosti,“ řekl jsem. „Moje žena to dostane z nejhoršího. Zastavím se u vás později.“

„Budete dnes večer doma?“

„Asi budu muset odjet do San Franciska,“ řekl jsem. „Právě čekám telefon a dám vám vědět. Moje žena zůstane tady.“

Zastavil jsem se v prodejně cestovních potřeb a koupil kufr stejného tvaru a stejné velikosti, jako byl ten v garáži. Zajel jsem k sobě do bytu a naplnil ho šatstvem.

Napsal jsem dopis a adresoval na sebe jako na George Biggse Gridleyho. V dopise stálo:

Vážený pane Gridley, lituji, že jsme se nesešli v Las Vegas.

Nepodařilo se mi vás zastihnout v Los Angeles, ale doufám že se s vámi sejdu v hotelu Zlatá brána v San Francisku.

Jakmile se sejdeme, myslím, že můžeme spravedlivě rozdělit podíly.

Podepsal jsem dopis iniciálami L.N.M. a strčil ho do kapsy sportovního saka, které bylo s ostatními šaty v kufru.

Potom jsem kufr zamkl, vzal si ještě příruční kufřík s brašnou a dal do nich všechny věci, potřebné na týdenní cestu. Vrátil jsem se do Horského vánku a příruční kufřík s brašnou jsem dal do výtahu.

Elsie zatím prohledala odpadkový koš a na psacím stole urovnávala pár zmačkaných papírů. „Našla jste něco?“

„Na těch papírech tady je pár telefonních čísel,“ řekla. „Jedno z nich je, myslím, sanfranciské.“

„Prima,“ řekl jsem.

Opsal jsem si čísla do poznámkového bloku. „Ještě něco?“

„Samé krášlicí prostředky, kousky rtěnky, všelijaké věci, které žena potřebuje, a to je tak všechno,“ řekla.

„Tak jo,“ řekl jsem. „Domácí paní by sem ráda poslala uklízečku, aby to tu mohla uklidit. Zavolejte taxík a až tu bude, sjeďte domů. Vemte si příruční kufřík a dejte do něho všechno, co budete potřebovat na dva dny. Pospěšte si.“

Chtěla něco říct, potom si to rozmyslela, otočila se k šatníku a oblékla si plášť.

„Dejte mi klíč,“ řekl jsem. „Zabouchněte dveře, až odtud odejdete.“

„Co mám dělat, až se vrátím?“

„Když tu nebudu, klíč bude v recepci,“ řekl jsem jí.

Zafofroval jsem dolů k autu, zajel příjezdovou cestou ke garáži, odemkl nový visací zámek, popadl kufr, co stál uprostřed, a přenesl ho zpátky do stínu. Potom jsem trochu zacouval autem do garáže, otevřel zadní kapotu, vytáhl svůj vlastní kufr a postavil ho přímo doprostřed, tam co stál dříve ten druhý. Popojel jsem z garáže ven, zamkl nový visací zámek, zaparkoval vůz blízko obrubníku a vrátil se do apartmá.

„Tak, Elsie, můžete odjet, hned jak se objeví taxík,“ řekl jsem.

„Zastavím se v obchodním domě, abych obstarala něco do kuchyně,“ řekla.

„Jistě. Kupte nějaké kafe, smetanu, cukr, vejce, sůl, chleba, slaninu – prostě tyhle věci – ať je v lednici trochu zásoba. Ředitelka by to mohla kontrolovat. Řekněte taxíkáři, ať vám s tím pomůže ke zdviži. Jestli tu budu, přijdu a odnesu to zbytek cesty. Jinak si s tím budete muset poradit sama.“

„Když tu nebudete, dáte mi telefonicky vědět, kde jste?“

Opsal jsem si číslo telefonu a řekl: „Určitě zavolám. A teď běžte a všechno obstarejte.“

Ředitelka zavolala, že taxík dorazil.

„Jako oddaná manželka budu dbalá vašich instrukcí,“ řekla Elsie oblékajíc kabát. „Neměla jsem představu, že to bude takové, až si vás vezmu, Donalde. Vrátím se tak rychle, jak jen budu moct.“

Když Elsie odešla, posadil jsem se a doufal, že telefon nebude zvonit. Věděl jsem, že když se ozve, budu ho muset nechat zvonit. Odpoví-li mužský hlas, mohlo by to ptáčka vyplašit. Na druhé straně, když nikdo nezvedne sluchátko, bude se zvonění opakovat později. Ředitelka hotelu věděla, že jsem doma. Podle mých plánů měla vědět, že tu jsem.

Odtáhl jsem židli k oknu, položil si nohy na jinou a přemítal o sledu událostí.

Ozval se telefon. Nechal jsem ho zvonit. Zdálo se to být nekonečné, než přestal vyzvánět.

Vstal jsem a začal přecházet sem a tam, rozčilený, že jsem nechal Elsii odejít. Přesto jsem si byl vědom, že za těchto okolností se nic jiného nedalo dělat.

Za patnáct nebo dvacet minut se telefon ozval znovu a tentokrát zvonil a zvonil a zvonil. Nakonec jsem se pomalu přiblížil, zvedl lehátko a řekl: „Jaké číslo voláte, prosím?“

„Kristepane, kde vězíte?“ ozvala se paní Charlotteová. „Vím, že jste nahoře. Chtěla jsem –“

„Nemohl jsem jít okamžitě k telefonu,“ řekl jsem. „Co se děje?“

„Je tu někdo, kdo by se rád dostal do garáže,“ řekla. „Má tam vyzvednout nějaký kufr.“

„Má na to pověření?“ zeptal jsem se.

„Má klíč ke garáži, totiž klíč k starému zámku. Dala mu ho Evelyn Ellisová. Pokoušel se garáž otevřít a zjistil, že zámek byl vyměněn. Řekl jste mi, že ho chcete vyměnit, ale neřekl jste mi, že se tak stalo. Nemám klíč.“

„Hned budu dole a pustím ho tam. Mrzí mě to,“ řekl jsem.

„Mohu jít nahoru a klíč od vás vzít. Chtěla jsem si jen ověřit –“

„Ne,“ řekl jsem. „Seběhnu dolů a otevřu mu. Co že si chce odnést?“

„Vypadá to tak, že bývalá nájemnice slečna Ellisová tam nechala kufr a poslala ho pro něj. Nic jiného nechce.“

„Tak dobrá,“ řekl jsem. „Když jde jen o tohle, vyjeďte nahoru a já vám klíč podám, abyste mu mohla otevřít.“

Šel jsem k výtahu a počkal, až paní Charlotteová přijede.

„Mrzí mě to,“ řekl jsem. „Měl jsem vám dát ten klíč, když jsem zámky vyměnil.“

„To jste měl,“ utrhla se. „Tyhle dohady jsou dost nepříjemné.“

„Lituji.“

Dal jsem jí klíč od nového zámku.

Sjela dolů.

Seběhl jsem rychle po schodech, abych měl výhled na recepci.

Muž, který tam stál a hovořil s ní, byl muž z fotografie od Hazel Downerové. Připadal mi neobyčejně nervózní.

Paní Charlotteová s ním odešla ke garáži.

Vklouzl jsem do recepce, hodil klíč od apartmá na stůl, zaběhl k služebnímu autu, nastartoval motor a čekal.

Paní Charlotteová provázela chlapíka ke garáži a otevřela dveře. Poděkoval jí, šel dovnitř, rozhlédl se kolem, potom vyšel na ulici, nastoupil do velkého sedanu a zacouval s ním po příjezdové cestě tak, že záď vozu byla přímo v garáži. Potom vystoupil, otevřel zadní kapotu a dal do zavazadlového prostoru auta můj kufr, který jsem nechal tak lákavě stát uprostřed garáže. Kapota nešla dovřít a tak ji přivázal provazem, aby neplandala. Potom vyjel po příjezdové cestě ven a já jsem se na něho nalepil, abych dobře viděl na číslo. Bylo to NYB241.

Když jsem si je poznamenal, zůstal jsem víc vzadu a nelepil se mu na paty, pokud jsme se nedostali do tak hustého provozu, aby nemohl vidět, že je sledován.

Mířil k nádraží a zaparkoval před ním. Stál tam tak dlouho, až mu nosič odebral kufr, a pak zajel na parkoviště.

Jel jsem tam taky, vrátil se a viděl, jak si kupuje jízdenku a místo v lůžkovém voze do San Franciska. Vyšel ven, pokynul nosiči a oba zašli do zavazadlového oddělení, odkud poslal kufr jako spěšninu.

Vrátil jsem se k hotelovému domu, otevřel visací zámek u garáže svým klíčem, zacouval autem dovnitř a sebral kufr, který jsem předtím přenesl do temného kouta. Rychle jsem jel na nádraží, zamluvil si lůžko a koupil jízdenku do San Franciska. Kufr jsem poslal jako spěšninu. Potom jsem z nádražního parkoviště zatelefonoval do apartmá.

Ozvala se Elsie. Měla slabý a trochu vylekaný hlas.

„Co je nového?“ zeptal jsem se.

„Donalde, jsem tak ráda, že voláte, mám strach.“

„Co se děje?“

„Volal nějaký muž. Neptal se, co jsem zač. Jednoduše řekl: ‚Vyřiďte Standleymu, aby mi do zítřka ráno dal těch deset papírů. Jinak to bude moc špatný.‘

Snažila jsem se zjistit, kdo volá, ale zavěsil.“

Řekl jsem: „Podívejte, Elsie, nemějte strach. Děláte to správně. Zůstaňte sedět a vyřizujte telefony. Nikomu neříkejte, že jste Evelyn Ellisová. Jednoduše řekněte, že se to budete snažit vyřídit slečně Ellisové. Když bude někdo neústupný, poučte ho, že jste se nastěhovala do apartmá po Evelyn Ellisové a domníváte se, že se tam dostaví pro vzkazy. Když se vás budou ptát na jméno, předstírejte flirtování a řekněte, že to není důležité. Nikomu neprozraďte nic víc, než že jste přítelkyní Evelyn Ellisové, nebo že ji znáte. Získejte co nejvíc informací, ale když dojde k nejhoršímu, řekněte jednoduše, že jste nová nájemnice. A když se někdo začne chovat hrabě, doporučte mu, aby si pohovořil s paní Charlotteovou, ředitelkou.“

„Donalde, vrátíte se sem?“

„Moc mě to mrzí, ale budu teď chvíli pryč,“ řekl jsem. „Jak dlouho?“

„Celou noc.“

„Donalde!“

„Chcete, abych byl u vás… celou noc?“

„Ne… chci… nechci tu být sama.“

„Všichni manželé si mají udělat rozvrh,“ řekl jsem.

„Čert vem takové líbánky,“ řekla a zavěsila. Zašel jsem do dragstóru, koupil nylonovou tašku, holicí přístroj, kartáček na zuby a nějaké toaletní potřeby. Potom jsem zamířil do Olvera Street a dal si prima mexickou večeři. Když jsem se najedl, šel jsem volně na nádraží, nastoupil do vlaku, pečlivě se vyhnul společenskému a jídelnímu vozu, aby mě nikdo neviděl, a našel své kupé, kde jsem si lehl.

Ráno jsem nešel na snídani, protože jsem nechtěl, aby mě někdo načapal v jídelním voze. Po příjezdu do San Franciska jsem se snažil vypadat co nejméně nápadně. Sám jsem nesl svou příruční tašku a nepřibližoval se k zavazadlovým vagónům, u kterých nosiči v červených čepicích rozdělovali zavazadla.

Chytil jsem taxík, který mě zavezl do hotelu Zlatá brána. Zapsal jsem se vlastním jménem a řekl recepčnímu: „Mám se tu sejít s Georgem Biggsem Gridleym. Ještě tu není, ale rád bych ho měl blízko sebe. Přihlásím ho a zaplatím vedlejší pokoj. Můžete mi dát klíč a já ho předám Gridleymu, až přijde. První den zaplatím hotově. Zdržíme-li se tu déle než jeden den, můžeme to sjednat na úvěr.“ Vyňal jsem náprsní tašku. Recepční byla samý úsměv. Dala mi dva sousední pokoje.

Poohlédl jsem se po půjčovně aut, najal si stejšna, zajel zpátky na nádraží, předložil stvrzenku na zavazadlo a vyzvedl kufr.

Byl to přiměřeně těžký kufr, ale nešlo mi do hlavy, jak je možné, že veškerá tíha spočívá u dna.

Jel jsem zpátky k hotelu, zajel na parkoviště a nechal si odnést kufr do pokoje, najatého na jméno George Biggs Gridley. Napadlo mi, že je to docela roztomilé jméno.

Zavolal jsem hotelového správce a řekl: „Dostal jsem se do pěkný kaše. Ztratil jsem klíč od kufru a nemohu ho otevřít.“

„Vrátný má spoustu klíčů. Možná že si s tím poradí. Pošlu ho nahoru.“

Čekal jsem asi pět minut, než přišel. Měl takový svazek klíčů, který vypadal, že je složen ze stovky klíčů různých tvarů a velikostí.

Trvalo mu to necelých třicet vteřin, než našel ten pravý a zámek klapl.

Vzal si dva dolary, které jsem mu nabídl, a zazubil se. „Byla to sranda,“ řekl. „U těchhle zámků je to jen otázka tvaru klíče. Není v nich nic komplikovaného, jako třeba západky. Chce to jen najít ten pravý, co sedí.“

Když odešel, otevřel jsem kufr.

Byl nacpaný až po okraj vlněnými přikrývkami. Na dně kufru byly nějaké karty a knihy plné kabalistických obrazců, vsunuté mezi přikrývky tak, aby neposkakovaly.

Posadil jsem se na zem a studoval karty i knihy. Vůbec mi to nešlo na rozum. Měl jsem jen jednu jistotu, že v nich jde o velké částky peněz, ale nebyla tam uvedena žádná jména ani žádná hesla, jen kombinace vzorců. Přes celý pravý sloupec se táhly vzorce: 20 – 50 –1C – 2C – 5C – 7C – 2G – 1G –.

Céčka zřejmě představovala stovky, géčka tisícovky – cítil jsem, že s tím bych mohl začít.

Potom tu byly karty. Každá měla nahoře číslo a kromě toho obsahovala nějakou číselnou řadu.

Vytáhl jsem náhodně jednu z nich. Byla očíslována 0051364. Pod tím měla číselnou řadu 4-5-59-10-1-; 8-5-59-4-1+.

Porovnal jsem několik karet. Horní číslo často končilo 364. Čísla a spodní části karet byla vždy oddělena minusovými znaménky, na konci bylo někdy plus, někdy minus.

Vyházel jsem všechno z kufru ven a začal ho prozkoumávat.

Chvíli mi trvalo, než jsem objevil falešné dno. Nebyl bych ho našel, kdybych kufr neobracel a neproklepával klouby prstů.

Falešné dno bylo přichyceno skrytými šroubky. Uvolnilo se, hned jak jsem je povolil. Byly tak pečlivě skryté, že bylo téměř nemožné je najít. Hlavice šroubů byly polepeny stejně vzorovanou látkou jako celé obložení kufru.

Prostor pod falešným dnem vyplnily tisícidolarové bankovky.

Spočítal jsem je. Bylo jich přesně padesát dva. Pro kontrolu jsem je ještě jednou přepočítal, padesát oddělil a zbylé dvě bankovky opatrně vložil do tajné přihrádky. Potom jsem falešné dno zasunul zpátky a přichytil je šroubky.

Opatrně jsem naskládal do kufru vlněné přikrývky. Otřel jsem kapesníkem věci, kterých jsem se dotýkal, abych měl jistotu, že nenechám v kufru žádné otisky prstů.

Zašel jsem dolů do recepce. „Jmenuji se Lam a chci skončit pobyt,“ řekl jsem. „Účet mám zaplacený.“

Recepční vzhlédla a řekla: „Ale vy jste se přihlásil před chvilkou, pane Lame.“

„Vím o tom a mrzí mě to. Musel jsem změnit plány.“

Stáhla obočí. „Přejete si vrátit peníze?“

„Vůbec ne. Použil jsem ten pokoj. To je v pořádku. Chtěl jsem jen, abyste si to zaznamenali.“

Vrátila mi stvrzenku a usmála se.

„Je to v pořádku. Vyškrtla jsem vás. Lituji, že tu nezůstanete déle.“

„Já taky. Ale vrátím se.“

Přešel jsem k poštovnímu stolu.

„Nemá tu nějaký vzkaz George Biggs Gridley?“ zeptal jsem se a ukázal klíč ke Gridleyho pokoji.

„Žádný vzkaz, pane Gridley.“

Zamračil jsem se. „Prosím vás, ověřte si to.“

Opravdu tam nebyl žádný vzkaz. Moc mě to trápilo. Tou dobou by se měl telefon u pana Gridleyho žhavit.

Vrátil jsem se a vytáhl z kufru knihy a karty. Naskládal jsem je do silné lepenkové krabice, poslal je expres na svou vlastní adresu v Los Angeles a potom jsem se vydal navštívit Společnost šťastné kamery.

Vedl to tu nějaký Japonec. Šouravě mi šel vstříc a ukláněl se.

„Rád bych si prohlédl nějaký dobrý použitý fotografický aparát,“ řekl jsem, „a chtěl bych krabici zvětšovacího papíru pět krát sedm dvě balení.“

Přinesl nejprve papír.

Zatímco šel vyhledávat vhodné fotografické přístroje, vytáhl jsem z krabice asi patnáct archů fotografického papíru, zahodil je pod pult a na jejich místo vsunul padesát tisícidolarových bankovek.

Muž, který mě obsluhoval, byl zřejmě vedoucím. Byl tam ještě jeden starší Japonec. Zvědavě mě pozoroval, ale jeho zájem upoutala přitažlivá žena, která právě vešla a stála u pultu s novými fotografickými přístroji na čelné straně prodejny.

Zachytil jsem ji koutkem oka, ale neustále jsem sledoval vedoucího, který pobíhal sem a tam a snažil se sjednat prodej.

Vybral jsem si jeden z předvedených aparátů. „Je tady k tomu pouzdro?“ zeptal jsem se.

Uklonil se, usmál se a zase odcupital.

Ujistil jsem se, že těch padesát tisícidolarových bankovek spočívá jako ve vatě mezi zvětšovacími papíry, a všechno jsem uložil zpátky do černého papírového obalu, do něhož byla krabice zabalena.

Když se vedoucí vrátil s pouzdrem, chvilku jsem se s ním handrkoval o cenu a potom jsem řekl: „Tak dobrá, vezmu si ho. Ale potřebuji, aby to bylo okamžitě odesláno.“

„Odesláno?“

„Ano.“

„A kam to má být, prosím?“

Dal jsem mu svou navštívenku. „Potřebuji to poslat doporučené do Los Angeles a chci, aby to šlo ihned a spěšně letecky. Někdo to musí odvézt taxíkem a osobně předat na letišti v spěšninách. Balíček označte Expres a Neklopit.“

Vyňal jsem náprsní tašku a začal přepočítávat peníze.

„Ano, ano,“ řekl. „Velmi dobře. Hned to bude.“

„Pošlete zvláštního posla na letiště?“

„Okamžitě,“ slíbil. „Ihned zavolám taxík.“

„Důkladně to zabalte,“ řekl jsem. „Dejte to do dřevité vlny, aby se to během dopravy nepoškodilo.“

„Ano, ano, samozřejmě.“

„Myslím okamžitě, hned teď. Chci, aby byl večer ten fotoaparát v Los Angeles. Čeká ho zvláštní úkol. Je vám to jasné?“

„Ovšem. Spolehněte se.“

Zavolal něco japonsky na svého kolegu na druhé straně prodejny, obsluhujícího tu ženu.

Muž mu odpověděl, aniž se ohlédl.

Podíval jsem se směrem k pultu. Mladá žena byla ke mně obrácena zády a prohlížela si nějaký fotografický přístroj. Zdálo se, že tomu japonskému příručímu je protivné, že je vyrušován při prodeji.

„V pořádku,“ řekl jsem. „Dávejte na to dobrý pozor. Nezapomeňte, že je to důležité.“

Vzal jsem stvrzenku, kterou mi vystavil, a vyšel jsem ven.

Ta žena si stále prohlížela fotografické přístroje. Snažil jsem se zahlédnout aspoň letmo její tvář, ale neupoutal jsem ji natolik, aby vzhlédla od aparátu, který měla v ruce. Postavu měla jaksepatří –zezadu.

Šel jsem do budky a zavolal Elsii do apartmá.

„Ahoj, krásko!“ řekl jsem. „Jaká byla první líbánková noc?“

„Donalde, nechci tu zůstat bez vás,“ řekla. „Mám takový strach –“

„Co se stalo?“

„V noci dvakrát zvonil telefon,“ řekla. „Zvedla jsem sluchátko, a dřív než jsem se mohla ozvat, nějaký mužský hlas pronesl: ‚Vyřiďte Standleymu, že to má spočítaný do zítřka do deseti hodin dopoledne,‘ a dřív než jsem mohla něco říct, ten chlapík dvakrát zavěsil.“

„Dobře, Elsie, vyřiďte paní Charlotteové, že mě povolali okamžitě do New Yorku a že chci, abyste byla se mnou. Řekněte jí, ať si nechá jídlo, které by se zkazilo. Objednejte si taxík. Naložte do něho zavazadla a jeďte do kanceláře. Omluvte se nemocí. Vyhněte se nějakým pohovorům s Bertou.“

„Ach, Donalde, doufala jsem, že se sem vrátíte – nezamhouřila jsem oka… Řekněte mi, jste v pořádku?“

„Samozřejmě,“ řekl jsem. „Sedím pevně v sedle. A teď poslouchejte, Elsie, v poledne vám zavolá jistá osoba – Abigail Smytheová, nezapomeňte na ypsilon a na e.“

„Jasně,“ řekla. „Co s tím mám provést?“

„No, tohleto bude podfuk. Řekněte jí, aby jela vlastním vozem na letiště a byla tam ve tři hodiny odpoledne. Doporučte jí, aby se podle možností přesvědčila, není-li sledována.

Sdělte jí, že mám přiletět ve tři deset, ať zjistí, jestli přiletíme na čas, a zajede s vozem do tříminutové parkovací zóny. Ať odemkne kufr a zvedne kapotu, jako by chtěla vyndat zavazadla. Bude jí to trvat nějakou chvíli a to budeme potřebovat. Přesně ve tři hodiny dvacet minut si najmu taxík. Sdělím řidiči adresu, ale dřív než mu ji řeknu, budu se motat kolem auta s notýskem v ruce. Ona tak získá čas, aby si dobře prohlédla můj taxík, a pak ho bude sledovat.

Bude ho sledovat bez ohledu na to, kam taxík zamíří. Nemusí to dělat nenápadně. Prostě ho bude sledovat. To je všechno, co má vědět a udělat. Pochopila jste to?“

„Pochopila,“ řekla.

„Jste prima děvče,“ řekl jsem a zavěsil.

Jel jsem na letiště, vrátil vypůjčený vůz, chytil losangelské letadlo a přistál přesně na čas.

Ve tři dvacet pět jsem obešel vyhlídkovou terasu a zůstal stát před schody vedoucími nahoru k restaurantu, jako bych se chtěl orientovat, potom jsem přešel na druhou stranu a zastavil se u jednoho taxíku. Listoval jsem v zápisníku, předstíraje, že hledám adresu.

Po chvíli se ozval taxíkář: „Natočím to a můžete tu adresu najít, až pojedem.“

„Okej,“ řekl jsem, „zhruba vím, kde to asi je, ale nemohu si vzpomenout na ulici a číslo. Budete se muset řídit podle mých instrukcí. Řeknu vám, kudy pojedeme.“

„Úplně stačí,“ řekl.

Taxík vklouzl do hustého provozu a já se uvelebil na zadním sedadle. Neohlédl jsem se, dokud jsme se nedostali na výpadovku. Bylo tam relativně málo aut. Pak jsem spatřil před námi křižovatku a řekl řidiči: „Zahněte na tu ulici vpravo.“

„Na tu první?“

„Ano, na tu.“

Taxíkář řekl „dobře“, stočil volant a zabočil na ulici vybíhající vpravo.

Ještě jsme ani nevyjeli zatáčku, když jsem se ohlédl.

Těsně za námi jela v nablýskaném sporťáku Hazel Downerová

Nechal jsem jet taxíkáře dál tak dlouho, až jsem byl jistý, že nás už nikdo další nesleduje, a pak jsem se k němu obrátil: „To není ta ulice. Otočte to. Musíme zpátky. Myslím, že je to ta další.“

Taxíkář to otočil.

Totéž provedla za námi Hazel. Taxíkář řekl: „Kamaráde, jestlipak víte, že máte někoho v patách?“

„Jak to?“ zeptal jsem se.

„Nevím. Máme ji za sebou, co jsme opustili letiště.“

„Přirazte k obrubníku, podívám se na to,“ řekl jsem.

„Jen žádný divočiny,“ varoval taxíkář.

„Samozřejmě,“ řekl jsem. „Jen se mrknu, co za tím vězí, to je všechno.“

Taxík zpomalil a zůstal stát.

Vystoupil jsem a šel zpátky k Hazelinu autu, které taky zastavilo.

„Sledoval vás někdo?“ zeptal jsem se Hazel.

„Nikdo, o kom bych věděla.“

„Okej. Počkejte tady.“

Vrátil jsem se k taxíku a řekl: „To je ale náhoda! Nemoh jsem ji poznat. Je to přítelkyně ženy, kterou mám navštívit. Přijela na letiště a byla napůl šokovaná z toho, že jsem ji nepoznal. Chtěla, aby mě to přišlo hodně draho, než zatroubí a vyzvedne si mě. Kolik budu platit?“

„Dva deset,“ řekl.

Dal jsem mu pět dolarů a řekl: „Okej, kamaráde, a tisíceré díky.“

Podíval se na mě a zazubil se: „Chtěl jsem vám říct, abyste to moc na mě nehrál; teď vám teda řeknu, ani se o to nepokoušejte.“ Nastartoval a odjel.

Sebral jsem svůj kufřík, vrátil se zpátky k Hazelinu vozu a řekl:

„Počkejte, až taxík kus odjede, potom se obraťte do protisměru a jeďte zpátky touhle ulicí.“

Sedl jsem si vedle ní.

Bylo to jedno z těch nízkých sedadel s překvapivě velkým prostorem pro nohy a Hazel předváděla spousty nylonu. Měla překrásné nohy.

Snažila se kradmým pohybem popustit sukni, nervózně se usmála a řekla: „Je to k ničemu, Donalde. Nemohu řídit tenhle vůz, aniž bych se předváděla.“

„Mně to vyhovuje,“ řekl jsem.

„Myslela jsem si to,“ řekla. „Už je ten taxík dost daleko?“

„Ne. Nechte ho, až ho budeme mít z dohledu, aby neviděl, že obracíme. Bude si myslet, že jedeme stále za ním – v případě, kdyby se ho někdo na to ptal.“

„Bože, vy jste ale podezíravý!“

„Někdy se to vyplatí,“ řekl jsem jí. „Dobrá, obraťte do protisměru a jeďte zpátky na východ.“

Otočila vůz. „Víte, kam vede tahle cesta?“

„Zatáčí někde kolem Inglewoodu,“ řekl jsem. „Jen jeďte dál.“

Jeli jsme dál a přijeli na místo, kde bylo pár domů, pak jich trošku přibylo, pak byla křižovatka a ještě víc domů. „Zahněte do příčných ulic. Budu hlídat cestu za námi.“

„Můžeme jít někam, kde bychom si mohli pohovořit?“ zeptal jsem se za chvíli.

„Ke mně do bytu,“ řekla.

„Nebuďte bláhová, hlídají váš byt jako jestřábi.“

„Myslím, že ne, Donalde.“

„Proč?“

„Protože když jsem přicházela a vycházela, nikdo se kolem nemotal. Několikrát jsem jela autem a pokaždé jsem se přesvědčila se stoprocentní jistotou, že mě nikdo nesleduje.“

„Jak jste to udělala?“

„Stejně jako vy. Sedla jsem si do auta a projela spoustou postraních ulic, kde jsem mohla na první pohled zjistit, koho mám za sebou.“

„Jste si jistá, že jste nesetřásla nějaký doprovod při projíždění křižovatky na poslední chvíli, když se měnila světla?“

„Ne, Donalde. Úmyslně jsem se chovala jako kachna na krmníku pro případ, že mě někdo sleduje.“

„Stejně nebudeme pokoušet osud ve vašem bytě,“ řekl jsem „Kam ještě můžeme zajít?“

„Co tak do vašeho bytu?“

„Ten asi bude taky pod dohledem.“

„Mám přítelkyni,“ řekla. „Mohla bych jí zavolat. Myslím, že nás nechá u sebe.“

„Prima,“ řekl jsem. „Zatelefonujeme jí.“

Otočila to zpátky na bulvár. Zastavila u telefonní budky a šla volat.

Když se vrátila, řekla: „Všechno klape. Přítelkyně bude mít otevřené dveře a nechá nás tam půldruhé hodiny. To by mělo stačit.“

„Mělo,“ řekl jsem. „Kde to je?“

„Není to moc daleko. Budeme tam za deset minut. Myslí si, že mám pletky s ženáčem, a umírá zvědavostí.“

Poposedl jsem si a díval se soustředěně dozadu.

„No?“ zeptala se.

„Co no?“

„Mám nebo nemám?“

„Co?“

„Pletky s ženáčem?“

„Jak to mám vědět?“

„No dobrá. Tedy rovnou k věci. Donalde, jste ženatý?“

„Ne. Proč?“

„To nic.“

„Ale vy jste přece vdaná,“ řekl jsem.

Chtěla něco říct, ale potom se zarazila.

Přijeli jsme k domu, kde bydlela její přítelkyně, zaparkovali vůz a vyjeli zdviží do čtvrtého patra. Hazel Downerová si to bezpečně namířila k bytu a otevřela dveře.

Kladla své dlouhé, štíhlé nohy s takovým půvabem, že bylo radost pohledět na její chůzi.

Byl to roztomilý byteček, takový, co stojí hromadu peněz. Počkal jsem, až si Hazel sedne.

Vybrala si pohovku, a tak jsem si sedl vedle ní. „V pořádku,“ řekl jsem, „a teď bychom si měli nalít čistého vína.“

„Co tím myslíte?“

„Myslím tím ty peníze.“

„Ale řekla jsem vám přece o těch penězích čistou pravdu.“

„Nebuďte bláhová,“ řekl jsem. „Chci znát skutečně čistou pravdu. Nenechám se vodit za nos.“

„Vždyť jsme to celé včera probrali.“

„Ne, neprobrali,“ řekl jsem. „Včera jste mi vyprávěla pohádky o nějakém strýčkovi a podobně. Teď potřebuji skutečná fakta.“

„Proč, Donalde? Víte snad, kde jsou ty peníze?“

„Myslím, že vám je seženu.“

Předklonila se, oči se jí třpytily jako hvězdy a ústa měla pootevřená. „Všechny?“

„Padesát tisíc.“

„Donalde, já… Donalde, vy jste báječný! Vy jste ohromný!“

Podívala se na mě a měla zvednutou bradu, připravená, že ji políbím. Já jen seděl, díval se upřeně do okna a čekal.

„Donalde,“ vzdychla, „děláte toho pro mě tolik.“

„To je prima,“ řekl jsem jí. „Právě teď hrajete o čas, a vymýšlíte věrohodnou historku. Ovládáte zřejmě jedinou techniku, abyste to zdržela. Byl jsem přesvědčený, že využijete času od včerejška, abyste už přišla s něčím senzačním.“

„Už jsem vymyslela,“ řekla a usmála se.

„No dobrá, poslouchám.“

„Ty prachy mi dal Standley.“

„Za co?“

„Musím vám k tomu nakreslit diagram?“

„Když jde o padesát papírů, tak ano.“

„Standley je hazardní hráč a hraje hodně vysoko. Pokaždé má pocit, že může být zničen, přepaden – nebo dokonce oddělán.“

„Pokračujte.“

„Nějaké peníze si uložil v bance, ale chtěl mít také peníze, které by měl k dispozici v kteroukoli denní nebo noční hodinu, prostě hotovost.“

„A dál?“

„Čas od času mi dával tisícidolarové bankovky. Říkal, že jsou moje. Kdyby se octl na mizině, nikdo by si na ně nemohl činit nároky jako na jeho peníze, ale já bych mu půjčila, kdybych chtěla“

„Pchá,“ řekl jsem, „jednoduše budou tvrdit, že jsou to jeho peníze a tak –“

„Ne, Donalde, pokaždé když mi dával ty tisícovky, vypůjčil si mou manikýru a nůžtičkami odstřihl nepatrný kousek papíru v rohu každé bankovky… nakonec jsem měla těch bankovek padesát… a potom mě nechal v bryndě… a já si myslím, že na těch penězích sedí jeho nejnovější kočka.“

„Přece vám dal na ty peníze nějaký glejt, takže –“

Někdo silně zaklepal na dveře.

„Bude lepší, když zjistíme, kdo to je,“ řekl jsem.

Máchla rozmrzele rukou. „To bude nějaký obchodník nebo návštěva mé přítelkyně. Okamžik, prosím.“

V mžiku byla na nohou, upravila si sukni a kráčela ke dveřím svým charakteristicky graciézním krokem, uplatňujíc dlouhé nohy. Otevřela dveře a byla téměř smetena dozadu Frankem Sellersem, který se vřítil do pokoje a zabouchl za sebou dveře.

„Nazdar, Skrčku,“ pozdravil mě.

„Tohle miluju!“ řekla zlostně Hazel Downerová. „Musíte sem takhle vpadnout, vy –“

„No tak, nechte už těch hloupostí, oba dva,“ řekl Sellers.

„Nemám ráda, když se mnou mluvíte takovým tónem,“ řekla Hazel Downerová. „Vy –“

Přerušil jsem ji. „Poslyšte, Hazel, neznáte nějakého dobrého právníka?“

„Proč? Znám,“ řekla.

„Zavolejte mu a požádejte ho, aby sem rychle přišel,“ řekl jsem.

„To vám ani jednomu, ani druhému nepomůže,“ řekl Sellers. „Varoval jsem vás předem, Donalde. Teď si vás pěkně podám a při této operaci nedostanete žádná anestetika.“

„Snažte se spojit s tím právníkem,“ řekl jsem Hazel Downerové, „a hoďte sebou.“

Sellers si sedl na židli, zkřížil nohy, vytáhl z kapsy doutník, ukousl špičku a vyplivl ji do popelníku. Potom škrtl sirkou.

Hazel se pohnula k telefonu. Sellers po ní chňapnul a objal ji jednou paží.

„Chce volat právníkovi,“ řekl jsem. „Na to má každý občan právo. Snažte se jí v tom zabránit a uvidíte, co tím získáte.“

„Dejte tu ruku pryč,“ řekla Hazel.

Sellers chvíli váhal a potom ruku odtáhl. „V pořádku, zavolejte svému právníkovi. Potom vám oběma něco předvedu.“

Zapálil si doutník. Házel mluvila tlumeným hlasem do aparátu a zavěsila. Sellers vyňal doutník z úst a pozoroval ji, jak se vrací k pohovce.

„No, krásko, teď jste sama vlítla do pěkný kaše,“ řekl.

„Obviňujete mě z něčeho?“ zeptala se.

„Mám toho na vás dost,“ řekl Sellers. „Převzetí kradeného majetku a zločinné spiknutí. Myslím, že můžeme jít ještě krůček dál a přidat vám napomáhání k dokonanému zločinu, pokus o vydírání a možná ještě několik jiných věcí.“

Sellers se obrátil ke mně. Oči mu plály potlačovaným vztekem. „Vy jeden falešnej parchante!“

„Co míníte tím falešnej?“

„Varoval jsem vás, abyste to nechal plavat,“ řekl.

„Varoval jste mě,“ řekl jsem. „Nejste ale zákonodárný sbor, nevydáváte zákony. Nepodvedl jsem vás. Neslíbil jsem vám, že půjdu do důchodu. Mám zákonné povolání.“

„Říkáte vy.“

„Říkám já,“ dodal jsem.

Sellers řekl: „Když už jste skončili s tím telefonováním, zavolám si sám, jen abych oznámil na ředitelství, kde jsem.“

Šel k telefonu, vytočil číslo a hlásil: „Tady seržant Sellers. Jsem na čísle –“ obrátil se, aby přečetl číslo na přístroji, „Hightower 7-74103. Je to apartmá, ale nevím, kdo je má teď pronajaté. Jsem tu s Hazel Downerovou a Donaldem Lamem. Myslím, že případ toho pancéřového auta brzy uzavřeme. Budete-li mě potřebovat, najdete mě tady.“

Zavěsil, přešel k pohovce, na které jsem seděl, a tyčil se nade mnou jako neblahé znamení.

„Nelíbí se mi dělat to na Bertin účet,“ řekl. „Berta je hodná holka. Má ráda peníze, ale je poctivá a s policií to hraje na rovinku.

Vy jste podfukář na druhou. A vždycky jste byl. Hrajete to na obě strany tak, že z toho pokaždé vyjdete jako neviňátko. Tentokrát to dopadne jinak.“

Pohlédl jsem přes něho na Hazel. „Zastihla jste ho?“

„Ano.“

„Přijde sem?“

„Ano.“

„Je to dobrý právník?“

„Velmi dobrý.“

„Jak dlouho mu to bude trvat?“

„Je na cestě.“

„Jak dlouho?“

„Deset minut. Bydlí přímo v sousedství.“

„Udělejte něco pro mě,“ řekl jsem. „Mlčte jako hrob, dokud nepřijde váš právník. Na žádnou otázku neodpovídejte. Neříkejte ani ano, ani ne.“

„To jí nepomůže, Lamě,“ řekl Sellers. „Nevíte, co vím já.“

„A co víte?“ zeptal jsem se.

Sellers vytáhl z kapsy notýsek a četl: „Hazel Cluneová alias Hazel Downerová. Žije na divoko se Standleym Downerem a netají se svým vztahem. Standley má záznam v trestním rejstříku.“

„Záznam v trestním rejstříku!“ vyjekla Házel.

„Nebuďte tak upejpavá,“ řekl Sellers. „Je to podvodník a šejdíř. Odseděl si trest ve dvou federálních věznicích. Teď je propuštěný na čestné slovo a můžeme ho zmáčknout, kdy se nám zachce.

Do jaké míry byl společníkem Herberta Baxleyho, to nemohu dokázat, ale byli v Leavenworthu současně, navzájem se dobře znají. Standley a Herbert Baxley se sčuchli a vypracovali plán, jak vybrat sto tisíc z toho pancéřového náklaďáku. Když měli ty peníze, rozdělili je na dvě hromádky a –“

Vtom zazvonil telefon.

Sellers se na něj chvilku mračil a potom řekl: „Zvednu to sám a ušetřím vám námahu. Bude to pro mne.“

Šel k telefonu, zvedl sluchátko, pronesl obezřele „haló“, pak si sedl a řekl: „Jó, slyším – pokračujte.“

Téměř minutu se ozýval ze sluchátka nějaký hlas. Sellers se mračil, tvářil se nejprve nedůvěřivě, potom zvedl pravou ruku a vyňal doutník z úst, jako by mu to mělo pomoci k lepšímu poslechu. Řekl: „Jste si jistý? Opakujte mi to.“

Položil doutník na telefonní přístroj, vytáhl z kapsy notýsek a dělal si poznámky. „Opakujte to,“ řekl. „Chci mít ta jména.“

„Dobře,“ řekl. „Downerovou a Lama mám přímo tady. Přivedu je. Nechte všechno tak jak je, než tam přijdu. Zatím nic nesdělujte tisku. O tom rozhodnu sám.“

Položil telefon a náhle rychlým pohybem vytáhl revolver a namířil ho na mě. „Vstaňte,“ řekl.

Měl v očích něco, co jsem u něho nikdy předtím neviděl.

Vstal jsem.

„Otočte se.“

„Jděte ke zdi.“

Šel jsem ke zdi.

„Obraťte se čelem ke zdi, postavte se tři stopy dozadu, držte nohy od sebe, předkloňte se a opřete se dlaněmi o zeď.“

Udělal jsem, co nařídil.

„Postavte se proti zdi,“ řekl Sellers Hazel Downerové.

„Nic takového neudělám,“ řekla.

„Okej,“ řekl Sellers. „Jste žena. Nemohu vás prošacovat, ale varuji vás, jde do tuhýho. Jeden z vás se pohne a dostanete kulku do těla.“

Přešel k pohovce.

Snažil jsem se zahlédnout, co chce udělat, ale měl jsem paže nahoře, takže jsem zachytil koutkem oka jen kmitnutí. Viděl jsem, jak vyyletěla sukně nahoru, zahlédl celou nohu a kopnutí střevíce s vysokým podpatkem, slyšel kovové cvaknutí doprovázené pištivým výkřikem a potom Hazel Downerová řekla: „No tohle, vy – vy zvíře! Spoutal jste mi ruce!“

„Uhodla jste to primově, že jsem vám spoutal ruce,“ řekl Sellers. „Ještě jednou to zkuste s tím špičatým kramflekem a vemu vás přes hlavu. Nemohu vás prohledat, ale to se spolehněte, že vám přistřihnu drápky.“

Přešel ke mně a opřel se o moji nohu. Rukama mi začal rychle pátrat po těle.

„Opírejte se rukama o zeď,“ řekl. „Nehýbejte se. Jestli se hnete bude vás to bolet.“

Přejížděl po mně rukama, prohledávaje kousek po kousku šaty.

„V pořádku, hotovo,“ řekl. „A teď se postavte sem a vyprázdněte si kapsy. Věci položte na stůl.“

Učinil jsem podle rozkazu.

„Všechno,“ řekl Sellers. „Peníze, klíče, všechno.“

Dal jsem všechny věci na stůl.

„Obraťte si kapsy.“

Následoval jsem jeho příkazu.

Někdo zaklepal na dveře.

Sellers odskočil tak daleko, až se octl u zdi. Namířil revolver na dveře a zvolal: „Vstupte.“

Dveře se otevřely. Do pokoje vstoupil muž kolem třicítky a vlídně se usmíval. Rázem zůstal stát jako opařený, když viděl na sebe namířený revolver, mě, jak tu stojím s kapsami obrácenými naruby, a Hazel Downerovou, sedící na pohovce se spoutanýma rukama.

„Co to má znamenat?“ vykřikl.

„Policie,“ řekl Frank Sellers. „Kdo jste?“

„Jsem Madison Ashby, právní zástupce,“ řekl.

„Její právník?“ zeptal se Sellers.

„Ano.“

„Určitě bude nějakého potřebovat,“ řekl Sellers a po chvíli dodal: „Je to špatný.“

„Maddy, prosím vás, mohl byste přinutit toho paviána, aby mi sundal pouta, a zjistit, co je za tím vším?“

Sellers pokynul rukou s revolverem Ashbymu a řekl: „Posaďte se.“ Potom se obrátil ke mně: „Sedněte si, Lame. Ať vám vidím na ruce.“

Sellers zůstal stát a revolver držel v ruce.

„Mohu se zeptat, co za tím vězí?“ dožadoval se Ashby.

Sellers ignoroval jeho dotaz a obrátil se ke mně. „Tak vy jste jel do San Franciska, Skrčku. A vzal jste si kufr.“

„To je zločin?“ zeptal jsem se.

„Vražda je zločin.“

„O čem to mluvíte?“

„Právě teď mluvím o muži jménem Standley Downer, který byl zavražděn v hotelu Caltonia v San Francisku. Váš kufr stál otevřený uprostřed pokoje a šaty a ostatní obsah kufru, to všechno bylo parádně rozházeno po celé místnosti.“

Sellers vyčetl v mých očích ohromený údiv.

„No tak,“ řekl, „předveďte něco. Jste bystrý malý parchant a umíte to zatraceně dobře hrát. Už jste odvedl skvělou práci. Vy –“

Zarazil ho Hazelin výkřik, ječivý a hysterický, který prořízl místnost.

Sellers se k ní obrátil. „No, to je opravdu jedinečný výkon,“ řekl. „Načasovala jste to bezvadně, máme odklad, abychom si rozmysleli co dělat, tady Donald je zachráněný, nemusí odpovídat na otázky a má chvilku na přemýšlení.

Ale teď mám, holčičko, nějaké novinky pro vás! Byla jste taky včera v noci v San Francisku. Volala jste nějakého broučka jménem Evelyn Ellisová do téhož hotelu Caltonia. To děvče se zapsalo v Caltonii pod jménem Beverly Kettlerová. Byla ubytována v pokoji 751. Řekla jste jí, že vám může být Standley Downer ukradený, že si ho může strčit za klobouk, ale že chcete, aby vám vrátil to, co vám sebral, a jestli to nedostanete, bude z toho spousta nepříjemností.

Řekla jste jí několik ošklivých slov a ona –“

Hazel chtěla něco říct, aby ho přerušila.

„Mlčte,“ utrhl se na ni Ashby.

Sellers se k němu obrátil a změřil ho chladným zrakem. „Mohl bych vás odtud vykopnout,“ řekl.

„Mohl byste,“ řekl Ashby, „a právě pod dojmem toho, že byste to mohl udělat, chci poradit své klientce, co má dělat. Nic neříkejte, Hazel. Absolutně nic. Neříkejte mu ani dobrý den. Nic nepřipouštějte, nic nepopírejte, nic nedělejte kromě toho, že nebudete mluvit dokud nebudete mít možnost poradit se se svým právním zástupcem.“

„A teď,“ řekl obraceje se k Franku Sellersovi s malým úklonem „poněvadž se zdá, že vás tady má přítomnost znepokojuje, půjdu po svých.“

„Půjdete do paďous,“ řekl Sellers. „Jste nějak moc netrpělivý mladíku. Toužíte po tom, abyste se dostal ven, sed si na telefon a někomu něco napovídal. Zůstanete pěkně tady.“

„Máte zatykač?“ zeptal se Ashby.

Sellers couvl, odstrčil ho k jedné straně, šel ke dveřím a otočil zástrčku. „Mám něco, co ho předčí,“ řekl.

„To je porušení mých zákonných práv,“ řekl Ashby.

„Za chvíli vás nechám jít,“ řekl Sellers. „Teď vás tu zadržuji jako hlavního svědka.“

„Jako hlavního svědka čeho?“

„Toho, že Hazel tady vykřikla, když jsem se snažil získat výpověď Donalda Lama.“

„Hazel nevykřikla kvůli tomu,“ řekl Ashby. „Pro vaši informaci, Standley Downer je její manžel. Žena má právo křičet, když se doví, že její muž zemřel násilnou smrtí a stala se vdovou.“

„Manžel, no to mě podržte!“ řekl Sellers. „Pro vaši informaci, náš brouček je Hazel Cluneová. Vystupuje pod jménem Downerová od té doby, co se spřáhla se Standleym Downerem.

Abyste byl úplně ve vobraze, tato Hazel Cluneová nebo Hazel Downerová, jak si sama říká, vězí až po krk ve vyloupení pancéřového náklaďáku. Točila se kolem jednoho gaunera jménem Herbert Baxley. Teď má velký žal, protože Standley se vypařil a s ním padesát papírů z té loupeže. Myslím, že je pokládala za společný majetek.“

Házel zalapala rychle po dechu a chtěla opět něco říct.

„Mlčte,“ řekl Madison Ashby. „Řekněte někomu jedno slovo dřív, než to s vámi proberu, a ani nezavadím o váš případ.“

Sellers se ušklíbl. „O jaký případ?“ zeptal se. „Soudní pře vedená proti vám za to, že ji držíte v uzavřené místnosti, že jste ji neprávem obvinil ze zločinu, za hanobení osoby a pomlouvání, to je zatím všechno. Nevím, k čemu ještě dojde později.“

Sellers se na něho rozladěně podíval a řekl: „Víte, že bych moh v sobě vypěstovat odpor vůči vám?“

„Můžete ke mně cítit odporu, kolik chcete,“ řekl Ashby. „Chráním svého klienta.“

Sellers se obrátil ke mně: „Ksakru, jak se Standley Downer zmocnil vašeho kufru?“

Ashby zachytil můj pohled a zavrtěl hlavou.

„Jak to mám vědět?“ zeptal jsem se.

Sellers chvíli zápolil se svým doutníkem, potom vložil revolver do pouzdra, šel k telefonu, vytočil číslo a řekl: „Rád bych mluvil s Bertou Coolovou.“

Za okamžik dostal spojení. „Nazdar, Berto. Frank Sellers… Váš společník vás napálil a mě taky.“

Slyšel jsem Bertin hlas, jak chraptivě zní v telefonu.

„Bude líp, když sem přijedete,“ řekl Sellers. „Chci s vámi mluvit.“

Bertin pištivý hlas rozezvučel telefon, takže bylo slyšet po celé místnosti, co říká. „Kde jste?“

Sellers jí řekl adresu. „Podívejte, ten váš chlapec Donald to vzal hákem. Nevím, co všechno natropil. Byl v San Francisku. Nezdá se mi, že zabil toho chlapa, ale sanfranciská policie si to myslí. A navíc, něco urval pro sebe. V tom budu s každým zajedno. Nejlepší bude, když sem přijedete.“

Sellers položil telefon, sedl si a hloubavě se na mě díval, jako by chtěl číst mé myšlenky.

Hleděl jsem na něho s úplně nehybným obličejem.

„Nebylo by to divný, kdyby ten chlap Standley Downer měl padesát papírů z toho pancéřového náklaďáku u sebe?“ řekl Sellers. „A nebylo by to strašně moc divný, kdyby ty prachy strčil někde do kufru, nechal tady svou milovanou sedět na její překrásné zadničce a odstartoval do San Franciska?“

V pokoji bylo ticho.

„A nebylo by úplně divný,“ Sellers pokračoval, „kdyby vás najednou osvítil duch svatý, přišel jste na to, co se chystá, a rozhodl ulejt něco pro sebe? Mohl jste tomu chlapovi zaměnit kufr. Dovedete pracovat rychle.“

Hazel se na mě zděšeně podívala široce otevřenýma očima.

„Otázka je,“ pokračoval Sellers, „jak ksakru ten chlap Standley dostal váš kufr, když vy jste nedostal jeho kufr, a jestli jste ho dostal, kde kruci je?

Koukněte, něco vám řeknu, Skrčku. Byl jste v San Francisku. Vrátil jste se letadlem a tady ten brouček přijel na letiště, aby se s vámi sešel. Dal jste jí instrukce, aby jezdila se svým vozem kolem dokola a zjistila tak, jestli není sledována.“

„Můžete to dokázat?“ zeptal jsem se.

Sellers si přemístil doutník z jednoho koutku úst do druhého, potom si ho levou rukou vyňal z úst a zasmál se drsným, nepříjemným smíchem. „Zatracení amatéři,“ řekl. „Nedržíte krok s tím, co frčí,“

Přešel k oknu, podíval se dolů a pokynul mi, abych k němu přistoupil.

„Podívejte se,“ řekl. Sledoval jsem jeho prst.

Na parkovišti stál vůz a na střeše měl namalovaný kříž jasně pomerančové barvy.

„Už jste někdy slyšel o vrtulníku?“ zeptal se. „Měli jsme toho broučka pod lupou. Mohu vám povědět o každém jejím kroku. Sledovali jsme ji ze vzduchu, a když chtěla provádět něco tajně, slétli jsme dolů, abychom k ní měli blíž. Většinu času jsme ji pozorovali dalekohledem a získali všechny potřebné informace.

Včera, když měla namířeno do města, celou cestu jsme ji s vrtulníkem doprovázeli. Jezdila sem a tam, aby setřásla každý doprovod. Potom zarazila na letišti a chytila tryskáč do San Franciska. V hotelu zavolala Evelyn Ellisovou.

Když jí vynadala, šla dolů do dvorany a nějakou dobu tam zůstala. Zřejmě čekala, až přijde Standley.

Seděla tam dvě hodiny. Recepční si nepřál, aby tam okouněla. Konečně přistoupila k pultu a chtěla pokoj na jednu noc. Bylo jí řečeno, že je plně obsazeno. Ještě chvíli se zdržela ve dvoraně, až ji recepční upozornil, že ženy bez doprovodu se tam nesmí zdržovat po desáté hodině večer.

Tady nás sanfranciská policie nechala na holičkách. Dovolili, aby jim uklouzla.

Našli jsme ji opět, když nasedla časně ráno do letadla směr Los Angeles a přistála zde. Na letišti jsme zaznamenali její vůz. Znamenitě s ním manévrovala, aby se ujistila, že není sledována, a potom práskla do koní rovnou do svého bytečku. Zdržela se tam krátce, než přistálo vaše letadlo, a pak jela zpátky na letiště, aby se s vámi setkala.

A teď, slečno Cluneová nebo paní Downerová, nechci se pouštět do žádných závěrů. Řeknu vám jen to, že Standley Downer byl zavražděn v San Francisku, a ptám se vás, kde jste strávila noc.“

Hazel pronesla tiše: „Kdybych věděla –“ Náhle se zarazila. „Bez poznámek,“ řekla. „Nebudu vypovídat, dokud nebudu mít příležitost promluvit si se svým právním zástupcem.“

„No to je ohromný, jak se může chovat nevinná žena,“ řekl Sellers. „Chcete nám namluvit, že nemáte nic společného s vraždou, a teď nechcete ani říct, kde jste byla včera v noci, dokud si nepromluvíte se svým právním zástupcem. Myslíte, že se to bude hezky vyjímat v novinách?“

„V tomto případě byste si měl hledět svých povinností,“ řekl Ashby, „a my si budeme hledět taky svých. Nevedeme přelíčení v novinách. Povedeme je u soudu.“

Sellers náhle zakroužil zpátky ke mně, chtěl něco říct, pak si to rozmyslel, šel k telefonu, vytočil číslo a držel mluvítko tak těsně u úst, že jsme neslyšeli, co říká. Hovořil hlubokým hlasem, který nám zněl jako vzdálený rachot a nic víc.

Po chvíli řekl: „Okej, budu v tom pokračovat. Vy to zjistěte.“

Sellers čekal s uchem na telefonu a prsty pravé ruky bubnoval na desce stolu. Seděl zamračený a přemýšlel, zatímco plynula minuta za minutou.

V pokoji bylo takové ticho, že je bylo možno krájet.

Náhle začal telefon vydávat chraplavé zvuky. Sellers držel sluchátko těsně u ucha, jak naslouchal, a potom začal převalovat doutník v ústech.

Po chvíli vyňal doutník z úst a řekl: „V pořádku.“ Položil sluchátko.

Na tváři měl potměšilý výraz a žhnul uspokojením.

Uplynuly další dvě nebo tři minuty.

Sellers se vrátil k telefonu a po vytočení čísla hovořil tichým hlasem. Nakonec řekl: „Dobře, zavolejte mi zpátky.“

Zavěsil a chvíli seděl na židli, než přístroj zazvonil. Zvedl sluchátko a řekl: „Haló… ne, není tu. Ale mohu jí to od vás vyřídit Řekněte mi vaše jméno a –“

Z výrazu jeho obličeje se dalo snadno vyčíst, že účastník na druhém konci linky zavěsil.

Sellers znechuceně povzdychl a mrštil sluchátko do vidlice.

Uplynuly další čtyři minuty. Telefon opět zazvonil. Sellers zvedl sluchátko a řekl: „Haló.“

Tentokrát to bylo pro něho. Byla to dobrá zpráva. Na tváři se mu zvolna šířil úsměv. „Ale, ale, vy toho víte!“ řekl. „No dobrá, co teda?“

Sellers zavěsil telefon a zamyšleně se na mě podíval. Náhle zadrnčely dveře. Někdo lomcoval kulatou klikou zvenčí, otáčel s ní, škubal dveřmi a bušil do jejich výplně.

„Kdo je tam?“ zeptal se Sellers.

Z druhé strany dveří se ozvala Berta Coolová.

„Pusťte mě dovnitř.“

Sellers se ušklíbl, povytáhl zástrčku a otevřel dveře. „Pojďte dál, Berto,“ řekl. „Tohle je Hazel Downerová, o které jsem vám vyprávěl. Řekl jsem vám, že bych nerad viděl, kdybyste se s ní nějak spřáhli. Váš společník vás dostal do pěkný bryndy.“

„Co proved?“ zeptala se Berta.

„Jenom maličkost,“ řekl Sellers. „Váš roztomilý malý společník se namočil do jedné vraždy.“

„Kdo byl zavražděn?“ zeptala se Berta.

„Muž, který se vydával za Hazelina manžela,“ řekl Sellers. „Hazel s ním začala žít bez výhod, poskytovaných církví, ale se všemi ostatními klady včetně hezky vysoké renty. Pak ho začala podvádět s mužem jménem Herbert Baxley. Herbert Baxley je odborník na kasy. Zdá se, že to byl jeden z těch vykutálených trojlístků, které patří mezi elegantní spodinu, kde je všechno hogo fogo – dva muži a žena. Na druhé straně, možná že šlo o kšeftík mezi Baxleyem a Downerem.

Řekl bych, že Standley Downer měl padesát tisíc jako svůj podíl z vyloupení pancéřového náklaďáku. Začíná se to tak rýsovat. Když se Herbert Baxley trochu vyplašil, šel do telefonní budky a zavolal. Mysleli jsme, že volá Hazel, ale spíš se zdá, že volal Standleyho. Sledujeme horkou stopu a zdá se, že jedno mazané stvoření jménem Evelyn Ellisová by mohla být součástí jiného trojúhelníku. Nasadil jsem na to lidi. Když jsem o tom dostal hlášení, mohl jsem si udělat představu, kde Donald sebral kufr Standleyho Downera.“

Berta se otočila, aby mě změřila přísným, třpytným zrakem. V obličeji měla trochu víc barvy než obvykle, ale kromě přísných očí nebyl v něm ani záblesk nějakého výrazu.

„Co je s tím kufrem, Donalde?“ zeptala se.

Sellers zasáhl: „Donald byl včera doma, Berto. Měl strašně naspěch. Naházel nějaké svršky do kufru a mazal pryč. Kufr si vzal s sebou. Muž, který odpovídá Donaldovu popisu, si včera večer na nádraží koupil jízdenku a podal kufr jako spoluzavazadlo. A teď si to můžete složit pěkně dohromady.“

„Obviňujete ho z vraždy?“ zeptala se Berta.

„Proč ne?“ řekl Sellers. „Standleymu Downerovi vyplynuly nějaké dloužky z těch padesáti tisíc, co sebral při loupeži. Jel do San Franciska. Chtěl vyrovnat některé naléhavé dluhy a potom vzít Evelyn Ellisovou, někam s ní odjet a začít novou existenci. Zapsal se v hotelu Caltonia. Najal si apartmá. Evelyn tam byla ubytována taky pod jménem Beverly Kettleová. Downer musel mít apartmá, protože počítal s tím, že mu někdo zavolá. Nepochybně měl před sebou nějaké jednání, jinak by si jednoduše najal pokoj. Skutečně si telegraficky objednal apartmá.

Když se Standley Downer do něho nastěhoval, zjistil, že má jiný kufr. Lidem, kteří ho přišli skásnout, jeho vysvětlení připadalo trochu banální. Vyprázdnili kufr, vytrhali podšívku, rozházeli šaty všude kolem po podlaze… a uprostřed toho všeho ležel Standley Downer a v zádech měl ránu po velmi tenkém, plochém kuchyňském noži – po zbrani nebylo ani stopy. Vrah si ji odnesl s sebou.“

„Tak tedy,“ pokračoval Sellers, „Donald je chytrý chlapeček. Neputoval by do náruče policie s nějakými penězi. Je tu však záznam u letecké společnosti pro přepravu spěšnin, z kterého vyplývá, že Donald nakoupil nějaké fotografické potřeby v San Francisku. Balíček s nimi byl odeslán na Donaldovu žádost doporučené a spěšně letecky. Volali jsme do San Franciska a ověřili si to u firmy s fotografickými přístroji, která zařizovala odeslání, a co myslíte, že jsme se dověděli? Dnes ráno tam byl chlapík odpovídající Donaldovu popisu, který zakoupil fotoaparát na pětatřicetimilimetrový film, dal jim navštívenku a trval na tom, aby fotoaparát zabalili a do hodiny od zakoupení odeslali spěšně letecky a věnovali tomu zvláštní pozornost.

Je vám jasné, co uděláme, Berto? Pojedeme rovnou do vaší kanceláře a počkáme, až ten balíček bude doručen a –“

„Nějaký balíček přišel, když jsem odcházela,“ řekla Berta. „Bylo mi divné, co to může být. Právě jsem ho začala rozbalovat, když jste mi zatelefonoval. Přestala jsem s tím a nechala ho tam ležet.“

„Kde je teď ten balíček?“ zeptal se Sellers.

„Zůstal zabalený a půjde zpátky,“ řekla Berta. „Nikdo si nebude kupovat fotoaparáty ze společných peněz, dokud já spravuji společný majetek.“

Sellers rychle zapřemýšlel, obrátil se k Hazel a ke mně a řekl: „V pořádku, můžete to zaplétat všelijak, když chcete. Nechcete mluvit, nemluvte! Před chvílí jsem se porozhlédl po apartmá Hazel Downerové. Prohledám ho znova. Tentokrát to ale bude prohlídka! Jakmile přijdou posily, Donalde, půjdu s Bertou na malou procházku. Hazel budeme držet do té doby, než bude jasné, jak se to vyvíjí“

„Nemáte nic proti ní,“ řekl Ashby. „Mohu si vyžádat soudní příkaz.“

„Nerozčilujte se a dostanete ji z toho bez soudního příkazu a v poloviční době,“ řekl Sellers. „Standley Downer byl zavražděn teprve dnes ráno. Během pár hodin vám řeknu, jestli ji bude chtít San Francisko držet nebo ne.“

„Kam půjdeme my?“ zeptala se Berta Sellerse.

„Do vaší kanceláře,“ řekl Sellers.

„Proč?“

„Podíváme se na ten Donaldův balíček s fotoaparátem,“ řekl.

Berta se obrátila ke mně: „Na co jste k čertu potřeboval fotoaparát Donalde?“

„Abych s ním fotografoval,“ odpověděl jsem.

Sellers se zakuckal smíchy. „Podíváme se na to spolu a já vám předvedu, k čemu ho potřeboval, Berto.“

Někdo zabušil na dveře.

Sellers otevřel. Na prahu stáli dva muži.

Sellers se zazubil a řekl: „To je Ashby, její právní zástupce. To je Hazel Cluneová alias Hazel Downerová. Ukažte jí povolení k prohlídce a rozeberte to tady na kousky, pak jděte do jejího apartmá a rozeberte je na ještě menší kousky – myslím tím skutečně na kousky.

Tak jdeme, Donalde. Vy, já a Berta zajdeme do vaší kanceláře.“

V.

Frank Sellers zastavil houkačku před naší agenturou, zaparkoval v červeném pruhu a řekl: „Tak fotoaparát do zásoby, co, chytrolíne? Myslel jste, že na všechno vyzrajete, že jo?“.

Berta vyplula z auta, hleděla přímo před sebe s nasupenými ústy a třpytícíma se očima a neřekla nikomu ani slovo.

Vyjeli jsme zdviží. Berta důstojně vkráčela do kanceláře a řekla dívce v předpokoji: „Zabalila jste ten balíček pro San Francisco?“

Dívka přikývla.

„Rozbalte to,“ řekla Berta.

Doris Fisherová znala Bertu dost dobře na to, aby se s ní přela. Otevřela zásuvku, nůžkami rozstřihla papír na balíčku adresovaném společnosti šťastné kamery v San Francisku.

Odstranila obal a na stole zůstala otevřená krabice. Sellers hleděl na její obsah vystlaný dřevitou vlnou, vylovil fotoaparát na třiceti pětimilimetrový film a zamračeně si ho prohlížel.

„Co je tohle?“ zeptal se.

„Při naší práci potřebujeme fotografie. Byla to výhodná koupě a tak jsem ho vzal,“ řekl jsem.

Berta mě probodávala očima a neřekla ani slůvko.

Zdálo se, že Sellers je na rozpacích, potom začal prohrabovat obsah krabice. Náhle se mu na rtech objevil úšklebek. „No, no, no,“ řekl a vytáhl menší krabici zvětšovacího papíru pět krát sedm. „Co víte o tomhle?“

Obracel ji v ruce, sáhl do kapsy a vytáhl perořízek.

„Podívejte se,“ řekl jsem, „to je zvětšovací papír. Můžete ho otevřít jen v temné komoře, absolutně bez světla. Jinak ho zničíte. Jestli chcete, zajdu na záchod, světlo tam není, otevřu to a –“

„Jak roztomilé,“ řekl Sellers. „Otevřeme to rovnou tady a v plném světle. Jestli je tam něco, co nesnese denní světlo, Skrčku, budete nám muset dát vysvětlení.“

Sellers začal odřezávat pečetě, pak toho nechal, podíval se zamyšleně na krabici, ušklíbl se a odložil nůž.

„No ovšem, Donalde,“ řekl, „nemohl jste vyjmout z krabice papír a dát tam padesát tisíc bez odříznutí pečetí. Udělal jste to velmi chytře a velmi ostrým nožem, takže to je sotva znát. A teď se, Berto, dívejte na to, co udělal ten váš vykutálený společník.“

Odtrhl víko krabice a odhalil balíček zabalený do černého papíru.

„Nechte to v tom černém papíru, seržante,“ varoval jsem ho. „Je to citlivý papír a světlo zničí všechny archy.“

Sellers roztrhal vnější obal z černého papíru, zahodil ho do koše, roztrhal vnitřní obal z černého papíru a potom stál zíraje vytřeštěnýma očima na archy fotografického zvětšovacího papíru.

Snažil jsem se mít bezvýrazný obličej. Naštěstí Frank Sellers i Berta hleděli na papír.

„No tak?“ řekla Berta. „Co je na tom tak divnýho?“

Sellers vzal jeden list papíru, podíval se na něj, prozkoumává‘ lesklou emulzi na jedné straně, potom ho obrátil na druhou stranu, která byla bez emulze. Vytáhl tři nebo čtyři listy a zkoumal je každý zvlášť.

„Ať se propadnu,“ řekl.

Šel jsem si sednout.

Sellers chvíli váhal, pak se znovu ponořil do větší krabice, vytahal všechnu dřevitou vlnu, vysypal ji na podlahu, obracel krabici dnem vzhůru, proklepával její stěny, jako by hledal dvojité dno nebo něco podobného.

Podíval se na Bertu. „V pořádku,“ řekl. „Měl jsem vědět, že ten malý bastard udělá něco takového.“

„Jako co?“

„Tohle je nastrčený balíček, Berto. Nedošlo vám to? Je to návnada,“ řekl Sellers.

„Jak to myslíte?“

„Na to byl moc chytrý, aby vzal těch padesát tisíc s sebou, Berto, protože tušil, že by nás mohlo něco napadnout a mohli jsme ho prohledat. Jeho záměrem bylo dostat sem těch padesát tisíc, jako by byly součástí nějakého zákonného obchodu, který tam sjednal. Je ale mnohem chytřejší, než si můžete představit. Věděl, že bych vám mohl zavolat do kanceláře a zeptat se, jestli nedošel nějaký balíček ze San Franciska. Vy byste mi řekla, že právě došel. Já bych vás požádal, abyste mi ho přinesla na ředitelství, jinak že si ho přijdu otevřít sám.

Je to totéž, jako když ten mazaný malý křivák má něco jako tenhle fotografický papír, který rozbalením zničím, a on se mi může vysmát. Zařídí to tak, že musím ze své vlastní kapsy vydolovat peníze za novou krabici zvětšovacího papíru. Potom za několik dní přijde nevinně vyhlížející balíček ze San Franciska. To už bude ticho po pěšině a on ten balíček otevře, vybere padesát tisíc a bude mít velký náskok.“

„Chcete říct, že těch padesát papírů sebral?“ zeptala se Berta.

„Nesebral,“ řekl Sellers. „Snaží se mít těch padesát papírů, aby toohl vyjednávat s pojišťovací společností.“

„Kdybyste nebyl tak zatraceně sebejistý, nehrál byste pokaždé na stejnou strunu, když začnu pracovat na nějakém případu,“ řekl jsem.

Sellers začal přežvykovat svůj vlhký doutník.

„V pořádku,“ řekla Berta. „Co teď chcete dělat?“

„Odvedu Donalda s sebou,“ řekl Sellers.

Berta potřásla hlavou. „Ne, Franku, tohle nemůžete udělat.“

„Proč ne?“

„Nemáte zatykač –“

„Láry fáry,“ řekl Sellers. „Zajistil jsem ho jako podezřelého z vraždy a z řady dalších věcí. Nepotřebuju zatykač.“

„Rozmyslete si to, Franku,“ pronesla Berta tiše.

„Co si mám rozmyslet?“

„V tu chvíli, jak ho odvedete na ředitelství,“ řekla Berta, „budete mít v patách novináře. V novinách bude velký článek o tom, jak jste zatkl Donalda a –“

„Nezatkl, ale předvedl k výslechu,“ řekl Sellers. „Když ho nezatknete, tak s vámi nepůjde,“ řekla Berta. „Na to je zatraceně moc chytrý. Donutí vás, abyste veřejnosti nastavil krk, dokud nebudete mít opravdu všechny důkazy, a pak z vás udělá hlupáka, zatímco sám z toho vyjde jako neviňátko.“

Sellers chvíli přežvykoval svůj doutník a hleděl na mě zlostným zrakem. Potom se podíval na Bertu, chtěl něco říct, ale rozmyslel si to, počkal ještě chvíli a pomalu přikývl.

„Děkuji vám, Berto,“ řekl.

„To nestojí za řeč,“ vyjádřila se k tomu Berta.

Sellers se obrátil ke mně: „A teď poslouchejte, vyjeden chytrolíne. Hnete se, jen jednou se pohnete a napálím to do vás. Já vás dostanu za mříže a setřu vás.“

Otočil se na podpatku a vypadl z kanceláře.

„Donalde, chci si s vámi pohovořit,“ řekla Berta.

„Za vteřinu,“ řekl jsem a šel k Elsii Brandové, která stála ve dveřích mé přijímací kanceláře a pozorovala odtud, co se děje.

Řekl jsem jí tiše: „Spojte mě se Společností šťastné kamery. Chci mluvit s ředitelem. Budu pravděpodobně u Berty v kanceláři, až ten hovor přijde. Zavolejte mi tam, ale toho mládence držte na lince u sebe, abych s ním hovořil ve své kanceláři.“

„Nevíte, jak se jmenuje?“ zeptala se.

Potřásl jsem hlavou. „Je to Japonec. Chtějte jen ředitele. Musím s ním mluvit. Možná že budou mít teď zavřeno. Když ano, snažte se zjistit jejich noční číslo.“

Elsie se na mě podívala. „Donalde, vy máte nějaké potíže, opravdové potíže?“

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Všichni jste se dívali na ten balíček s fotoaparátem, když ho seržant Sellers otevíral. Já jsem se vám dívala do tváře. Jednu chvíli jste vypadal na infarkt.“

„Nestarejte se o mou tvář, Elsie. Dostal jsem se do pěké kaše a vás jsem možná do toho zaplet taky.“

„Musela bych proti vám svědčit?“ zeptala se.

„Když vás předvolají k soudu, tak ano. Ledaže…“

Hleděla na mě, jak jsem nedokončil větu.

„Ledaže bychom byli oddáni?“ zeptala se.

„Já jsem to neřekl.“

„Ale já to řekla, Donalde. Jestli si mě vezmete, tak nemohu svědčit. Potom odjedu do Nevady a nechám se rozvést. Se mnou je to okej. Udělám všechno – všecičko.“

„Děkuji vám,“ řekl jsem jí. „Já –“

„Ke všem čertům!“ Berta křičela přes celou kancelář. „Chcete tam zůstat celé odpoledne a pouštět si pusu na špacír, nebo sem přijdete?“

„Už jdu,“ řekl jsem.

Šel jsem do Bertiny kanceláře. Zavřela dveře, zamkla je a strčila klíč do zásuvky u svého psacího stolu.

„Proč to děláte?“ zeptal jsem se.

„Zůstanete tady tak dlouho, dokud se nepřiznáte,“ řekla. „Nevím, co jste tam potichoučku napovídal Elsii, ale jestli jste jí nařídil, aby volala San Francisco a sehnala vedoucího toho zatracenýho krámu s fotoaparáty, Berta bude sedět tady a odposlouchá každé slovo, které řeknete.“

„Jak vás mohlo napadnout, že chci volat někomu v San Francisku?“ zeptal jsem se.

„Nebuďte hlupák,“ řekla. „Když si koupíte krabici fotografického papíru, která má odříznuté pečetě, chci o tom něco vědět. Ten zatracený fotoaparát jste koupil jen proto, abyste mohl k tomu přidat krabici fotografického papíru, aniž byste vzbudil něčí podezření. No a co se stalo? Ten prodavač sebral to, co jste strčil do té krabice?“

Přešel jsem k oknu a stál tam zády obrácený k Bertě a díval se dolů na ulici. Bylo mi pekelně.

„Tak mi odpovězte!“ křičela na mě Berta. „Nemůžete tam stát a snažit se mě oblafnout. Bože, copak nevidíte, že jste v rejži? A že já jsem taky v rejži? V životě jsem neviděla Franka Sellerse tak řádit a vy taky ne. Vy –“ Zazvonil telefon.

Berta popadla mluvítko a řekla: „Veme si ten hovor tady.“ Chvíli bylo slyšet nějaké mumlání, které se ozývalo ze sluchátka, a potom Berta zaječela: „Zatraceně, Elsie, řekla jsem vám, že bude mluvit tady. Přepojte sem toho mládence.“

Obrátil jsem se a řekl: „Berto, nemohu s ním mluvit tady.“

Berta řekla: „Já vám dám, že nemůžete. Budete s ním mluvit přímo tady, nebo s ním nebudete mluvit vůbec. Buď ten telefon zvednete, nebo řeknu Elsii, aby zrušila hovor.“

Otočil jsem se a pohlédl Bertě do očí, které se zlostně třpytily, šel k telefonu a zvedl sluchátko. „Je tam ředitel Společnosti šťastné kamery?“

Sluchátko zadrnčelo rychlým, nervózním staccatem japonského přízvuku. „Tady je pan Kisarazu, ředitel.“

„Tady je Donald Lam, Los Angeles,“ představil jsem se. „Vy jste ten muž, co mi prodal fotoaparát a fotografický papír?“

„Samozřejmě, samozřejmě,“ brebentil nervózně do telefonu. „Takahashi Kisarazu, ředitel Společnosti šťastné kamery, k vašim službám, prosím. Čím vám mohu sloužit, pane Lame?“

„Vzpomínáte si, že jsem u vás koupil fotoaparát a krabici fotografického papíru?“ řekl jsem.

„S-s-samozřejmě,“ zasyčel. „Už je to na letišti. Poslali jsme to zvlášť na letiště, aby to šlo jako spěšnina expres.“

„Ten balíček už přišel, ale to, co jsem koupil, v něm není,“ řekl jsem.

„Balíček je u vás?“

„Tak jest.“

„Ale to, co jste koupil, v něm není?“

„Tak jest.“

„Promiňte prosím. Nerozumím vám.“

„Koupil jsem si určitou speciální krabici fotografického papíru, krabice, která mi byla doručena, není ta, co jsem si koupil. Pečeti na obalu byly zfalšovány. Ta krabice byla otevřena.“

„Otevřena?“

„Otevřena.“

„Ach, to mě mrzí. Velice mě to mrzí. Dělám si o všech prodejích záznamy. Hned vám pošlu novou krabici papíru. Velice lituji.“

„Já nechci novou krabici papíru,“ řekl jsem. „Chci tu krabici, kterou jsem si koupil.“

„Nerozumím tomu, prosím.“

„Myslím, že tomu rozumíte zatraceně dobře,“ řekl jsem. „Chci zpátky tu krabici papíru, kterou jsem si koupil. Tu určitou krabici, rozumíte?“

„Velice rád vám hned teď pošlu novou krabici, doporučené a expres. Moc lituji. Byla to nešťastná náhoda. Možná že někdo tu krabici otevřel potom, co jste ji koupil, ne?“

„Co vás k tomu přivedlo?“

„Našli jsme totiž fotografický papír pět krát sedm na podlaze u pultu. Velice lituji. Promiňte prosím. Dáme to do pořádku.“

„A teď poslouchejte,“ řekl jsem, „jděte za tím a neudělejte žádný podraz. Chci tu krabici s papírem a chci ji tady mít rychle. Jestli ji neseženete, budou nepříjemnosti. Velké nepříjemnosti. Rozuměl jste?“

„Ano, ano, spousta nepříjemností je už teď. Moc mě mrzí ta věc s tím papírem. Hned teď posílám krabici. Poroučím se.“

Zavěsil telefon. Položil jsem sluchátko a pohlédl Bertě do očí.

„Parchant jeden,“ pronesla Berta tiše.

„Já?“ zeptal jsem se.

„On,“ řekla. A po malé chvíli dodala: „Vy taky.“ Potom pokračovala: „Zatraceně, Donalde, měl byste už jednou vědět, že orientálce nikdy nepřevezete. Ten do vás vidí a přečte všechno, co si myslíte jako já přečtu ceny akcií v novinách.“

„Ten fotoaparát byl ohromně výhodná koupě,“ řekl jsem. „Dokkonce si myslím, že šlo o pašované zboží.“

Berta na mě vrhla rychlý pohled. „Ohromně výhodná koupě, no to mě podržte,“ řekla. „Nekoupil jste ten fotoaparát, protože jste chtěl dělat obrázky. Proč jste ho k čertu kupoval?“

„Snad bude líp, když o tom nebudete vědět,“ řekl jsem. „Možná že jsem v rejži.“

„V rejži jsme oba,“ řekla Berta. „Co to bylo za doličný předmět, který jste si chtěl poslat na svou adresu, aby o tom nikdo nevěděl?“

„To nebyl doličný předmět,“ řekl jsem. „Frank Sellers měl pravdu. Bylo to padesát papírů.“

Bertě poklesla brada. Oči se jí rozšířily. „Padesát… tisíc…!“

„Padesát tisíc,“ řekl jsem.

„Donalde, to není možné! Jak jste k nim přišel?“

„Sellers měl opět pravdu,“ řekl jsem. „Ten chlapík odesílal kufr. Narafičil jsem to tak, že já měl jeho kufr a on dostal můj. Těch padesát papírů bylo v jeho kufru. Měl jsem takové tušení, že by to mohla být pro mě přítěž, tak jsem koupil ten fotoaparát a fotografický papír. Krabice s fotografickým papírem obsahovala dva balíčky. Pokradmu jsem ji otevřel v krytu za pultem, zatímco vedoucí sháněl nějaké příslušenství k fotoaparátu, které jsem si přiobjednal. Vytáhl jsem z krabice pár papírů a vsunul do ní těch padesát tisíc. Přikázal jsem, aby balíček ihned odeslali na zdejší adresu. Žádal jsem zvláštního posla, který by zásilku vyřídil spěšně letecky, aby to tu bylo, až přijedu.“

„Můj bože,“ řekla Berta, „to přece stačilo, aby to tomu chlapíkovi bylo podezřelé.“

„Ne, tak to není,“ řekl jsem. „Mnohokrát jsem ten fotoaparát přezkoušel. Ten papír jsem bral jen jako běžnou záležitost. Důležitý byl fotoaparát, o který jsem viditelně projevoval zájem. Když jsem odcházel, zavolal jednoho ze svých pracovníků, aby s tím skočil na letište.“

Berta potřásla hlavou. „Jste malý kousavý pes, Donalde, a nejednou se ukázalo, že dovedete být sakramentsky chytrý. Proč jste si nevybral obchod vedený Američanem? Tyhle Asiaty nemůžete přelstít. Dovedou se vám podlízavě uklánět a chichotat a přitom celou dobu jejich malá bystrá očka se třepotají kolem jako hadí jazýčky a vidí věci, které pro nás neznamenají vůbec nic, ale jim umožňují číst v nás jako v otevřené knize.“

„Nebuďte tak provinční, Berto,“ řekl jsem. „Každý národ má své individuální zvyky. Japonci pravděpodobně na nás vidí, že se jeden druhému díváme přímo do očí, potřásáme si rukama, poklepáváme jeden druhému na rameno s upřímným, srdečným výrazem a přitom celou dobu lžeme, až se práší. Orientální způsoby, které popisujete, jsou jen formální. Bojíte se jich, protože vás mohou překonat v myšlení.“

Berta se na mě zlostně podívala. „Jděte se vycpat,“ řekla. „Nepřevezli mě, převezli vás.“

„Dobrá,“ řekl jsem, „nemá cenu se o to přít. Viděla jste ten balíček, když přišel. Byl nějak poškozený?“

„U sta hromů, nebyl,“ řekla Berta. „Byl dobře zapečetěný, v bezvadném stavu a byl opatřený nálepkou té prodejny s fotografickými přístroji a adresovaný naší firmě na vaše jméno. Převzala jsem ho a otevřela, abych viděla, co v něm je. Nepodařilo se mi to. Jen jsem odřízla lepicí pásku, zazvonil telefon a ozval se Frank Sellers, tak jsem to tu nechala.“

„No,“ řekl jsem, „teď jsme opravdu v bryndě.“

„V bryndě!“ vykřikla Berta. „Dostali jsme se z deště přímo pod okap. Někdo vás musel sledovat, Donalde. Jestli to nebyl ten zatracený Japončík, někdo po vás šel, už když jste vstoupil do toho obchodu s fotoaparáty, a zařídil to tak, aby vás mohl výkladní skříní nebo odjinud pozorovat. Potom se mu pravděpodobně podařilo nějak ten balíček zachytit a –“

Berta si všimla výrazu mého obličeje. „Co se děje, Donalde?“

„Byla to žena,“ řekl jsem. „Vzpomínám si, že právě když jsem vešel do toho obchodu s fotoaparáty, objevila se tam jedna fešná kočka a chtěla nějakou informaci o fotoaparátech. Stála u jiného pultu blízko vchodu, zatímco já byl v oddělení použitých v zadní části krámu.“

„Jak vypadala?“ zeptala se Berta.

Potřásl jsem hlavou.

„Nepovídejte mi takové nesmysly,“ řekla Berta náhle rozzlobeně. „Fešná kočka, a vy si nemůžete vzpomenout, jak vypadala?“

„Na tuhle kočku ne,“ řekl jsem. „Příliš jsem si lámal hlavu, jak to provést s těmi padesáti tisíci, když ten Japončík šel dozadu pro nějaké fotografické přístroje, aby mi je předvedl. Chtěl jsem fotoaparát s pouzdrem.“

„No dobrá,“ řekla Berta po chvíli, „jsme v tom až po krk. Vy jste zaměnil kufry. Co se stalo s tím, který jste měl od Downera, když jste vybral těch padesát tisíc?“

„Zaplatil jsem si pokoj na falešné jméno George Biggs Gridley. Bylo to v hotelu Zlatá brána. Nechal jsem ve svém kufru sdělení, aby je Downer našel, až kufr otevře. Z té zprávy se dalo vyčíst, že někdo jménem Gridley v hotelu Zlatá brána je jeho majitelem.“

„Proč jste to udělal?“

„Nevěděl jsem určitě, jestli jsou v jeho kufru peníze. Myslel jsem si, že naletí na to, že k záměně kufrů došlo vinou železniční společnosti, a zavolá Gridleymu do hotelu Zlatá brána. Zařídil jsem to tak, že buď budu moct ten hovor vzít, nebo se zdejchnout.“

„Zavolal Downer?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože byl mrtvý.“

Berta o tom přemítala. „Jak to, že policie nenašla to sdělení a nevpadla do hotelu Zlatá brána, aby našla Gridleyho?“

„Protože to sdělení tam nebylo.“

„Proč ne?“

„Vrah je sbalil.“

„Panebože!“ vykřikla Berta. „Poštval jste si na sebe policii pro vraždu a zabijáci jdou po vás kvůli padesáti tisícům… s nějakým prvotřídním zlodějským ksichtejčkem, který si pěkně sedí s našimi padesáti papíry pod zadečkem.“

„Vypadá to tak,“ připustil jsem.

„To mě teda podržte!“ řekla Berta.

Chvíli seděla potichu, ale myšlenka na ty peníze, to bylo pro ni příliš.

„Padesát… tisíc… dolarů,“ řekla. „Bože můj, Donalde, a vy jste měl ty peníze ve svých rukou! Mohli jsme dostat patnáct tisíc dolarů odměny. Proč jste si je, k čertu, nechal proklouznout mezi prsty?“

„Je tu jeden motiv, který nemohu rozřešit,“ řekl jsem. „Někde to má mezeru. Standley Downer věděl, že Hazel je tady.“

„Ta Hazel Downerová!“ řekla Berta. „Dám se do toho a začnu na ní pracovat!“

„Nechte ji mně,“ řekl jsem. „Má ke mně důvěru a –“

„Má k vám důvěru!“ křičela Berta. „Otočila si vás kolem prstu jako trumberu. Mhouří na vás oči, usmívá se, dává si nohu přes nohu, ukazuje punčochy a kombiné a vy si před ní sednete na zadek a předete jako kocour.

Zatraceně, nemůžete si to nechat trochu projít hlavou?

Nevíte, co ví moc dobře každá žena, že žádný muž u ní nemá ani špetku šance, jestliže ona sama ho nejdřív neohodnotí, nedá mu do ruky kriketovou pálku a nevede pomalu a lehce jeho úder tak, aby měl přesný a bezpečný zásah? Ta děvenka si vás omotala kolem prstu. A teď mi dopovězte ty špatné novinky.“

Potřásl jsem hlavou. „To dělám, Berto.“

„Co že děláte?“ křičela.

„Podívejte se, co jste udělal! Dostal jste agenturu do maléru, Sellerse jste vyštval na válečnou stezku, sebe ženete do obvinění z vraždy. A můžou vás zatraceně dobře odsoudit, pokud vím. Ke všemu jste si nechal proklouznout mezi prsty padesát tisíc. Jestli neřeknete pravdu, dostanete na frak, a jestli ji řeknete, Frank Sellers vám to pěkně zavaří… a to máte ještě drzost tady stát a povídat mi, abych to nechala na vás… Jdou po vás profesionální zabijáci, protože jste jim vyfouknul ty prachy!

Hned teď začnu pracovat na tom broučkovi Hazel. Vy se seberete, šupem se vrátíte do San Franciska a neukážete mi ten svůj samolibý obličej, dokud nepřinesete zpátky těch padesát tisíc.“

„Myslím, že by nám na to mohla dát odpověď Evelyn Ellisová. Co potom?“ řekl jsem.

„Poznal byste tu děvenku, co vás sledovala do obchodu s fotoaparáty?“

„Možná že jo, ale nejsem si jistý,“ řekl jsem. „Pochybuji o tom. Pamatuji si jen, že byla mladá, pohledná a elegantně oblečená.“

„Heleďte se,“ řekla Berta, „okouněla tam po celou dobu, co jste tam byl, je to tak?“

„Ano, ale stále byla ke mně otočená zády.“

„Byla tam ještě, když jste vycházel?“

„Ano.“

„Musel jste jít kolem ní ke dveřím?“

„Ano.“

„Nepamatujete se, jak voněla?“ zeptala se Berta. „Žena jako ona by měla vonět parfémem a –“

Potřásl jsem hlavou. „Nevzpomínám si.“

„Dobrá. Řeknu vám, co uděláte. Vymyslíte si něco, jak získat fotografii Evelyn Ellisové.“

„Mám její fotografie,“ řekl jsem. „Je na nich v plavkách, v plesových šatech, téměř v rouše Evině a –“

„Všemohoucí bože!“ křičela na mě Berta. „Mám vám snad vykládat, jak se státi detektivem? Seberte ty zatracené obrázky a upalujte s nimi do San Franciska. Zajděte do toho japonského krámu. Najděte muže, co tu dívenku obsluhoval, ukažte mu obrázky a zeptejte se ho, jestli je to ta žena, co si tam prohlížela fotografické přístroje. Jestli je to ona, zavolejte mi a já se do toho dám a vymáčknu to z ní. Uvidíte hezkou nožku a dělají si s vámi, co chtějí. Jen ať ji ukážou mně a já si je přehnu přes koleno. A teď, pro pána jána, vypadněte, než seržant Sellers dostane rozum a strčí vás do basy.“

„Berto, buď jsem já dospěl do stadia, že myslím jako vy, nebo vy jste dospěla k tomu, že myslíte jako já, protože přesně tohle jsem chtěl udělat,“ řekl jsem.

„Dobře, tak už vypadněte,“ křičela Berta. „Nestůjte tu a nevykládejte mi, jak si spolu krásně rozumíme. Bože můj, dostal jste mě tak daleko, že ztratím licenci, a vy si tu stojíte a vykecáváte se.“

Šel jsem ke dveřím.

Netroufal jsem si jí říct, že ta japonská společnost pořizovala reklamní fotografie Evelyn Ellisové. Bylo to tak, jak řekla Berta, napálil jsem sám sebe.

VI.

V devatenáct třicet mě vyklopil tryskáč v San Francisku. Měl jsem v sobě dvě sklenky šampaňského a večeři, obojí započítané v ceně. Najal jsem si taxík k hotelu Palace a trochu jsem se tam procházel.

Jestli mě sledovali, bylo to opravdu umělecké dílo, nikoho jsem si nevšiml.

Když bylo za mnou jako vymeteno, odebral jsem se do hotelu Caltonia, vyhledal pokoj číslo 751, aniž bych se předem ohlásil, a zaklepal.

Za chvíli se za dveřmi něco pohnulo, slyšel jsem obezřelý šustot a potom se ozval ženský hlas: „Kdo je tam?“

„Otevřte,“ řekl jsem drsně.

„Kdo je tam?“ zeptala se a měla teď trochu vylekaný hlas.

„Pro pána krále, tentokrát už byste mohla znát můj hlas,“ řekl jsem. „Otevřte.“

Slyšel jsem, jak otáčí klikou, a dveře se otevřely.

„Mrzí mě to, inspektore,“ řekla. „Nepoznala jsem napoprvé váš hlas. Měla –“

Uskočila stranou a chtěla zavřít dveře.

Opřel jsem se nohou do dveří, potom ramenem a vešel dovnitř.

„Vy – kdo jste?“

„Jmenuji se Lam,“ řekl jsem. „Zabývám se pátráním.“

„Ale proboha, nejste ten muž, jehož kufr –“

„Přesně tak,“ řekl jsem. „Potřebuji zjistit, jak přišel k mému kufru.“

Měla na sobě módní pyžamo z hedvábné látky a živých barev, přiléhající k tělu. Kabátek byl až k třetímu knoflíku rozepnutý a pyžamové kalhoty byly ušity tak, aby zdůraznily křivky.

Byla opravdu kus a dávala to na odiv.

Podívala se na mě a řekla: „Neměl jste sem chodit. Váš kufr má policie. Nemohu vám nijak pomoct.“

„Kde se to zběhlo?“ zeptal jsem se.

„V desátém patře.“

„Kdy k tomu došlo?“

„Muselo k tomu dojít, hned jak přijel. Nastoupil do vlaku, rezervoval si tady to apartmá a –“

„Apartmá?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Proč apartmá?“

„Rezervoval si ho telefonicky.“

„Ale proč apartmá? Proč ne jen pokoj?“

„Měl jste se ho na to zeptat,“ řekla. „Teď už nemáte moc vyhlídek, co?“

„Zřejmě ne,“ řekl jsem.

„Posaďte se,“ vyzvala mě a sama se uvelebila v širokém křesle. Přeměřovala si mě velkýma jasnýma očima, které měly naivní, bolestínský výraz, samy si nějak protiřečily. V jejich nevinném výrazu se skrývalo hodně zloby.

„Rozumím tomu tak, že pracujete pro tu ženu,“ řekla.

„Jakou ženu?“

„Tu ženu – Hazel Cluneovou. Říká si Hazel Downerová.“

„Nemáte ji ráda?“

„Je to takové – stvoření.“

„Všichni jsme nějaké stvoření.“

„Tahá z mužů peníze.“

„Jak to?“

„Jistě o tom víte, nebo byste měl vědět. Zapletla se se Standleym jen proto, že chtěla peníze.“

„On jí dal peníze?“

„Samozřejmě, že jí dal peníze. Kvůli tomu odkopla chlapce, s kterým chodila, a dala se dohromady s ním. Vysála ho do morku kostí.“

„Co udělala s těmi penězi?“ zeptal jsem se.

Tentokrát jí zajiskřilo v očích. „Dobře víte, co s nimi udělala,“ vybuchla. „Utratila co mohla za nejlepší šaty a potom sebrala dalších padesát tisíc, když zaměnila kufry. A potom chudák Standley nemohl splatit dluh, mysleli, že je to falešná výmluva, a oddělali ho.“

„Začínáte být pro mě zajímavá,“ řekl jsem.

„Pěkně děkuju,“ řekla sarkasticky. „Zajímám muže tak zřídkakdy, že je opravdu vzrušující vidět velkého, fešáckého, svalnatého a energického sekáče, jako jste vy, který mi řekne, že ho zajímám.“

Ostentativně zazívala.

„Měl těch padesát tisíc ve svém kufru?“ zeptal jsem se.

„To tedy měl.“

„A co se stalo s tím kufrem?“

„Hazel ho někam schovala. Zařídila to tak, aby došlo k záměně s vaším kufrem a on dostal ten nesprávný kufr. Až tady ho otevřel a zjistil, že jde o jiný kufr – no, a to už bylo pozdě. Byl v tom až po krk.“

„Jak to myslíte, byl v tom až po krk?“

„Byli tu s ním ostatní a těm se nelíbilo, jak to probíhá.“

„Co tím míníte, jak to probíhá?“

„Dlužil jim peníze.“

„Že nemůže platit?“

„Právě to jsem vám chtěla říct. Nemohl jim vyrovnat dluh. Mysleli si, že hraje o čas.“

„Počítal s tím, že jim zaplatí?“ zeptal jsem se.

„Ovšem.“

„Měl padesát tisíc?“

„Přinejmenším. Možná víc.“

„A odkud měl ty peníze?“

Vystrčila bradu a hleděla opovržlivě. „Nemám zdání,“ řekla klidně.

„Možná že by se to pohnulo, kdybych to věděl.“

„A možná že ne.“

„Řekla jste to všechno policii?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Vypátrají si to sami, a až to zjistí, dostanou tu potvoru Hazel pod zámek. Kdyby se to policie dověděla ode mne a chytila se toho na základě mého svědectví, vypadalo by to tak, že jsem ji falešně obvinila ze žárlivosti. Ona by jim řekla, že to všechno je šílená historka, výmysl žárlivé sokyně, a policie by na to mohla naletět a dát jí dost času, aby za sebou zametla stopy.

Tím, že jsem policii nic neřekla a držela to pod pokličkou, rozjedou to tak, až se jí dostanou na stopu, že nebude mít možnost se někam zdekovat. Odpověděla jsem policajtům na všechny otázky a tím to hasne. Sama od sebe jsem neřekla ani slovo.“

„Věděla jste, že sem přijede?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Proč jste se s ním nesetkala?“

„Nepřál si to.“

„Věděla jste, že bude mít s sebou kufr?“

„Věděla jsem, že poveze značnou částku na hotovosti, aby mohl splatit dluh. Nevěděla jsem, že to bude mít v kufru.“

„Věděla jste, že se chce ubytovat v tomhle hotelu?“

Podívala se na mě, trochu se protáhla v přiléhavém hedvábném pyžamu, až se jí tělo uvolnilo, a řekla: „Koukněte, pane Lame, nejsem žádné dítě, to víte.“

„Věděla jste, že si tu rezervoval nocleh?“

„Přirozeně.“

„Že je to apartmá?“

„Ano.“

„Ale nešla jste mu naproti k vlaku?“

„Myslel si, že by to bylo nebezpečné.“

„Chtěl vám zavolat, až tu bude?“

„Ano.“

„Ale nezavolal?“

„Ne. Zjistila jsem, že skutečně přijel, až potom, když přišla policie. Pokojská objevila jeho mrtvé tělo.“

Utrhla kousek průklepového papíru ze zásuvky a přiložila si ho k očím.

„Kolik bylo hodin?“

„Přesně to nevím – něco mezi druhou a třetí.“

„Muselo tedy uplynout pár hodin, kdy jste nevěděla, co se mu přihodilo.“

„Věděla jsem, že se se mnou spojí, hned jak bude mít po všem, a nechtěla jsem ho vidět dřív, než bude čistý vzduch.“

„Myslím, že podle dohadu policie byl zabitý přesně kolem desáté dopoledne.“

„Policie se mi nesvěřovala,“ řekla.

„Jak jste se dověděla, že má můj kufr?“

„Policajti mi to řekli. Zkoumali stopy po čištění na šatech, co byly uvnitř.“

„Myslel jsem, že se vám nesvěřovali.“

„Nesvěřovali se mi. Kladli mi otázky. Chtěli na mně, abych jim řekla všechno, co o vás vím.“

„Co jste jim řekla?“

„Všechno, co jsem věděla.“

„A co to bylo?“

„Nic.“

„Tak takhle to nepůjde, Evelyn,“ řekl jsem. „Věděla jste na minutu přesně, kdy dorazil do hotelu. Šla jste ho navštívit do jeho apartmá. Byla jste tam, když otevřel kufr, a potom jste zjistila, že to není jeho kufr a že tam nejsou žádné peníze.

Ten muž musel mít pěkně nahnáno, jinak by nosil ty peníze u sebe. Když má někdo padesát tisíc a tolik se bojí, že ho kvůli tomu chytnou, že je strčí do kufru, musí mít pěkně nahnáno.

Soudím, že když kufr otevřel, řekl vám, abyste šla na nádraží Jižní pacifické dráhy a řekla jim, že došlo k omylu. Věděla jste, jak vypadá jeho kufr, a mohla jste ho identifikovat. Mohla jste jim říct, že dáte nějakou záruku nebo že splníte, cokoli budou požadovat, jen když kufr nepošlou někam jinam. Pak jste měla na příslušné úředníky zapůsobit trochou úplatků, trochou sexu a třeba se i trošku handrkovat a snažit se kufr získat.

Napadlo mi, že jste mohla mít můj popis. Ať je to jak chce, byla jste tam, hezky rychle jste zjistila, že ten kufr zmizel, a tak jste začala pátrat po mně.“

Zívla.

„No tak?“ ozval jsem se konečně, když se v pokoji rozhostilo ticho.

„Přeji si, abyste teď vypadnul,“ řekla.

„Opravdu?“ řekl jsem. „Dejme tomu, že teď nechci vypadnout?“

„Mohu zavolat hotelového detektiva nebo policii,“ řekla. Ještě jednou zívla a zdvořile přiložila prsty ke rtům, aby zakryla zívání.

„Rád bych si sám zavolal,“ řekl jsem.

„Prosím, jen do toho, Donalde. Můžete kdykoliv. Policie bude moc ráda.“

„Co budete teď dělat?“ zeptal jsem se. „Půjdu do postele – sama.“

„Myslím, jestli máte něco na práci nebo –?“

Vstala, šla ke dveřím a otevřela je.

Usadil jsem se na židli, sebral na stole jeden výtisk železářského věstníku a dal se do čtení.

Evelyn stála chvilku u dveří, pak je zavřela, šla zpátky a řekla: „Dobrá, když to nepůjde po dobrém, půjde to po zlém.“

„Bravo!“ řekl jsem. „Čekám, že zavoláte policii.“

„Zavolám,“ slíbila, „ale nejdřív musím udělat pár věcí.“

Zvedla ruku k vrchní části pyžama a prudce s ní škubla. Jeden knoflík odletěl a v hedvábí se objevila klikatá díra.

Věnovala teď pozornost spodní části pyžama. „Vždycky mě potěší, když mohu předložit důkaz, že došlo k pokusu o znásilnění,“ řekla. „Na porotu to udělá lepší dojem.“

Vstal jsem a s magazínem v ruce jsem se vydal ke dveřím.

„Napadlo mi, že můžete mít stejný názor na věci jako já,“ řekla. „A jen tak mimochodem, pošlete mi nové pyžamo, Donalde. Tohle jste zničil,“ volala za mnou.

Šel jsem, aniž bych se ohlédl.

Zaslechl jsem hrdelní smích a potom zvuk zaklapnutých dveří. Zastavil jsem se u recepčního a řekl: „Možná, že byste měl docela rád jednu z mých navštívenek.“

Podal jsem mu složenou desetidolarovou bankovku.

„Je to pro mě opravdu potěšení, že jsem vás poznal, pane Desetidolarový,“ řekl. „Měl byste se ukázat častěji. Co pro vás mohu udělat?“

„Kolik telefonistek tu pracuje ve dne?“ zeptal jsem se.

„Jak to myslíte, ve dne?“

„V devět hodin ráno.“

„Dvě.“

„Jak se dělí o domácí hovory? Mají to nějak zvlášť rozdělené?“ zeptal jsem se.

„Ovšem. Při normálním provozu v šestém patře se to dělí. Zapojovací deska v telefonní ústředně je uspořádána tak, že hovory od šestého patra dolů přejímá dívka nalevo a hovory od sedmého patra výše přejímá dívka napravo.“

„Ta dívka napravo, ranní, je…?“ zeptal jsem se.

„Neradi bychom tu měli nějaký skandál,“ řekl. „Myslím nějaký náznak, že děvčata odposlouchávají hovory a vyžvaní všechno, co slyší.“

„To jistě ne,“ řekl jsem. „Vy si to nemůžete dovolit a já si to rovněž nemohu dovolit. To by byl zločin. Tak tedy, ta dívka napravo – víte, jak se jmenuje, a znáte možná její adresu?“

„Tak s tím nechci nic mít.“

„Chci si s ní jen trochu pohovořit.“

„Pochopte, že hotel se teď dostal do nezáviděníhodné situace kvůli té vraždě.“

„Chápu,“ řekl jsem. „Nechci udělat nic, co by mohlo vést k nějakým dalším nepříjemnostem nebo vystavit hotel nějaké nežádoucí publicitě.“

Když si mě nepřestával prohlížet, dodal jsem: „Jsem ztělesněná diskrétnost.“

Na kousek papíru načmáral jméno a adresu, strčil mi to obráceně přes pult, natáhl se, podal mi ruku a řekl: „Bylo pro mě opravdu potěšením setkat se s vámi. Budete-li zase něco potřebovat, nezapomeňte, že s radostí posloužím.“

„Díky,“ řekl jsem, „nezapomenu.“

Vyšel jsem z hotelu, zamával na taxík a podíval se na lísteček, který jsem dostal od recepčního.

Bylo na něm uvedeno jméno Bernice Glennová a dům, ve kterém bydlela, byl nedaleko odtud.

Zabořil jsem se do zadního sedadla, podíval se na hodinky a v duchu se věnoval aritmetice. Nepočítal jsem s tím, že mám moc velký náskok ve stíhání. Musel jsem počítat s každou minutou, ale vycházelo mi období nečinnosti mezi tím, co jsem večer prováděl v San Francisku, a ránem, kdy se otevře obchod s fotografickými potřebami. Nechal jsem taxík čekat, vyjel zdviží do třetího patra a zaklepal na dveře u bytu Bernice Glennové.

Dveře otevřela s třesknutím mladá žena s protáhlým obličejem a zdálo se, že je překvapena, když mě tam vidí.

„Bernie je venku,“ řekla.

„A vy jste kdo?“ zeptal jsem se.

„Ernestina Hamiltonová, její spolubydlící. Dělíme se o byt.“

„Jak jste věděla, že chci Bernie?“

„Proč… oni… já, no, jen mě to tak napadlo.“

Pronikavě se zasmála nervózním smíchem.

„Ve skutečnosti jsem chtěl hovořit s vámi oběma,“ řekl jsem. „Jak dlouho to potrvá, než se Bernie vrátí?“

„Má schůzku – víte, jak to chodí.“

„Přijde pozdě?“

„Brzy.“

„Před půlnocí nebo po půlnoci?“

„Před půlnocí.“

„Mohu jít dál a pohovořit si s vámi?“

„Mám tu nepořádek. V celém bytě. Uklízela jsem po obědě.“

„Vyznám se v mytí nádobí.“

„Ne v bytě takových rozměrů. Dva lidé v kuchyňce by se potloukli. Proč nás chcete vidět obě?“

„To by bylo dlouhé povídání,“ řekl jsem.

„Dobrá, pojďte dál a posaďte se. Nemůžete čekat na Bernie, protože přijde moc pozdě a já potřebuji svůj kosmetický spánek, ale ráda si s vámi pohovořím, když mě na chvíli omluvíte.“

Otevřela šatník, stáhla nějaké šaty z ramínka, vlítla do koupelny a zavřela dveře.

Porozhlédl jsem se po kuchyňce. Byl tu ještě cítit pach po nedávném vaření. Talíře byly narovnány v dřezu, ale nebyly opláchnuty nebo utřeny. Na plynových kamínkách stál kotlík s kouřící horkou vodou. Opláchl jsem talíře horkou vodou, vzal utěrku na nádobí, utíral je a skládal na sebe.

Právě jsem končil, když jsem za sebou cítil něčí přítomnost a otočil se. Ernestina Hamiltonová odložila brýle, oblékla si koktajlové šaty a vzduchem se šířila vůně opojného parfému.

„Pro pět ran, co tu provádíte?“ zeptala se.

„Už jsem skončil,“ řekl jsem a pověsil utěrku na nádobí. „Co jste dělala vy?“

„Po večeři se vždycky převléknu,“ řekla. „Nějak tím vybočím z jednotvárnosti. Já… překvapil jste mě, nečekala jsem vás. Neměl jste umývat to nádobí. Co vás to napadlo? Kdo vlastně jste? Co si přejete?“

Pečlivě jsem urovnal zmuchlanou utěrku na polici, šel k pohovce, vzal ji za ruku a řekl: „Pokorně prosím o rozmluvu. Chci se něco dozvědět.“

„Kdo jste? Vy budete… vsadím se, že jste policejní důstojník… ale nevypadáte ani trochu na policajta, co jsem kdy poznala.“

„Kolik jste jich poznala?“ zeptal jsem se.

„Moc ne,“ řekla.

„Kde?“

„Většinou v televizi.“

„Byli to opravdoví poldové nebo herci?“

Zasmála se a řekla: „V pořádku. Vyklidím vám pole.“

„Jsem v pokušení udělat z toho frašku a nechat vás při tom, že jsem důstojník, ale já nejsem. Jsem soukromý detektiv.“

Oči se jí rozšířily. „Ó, vy jste šerlok!“ řekla.

Pohlédl jsem na televizor v rohu místnosti a trochu se mu uklonil.

„Pročpak?“ zeptala se.

„Protože si ho vážím,“ řekl jsem. „A teď mi vyprávějte o Bernie.“

„Co mám o ní vyprávět?“

„Co vám řekla o tom mrtvém muži?“

„Myslíte o tom, co byl zavražděn?“

„Ano.“

„Proč… proč by mi měla o tom něco říkat?“

„Lidé v hotelu nejsou němí, to snad víte. Mají blízko k tomu, aby se dozvěděli, co se přihodilo. No tak, čekala ho dnes ráno Evelyn Ellisová, nebo ne?“

„Jak se jmenujete?“ zeptala se.

„Donald,“ řekl jsem.

„Žádné příjmení?“

„Donald stačí,“ řekl jsem.

„Nemohu si o vás udělat představu, Donalde.“

„Nesnažte se o to,“ řekl jsem. „Vyprávějte mi o Standley Downerovi.“

„V životě jsem ho neviděla.“

„To vím,“ řekl jsem. „Vyprávějte, co vám o něm řekla Bernie.“

„Proč si myslíte, že mi něco řekla?“

„To by bylo dlouhé povídání.“

„Mohu je slyšet?“

„No dobrá,“ řekl jsem. „Vás zajímají lidé. O věci se také zajímáte, ale nejste ten typ co na srdci to na jazyku. Nejste dívka, která si domlouvá příležitostné schůzky a nechá se od mužů ohmatávat. Když nabídnete muži přátelství, něco to znamená.“

Překvapeně se na mě podívala a po chvíli řekla: „Co – co to má co dělat s Bernice?“

„Okamžik,“ řekl jsem, „vyplývá to ze zvláštní situace. Bernice je vaším pravým opakem. Bernice si ráda vyjde a užívá život plnými doušky. Má ráda kolem sebe lidi. Muži pro ni moc neznamenají kromě toho, že jí poskytují doprovod. Vyjde si jeden večer s jedním a podruhé s jiným.“

Oči se jí zúžily. „Jste detektiv. Vyvozujete všechno z toho, jak jsem otevřela dveře a okamžitě dala najevo, že jste přišel navštívit Bernice. Dřív než jste se zeptal, řekla jsem vám, že není doma. Pěkně jste si to spočítal. Ten fakt, že jste mi byl cizí, že jsem se domnívala, že Bernice si s vámi sjednala schůzku a že si to teď večer popletla a má dvě rande ve stejnou dobu – to vám stačilo k tomu, abyste si dal dvě a dvě dohromady.“

„Dobrá,“ řekl jsem, „jak jste přišla na to, že o tom všem vím, telepatií?“

„Způsobem, jakým… jakým čtete v mé mysli.“

„Nečetl jsem ve vaší mysli,“ řekl jsem, „studoval jsem váš charakter. Z toho, jak žijete, vyplývá jedna věc. Žijete dost osaměle. Sedáváte tu večer, sem tam něco přečtete, ale převážně se díváte na televizi. Sledujete všechny programy a některé jste si oblíbila. Líbí se vám policajti, lupiči a máte ráda šerloky. Vsadím se, že si vždycky vyladíte takový program.“

„Máte pravdu,“ přiznala.

„V pořádku,“ řekl jsem jí, „to je celkový pohled. Jste děvče, které moc nevychází ven, ale jste bystrá a zajímáte se o lidi. Zajímáte se o televizní programy. Televize přenášela tu vraždu v hotelu, kde pracuje Bernice. Nemohla jste se dočkat, až Bernice přijde domů, abyste z ní dostala, co o tom ví.“

Dívka náhle zaklonila hlavu a zasmála se. „Dobrá, Donalde, vyhrál jste,“ řekla. „Podrobila jsem Bernice křížovému výslechu a obrátila ji naruby.“

„A co jste zjistila?“ zeptal jsem se.

„Nevím, jestli vám to mám říct nebo ne. Něco z toho je velice důvěrné. O něčem nechce vůbec vyprávět.“

„Vím,“ řekl jsem. „O tom, co odposlouchala v telefonu.“

„Donalde, vy mě chcete dostat do maléru.“

„Čemu byste dala přednost, spolupracovat se mnou na tom případu a sdělovat si navzájem informace, nebo chcete, aby zůstaly přede mnou utajeny a já abych tajil před vámi své?“

„Ach… Donalde, vy byste mě nechal spolupracovat na tom případu?“

„Jestli jste získala nějakou cennou informaci,“ řekl jsem. „Jak dlouho to spolu táhli Evelyn Ellisová a Standley Downer?“

„To nikdo neví,“ řekla, „ale bylo to dlouho předtím, než se ubytovala v hotelu. V Los Angeles bydlela v najatém bytě pod jménem Evelyn Ellisová. Přijela sem před šesti týdny a zapsala se v hotelu jako Beverly Kettleová. Pronajala si pokoj na měsíc, ale občas si zaletěla zpátky do Los Angeles.

Vytvořila si tak dva životy, takže když Evelyn Ellisová zmizela stačilo, aby se tu usadila jako Beverly Kettleová.“

„Kdo o tom věděl?“ zeptal jsem se.

„Zřejmě o tom věděl jen Standley Downer. Čtyřikrát nebo pětkrát denně jí sem volával meziměstským telefonem, když tu byla.

Ale Downerova přítelkyně, dívka jménem Hazel, to nějak prokoukla. Přijela sem a došlo tu zřejmě k strašnému výstupu. Z jednoho sousedního pokoje si stěžovali v recepci. Padlo tam hodně ošklivých slov.“

„Jakých slov?“

„Ošklivých slov jako děvka, čubka a… ach, Donalde, víte přece, jaké jsou ženy, když se perou. Vůbec si nedávají pozor na to, co říkají.“

„Dobrá, necháme teď to, co říkaly, být a vrátíme se k samotné vraždě. Co mi o ní můžete říct?“

„No, myslím, že když sem Standley přijel, ze všeho nedřív jí zavolal a potom… myslím, že to bylo, když objevili, že něco nehraje s tím kufrem.“

„Kdy začali s tím telefonováním?“ zeptal jsem se.

„Nikdo z nich nevydal ani hlásku. Všude bylo ticho, jak v apartmá, tak v jejím pokoji.“

„Ale volal jí přece, když přijel do hotelu, ne?“

„Až když byl ve svém apartmá. Potom teprve jí zavolal.“

„Myslíte, že šla k němu nahoru?“

„Vím, že šla nahoru, protože někdo volal do apartmá, a když Bernice ten hovor přepojila, ozval se Evelynin hlas.“

„Víte, kdo volal?“

„Nevím, v telefonu se ozval mužský hlas. Jakmile řekl, že chce mluvit se Standleym, Evelyn předala telefon Standleymu.“

„A konverzace?“ zeptal jsem se.

Potřásla hlavou. „Bernie neměla čas poslouchat. Hodně lidí zvonilo a měla co dělat s přepojováním hovorů.“

„Vůbec nemáte ponětí, kdo mohl volat?“

„Ne.“

„Vyslýchala policie Bernie?“

„Ještě ne.“

Vytáhl jsem náprsní tašku a vybral z ní dvacetidolarovou bankovku. „V téhle záležitosti vás čekají ještě nějaká vydání, Ernestino,“ řekl jsem. „Potřeboval bych soupis telefonních čísel, na která Evelyn Ellisová v posledních pár dnech volala, a zvlášť rád bych věděl, jestli byla nějak ve styku se Společností šťastné kamery a jestli se vyzná ve fotografování.“

„Záleží na tom? Myslím, jestli se to týká té vraždy.“

„Může na tom hodně záležet. Myslíte, že to pro mě zjistíte?“

„Možná,“ řekla. „Donalde, jak jste vypátral všechno o mně, o mém charakteru? Je to na mně nápadné?“

„Není to na vás nápadné,“ řekl jsem. „Prostě a jednoduše nenosíte všechno na talíři, a tak jsem pochopil, že nejste povrchní, ale důvěryhodná, spolehlivá a jen trošičku osamělá.“

„Donalde, snažíte se být ke mně shovívavý.“

„Jak to myslíte?“

„Jsem čekanka,“ řekla. „Vím o tom a vy jste dost bystrý, abyste to věděl taky. Jste natolik obratný, abyste vylíčil čekance, jak je přitažlivá. Nevím, proč si vždycky vyhledám jako spolubydlící krásnou ženu, ale je to tak. Myslím, že proto, že trpím nějakým komplexem sebetrýzně nebo něčím takovým.

Vemte si Bernie. Skoro každý večer je venku. Nemá žádného stálého partnera. Se všemi to jen hraje a máje pěkně v hrsti. Všichni po ní blázní.

Mě má u sebe ráda, protože když si vyjde ven, dělám tu nudnou práci v domácnosti. A já ji mám ráda taky, protože když se večer strojí na schůzku, ještě než odejde, tak ji pěkně vyzpovídám. Přinutím ji, aby mi do detailu vyprávěla všechno, kde byla předešlou noc, co dělala a jak se bavila – všechno, co podnikli její společníci, jak se k ní chovali, prostě všechno.

Vytáhnu z ní, co se dá, o její práci, co dělala celý den. Přinutím ji, aby mi vyprávěla o všem, o čem se drbe v hotelu a… méně snášenlivé děvče by mě asi vyhodilo. Ale Bernice je obdivuhodná společnice. Je velmi rozumná a budu upřímná, Donalde, myslím, že mě chápe a ví, že mám v sobě nějakou hluboce zakořeněnou frustraci Nemohu žít takový život, co bych chtěla, a tak žiji cizím životem.“

„Co děláte, Ernestino?“ zeptal jsem se.

„Účetní,“ řekla. „Chtěla jsem studovat účetnictví! Školili mě ovšem taky na sekretářku, ale mám ráda číslice a číslice mají rády mě. Mám úhledný rukopis, dovedu přesně sčítat cifry, dovedu na sečítačce vyklepat melodie, zatímco odčítám číslice ve sloupci. Lehce si hraju s počítačkou a nikdy neudělám chybu.

Vyplývá z toho pro mě ještě jedna věc. Ostatní dívky, které jsou sekretářkami, si oblíkají hezké šaty, nechají si diktovat od šéfa a on si jich všimne. Nemusí být vtíravý, ale prostě si všimne, když to děvčatům sluší. Ale účetní sedí pěkně schovaná někde v koutku a nikdo si nevšimne, co má na sobě.

Jsem taková a to je moje místečko na světě.“

„Víte co?“ řekl jsem jí.

„Co?“

„Z vás by byl skvělý ženský detektiv.“

„Ze mě?“

Přikývl jsem.

„Proč?“

„No, za prvé nestojíte vůbec stranou. Vaše postavení, na které si stěžujete a které má za následek, že jste někde zastrčená v koutku kanceláře, by bylo ideální pro detektivní práci. Přijdete ke všemu, aniž si vás někdo všimne. Dovedete dobře dedukovat a máte skvělé pozorovací schopnosti. Máte výbornou paměť a dovedete dobře vystihnout lidskou povahu včetně své vlastní.

Po návratu do Los Angeles se podívám, co by se s tím dalo udělat. Máme opět případ, kde bychom potřebovali ženu – soukromého detektiva. Zajímalo by mě, jestli se chcete vyhrabat z té své ulity a dostat se skutečně do opravdového života.“

„To znamená, že bych tady to zaměstnám měla nechat?“ zeptala se.

Přikývl jsem. „Byla by to pro vás velká oběť?“

„Ne příliš.“

„Mohla byste sehnat jinou práci v případě, že to nevyjde?“

„Mohu sehnat práci kdekoli a kdykoli. Jaké je vaše pravé jméno?“

Dal jsem jí jednu ze svých navštívenek. Vzala ji tak opatrně, jako kdyby byla z platiny.

„Jak dlouho pracujete ve vašem nynějším zaměstnání?“ zeptal jsem se.

„Sedm let.“

„Správně,“ řekl jsem. „Vy jste ten typ, který dává věcem klidný a nerušený průběh. Proto je Bernice ráda, že s ní sdílíte byt. Udržujete tu všechno v pořádku a čistotě. Vsadím se, že Bernice je v cuku letu pryč, nechá šaty rozházené kolem, a když se vrátí, má ustlané lůžko, šaty pěkně složené a uklizené – a mám dojem, že totéž děláte v kanceláři. Řekl bych, že uklízíte, co ostatní dívky nechaly ležet. Myslím, že se snažíte zamaskovat jejich chyby. Myslím, že všechno vyřizujete tak klidně a pohotově, aby o vás nikdo nevěděl. Vědí o vás dobře, že kdykoli potřebují nějaký údaj, mají ho na psacím stole, úhledně napsaný, přesný a okamžitě.

Také si myslím, že když odejdete a budou chtít někoho přijmout na vaše místo, nastane jeden velký zmatek. Lidé budou běhat z místa na místo, budou si rvát vlasy a šéf řekne: ‚K čertu, co je s Ernestinou? Přiveďte ji zpátky. Ať to stojí co stojí, přiveďte ji zpátky.‘“

Ernestina se na mě podívala a v očích jí zaplálo nadšením. „Donalde,“ řekla, „často jsem nad tím sama žasla, ale vždycky jsem tu myšlenku vyhnala z hlavy a cítila, že jsem strašně domýšlivá.“

„Nejste vůbec domýšlivá,“ řekl jsem. „Proč ten experiment neuděláte?“

„Donalde, udělám ho. Mám něco peněz stranou. Nějaký čas s tím vyjdu a… zítra dám výpověď.“

„Počkejte s tím chvilku, děvče,“ řekl jsem. „Rozmysleme si to trochu. Nevrhnem se rovnou přes palubu s první vlnou, která ji zaplaví a –“

„Ne, Donalde, chci to udělat. Měla jsem to nějak ve svém podvědomí, ani jsem si neuvědomila, jak moc jsem toužila to udělat, až… ach, Donalde!“

Ovinula mi paže kolem krku a vší silou mě k sobě přitiskla. Cítil jsem, jak se jí pod šaty chvějí svaly.

„Donalde,“ řekla, „jste milý, jste drahoušek! Ukážu vám, co dovedu, hned dneska večer! Až se Bernice vrátí, získám každý, i ten nejmizernější ždibec informací o té vraždě a všechno, co se ó tom v hotelu povídá. Vytáhnu to z ní.“

Držel jsem ji pevně a lehce se dotýkal rukou jejích boků. „Holčičko milá,“ řekl jsem.

Hluboce vzdychla a klidně spočívala v mém objetí se zavřenýma očima a s úsměvem na rtech. Podařilo se mi získat ji přesně ve správnou chvíli. Po měsíce se dopracovávala k této krizi a náhle se rozhodla a byla v sedmém nebi.

Slíbila, že se zítra v práci vymluví na bolesti hlavy a vezme roha. Bude mít víc volnosti, aby mi pomáhala.

Nepřestávala se chvět vzrušením.

Bylo jedenáct hodin, když jsem zapadl do tureckých lázní, abych tam strávil noc. Napadlo mi, že by kvůli mně policie mohla pročesávat hotely, ale počítal jsem s tím, že se nebude obtěžovat prohlídkou tureckých lázní.

Byl jsem dost opatrný, abych udal své pravé jméno a adresu.

VII.

Nasnídal jsem se v klidu, objednal si ovocnou šťávu, šunku s vejci, kávu a teplé vdolky. Chtěl jsem se dobře najíst, protože jsem nevěděl, kdy se mi to příště poštěstí.

Společnost šťastné kamery otevírala v devět hodin. Minutu po deváté jsem tam vešel.

Zableskly se čočky brýlí v obroučkách z rohoviny, zazářil bělostný chrup a Japonec, který mi prodal fotoaparát, mě zahrnul zdvořilosti

„Moc mě to mrzí,“ řekl. „Jmenuji se Takahashi Kisarazu. Kolem toho nákupu je spousta nepříjemností. Někdo vyhodí zvětšovací papíry na zem. Muselo to být z krabice, kterou jste si koupil. Promiňte nám to, prosím. Moc lituji.“

Ukláněl se a usmíval a usmíval se a ukláněl.

„Dostaneme se k tomu za chvíli,“ řekl jsem. „Kde máte svého společníka?“

Takahashi Kisarazu pokynul směrem k orientálci s bezvýrazným obličejem, který právě aranžoval fotografické přístroje ve vitríně.

„Ať sem přijde,“ řekl jsem.

Kisarazu vysypal ze sebe staccatem několik slabik a ten druhý přišel.

Otevřel jsem náprsní tašku a ukázal mu dvě malé fotografie Evelyn Ellisové. „Znáte tu dívku?“ zeptal jsem se.

Studoval fotografie dlouho, hodně dlouho. Rychle jsem vzhlédl. Takahashi Kisarazu ho pozoroval zvláštním, upřeným pohledem.

„Fotografuji,“ řekl Kisarazu.

„Jistě,“ řekl jsem. „Fotografujete. Vaše jméno je uvedeno tady a vzadu je razítko této společnosti. Tu dívku znáte.“

„No ovšem,“ řekl. „Reklamní fotografie. Vzadu mám studio, portrétní fotografie. Chcete vidět?“

„Tu dívku znáte,“ řekl jsem.

„Ano, samozřejmě,“ řekl Kisarazu.

„Víte, kde bydlí?“

„Mám zaznamenanou adresu. Proč se zajímáte o tuto fotografii, prosím?“

Obrátil jsem se k jeho společníkovi. „Když jsem kupoval ten fotoaparát, byla tu nějaká mladá žena. Byla to ta žena na obrázku?“

Vteřinu hleděl strnule, aniž by sebeméně pohnul hlavou. Potom sklouzl zrakem na Takahashi Kisarazu a potřásl hlavou.

„Ne,“ řekl, „byla to jiná dívka než ta na obrázku.“

„Znáte tu zákaznici? Viděl jste ji někdy předtím?“

„Je mi líto. Opravdu neznám. Prohlížela si fotoaparát, vyptávala se, ale nic nekoupila.“

„Jak dlouho tu zůstala, když jsem odešel?“

„Šel jste ven, ona šla taky.“

„Nezdržela se?“

„Téměř stejně s vámi.“

Pohlédl jsem na Kisarazu. „A teď dávejte pozor,“ řekl jsem, „nevím, jak to všechno spolu souvisí, ale dřív než si to ujasním, dám se do pátrání. Jestliže mi v tom –“

Zahlédl jsem, jak mi hledí přes rameno a jak se mu strnulý úsměv v obličeji mění v mrazivý škleb.

„Okej, Skrčku,“ ozval se hlas seržanta Sellerse, „tímhle tomu nasazujete korunu.“

Otočil jsem se, abych se na něho podíval.

Sellerse doprovázel nějaký muž v civilu. Dřív než mi to řekl, věděl jsem, že je to sanfřanciský policejní důstojník.

„Prima,“ řekl Sellers, „tady to převezmeme my, Donalde. Půjdete s námi. Chtějí vás vyslechnout na policejním ředitelství.“

„Co na mě mají?“ zeptal jsem se.

„Nejdřív to bude krádež s přitěžujícími okolnostmi, a vražda, než se tím prokoušeme,“ řekl.

Sellers se obrátil na Kisarazu. „Co se chtěl tady ten mládenec dovědět?“ zeptal se.

Kisarazu potřásl hlavou.

Muž, co přišel se Sellersem, odhrnul klopu a ukázal odznak. „Mluvte,“ řekl.

„Snažil se vyzvědět něco o fotografiích jedné manekýnky,“ řekl Kisarazu.

Sellers se zamračil. „Nesnažil se vás uklidnit ohledně toho, co se stalo, když koupil ten fotoaparát?“

„Jak to myslíte, uklidnit?“

„Kvůli tomu pokaženému fotografickému papíru?“

„Jo ten papír,“ řekl Kisarazu a usmál se. „Velice legrační.“ Úsměv mu přešel v pochichtávání.

„Někdo otevře balíček fotografického papíru pod pultem,“ řekl Kisarazu.

„Velice legrační. Když pan Lam odejde z krámu, najdeme fotografický papír na podlaze. Sedmnáct dvojitých archů, bílých hlazených. Ten samý druh, co pan Lam kupuje, když stojí u pultu a já jdu vyhledat fotografické přístroje.“

Kisarazu se několikrát uklonil a jeho hlava připomínala korek poskakující nad vodou.

„No to aby mě čert vzal,“ řekl Sellers.

Kisarazu se stále ukláněl a usmíval.

Sellers dospěl k náhlému rozhodnutí. „Okej, Bille,“ řekl muži, který ho doprovázel, „vem toho mládence na ředitelství a podrž ho tam. Prohledám to tady. Něco mi tu nesedí… ten mazanej malej parchant.“

Muž, jehož nazval Billem, mi prsty sevřel biceps jako svěrákem. „Okej, Lame, půjdeme,“ řekl.

Povolil stisk a navigoval mě ke dveřím.

Šel jsem, protože se nedalo nic jiného dělat.

Slyšel jsem za sebou, jak se Kisarazu zdvořile loučí: „Moc mě to mrzí, pane Lame. Velice lituji.“

VIII.

Drželi mě tam déle než tři čtvrtě hodiny, než přišel Frank Sellers, a pak mě zavedli do jedné z těch skličujících místností, tak charakteristických pro policejní ředitelství.

Opotřebovaný dubový stůl, pár mosazných plivátek na gumových podložkách, několik židlí s rovnými opěradly a kalendář visící na zdi tvořily jediné vybavení. Zdálo se, že linoleum na podlaze je pokryto housenkami a každá housenka je různě spálená v délce jednoho až tří palců, jak byly odhazovány cigarety do plivátek, aniž se někdo trefil.

Z muže, jehož Frank Sellers nazval Billem, se vyklubal inspektor Gadsen Hobart. Neměl zrovna v lásce jméno, jímž byl pokřtěn, všichni to věděli a ze zdvořilosti mu říkali Bille.

Sellers odsunul jednu ze židlí s rovným opěradlem od stolu a pokynul mi. Posadil jsem se.

Inspektor Hobart si taky sedl.

Frank Sellers stál a shlížel na mě, pokyvováním hlavy naznačoval jemu dlouho vlastní přesvědčení, že ze mě bude ničema, a prosím, nebyl zklamán.

„V pořádku, Skrčku,“ konečně ze sebe vypravil, „co nám řeknete na svoji obranu?“

„Nic.“

„No, měl byste si zatraceně brzy na něco vzpomenout, protože právě teď jsme vám přišili vraždu tak důkladně, že se z toho sotva vykroutíte.“

Neřekl jsem ani slovo.

„Jak jste to udělal, nevíme,“ řekl Sellers, „ale víme, co jste udělal. Vyměnil jste kufr Standleymu Downerovi. Měl jste jeho kufr, objevil dvojité dno, vybral z něho padesát papírů, možná víc, ale těch padesát na beton.

A teď bych si nerad hrál na někoho, kdo ví, co se stalo potom. Je mi zcela jasný, že vás těch padesát papírů pálilo jako žhavý uhlí. Určitě jste se ohlížel po místě, kam ty peníze uklidit. Bál j ste se, že vás někdo prošacuje, dřív než vypadnete z města, a tak jste zašel do toho krámu s fotoaparáty. Koupil jste si jeden, abyste si k tomu mohl koupit nějaký fotografický papír. Otevřel jste krabici s fotografickým papírem, pár archů upustil na zem a potom jste ty papíry nahradil těmi padesáti tisíci a řekl Kisarazu, aby to všechno poslal do vaší kanceláře v Los Angeles. Uvažoval jste při tom, že by sotva koho jen napadlo otevřít krabici s fotografickým papírem.

No, a někdo vás převez. Tady byla ve vašem plánu slabina. Nestačil jste zahladit stopy, někdo se na vás přilepil a neztrácel čas.

Zřejmě ta dotyčná osoba měla dámského komplice, sledovali vás do krámu s fotoaparáty a zařídili to tak, aby mohli otevřít balíček a měli dost času vytáhnout z něj bankovky, nebo to bylo ještě předtím, než balíček opustil krám. Za toho Japončíka bych nedal ani zlámanou grešli – to ne.“

„Když to všechno přijmu, mám na krku vraždu,“ řekl jsem.

„Asi jo.“

„Včera jste byl přesvědčený, že je to podfuk a celá ta záležitost kolem krámu s fotoaparáty byla návnada,“ řekl jsem. „Co vás přimělo, abyste změnil názor?“

„Řeknu vám, co mě přimělo ke změně názoru,“ řekl Sellers. „Sledovali jsme všechny pošty a expresní střediska, jestli vám nebyly odeslány další zásilky, a víte, co jsme zjistili?“

„Co jste zjistili?“

„Zjistili jsme toho spoustu,“ řekl Sellers. „Objevili jsme balík knih a kartotéčních lístků, které jste si poslal sám na svoji adresu. Víte, co si o tom myslíme? Myslíme si, že ty knihy a kartotéční lístky pocházejí z Downerova kufru.“

„Máte důkaz?“ zeptal jsem se.

„Budeme ho mít,“ řekl Sellers. „Nesmíte nás honit. Dejte nám čas. Objevili jsme ještě něco, o čem nevíte. Objevili jsme řemeslníka, kterého si Downer najal, aby mu u kufru zhotovil dvojité dno. Tahle informacička s vámi zacloumala, co Skrčku?

Člověk si nenechá dělat u kufru dvojité dno, pokud si tam nechce něco schovat, a my jsme si zatraceně jistý, že Downer si tam něco schoval. A protože víme, po čem jdeme, víme taky, co tam bylo – padesát papírů v ukradených bankovkách. Protože víme, že Downer měl váš kufr, jsme si zatraceně jistý, že vy jste měl Downerův kufr. Ty kartotéční lístky a ostatní popsal pravděpodobně Downer vlastní rukou. Právě teď na tom pracuje nejlepší znalec písma na pobřeží. Když se ukáže, že je to Downerův rukopis, bude tu přímá souvislost s vámi, Downerem a ztraceným kufrem a budete v tom lítat, budete mít na krku těch padesát papírů i tu vraždu.

Nevěřím, že jste chtěl těch padesát papírů sbalit. Chtěl jste asi jednat s pojišťovnou, abyste získal odměnu. Řekl jsem vám, abyste to nechal plavat. Varoval jsem vás, že si to chci vyřídit sám, ale vy jste mě neposlech. Musel jste se do toho vrhnout. A teď jste namočený až po krk ve vraždě.

Pokud jde o mě, netvrdím, že jste Downera zabil. Nejste ten typ. Řeknu vám upřímně, myslím, že na to nemáte ani odvahu.

Dám vám teď příležitost – nabízím vám ještě jednu možnost. Budete mluvit a vysypete všechno, aby to celé mělo hlavu a patu, a až jistím, že jedno s druhým hraje, budeme ještě chvilku uvažovat, než vám hodíme na krk tu vraždu. Pořád si myslím, že tu vraždu spáchal někdo jiný, ale vsadím deset ku jedné, že těch padesát papírů jste se bral vy.“

Inspektor Hobart neřekl ani slovo. Seděl tu, přeměřoval si mě a pozoroval každý můj pohyb.

„Předpokládám, že si se mnou přestanete na chvíli pohrávat jako s boxerským míčem a trochu rozumně si pohovoříme,“ řekl jsem

„Nikdo si z vás nechce dělat boxerský míč,“ řekl Sellers. Významně se odmlčel a dodal: „Teď.“

Přešel jsem jeho poznámku a řekl: „Řešil jste stotisícovou loupež pancéřového auta. Dospěl jste k padesáti tisícům. Lupič tvrdí, že to bylo sto tisíc. Pro vás je to hádanka. Chcete dokázat, že ten chlapík lže a že to nebylo nikdy víc než padesát tisíc.

Existuje pro vás jen jedno řešení, a to vypátrat, kdo měl těch zbývajících padesát tisíc a jak se k nim dostal. Pak můžete přimět Baxleyho, aby to odvolal.“

„Jen pokračujte,“ řekl Sellers. „Vás si poslechnu vždycky rád. Pokaždé slyším, jak mě nachytali, ale vždycky rád slyším totéž. Je to jako vzít si uklidňující prášky.“

„Čerta starýho vás napálili,“ řekl jsem. „Pokaždé když jste mě poslouchal, měl jste z toho užitek.“

„Přinutil jste mě vždycky, abych uznal to, co jste chtěl,“ řekl Sellers.

„Vždycky jsem vám nabíd něco, co jste potřeboval,“ řekl jsem.

„Jen mluvte,“ řekl Sellers. „Mám toho ještě dost na práci, nemůžu tu s vámi trávit čas.“

„Jestli to, co říkáte, je pravda, Herbert Baxley a Standley Downer vybrali z toho pancéřového auta sto tisíc. Je to tak?“

„Je.“

„V pořádku, a jak potom věděli, po čem mají jít? Jak věděli, který náklaďák veze ty prachy, jak věděli, že je tam sto tisíc v tisícidolarových bankovkách?“

„Mohli si to vytipovat. Mohli jít naslepo.“

„Můžete zachránit svou kůži jen tak, když dokážete, že Standley Downer byl tím druhým společníkem,“ řekl jsem Sellersovi. „I když se teď ukážete s těmi padesáti tisíci a řeknete, že je máte od Downera nebo ode mne, vysmějí se vám. Budou si myslet, že jste je někam ulil a vymyslel si hezkou povídačku, abyste se dostal z bryndy, až vás začne půda pálit pod nohama.“

„Měl byste chránit svou kůži,“ řekl Sellers. „Já se o tu svou už postarám.“

„Jestli je váš předpoklad správný, Baxley a Downer měli ty peníze dost dlouho, aby z nich udělali dvě hromádky. Downer věděl, že jste zahnal Baxleyho do úzkých a že by mohl mluvit, sebral tedy svých padesát tisíc a rychle zmizel.“

„Moc jsme se toho od vás nedověděli,“ podotkl Sellers.

„Když vezmu ještě jednou v úvahu, že vaše dedukce je správná, musím se vrátit zpátky k tomu, jak mohli vědět, že těch sto tisíc je právě v tom náklaďáku, a jak mohli vědět, že právě tam se k nim dostanou?“

„To tady bylo,“ řekl Sellers. „To všechno už máte za sebou.“

„Ne, nemám. Říkáte, že jste objevil tajnou přihrádku zabudovanou v Downerově kufru. Ale Downer si ten kufr opatřil ze všeho nejdřív, už když plánoval, co do něho strčí – padesát hezkých, nových tisícidolarových bankovek, které srovná pěkně na dno tajné přihrádky – a ne až potom. To celé má naplánováno dávno předtím, než pancéřový náklaďák ty peníze naložil.“

Sellers se zamračil, potom vrhl pohled na inspektora Hobarta.

Hobart, aniž by mě spustil z očí, řekl: „Na tom něco bude, Sellersi.“

„V pořádku,“ Sellers se obrátil ke mně, „pokračujte, Skrčku. Vysypte tu svou moudrost. Budu poslouchat. Až skončíte, měl byste přispět něčím, co obnáší padesát tisíc, jinak vás vyřadíme z oběhu a bude to na moc a moc dlouho.“

„Byl to dobrý plán a Downer v tom jel od začátku,“ řekl jsem. „Downer věděl, že ho sleduje jistý soukromý detektiv, protože Downerova žena, nebo Hazel Cluneová, pokud tomu jménu dáváte přednost, se s tím detektivem radila. Downer si byl vědom, že Hazel o tom skrytém místě v kufru ví. Nebylo to tedy už bezpečné. A tak se Downer rozhodne a nosí ty peníze u sebe v opasku.

Downer přijel do San Franciska. Chtěl, aby si všichni mysleli, že těch padesát tisíc ztratil. Dobře si to rozvážil a udělal takovou fintu aby se dostal k mému kufru. Vyšlo mu to. Ten trik udělal Downer. Převezl tím vás a převezl všechny, kromě jednoho.“

„Koho?“ zeptal se Sellers a zamyšleně vraštil čelo.

„Vraha. A jestli se chcete dostat z místa, stačí jen dokázat, že Baxley musel mít komplice. A jste z toho venku.“

Sellers si začal třít čelist prsty levé ruky.

„Ten chlapík má pravdu, Franku,“ inspektor Hobart se obrátil k Sellersovi. „Dostaneš se z místa, když dokážeš, že Baxley měl komplice. Já se dostanu z místa, když najdu vraha.“

„Našel jsi ho,“ řekl Sellers.

„Možná že jo a možná že ne,“ řekl Hobart.

„Můžeš ho zadržet jako podezřelého,“ řekl Sellers.

„Jako důležitého svědka, nic víc,“ Hobart potřásl hlavou.

„Zavolám novináře,“ řekl Sellers. „Zadržím ho pro podezření z vraždy.“

Hobart se chvíli rozmýšlel a potom řekl: „Moc se mi to nelíbí, ale když ti to pomůže, ten kabaret snesu.“

Obrátil jsem se k inspektoru Hobartovi: „V místnosti, kde byl Downer zavražděný, by měly být nějaké stopy.“

Sellers se ušklíbl. „Jen si ho poslechni. Bude ti vykládat, jak se má vyšetřovat vražda.“

Inspektor umlčel Sellerse lehkým pokynem ruky. „O jaké stopy se jedná, Lame?“ zeptal se.

„Ten chlapík byl bodnutý do zad,“ řekl jsem.

„V pořádku.“

„Padl dopředu na obličej.“

„Správně.“

„Jestliže byl Downer pod takovým nátlakem, sotva by se k někomu obrátil zády,“ řekl jsem.

„Možná že vůbec nevěděl, že ten druhý je v pokoji,“ řekl Sellers.

„Možná,“ přisvědčil jsem.

Inspektor Hobart projevil zájem. „Jen pokračujte,“ řekl. „Co myslíte, že se stalo?“

„Downer otevíral kufr a právě skončil, když ho zabili,“ řekl jsem.

„Proč ten kufr otevíral, když věděl, že není jeho?“ zeptal se inspektor Hobart.

„Právě to chci říct. Jak víte, že nezaměnil kufry? Proč byl zabit hned, jakmile bylo zřejmé, že někdo zaměnil kufry?“

„Máte odpověď na tuto otázku?“ zeptal se Hobart.

„Možná že mám,“ řekl jsem.

„Teď jste v San Francisku,“ řekl.

„Do jaké míry vylezete se zdravou kůží, jestli se vám to vůbec podaří, bude záviset na tom, jak budete spolupracovat s policií v San Francisku.“

„Záleží na tom, co míníte tím spolupracovat,“ řekl jsem.

„Budeme-li od této chvíle spolupracovat, odvedeme dobrou práci,“ řekl Hobart.

„Dej si na něho pozor,“ varoval Sellers. „Je to všemi mastmi mazaný malý parchant, a když mu dáš šanci, převeze tě.“

„Připusťme tedy, že Standley Downer si nechal udělat kufr,“ řekl jsem. „Měl v něm tajnou přihrádku. Do té tajné přihrádky chtěl uložit padesát pěkných, nových tisícidolarových bankovek. A teď, kde předpokládal, že je sežene?“

„Jen pokračujte, moudrá hlavo,“ řekl Sellers. „Vyprávějte nám ten příběh. Máme spoustu času. Povězte nám, kde čekal, že najde padesát tisícidolarových bankovek?“

„Čekal, že se jich zmocní,“ řekl jsem.

„Od koho?“

„Od Baxleyho společníka.“

„Baxleyho společníka!“ vykřikl Sellers. „O kom to mluvíte? Standley Downer byl Baxleyho společník.“

„Co vás k tomu přivedlo?“

„Všechno na to ukazuje. Skutečnost, že Baxley zpanikařil, telefonoval Hazel Downerové a… když viděl, že ho sledujeme…“

Hlas seržanta Sellerse, zpočátku plný jistoty, začal trochu ztrácet na své přesvědčivosti a nakonec se rozmělnil a zmlkl.

„Zcela správně,“ řekl jsem. „Dopustil jste se jedné chyby, které by se vyšetřovatel nikdy neměl dopustit. Na začátku jste měl jistou domněnku a pak se snažil přizpůsobit důkazy, abyste tu svou domněnku podepřel.“

„V pořádku,“ řekl Sellers, „a váš názor?“

„Myslím, že Baxley byl chytřejší a převezl vás,“ řekl jsem.

„Pokračujte.“

„Oba dva, Baxley a jeho společník, věděli, že Downer je nebezpečný muž a že po nich jde. Když Baxley zjistil, že ho sledujete úmyslně vám nastrčil Hazel Downerovou. Ta měla upoutat vaši pozornost tak, abyste nevypátrali jeho pravého komplice.“

„Dobrá, Skrčku,“ řekl Sellers a snažil se, aby to znělo bodře, „napojím se na tu vaši vysílačku, takže můžete vysílat dál. Kdo je ten společník?“

„Nevím.“

Sellersovi začal rudnout obličej. „Chcete říct, že jste mě vodil kolem růžové zahrádky, abyste mi pak oznámil, že neznáte cestu zpátky?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Vím, kdo to asi je.“

„Kdo?“

„Dover C. Inman, majitel Jídlonoše. Právě jsem chtěl na něm zapracovat, když jste sem vpadli a zatrhli mi to.“

„Co s tím má společného restaurant U jídlonoše?“ zeptal se.

„Hned od začátku jste měl všechno na talíři,“ řekl jsem. „Jenže vy jste na to nešel hlavou. Udělal jste chybu, skočil na tu návnadu a…“

„Nezpívejte mi pořád stejnou písničku,“ řekl Sellers. „Slyšel jsem ji už tolikrát, že je mi z toho nanic. Ať už je to jak chce, jsou to moje chyby, vy jeden přeborníku v myšlení. Jak jste přišel na to, že ty prachy má Inman?“

„Protože Baxley tam šel, koupil pár sendvičů a dal je do papírového pytlíku. Potom si sedl, snědl chlebíčky a odhodil papírový pytlík do koše na odpadky. Proč to asi udělal?“

„Protože zjistil, že ho sledujeme.“

Potřásl jsem hlavou a řekl: „Zjistil, že ho máte pod dohledem, až když jste ho vy a váš společník začali v restaurantu sledovat. Všechno, co dělal do té doby, bylo předem zařízeno.“

„Tak proč strčil sendviče do pytlíku a pak je jedl?“

„Protože musel mít pytlík, aby mohl zahodit těch padesát tisíc do koše na odpadky, kde je jeho komplic našel. Tu výměnu vám provedl přímo před nosem a vám to nezapalovalo tolik, abyste na to přišli. Potom, když jste ho sbalili, tvrdil, že jste u něho našli celých sto tisíc, protože to musel zařídit tak, aby jeho komplic měl dost častu ty peníze vzít a schovat je na bezpečném místě.“

„O čem to k čertu mluvíte?“ zeptal se Sellers a v hlase měl náznak strachu.

„Podívejte se na to takhle,“ řekl jsem. „Kdyby si Baxley poručil ty sendviče k obědu, byl by je snědl, ledaže vás uviděl a dostal strach. Kdyby se stalo tohle a on podlehl panice, nebyl by je vůbec jedl. Trochu by je splácnul, strčil do pytlíku a odhodil. Ale on tam seděl a jedl ty sendviče s klidem Angličana. Potom odhodil papírový pytlík do koše na odpadky, utřel si ubrouskem ruce, nasedl do auta a odstartoval. Potom vás zblejsknul a tehdy se rozhodl, že do toho zatáhne Downera jako návnadu.

Vžijte se do Baxleyho situace. Dejme tomu, že budete vytáčet telefonní číslo, ohlédnete se a uvidíte, že vás sledují policisté. Nezapomeňte, že v tom moc dobře umíte chodit. Upustil byste sluchátko, vyrazil ven, naskočil do auta a snažil se ujet policejnímu vozu letmým startem?

Nic takového neuděláte. Obrátíte se zpátky k telefonu, a až se někdo z Downerova bytu ozve, řeknete: ‚Nechte si všechno u sebe, myslím, že po mně jdou poldové. Bude lepší, když prásknete do bot.‘ Potom tam vhodíte další desetník, vytočíte jiné číslo, chvíli budete jako hovořit, zavěsíte, protáhnete se, zívnete a pomaloučku vyjdete z telefonní budky.

Měli jste dvě možnosti, buďto ho sebrat, nebo nechat jít. Kdybyste ho sebrali, nemohl proti tomu nic dělat. Všechna ta panika bylo divadýlko, které zahrál, abyste se nevrátili tam, kde to nemohl potřebovat – k odpadkovému koši u Jídlonoše.

Všechno nasvědčuje, že restaurant U jídlonoše je do toho zapletený. Tam se to odehrálo. Tam pokaždé stavěli řidiči toho pancéřového náklaďáku, aby si vypili kávu.

S určitostí říct nemohu, jestli v tom jel jeho majitel, Inman. Mohlo to být jedno z těch děvčat, ale dám všechny prachy, že to byl někdo odtud a že padesát papírů bylo v pytlíku od sendvičů, když ho Baxley odhodil do koše.“

Sellers se podíval na inspektora Hobarta.

Ten skoro neznatelně přikývl.

„Myslím, že to koupím,“ řekl Sellers. „Co dál?“

„Mně je jedno, jestli to koupíte nebo ne,“ řekl jsem. „Vyprávím to tak, jak se mi to jeví.“

„V pořádku, ale jak došlo k tomu, že Hazel Downerová měla v peněžence vaše jméno?“

„Neměla moje jméno. Měla tam obě jména, Coolová a Lam. Ve skutečnosti chtěla zjistit, jestli ji Standley podvádí s broučkem jménem Evelyn Ellisová, která vyhrála pár soutěží krásy a předváděla se Standleymu. Hazel chtěla vědět, kde se zdržuje. Rozhodla se najmout někoho, kdo by se pověsil Downerovi na paty. Prohlédla si speciální adresář a naše jména se jí zalíbila – COOL a LAM. Opsala si je na kousek papíru. Chtěla nás najmout, abychom vypátrali, jestli je ten brouček opravdu středem Standleyho zájmu, nebo jde-li jen o náhodnou bokovku, což by moc neznamenalo.“

Sellers se podíval tázavě na inspektora Hobarta.

Hobart se zasmál a řekl: „Dobrá, Franku, jestli chceš znát můj názor, ten chlapík nás zásobuje řadou faktů a řadou výmyslů. Tam, kde si přeje, abychom si dali pohov, jasně lže. Ale k tomu, co rozjíždíme, nám dává cenné informace.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Sellers. „Přezkoušel sis to nějak?“

„To víš, že ne,“ řekl Hobart, „jen jsem na tom léta pracoval. Naučil jsem se rozeznat, kdy lidi lžou a kdy mluví pravdu. Ten mládenec dělá obojí.“

Sellers se obrátil ke mně. „Nechci ze sebe dělat hlupáka. Chci to uvážit a promyslet si to. Ale tahle písnička a tenhle tanec vám nepřinesou nic dobrého. Budete pěkně sedět.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, nebudu.“

„To si myslíte,“ řekl Sellers. „Snažíte se z toho vyvlíknout a vyrukovat s nějakým překvapením.“

„Nesnažím se z toho vyvlíknout a nechci vyrukovat s nějakým překvapením,“ řekl jsem. „Ale chci tu mít právního zástupce, a až tu bude, chci uspořádat tiskovou konferenci a chci křičet o falešném obvinění tak hlasitě, až to nějak zabere.“

„Co tím myslíte, falešné obvinění?“ zeptal se Sellers.

„Udělejte si vlastní závěr,“ řekl jsem. „Tam, v Los Angeles, jste na tom mizerně. Baxley tvrdí, že jste našel sto tisíc dolarů. Vy tvrdíte, že to bylo jen padesát. Z toho kouká pořádný skandál. Hledáte cestu, jak z toho ven, a tak se přiženete do San Franciska a snažíte se hodit falešné obvinění na mě a ze sebe ho setřást.“

„To byste mi mohl udělat?“ zeptal se Sellers.

„Jestli mě strčíte do basy, tak to udělám,“ řekl jsem mu.

„Cože, vy jedná malá, bezvýznamná kryso! Vy malej, nedomrlej chudinko! Udělám z vás dva!“

„Ne, to neuděláte,“ řekl jsem. „Tady je San Francisco. Mají tu vlastní těžkosti. Neradi by se zamotali do těch vašich v Los Angeles. Inspektor Hobart má vyřešit vraždu.“

„A předpokládám, že vás napadlo, jak byste mi v tom mohl pomoct,“ řekl Hobart.

„Správně,“ odpověděl jsem mu.

„To je ale kus parchanta,“ řekl Sellers.

„Počkejte chvilku,“ řekl jsem. „Ubližuju vám nerad, seržante, jen když musím. A nemám v úmyslu prokazovat nějaké laskavosti Hobartovi, dokud si nebudu moct hrát na svém písečku. Tak tedy, chtěli jste, abych mluvil. Já jsem mluvil. Teď žádám právníka.“

Sellers se napřáhl a vrazil mi dvě facky z obou stran obličeje, jednu dlaní a druhou hřbetem pravé ruky.

„Cože, vy mrňavá –“

„Tak už dost, seržante!“ Hobartův hlas byl chladný a ostrý.

Bylo v něm něco, co Sellerse zmrazilo.

„Bude lepší, když si o tom promluvíme,“ řekl Hobart. „Dostal jsem nápad.“

„Nenech se od něho napálit,“ utrousil zlostně Sellers. „Ten mrňous má za ušima. To si piš.“

„Jestli je chytrý, může nám působit potíže,“ řekl Hobart, „a jestli je tak chytrý, může nám být prospěšný. Dostal jsem nápad. Půjdeme vedle a promluvíme si o tom.“

Obrátil se ke mně a řekl: „Vy tu zůstanete, Lame, a nehnete se odtud.“

Odešli z místnosti.

Nechali mě tam asi patnáct minut. Potom přišel inspektor Hobart přisunul ke stolu židli, otevřel balíček cigaret a nabídl mi. Sám si taky vzal, zapálil, pohodlně se opřel a hluboce vdechoval kouř. Potom ho pomalu vypouštěl, takže se zdálo, že mu slova vycházejí z úst v kouřovém oparu.

„Lame, vy jste lhář,“ řekl.

Neřekl jsem na to nic.

„Lžete zatraceně obratně,“ pokračoval. „Smíchal jste něco pravdy a něco lží dohromady. Vím, že to, co jste vyprávěl, je pravdivé i nepravdivé, směsice logiky a žvástu. A nevím, kam co mám zařadit.“

Byl jsem potichu.

„Mrzuté je na tom, že musíte počítat s tím, že u policie je strašná spousta bláznivků. Víte, někteří mládenci se dostanou docela dobře do maléru, když se pokoušejí provádět něco takového, oč jste se pokoušel vy.“

Seděl jsem bez hnutí dál.

Podíval se na mě, ušklíbl se a řekl: „A nejlepší na tom je, že je mi to úplně ťuk.“

Chvíli bylo ticho. Potom hluboce zatáhl z cigarety a řekl: „Je mi to fuk, protože mám takový pocit, že celou dobu stojíte na naší straně, ale jste tak ponořený sám do sebe, že se nám nemůžete svěřit. Jde vám jen o to, abyste uvolnil provaz a dostal se ven a tam to dal do pořádku, dřív než si vyvrknete nohu. Myslím, že jste měl těch padesát tisíc, ztratil je a chcete je dostat zpátky.

Seržant Sellers je v loji. To se může klidně v policejní praxi stát. Snažil se z toho dostat, jak nejlíp uměl. Mám takový nápad, že byste ho možná přived k něčemu, co má nějaký význam.

Řeknu vám, co s vámi udělám, Lame. Nechám vás rovnou tady těmi dveřmi vyjít ven. Chci vám dát klíče k San Francisku. Chci vám dát možnost, abyste si to tady podle svého prošacoval. Dohodneme se jen, že jestli zakopnete a spadnete do bláta, budete v něm až po krk, tak hluboko, že už vám z něho nikdy nepomůžu. Doopravdy, předám to ostatním chlapcům, aby se tím zabývali. Sám budu ležet doma v posteli nebo koukat na televizi. Je vám to jasný?“

Přikývl jsem.

„Teď mám na krku tu vraždu,“ pokračoval. „Chci vám dát spoustu volnosti a nechat vás tu kolem pátrat, protože si myslím, že třeba odhalíte nějaký důkaz.

Nevím, kam směřujete, ale myslím, že se to vraždy netýká. Osobně jsem přesvědčený, že jste se do toho zamotal mnohem víc, než jste nám prozradil, a že vám po zádech teče pot, protože jste se o těch padesát tisíc pokusil a někdo vás převez.

Ale jedno vám řeknu. Jste dost chytrý na to, abyste Sellersovi hodně znepříjemnil život, když budete chtít. Nemáme dost důkazů, abychom vám přišili tu vraždu, a když vás budeme chtít zavřít a vy to nahrajete na Franka Sellerse a řeknete, že vás má jako zástěrku, získáte velkou publicitu, protože tady nemá Sellers domovské právo a v novinách tu rádi špiní Los Angeles.

Dám vám důvěrnou informaci: Sellers právě odjel na letiště. Poletí zpátky do Los Angeles. Měl byste se radši zdržovat mimo letiště, dokud Sellers neodstartuje. Sellers je hodně napěněný. Musel jsem do něho hezky dlouho mluvit, než byl vůbec ochotný mě poslouchat.

Je vám to jasný?“

Přisvědčil jsem.

Inspektor Hobart rázně ukázal palcem na dveře. „Tak už sakra vypadněte,“ řekl. „A pamatujte si dvě věci. Za prvé, že mám vyšetřovat vraždu, a za druhé, že jste soukromý detektiv, který má své vlastní trable – a ty se mohou ještě zhoršit.

Jestli narazíte na něco, co se týká té vraždy, chci o tom vědět.“

„Kde vás seženu?“ zeptal jsem se.

Vytáhl z kapsy vizitku, naškrábal na ni pár čísel a podal mi ji přes stůl. „Jedním z těch čísel mě zastihnete v kteroukoli denní nebo noční hodinu,“ řekl.

„Do jaké míry toužíte po tom, abyste dal tu věc do pořádku?“

„Toužím po tom jako každý jiný člověk,“ řekl. „Tak zatraceně po tom toužím, že jsem si nechal vynadat od seržanta Sellerse. A vám dávám příležitost, i když mám pocit, že bych vás měl přehnout přes koleno a pořádně vám nařezat, abyste si uvědomil, že policajti nejsou takoví troubové, za jaké je máte.

No tak, odpověděl jsem vám na otázku?“

„Odpověděl,“ řekl jsem.

Vstal jsem a vydal se ke dveřím.

„Počkejte chvilku, Lame,“ řekl inspektor Hobart, když už jsem měl ruku na klice. „Co soudíte o seržantu Sellersovi? Dotkly se vás nějak ty dvě facky?“

Pohlédl jsem na něho a řekl: „Ano.“

„Může to nějak ovlivnit vaši spolupráci se mnou?“

„Ne.“

„Chcete to Sellersovi oplatit?“

„Ne tak, jak si myslí.“

Hobart se ušklíbl. „Jděte. Tak už sakra odtud vypadněte,“ řekl.

IX.

Když jsem se dostal do bytu Ernestiny Hamiltonové, bylo čtvrt na jedenáct.

Musela čekat blízko dveří, protože sotva jsem stiskl knoflík, dveře se rozletěly a Ernestina mě pevně sevřela.

„Donalde!“ vykřikla, „jsem tak ráda… Bála jsem se, že se už neukážete.“

„Byl jsem skoro nenávratně pryč,“ řekl jsem.

V očích se jí objevily slzy.

„Já vím,“ řekla. „Celou hodinu jsem na to teď myslela… a trápila se, jestli jste se snad se mnou nerozešel. Víte, včera večer jsem vám musela připadat strašně pitomá a bála jsem se, že se vám zošklivím a…“

„Přestaňte s tím,“ řekl jsem.

„S čím?“

„S tím sebepodceňováním,“ odpověděl jsem. „Od teďka budete o sobě uvažovat úplně jinak. Zeptala jste se Bernie na –“

„Zeptala jsem se jí na všechno,“ řekla. „Požádala jsem ji, aby mi vyprávěla o všem, co bylo v hotelu jen trochu neobvyklé. Věřte mi, obrátila jsem ji úplně naruby. Donalde, budete z toho úplně paf, co se všechno může odehrát v tak velkém hotelu.

Hoteloví detektivové jsou o něčem samozřejmě informováni, ale nezdá se, že toho vědí tolik jako schopná a obratná telefonistka. Ani si toho tolik nevšímají, dokud se situace nevyvine v něco, co může vyvolat výtržnost nebo nějak poškodit dobré jméno hotelu.

Propána, Donalde, šly jsme spát až ve tři hodiny ráno a Bernie byla tak unavená, že sotva držela hlavu vzhůru. Věřte mi, dozvěděla jsem se o všech špinavostech. Na čísle 917 bydlí provdaná žena, manžela má někde pryč, bere drogy. Bydlí tam dívka, která vklouzla do jiného pokoje a potom zjistila, že nemá svůj klíč. Nechala kabelku s klíči, řidičským průkazem, s penězi, prostě se vším v mužově pokoji.“

„Není tu nic, co by nám pomohlo v našem případě?“ zeptal jsem se.

„Nic jsem neobjevila. Přinutila jsem Bernie, aby mi všechno vysypala. Trvalo by to hodinu, kdybych vám měla všechno vyprávět. Udělala jsem si pár poznámek a –“

„Pojďme se podívat do hotelu,“ řekl jsem. „Snad budeme mít štěstí a setkáme se s Bernie.“

Zavrtěla hlavou. „Bernie je nepřetržitě v ústředně. Bere si s sebou oběd.

Donalde, možná že by vás zajímala jedna věc, a to aktovka bez majitele.“

„Co s ní má být?“ zeptal jsem se.

„Víte, když přijíždějí hosté, jedou buď taxíkem, nebo soukromým vozem a nechávají zavazadla venku. O ty se postará vrátný. Odnese je dovnitř a složí u vchodu. Odtud si je berou poslíčci a skládají je do velké řady, zatímco čekají na hosty, kteří se zapisují a dostávají přidělené pokoje.

Když má host přidělený pokoj, recepční přivolá poslíčka a ten vyzvedne klíč. Recepční ho vyzve, aby pana XY zavedl do příslušného pokoje.

Potom host přejde k řadě zavazadel, označí, které mu patří, a poslíček je zanese do pokoje.“

„Pokračujte,“ řekl jsem. „Co je s tou aktovkou bez majitele?“

„Víte dobře, Donalde, jaký tu bývá fofr časně ráno, když přilétají letadla. Bývá tu pohromadě spousta zavazadel, docela pěkná řada. Potom, když to utichne, nezbude ani jediné. Až zase odpoledne se začnou hromadit. Z nějakého důvodu se přes den lidé tolik nepřihlašují. No, ať je to jak chce, včera když si hosté vyzvedli všechna zavazadla, zůstala tam jedna aktovka. Zřejmě některý z nastupujících hostů zapomněl, že má aktovku, šel do svého pokoje a nechal ji tam ležet.“

„V pořádku,“ řekl jsem, „objevila se aktovka bez majitele. Co se s ní stalo?“

„Dali ji do ztrát a nálezů, ale nikdo se o ni nepřihlásil.“

„Mrknem se na ni,“ řekl jsem.

„Myslíte, Donalde, že ta aktovka může být důležitá?“

„Všechno může být důležité. Všechno, co je aspoň trochu mimořádné.“

„Bože, nikdy jsem si neuvědomila, kolik mimořádných věci se může přihodit v takovém hotelu – totiž věcí, které bych brala jako mimořádné.

Co vás zdrželo, Donalde?“

„Vyslýchali mě na policii,“ řekl jsem.

„Vás?“

„Tak jest.“

„Proč?“

„Ále, mysleli si, že něco vím.“

„Donalde, vy jste tak tajuplný a berete ty věci tak nalehko. Já… Donalde, já jsem rozčilená a chvěju se jako list.“

„Měla byste to překonat.“

„Nevím, co do mě vjelo,“ řekla, „Už ten nápad hrát si na soukromého detektiva… Donalde, jsem tak rozčilená, že jsem si nevzala ani kousek něčeho k snídani. Připravila jsem si kávu, ale ráno jsem nemohla jíst vůbec nic. A chudák Bernie, ta je na tom úplně stejně, jak se na mě podívala, když odcházela… Nenechala jsem ji spát, probděla polovinu noci.“

„Dobrá,“ řekl jsem, „pojďme do hotelu.“

Šli jsme do hotelu a Ernestina mě tam prováděla. Pyšnila se jako pávice, když kývala na pozdrav poslíčkům a jednomu z vrátných. Pak mě zavedla do místnosti, kde měl jeden vrátný na starosti ztráty a nálezy.

Důkladně si mě prohlédl a potom se díval na Ernestinu, jako by ji předtím nikdy plně nedocenil.

Ernestina se na něho obrátila: „Johne, tady můj přítel by rád viděl aktovku, co tu našli. Zavazadlo, ke kterému se nikdo nehlásil. Rád by –“

Vrátný ji předložil.

„Je zamčená?“ zeptal jsem se.

Přikývl.

„To snad nebude takový problém, co?“ zeptal jsem se.

„Proč?“

„Rád bych se podíval dovnitř.“

„Je vaše?“

„Může být.“

„John ji určitě otevře,“ řekla Ernestina. „Dovede si poradit se zámky a má všechny druhy klíčů, že ano, Johne?“

Vrátný otevřel šuplík, ve kterém měl asi půl tuctu svazků klíčů na kroužcích.

Vybral jeden s drobnými klíči a dva z nich bez úspěchu vyzkoušel. Na třetí pokus zámek cvakl a aktovka se otevřela.

Podíval jsem se dovnitř.

V aktovce byly tři přihrádky. V prostřední přihrádce byl krví potřísněný nůž. Dál tam byl semišový opasek, taky s krvavými skvrnami, a nic víc.

Vrátný vrhl pohled na zkrvavený nůž. Chtěl vzít aktovku. Chytil jsem ho za zápěstí.

„Nedotýkejte se toho,“ řekl jsem. „Už je na tom dost otisků. Vůbec ničeho se nedotýkejte. Zavoláme odborníky na otisky prstů.“

„Ale Donalde, co to je?“ zeptala se Ernestina.

„Ernestino, vy to tu ohlídáte,“ řekl jsem. „Nedopustíte, aby se někdo nebo něco dotklo té aktovky. Uvažte kolem držadla provázek abychom nezanechali další otisky prstů nebo skvrny, které by se tam mohly objevit. Kde tu je telefon?“

„Použijte tady ten napravo, a zatímco budete mluvit, budu vás poslouchat,“ řekl vrátný.

Vytočil jsem policejní ředitelství a žádal inspektora Hobarta. Za pár vteřin se ozval. „U telefonu Lam, inspektore,“ řekl jsem.

„Okej, Lame, co mi chcete říct?“

„Našel jste vražednou zbraň,“ řekl jsem.

„Já že našel?“

„Ano. Vy.“

„Kde?“

„V aktovce v hotelu.“

Hobart chvíli váhal a potom řekl: „Tohle se mi nelíbí, Donalde.“

„Proč ne?“

„Je to moc narychlo. Je to moc jednoduché. Můžete být bystrý vyšetřovatel, ale tady jste byl zatraceně moc bystrý.“

„Kdybyste mi dnes ráno se Sellersem nenarušili plán, dostal jsem se k tomu dřív,“ řekl jsem.

„Věděl jste, že je to tam?“

„Šel jsem po tom,“ řekl jsem.

„Kde jste teď?“

„V hotelu ve vrátnici.“

„Nechoďte pryč,“ řekl Hobart. „Ať se nikdo ničeho nedotýká. Přijdu tam.“

„Dobře,“ řekl jsem a chtěl zavěsit.

„Ještě okamžik,“ řekl vrátný a odstrčil mě od telefonu. „Haló, tady hotelový vrátný,“ řekl. „S kým mluvím?“

Z mikrofonu byly slyšet skřípavé zvuky.

„V pořádku,“ řekl vrátný. „Dohlídnu na to, aby nikdo na nic nesahal a aby tu všichni zůstali. Přijedete hned? Okej, díky.“

Vrátný zavěsil a obrátil se omluvně k Ernestině: „Vás znám, Ernestino, ale tady toho muže neznám, a to je důležité. Policie tu bude cobydup.“

Ernestina mě chytila za paži. Svírala mě prsty tak, že to až bolelo.

„Donalde,“ fňukala, „ach, Donalde, jsem tak rozčilená… myslela jsem si, že už se budu umět ovládat, ale tohle… to je strašné!“

Vrátný se na ni zkoumavě podíval. „Jak jste věděl, že je tam ten nůž?“ zeptal se mě.

„Nevěděl jsem to.“

„Když jste se tu objevil, ptal jste se mě na to.“ Obrátil se k Ernestině. „Kdo je ten mládenec?“

„Donald Lam,“ řekl jsem, „od Cool a Lam, Los Angeles.“

„V pořádku, co je to Cool a Lam?“

„Detektivní kancelář.“

„Šerlokové?“

„Říkejte nám tak, když chcete.“

„Jak jste se dozvěděl, na co se máte ptát a co máte hledat?“

„Nijak. Hledal jsem. Našel jsem.“

„Kromě toho jste se ptal.“

„Ptal jsem se,“ řekl jsem.

„O tom bych rád něco věděl.“

„O tom by ráda věděla policie,“ řekl jsem. „Můžete tu zůstat a poslouchat.“

„Zůstanu tu a budu poslouchat,“ slíbil. „Nemějte strach.“

Inspektor Hobart dojel v rekordním čase. Měl s sebou jednoho muže z laboratoře. Ukázal jsem mu, co jsme našli. Ten chlapík z laboratoře to převzal a Hobart se vyptával na Ernestinu.

Vyprávěl jsem mu o ní.

Hobart si mě přeměřil a řekl: „V pořádku, pojedem.“

Zavedl mě s Ernestinou k policejnímu vozu a vzal nás na ředitelství. Octl jsem se opět v jeho kanceláři, kterou jsem před hodinou a půl opustil.

„Soukromí detektivové mohou sehnat doklady a důkazy v rozvodových a podobných případech. Vraždy řeší policie,“ řekl Hobart

Přikývl jsem.

„Chtěl jsem mít jistotu, jestli to tak chápete,“ řekl.

„Co tím chcete říct?“ zeptala se Ernestina.

„Chci říct, že váš mládenec má sklon ovládat zatraceně moc velkou oblast,“ řekl inspektor Hobart.

Ernestina se zarděla a kvapně pronesla: „Není to můj mládenec.“

Hobart se na nás podíval. „Vy tu zůstanete sedět,“ řekl Ernestině. Na mě zamířil ohnutý ukazováček. „Lame, půjdete se mnou.“

Vzal mě do jiné místnosti a řekl: „Mluvte.“

„O čem?“

„O Ernestině.“

„Ernestina je televizní fanoušek. Zbožňuje soukromé detektivy,“ řekl jsem.

„Pokračujte.“

„Bydlí společně s Bernice Glennovou, která je zaměstnaná v hotelu jako telefonistka.

Bernice je pohledná a přitažlivá pro muže. Chodívá ven, zřídkakdy se nají doma. Ernestina doma uklízí a s napětím poslouchá zážitky, které jí Bernice vypráví, když se večer vrací ze schůzky. Pro Ernestinu to představuje náplň života, prožívá zkušenosti jiných lidí, jimiž nahrazuje své vlastní. Když naslouchá Bernice, prožívá romantická dobrodružství. Sledování televizních programů je pro ni zdrojem vzrušení.

Když zjistila, že jsem soukromý detektiv, vzhlížela ke mně se zářícíma očima.“

„Co uděláte, budete si s ní jen pohrávat?“

„Věřte mi nebo ne, s Ernestinou mám určité plány,“ řekl jsem.

„Jaké?“

„Myslím, že jí seženu práci.“

„Kde?“

„V Los Angeles.“

„Co bude dělat?“

„Soukromého detektiva.“

„Má nějaké zkušenosti?“

„Má talent.“

„Pokračujte.“

„Všimněte si jejího obličeje,“ řekl jsem. „Vlasy si upravuje opravdu nehezky. Tak dychtí po tom, aby se naučila žít od ostatních lidí, že má utkvělou představu o životě, který by chtěla žít sama. Jestli v tom bude pokračovat, bude z ní frustrovaná, plachá bytost. Kdyby si odvykla podvádět sama sebe, mohla by se provdat za nějakého seriózního, upřímného muže, který by jí byl dobrým manželem. Mohla by se stát báječnou ženou, matkou a později roztomilou babičkou.“

„Co tedy chcete udělat?“

„Probudit ji, vyloupnout ji z její ulity, donutit, aby se postavila životu tváří v tvář, aby užívala trochu vlastního rozumu a rozvíjela některé ze svých přirozených schopností.“

„Chcete přeměnit čekanku v oslňující krasavici podle starého osvědčeného hollywoodského receptu, co?“ zeptal se.

„Nebuďte bláhový,“ řekl jsem. „Nechci, aby byla krasavicí. Ona to taky nechce. Má ráda lidi. Chce se stýkat s lidmi. Chce mít pocit, že někam patří. Chce být čestnou, pracovitou dívkou a žít s čestným, pracovitým manželem. Chce založit rodinu, která bude ke cti jí i společnosti. Kromě toho má výjimečný pozorovací talent a je spolehlivá.“

„Vy jste se prostě zbláznil do jedné dámy, která získala vaše sympatie,“ řekl Hobart. „Být detektivem, k tomu je potřeba talent a trénink. Zatracení amatéři! Vy mi pijete krev!“

„Našli jsme vražednou zbraň nebo ne?“ řekl jsem.

Podíval se na mě, ušklíbl se a řekl: „Ó!“

Po chvíli vytáhl balíček cigaret, jednu si vzal, jednu nabídl mně a řekl: „Jak se to k čertu mohlo stát, že jste ji našli?“

„Ernestina ji pro mě objevila,“ řekl jsem.

„V pořádku, ale jak to, že ji pro vás objevila?“

„Protože jsem ji požádal, aby ji hledala.“

„Co vás k tomu vedlo?“

„Chtěl jsem se dozvědět o všech neobvyklých událostech v hotelu,“ řekl jsem. „Chtěl jsem poznat, jak to tam chodí. Požádal jsem ji, aby pátrala po všem, co se jen trochu vymyká běžnému chodu Rozebrali jsme všecko, co se v hotelu seběhlo.“

„Bylo v tom, aby hledala vražednou zbraň?“ zeptal se.

„Něco na ten způsob,“ řekl jsem. „Zabijete někoho kuchyňským nožem. Určitě si ho neodnesete zase s sebou.“

„Proč ne?“

„Za prvé je to důkaz proti vám. Za druhé se těžko přenáší.“

„Vrah si ho přinesl,“ řekl Hobart. „Mohl si ho taky odnést.“

„Právě to mě mate,“ řekl jsem.

„Co vás mate?“

„Není to takový druh nože, co nosí člověk jako zbraň. Nůž, kterého používáte jako zbraně, bývá z těžké, nepružné oceli a mívá ostře nabroušenou čepel. Může mít taky oboustranně broušenou čepel typu stiletto. Tady to je kuchyňský nůž. Má zvláštní onyxovou střenku.“

„Jak to víte?“

„Dobře jsem si ho prohlédl, když jsem se díval do té aktovky.“

Hobartovi se zúžily oči. „V pořádku. Co ještě víte?“

„Nezdá se mi, že vrah měl ten nůž u sebe,“ řekl jsem. „Myslím, že pochází odněkud z hotelu. Myslím, že má přístup do kuchyně nebo do místnosti pro pokojské. Ledaže byl nůž zakoupen v některém obchodě blízko hotelu někým, kdo se náhle rozhodl, že by nebylo marné mít u sebe zbraň.

Kdybyste se mi do toho nepletli, obešel bych okolí a promluvil si s prodavači v železářstvích.“

„Pak je to zatraceně v pořádku, že jsme se vám do toho pletli,“ řekl Hobart. „To jsou ty potíže s vámi amatéry. Podceňujete policejní důvtip. Už patnáct minut mám venku muže, kteří prověřují železářství a nožířství. Brzy nám podají zprávu.

Pro vaši informaci, Lame, tohle je speciální nůž. Střenku má z imitace onyxu a je to zvláštní druh plastiku, relativně nový. Nůž pochází z Chicaga. Telefonovali jsme distributorovi, abychom vypátrali, kolik velkoobchodních podniků tady je dováží.

Jeden překupník na pobřeží je objednal a před pár dny dostal první zásilku. Několik obchodních zástupců dostalo vzorky, a to je všechno. Neprodávali zatím v drobném.“

„Ten nůž je tedy z velkoobchodního skladu?“

Hobart potřásl hlavou. „To nevím. Nemůžeme si dovolit dělat ukvapené závěry. Právě teď se chodíme vyptávat od jednoho obchodního zástupce k druhému.

Ten překupník je vyzval, aby mu sdělili, jestli mohou vrátit vzorky do skladu. Dozvíme se tak, jestli jeden nůž chybí. Zbytek zásilky zůstal zřejmě netknutý.

Nůž má plastickou střenku neobvyklého tvaru. Je to nový vzor a čepel je z nového druhu oceli, která si má téměř natrvalo uchovat ostří. Nůž je mimořádně tenký. Nový druh oceli je na trhu teprve krátký čas a pochází ze Švédska.“

„Dal by se tedy snadno vystopovat,“ řekl jsem.

Hobart přikývl a doplnil: „Jestli jeden z obchodních zástupců nebude mít vzorek, zjistíme, co s ním udělal, a odtud začneme pátrat po vražedné zbrani. Je to tak trochu štěstí, které obvykle u vraždy nemáme.“

„A co mám dělat já?“ zeptal jsem se.

„Čekat,“ řekl. „Nebudete dělat vůbec nic. Nepřeji si, abyste chodil ven a kalil vodu. Tohle je práce pro policii, pro celé oddělení, abyste rozuměl. Osamělý muž, který tady bude kolem čmuchat a vyptávat se, nadělá víc škody než užitku.

No dobrá, vyložím pár karet na stůl. Na vyřešení té vraždy zájem nemáte. Přijel jste sem za něčím jiným. Co je to?“

Podíval jsem se mu přímo do očí a řekl: „Padesát papírů.“

„To už je lepší,“ řekl. „Myslel jsem si to. Co jste chtěl dělat?“

„Vytlouct z toho odměnu,“ řekl jsem.

„Sellersovi by se to nelíbilo. Chce vyřešit ten případ sám.“

„Tak ho nechte řešit. Já mu v tom nebráním. Stojí za ním celý zatracený policejní aparát. Má víc možností než já.“

Hobart se na mě podíval a řekl: „Budete-li mít v policii nepřítele, nedostanete se v té své záležitosti dál.“

„Nechci mít žádného nepřítele, až získám těch padesát papírů,“ řekl jsem. „Sellers by to určitě rád vyřešil, ale naprosto nutně potřebuje důkaz, že těch padesát papírů má někdo jiný. Až ho bude mít, bude bez poskvrny.

Řeknu vám ještě něco. Dostaneme-li odměnu, ochotně nechám Sellerse, aby si připsal všechny zásluhy na své konto.“

Hobart bubnoval prsty na psacím stole. „Lame, chci se vás na něco zeptat,“ řekl. „Nemusíte mi odpovídat, jestli nechcete, ale nelžete mi. Pracujeme na případu, který může falešná informace zamotat víc než cokoli jiného.“

Přisvědčil jsem.

„Měl jste těch padesát tisíc?“ zeptal se.

„Budete mě krýt?“ zeptal jsem se.

„Přijde na to. Nemohu nic slíbit.“

Řekl jsem: „Ano.“

„Co, ano?“

„Ano, měl jsem těch padesát papírů.“

„Potom ta povídačka, kterou jste krmil Sellerse o tom Inmanovi, že je má u Jídlonoše, byl čistě výmysl?“

„To nebyl výmysl,“ řekl jsem. „Myslím, že Inman je měl přede mnou.“

Hobartovi se zúžily oči. „No dobrá,“ řekl. „Odkud jste je měl?“

„Vzal jsem je z Downerova kufru.“

„A odkud jste měl Downerův kufr?“

„Vyzvedl jsem ho na železniční stanici.“

„Kde je teď?“

Řekl jsem mu to.

„Pokračujte,“ řekl. „Co se stalo s těmi padesáti tisíci?“

„Má je jeden ze dvou lidí.“

„Kdo?“

„Buďto Takahashi Kisarazu, vedoucí prodejny s fotoaparáty, nebo Evelyn Ellisová.“

„Jak jste na to přišel?“

„Koupil jsem si fotografický přístroj a krabici zvětšovacího papíru. Nevím, kolik tam bylo archů, asi patnáct nebo dvacet. V prodejně tvrdí, že našli sedmnáct archů papíru pod pultem, tak to bude dvacet.“

„A vy jste tam strčil peníze se zbytkem zvětšovacího papíru a krabici zavřel?“

Přikývl jsem.

„Jak víte, že ty peníze nesebral někdo v Los Angeles?“

„Udělal to někdo v prodejně s fotoaparáty,“ řekl jsem.

„Jak to víte?“

„Když Sellers rozbalil ten balíček v Los Angeles, krabice se zvětšovacím papírem byla řádně zapečetěná, takže jsem neměl podezření, ale byla to jiná krabice. Byla plná zvětšovacích papírů. Kdyby to byla ta moje, sedmnáct archů by chybělo.“

Hobart řekl: „No dobrá, Lame. Myslím, že jste se vyzpovídal. Řeknu vám, co teď udělám. Zapracuju na tom Japonci v tom krámu s fotoaparáty.“

Potřásl jsem hlavou.

„Ne?“ zeptal se.

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nemám jistotu,“ řekl jsem. „Chci mít jistotu.“

„Jak ji získáte?“

„To nevím, ale myslím, že Downerova vražda navazuje nějak na ztrátu těch padesáti papírů.“

„Ta vražda je můj chleba,“ řekl Hobart.

„Máte ji mít. Já chci peníze. Držte se svého a já se budu držet taky svého.“

„Dobrá. Co myslíte, k čemu došlo?“

„Myslím, že Baxley měl v restaurantu U jídlonoše komplice. Myslím, že Baxley nevěděl, že má v patách policii, dokud nezačal telefonovat a neohlédl se. Baxley zajel do té restaurace pro motoristy a objednal dva karbanátky, jeden s cibulí a jeden bez cibule, takže měl dobrý důvod, aby mu je dali do papírového sáčku. Potom tam seděl a nenucené a pomalu pojídal karbanátky, aby si lidé všimli, jak je pojídá. Myslím, že to všechno bylo součástí plánu. Potom asi vzal těch padesát papírů, které tvořily podíl jeho komplice, strčil je do papírového sáčku, zahodil do koše na odpadky a odjel.

Myslím, že tady se Sellers dopustil první chyby. Měl zvednout poklop toho koše na odpadky a vytáhnout odtud ten papírový sáček Pak teprve se měl pustit za Baxleym.“

„Od koho potom dostal Downer těch padesát tisíc?“

„Dostal je od Baxleyho komplice,“ řekl jsem, „a protože nešlo o rozdělenou částku, znamená to, že se zúčastnil přepadení. Kdyby se objevil s pětadvaceti papíry, soudil bych, že na tu práci byli tři.

Baxley dostal polovinu a zbývající dva se rozdělili o tu druhou, že to pro něho zorganizovali. Protože Downer měl padesát papírů, znamená to, že v tom jel.“

Inspektor Hobart řekl: „Mám pro vás novinku, Lame.“

„Jakou?“

„Kdybychom si nevyjasnili věci, k ničemu by to nevedlo a nedospěli bychom k žádnému výsledku.“

„Proč?“

„Nevím,“ řekl Hobart. „Říkejte tomu policajtský instinkt, když chcete, ale ten případ nemá hladký průběh. Dostal jste prima nápad a to je všechno, jen nápad.

Nejhorší z vás jsou ti hoši, kteří jednají zbrkle. Jedete v tom jako osamělý vlk. Dostanete nějaký nápad a chcete ho uplatnit. Vypracujete důvtipné řešení a začnete se podle něho řídit. Policajti si nemohou dovolit pracovat tímhle způsobem. Musí postupovat krok za krokem. Nemohou se spokojit s útržky. Plahočí se a zjišťují nejdřív jedno a potom druhé.“

„Okej. Máte na to svou metodu a já taky svou,“ řekl jsem.

„Co ještě víte?“ zeptal se Hobart.

„V tom kufru byly věci, které pro mě byly hádankou – karty, knížky a různé předměty. Má je teď Sellers.“

„Povězte mi něco o těch kartách,“ řekl Hobart.

„Byly na nich číselné řady.“ Vytáhl jsem poznámkový sešit. „Tady je jedna – nula, nula, pět, jedna, tři, šest, čtyři.“

Hobart natáhl ruku a vzal mi ho.

„No a teď se podívejte na další,“ řekl jsem.

Hobart předčítal nahlas čísla: „Čtyři, pomlčka, pět, pomlčka, padesát devět, pomlčka, deset, pomlčka, jedna, pomlčka.“

„Všimněte si další linky,“ řekl jsem. „Končí plusovým znamínkem.“

Předčítal čísla: „Osm, pomlčka, pět, pomlčka, padesát devět, pomlčka, čtyři, pomlčka, jedna a plusové znamínko na konci.

Tady byste měl uplatnit některý ze svých nápadů,“ navrhl Hobart.

„Všiml jsem si, že spousta čísel na těch kartách končí trojkou, šestkou a čtyřkou,“ řekl jsem.

„Napadlo vás něco?“

„Přemýšlel jsem zvlášť o těch plusech a minusech.“

„No dobrá, Lame,“ řekl. „Nechám vás, abyste si to ještě nechal proběhnout hlavou. Zůstanete sedět rovnou tady.“

„Co bude s Ernestinou?“ zeptal jsem se.

„Zařídím to tak, aby se jí na chvíli ujala naše uniformovaná sestra.“

„Zadržel jste ji?“

„Ne přímo zadržel,“ řekl Hobart, „ale chtěl bych ten zatracený případ uzavřít a nepodaří se mi to, když mi bude po městě pobíhat houf temperamentních primadon a hýřit nápady. Jestli se do toho zamotal ten zatracený Japončík, tak mu to spočítám.“

„Nemíchejte se do mých věcí a já se nebudu míchat do vašich,“ řekl jsem.

Ušklíbl se a řekl: „Vy se teď nebudete míchat do ničeho. Budete mimo dění. Budete v koncích.“

Vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře.

Seděl jsem tam hezky dlouho. Nedalo se tam nic jiného dělat. Studoval jsem opsaná čísla z karet, které byly v kufru.

Po chvíli se otevřely dveře a vešel policejní důstojník s karbanátky v ubrousku a sáčkem mléka.

„Pozdrav od inspektora Hobarta,“ řekl.

„Kde je?“

„Pracuje.“

„Chci s ním mluvit.“

„To by chtěla spousta jiných lidí.“

„Možná že jsem přišel na něco, co by rád věděl,“ řekl jsem.

„Nebyl by rád.“

„Proč ne?“

„Předpokládá, že jste mu řekl všechno, co jste věděl, hned napoprvé.“

„Řekněte mu, že jsem na něco přišel.“

Muž přikývl a odešel.

Snědl jsem karbanátky, vypil mléko a odhodil prázdný sáček do koše na papír.

Za čtvrt hodiny přišel inspektor Hobart. Měl brunátný obličej a vypadal zlostně.

„Tak dobrá,“ utrhl se, „co jste mi k čertu zatajil?“

„Nic. Napadlo mi něco jiného. Přemýšlel jsem o těch číslech.“

Udělal podrážděné gesto, chtěl odejít, ale zůstal. „V pořádku. Vysypte to rychle. Poslechnu si vás.“

„Množství těch číselných řad končí trojkou, šestkou a čtyřkou. Předpokládejme, že to byla telefonní čísla, napsaná pozpátku.“

„Jak to myslíte?“

„Tři, šest, čtyři by mohlo být H, O, tři,“ řekl jsem. „Potom čísla na té první kartě by mohla být Hollywood tři, jedna, pět set. Může to být telefonní číslo. A tak kdybyste zjistil, že účastník na tom telefonním čísle si čtvrtého května tisíc devět set padesát devět vsadil deset ku jedné a prohrál, a potom osmého května si vsadil čtyři ku jedné a vyhrál, něco by to možná vysvětlilo.“

Hobart byl minutu potichu, vrátil se ke stolu, přitáhl si židli, vzal si můj poznámkový sešit a dal se do studia čísel. Po chvíli řekl: „Nápad to je. Pro vaši informaci, získali jsme originální knížky a originální karty. Začnu je porovnávat podle téhle teorie.“

„Dozvěděl jste se ještě něco?“ zeptal jsem se.

„Spoustu věcí,“ řekl, vstal a odešel.

Za půldruhé hodiny byl Hobart zase zpátky. „Lame, máte nápady,“ prohlásil. „Některé z nich jsou sakramentsky dobré. Nerad to říkám, protože své lidi vedu k tomu, aby si s nápady nezačínali. Vedu je k tomu, aby postupovali krok za krokem, ne aby oslňovali, ale metodicky šli kupředu.“

Přikývl jsem.

„Přesto, abyste byl informován,“ pokračoval, „ten chlapík na čísle Hollywood tři, jedna, pět set sázel na koně, ale ne s Downerem. Vsadil si na koně čtvrtého května, deset ku jedné na prohru, a prohrál. Osmého května sázel na koně, čtyři ku jedné na prohru, a vyhrál. Porovnávali jsme další dvě karty a ty z toho vypadly.

No tak, nápad je to váš. Co je za tím?“

„Nevím,“ řekl jsem. „Cítím, že nemám na to, abych vysvětlil těmi čísly kombinaci, která vyhrála, ale jestli si přejete jiný nápad, jeden pro vás mám.“

„Jaký?“

„Ta zásilka tisícidolarových bankovek, kterou ukradli, byla zvláštním druhem zásilky – sto tisíc v tisícidolarových bankovkách,“ řekl jsem.

„Pokračujte,“ řekl.

„Musela být odeslána na zvláštní příkaz,“ řekl jsem. „Banka, která tu stotisícovou zásilku vypravila v tisícidolarových bankovkách, musela mít Standleyho Downera jako vkladatele a musel to být Standley Downer, kdo přikázal, aby to vypravili v tisícidolarových bankovkách.“

„Proč?“

„Protože měl v úmyslu to zlikvidovat a zmizet,“ řekl jsem, „a chtěl si ty prachy vzít s sebou.“

„A pak?“ zeptal se Hobart.

„Někdo, kdo znal Downera, věděl o jeho příkazu, aby zásilka byla v tisícovkách, a rozhodl se prachy z toho auta vybrat. Jestli ten dotyčný znal Downera, Downer ho musel znát taky. Ten člověk musel taky vědět, který pancéřový náklaďák tu zásilku poveze.“

„Tohle neberu,“ řekl Hobart. „Tenhle váš skvělý úhybný manévr je ze všech nejhorší. Měl jste jeden dobrý nápad, který vyšel, a ten upravil cestu tisícům dalších, které nemohou vyjít.

Lituji, že jsem vás napoprvé poslechl. Uvědomil jsem si, že na to jdu zbrkle. To je zatraceně špatný způsob, jak rozmotávat zločiny. Tak to předvádí televize, kde na to mají jen půl hodiny času, během které předvedou zločin, přinesou řešení a vtáhnou do toho půl tuctu reklam, všechno v nepatrných třiceti minutách. Jen je spočítejte, je jich třicet.

Jděte k čertu. Vy mě korumpujete. Nedívám se na televizi, protože se bojím, že mě nakazí. Vy jste mě nakazil hůř než televize.“

Vstal a odešel.

Za deset minut byl zpátky.

„Mám vás pořád plnou hlavu,“ řekl. „Zničil jste můj metodický postup.“

Podal mi Železářský věstník, který jsem sebral v bytě Evelyn El-lisové.

„Ernestina řekla, že jste měl ten magazín u sebe, když jste ji včera večer navštívil. Při odchodu jste ho tam zapomněl.“

„A co má být?“ zeptal jsem se.

„Co jste dělal s tím Železářským věstníkem? K čemu jste ho potřeboval?“

„Chtěl jsem si ho přečíst.“

„Je to staré číslo. Kde jste ho vzal?“

„Vzal jsem si ho v hotelu, v pokoji Evelyn Ellisové. Četl jsem si v něm, když se rozhodla jednat drsně a vystrnadit mě.“

„A šel jste?“

„Šel.“

„Proč jste tak náhle odešel?“

„Protože si strhávala šaty a chtěla křičet, že byla přepadena za účelem znásilnění, až by je měla dole – a moc jí k tomu nechybělo.“

„Ten magazín je tedy její?“

„Vypadá to tak.“

„K čemu ho měla?“

„Když si ho prohlídnete, pravděpodobně tam najdete Evelyn v plavkách jako Miss železářství,“ řekl jsem. „Byla zvolena královnou na výroční schůzi železářského koncernu.“

Hobart luskl prsty a řekl: „Tak na to jste si vsadil. Zase příklad toho, co se stane, když se odchýlíte od solidní, mravenčí policejní praxe.“

„Proč?“

„Obracel jsem u toho prokletého sešitu jeden list za druhým od první stránky až do konce a snažil se najít její fotografii. Prostě tam není.

Tak to dopadne, když si člověk pohrává s nápady. Vy a televize zruinujete spoustu dobrých policajtů.“

Byl tak rozzuřený, že práskl magazínem o stůl a chystal se k odchodu. Byl u dveří, když se otevřely a policejní důstojník mu předával na kousku papíru strojem napsanou zprávu.

„Myslím, že byste se na to měl podívat, inspektore,“ řekl.

Hobart si to přečetl, zamračil se, podíval se znovu na ten papír ařekl: „Jste si tím jist?“

Důstojník přikývl.

Hobart řekl: „Dobrá. Vezmu si to tady.“

Složil papír se zprávou, strčil ho do kapsy a zamyšleně zůstal stát hledě na dveře, které se zavřely za odcházejícím důstojníkem.

„V pořádku,“ řekl a obrátil se ke mně. „Mám pro vás hádanku. Rád oslňujete. Můžete v tom pokračovat i v této záležitosti.“

„Čeho se týká?“ zeptal jsem se.

„Organizace, která vyrábí tyto nože, neposlala ani jeden kuchyňský nůž západně od Denveru, kromě té jediné sanfranciské zásilky. Buduje své obchodní teritorium krajově.

Colfax a Bristol, překupníci v železářském zboží, kteří viděli ten nůž na výroční schůzi železářského koncernu, trvali na tom, aby získali první zásilku na pobřeží, na kterou vystavili přímo objednávku. Zásilku obdrželi před čtyřmi dny.

Všichni jejich obchodní zástupci byli zkontrolováni a každý z nich tvrdí, že má neporušený vzorek.“

„Dobře,“ řekl jsem, „co byste dělal vy, kdybyste spáchal vraždu nožem, zbraň odhodil do příkopu a potom se vás někdo telefonicky zeptal, jestli nemáte nůž – co byste řekl?“

„No jistě,“ řekl Hobart, „to mi napadlo dávno předtím. Chceme si to u každého z těch cesťáků ověřit. Ale mám takový dojem, že jsou z toho venku a budeme zase zpátky tam, odkud jsme přišli.“

Opustil místnost. Protože jsem neměl nic jiného na práci, sebral jsem ten železářský magazín a začal ho pročítat od obálky až po poslední stránku.

Náhle jsem objevil článek, který dával smysl. Praštil jsem se do hlavy, že mi to nenapadlo dřív, šel ke dveřím a prudce je otevřel.

Na chodbě přede dveřmi seděl policejní důstojník v uniformě na židli s rovným opěradlem. Byl nakloněný ke zdi a podpatky se opíral o trnož. Jak jsem otevřel dveře, škubl sebou dopředu tak, že se židle zvrtla a předníma nohama udeřila o podlahu. Velký objem jeho těla se dostal mimo židli. „Tak to ne, brácho,“ řekl. „Zůstanete pěkně tady.“

„V pořádku, zůstanu tady,“ řekl jsem, „ale přiveďte mi inspektora Hobarta. Musím s ním mluvit.“

„No, to je opravdu důležité,“ řekl důstojník. „Vy to teď tady vedete?“

„Přivedete inspektora Hobarta, nebo vás to bude oba mrzet,“ řekl jsem, zacouval zpátky do pokoje a zavřel dveře.

Asi za deset minut nato vrazil inspektor Hobart do místnosti. „To, co mi chcete říct, by mělo být zatraceně dobrý,“ řekl. „Když nebude, počkáte si pěkně v cele.“

„Myslím, že bude,“ řekl jsem.

„Dejme tomu. Co to je, další oslnivý nápad plný důvtipu?“

„Článek v Železářském věstníku,“ řekl jsem. „Chcete ho přečíst?“

„O čem je to?“

„Je to vlastně jen odstavec se zprávou o výroční schůzi v New Orleansu.“

„Co se tam o tom píše?“

Vzal jsem magazín a četl: „Chicagská společnost pro výrobu nožů Christopher, Crowder a Doyle oznámila, že uvádí na trh nový kuchyňský nůž, který bude dodáván nejprve do východní a potom západní oblasti. Nůž má neobyčejně tenkou čepel, což umožnila vynikající vlastnost oceli, která je pružná a pevná. Předseda společnosti Carl Christopher uvedl, že nůž má tak tenkou čepel jako list papíru. Tvarovaná střenka je zpracována novým chemickým postupem a působí, jako by byla z onyxu.

Evelyn Ellisová, americká Miss železářského zboží, předávala nože asi sto zákazníkům, kteří byli vyzváni, aby se dostavili mezi čtvrtou a pátou odpoledne do budovy společnosti pro výrobu nožů Christopher, Crowder a Doyle a převzali vzorky v dárkových kazetách.“

Přeložil jsem magazín, takže zůstal otevřený na stránce, kterou jsem právě přečetl, a podal ho inspektoru Hobartovi.

Ten se na magazín ani nepodíval, ale zato se podíval na mě a řekl: „Začínám si nějak vážit pocitů Franka Sellerse.“

„Jak to myslíte?“

„Přistupuji k vám se zvláštní náladou,“ řekl Hobart. „Nechci předstírat, že tohle není důležitá stopa. Je tak důležitá, že bych na ni sám přišel. Ten brouček měl jasně jeden z těch nožů. Koneckonců Evelyn byla královnou železářského podniku. Vzali ji do New Orleansu a předváděla se tam v plavkách i večerních róbách. Měla uhrazeny veškeré výdaje, dělala se jí velká reklama a hodně se o ní psalo.

Muselo jí to hodně vynést, a když rozdávala soubory zákazníkům, zvaným společností pro uvedení nového výrobku, je jisté, že si ponechala jeden nůž pro sebe. No a všechno, co teď uděláme, bude, že si seženeme povolení k prohlídce, projdeme hotel, najdeme kazetu s vidličkou, která byla s tím nožem, a zeptáme se jí, kde by k čertu mohl být ten nůž. Uvidíme, co na to řekne.

To beru. Jsem vám vděčný. Ale vy na to přijdete tak zatraceně lehce a naservírujete to tak, že z toho je moc velký divadýlko. Hergot, Lame, asi budu nervózní, popudlivý a přetažený. Sedím v kanceláři u telefonu, předávám dispečerovi zprávy, dostávám hlášení a snažím se mít přehled přes celý ten zatracený cirkus a vy si tady sedíte a neděláte nic kromě toho střílení naostro. Není divu, když pak na něco přijdete. Ale já jsem potom trochu naštvaný.“

„Na mě?“ zeptal jsem se s nevinným obličejem.

„To se ví, že na vás,“ řekl. „Ale taky na sebe. Byl bych na to přišel sám. Záleží to na štěstí. Zavřu vás v tomhle zatraceným pokoji, kde se můžete dívat jen na čtyři stěny a železářský magazín. Vy si přirozeně přečtete ten železářský magazín. A potom odhalíte stopu se samolibou skromností mládence, který při ragby právě chytil míč a podařilo se mu ho čtyřicet yardů odnést a položit.“

Odpověděl jsem mu se vší hořkostí, kterou se mi podařilo zabarvit hlas: „To má člověk za to, když se snaží spolupracovat! Mohl jsem si tu informaci nechat pro sebe, zahodit železářský magazín do koše a potom se sebrat a jít po té stopě.“

„Na tom mi nesedí dvě věci,“ řekl Hobart. „Vlastně tři. Za prvé nemůžete se sebrat a jít ven, za druhé, nemůžete jít po žádné stopě, a za třetí, pokaždé když zakopnete o něco tak horkýho, jako je tady to, a snažíte se to přede mnou utajit, dostanete se do pěkný kaše.“

Vstal, zlostně se na mě podíval a potom náhle zaklonil hlavu a zasmál se. „No tak dobrá, Lame,“ řekl. „Zkusím se na to dívat vašima očima. Vy to nemůžete vidět mýma, protože neznáte tisíc maličkostí, které jsem se snažil koordinovat, abych v tomhle pátrání udělal jasno. Buď jak buď, díky za tu stopu. Půjdeme po ní.“

„Co se stalo s Ernestinou?“ zeptal jsem se.

„Vymačkali jsme z ní všecko, abychom zjistili, jestli neví ještě něco, co nám neřekla.“

„Kdy nás chcete pustit?“

„Až skončíme tady tuhle fázi vyšetřování,“ řekl. „Nechceme vás amatéry pustit ven, abyste nám to nezmrvili.“

„Jinými slovy chcete čekat, až budete mít všechno zatraceně dobře připraveno, abyste mě pustil, a to nebude dřív, než Frank Sellers zavolá z Los Angeles, že už mě nemusíte držet v karanténě.“

Usmál se.

„V tom případě žádám, aby mě navštívil právník,“ řekl jsem mu.

Potřásl hlavou. „Neslyším dobře, Lame. To ucho, co do něho mluvíte, je moc špatný.“

„Otočte se a budu mluvit do toho druhého,“ řekl jsem.

Jen se zazubil a řekl: „Pěkně tu seďte a ještě trochu přemýšlejte, Lame. Pokud nepřijdete na něco extra, tak mě neotravujte. Ale jestli přijdete na něco extra a nedáte mi to vědět, tak vás setřu.“

Vzal si Železářský věstník a odpochodoval.

X.

Ve čtyři hodiny odpoledne se Hobart vrátil. „V pořádku, Lame, můžete jít.“

„Kde je Ernestina?“

„Před hodinou jsem ji poslal domů.“

„Mohl jste mě nechat, abych ji doprovodil,“ řekl jsem.

Ušklíbl se. „Mohl jsem, ale neudělal jsem to. Nechal jsem ji doprovodit domů obyčejným policejním důstojníkem, který ji dnes odpoledne vyslýchal. Byla bez sebe vzrušením. Říká, že televize je ve srovnání se skutečným životem slabý odvar – jaké to může být vzrušení?“

„To je v pořádku,“ řekl jsem. „Co jste naplánoval pro mne?“

„Co jste si naplánoval sám?“ zeptal se.

„Záleží na tom, co můžu dělat.“

„Nechci, abyste se mi v tom nějak motal. Jestli ano, jste na nejlepší cestě, že vás dám sebrat.“

„Co je s Evelyn Ellisovou? Našel jste kazetu se zbytkem souboru?“

„Nebuďte blázen,“ řekl. „Takhle jednoduše to vychází jen vám, nadaným amatérům. Pro vaši informaci. Evelyn tvrdí, že rozdala kazety s těmi noži všem právoplatným zákazníkům, které firma Christopher, Crowder a Doyle vyzvala, aby se tam dostavili. Tvrdí, že si nevzala ani jeden soubor pro sebe, že v té době nedělala hospodyňku, a ráda by věděla, jak jsme přišli na to, že mladá žena s jejími rozměry může skrýt kazetu v plavkách.“

„Mohla si to zabalit a odnést v podpaží,“ řekl jsem. „Měla přece kabelku, nebo ne?“

„To taky vím,“ řekl Hobart. „Vyšetřujme všechny okolnosti. Nemějte péči, Lame. Nebudete nás učit, jak vyšetřovat vraždu. Chtěl jste vědět, co jsme našli, a já vám řekl, že jsme nic nenašli.“

„Mohu si promluvit s Evelyn Ellisovou?“

Hobartovi ztvrdly rysy. „Poslyšte, Lame, berte to tak, jak to je, a berte to normálně,“ řekl. „Teď jste v San Francisku. Můžete jít do hotelu. Můžete se jít pobavit. Můžete si zajít do restaurantu. Můžete sbalit ženskou. Můžete si to hezky užít. Můžete se opít. Ale jestli se objevíte blízko Společnosti šťastné kamery, jestli se pokusíte zavolat Evelyn Ellisové nebo jestli se budete potloukat kolem toho hotelu, kde došlo k vraždě, máte naději, že vás strčíme do chládku. A pak nebude vyhnutí, zůstanete tady, než si to všechno srovnáme.“

„Napadlo vás vůbec někdy, že na něčem pracuji?“ řekl jsem. „že mám odpovědnost vůči klientovi? Že mi někdo vyfouknul padesát papírů a –“

„To všechno mi napadlo,“ řekl Hobart otráveně. „To všechno mi napadlo už stokrát a stále se mi to vybavuje. Snažím se rozšifrovat ten propletenec a nerad bych, aby mi to vaše něžná ručka rozházela“

„Mohu se vrátit do Los Angeles?“

„Můžete, ale neradím vám to. Sellers nemá právě veselou náladu.“

„Je tu Hazel Cluneová nebo Hazel Downerová, která –“

„Víme o ní všechno,“ řekl Hobart. „Máme ji pod dohledem. Byla tady tu noc před vraždou. Teď je tu taky.“

„Teď?“

Přikývl.

„Kde je?“

Začal pokyvovat hlavou. Náhle se mu zúžily oči. Bylo patrné, že si pohrává s nějakou myšlenkou. „Proč to chcete vědět?“ zeptal se.

„Pracuji pro ni. Nemohu jí odpovědně naúčtovat diety, když sedím na zadnici u výslechu na policejním ředitelství v San Francisku.“

„Čemu byste dal přednost, spát v cele nebo v hotelu?“ zeptal se Hobart. „Rozmyslel jsem si totiž, jestli vás mám pustit, abyste nám tu běhal kolem.“

„To má být vtip?“

„Je to otázka.“

„Odpověď vás pravděpodobně překvapí,“ řekl jsem. „Dávám přednost vyspání v hotelu.“

„Myslím, že se to dá zařídit,“ řekl Hobart, „ale budete muset spolupracovat.“

„Jak to myslíte, spolupracovat?“

„Zamluvíme vám v hotelu pokoj. V tom pokoji bude telefon, ale vy nebudete volat ven. V hotelu je kvalitní restaurace s obsluhou přímo na pokoj a vy si budete moct objednat a nechat donést, co vám bude libo. Pošleme vám tam noviny a pár magazínů. Můžete si v nich číst. Bude tam televize. Můžete se na ni dívat. Můžete jít spát. Nesnažte se odtud odejít, protože my se o tom dovíme a bylo by to moc špatný – pro vás.“

„Chcete říct, že budu ve vazbě?“

„Ne tak docela. Budete pod policejním dohledem. Můžete si dělat, co budete chtít, ale nesmíte odejít bez povolení.“

„Jak dlouho tam musím zůstat?“

„Nejmíň celou noc. Možná že vás ráno necháme běžet.“

„Moje společnice bude mít o mě starost.“

„Vaše společnice je starostí o vás celá bez sebe,“ řekl Hobart. „Z vaší kanceláře vás šíleně sháněli na všech možných místech, která je jen napadla. Dokonce volali sem, na policejní ředitelství.“

„Co jste jim řekli?“

„Řekli jsme jim, že jsme tu žádného Donalda Lama kvůli ničemu nezadrželi. My ne.“

„Přece jste mě zadrželi.“

„Ale ne kvůli nějakému obvinění. Držíme vás tu, protože chcete s námi spolupracovat.“

„Ernestina bude mít o mě starost,“ řekl jsem.

„Ernestina je blahem bez sebe,“ řekl Hobart. „Spolupracuje teď s námi a policista v civilu, který s ní sdílí apartmá a dohlíží tam na to, je docela pohledný mládenec a dospěl k závěru, že Ernestina je hodně vnímavá, rozumná dívka. Nepřekvapilo by mě, kdyby zahrál na vaši strunu, Lame. Navíc je po ruce, kdežto vy nejste.“

„Kde je ten hotel?“

„Je to hotel Mořská pláž,“ řekl. „Chcete být tady nebo tam?“

„Tam.“

„Tak jo. Zařídím to. Bude to během půl hodiny.“

Odešel a za půl hodiny vešel policista v civilu a řekl: „Pojďte, Lame.“

Následoval jsem ho do policejního vozu. Jel pomalu a opatrně k hotelu Mořská pláž, který byl daleko na nábřeží, hodně daleko od místa, kde došlo k vraždě, a na míle od Společnosti šťastné kamery.

Policista mě doprovodil do pokoje. Byl to příjemný, vzdušný pokoj.

„Jak mám omezené vycházky?“ zeptal jsem se.

„Nemáte žádné.“

„A co holicí strojek, kartáček na zuby a –“

„Sáček s těmi potřebami máte tady v koutě. Je tu výborný příjem televize. Na stole jsou nejnovější listy. Jen dvě cesty vedou odtud, hlavní vchod a záchranný žebřík. Hlídáme hlavní vchod. Nikdo nebude hlídat záchranný žebřík.“

„Jakto?“

„No, nebylo by to příjemné sedět tam v zimě a dívat se na ten záchranný žebřík,“ řekl. „Opravdu mám dojem, že by inspektor uvítal, kdybyste seběhl dolů po tom záchranném žebříku.“

„Proč?“ zeptal jsem se.

„No, ten případ by potom vypadal líp,“ řekl a zazubil se.

„Jaký případ?“

„Co se v něm vezete.“

„Nevím o žádném.“

„Teď ještě žádný není, ale potřebujeme jen trochu víc důkazů, abychom měli senzační případ.“

„Jasně,“ řekl jsem. „Inspektor by byl rád, kdyby mi nezbylo než utéct. Je to tak?“

„No, kdybyste se rozhodl utéct, určitě by nám to stačilo, abychom vás zadrželi pro podezření z vraždy. V tomhle stadiu je útěk důkazem viny – to jest, může být využit na podporu obžaloby.“

„Prima,“ řekl jsem, „určitě je to od vás milé, že jste mi to řekl.“

„No, měl jsem to částečně přikázané,“ zazubil se policista. „Chceme mít jistotu, že když odtud vypadnete, bude se bezpochyby jednat o útěk. Vidíte, teď mohu dosvědčit, že jsem vás o tom vyrozuměl.“

„Tisíceré díky,“ řekl jsem mu.

„Dveře nebudou zamčeny,“ pokračoval. „Jestli jste nervózní, můžete je zavřít zevnitř, ale záchranný žebřík je na konci chodby.“

„Nemohu vyjít hlavním vchodem.“

„Ten bude hlídaný,“ řekl.

„No dobrá, rád jsem se seznámil s pravidly hry. Vím aspoň, jak velká je ta past.“

„Past?“ zeptal se.

„Jistě,“ řekl jsem. „Inspektor Hobart by dal nevím co za to, kdyby mě měl dole na záchranném žebříku s úmyslem vzít roha. Moc by se mu to líbilo.“

„Asi ano,“ řekl policista a odešel.

Zavolal jsem hotelovou službu a objednal dvojitý Manhattan, polosyrové hovězí plátky, opečené brambory, kávu a jablkový koláč.

Řekli mi, že mohou poslat všechno kromě koktajlu. Mají příkaz neposílat na pokoje lihoviny.

Zapnul jsem televizi a díval jsem se na dvacetiminutový program, věnovaný šerlokům. Pak přišly zprávy a předpověď počasí. Potom mi přinesli jídlo. Najedl jsem se, zatelefonoval číšníkovi, aby odnesl nádobí, a zběžně prolistoval noviny.

Byl tam malý článek o muži, zavražděném v hotelu v zábavní části města, s obvyklou doložkou: Policie sleduje „horkou stopu“ a očekává se, že podezřelý bude vzat do vazby „během osmačtyřiceti hodin“.

Všechno probíhalo podle obvyklé šablony – novináři mají podat zprávu a policie má uklidnit poplatníky, že na tom pracuje.

Bylo už hezky po setmění, když jsem zaslechl kradmé ťukání na dveře.

Šel jsem ke dveřím a otevřel. Na prahu stála Hazel Downerová.

„Donalde!“ vykřikla.

„No vida, co se všechno může stát,“ řekl jsem. „Svět je maličký. Pojďte dál a nechte u mě vyniknout svým křivkám. Jak jste mě tu našla?“

„Sledovala jsem vás.“

„Proč?“

„Zjistili jsme, že vás zadrželi na policii. Madison Ashby, můj právní zástupce, jim volal z Los Angeles a řekl, že bude žádat habeas corpus, když vás nepropustí. Slíbili mu, že vás do hodiny propustí a ubytují v hotelu.“

„A co pak?“

„Zůstala jsem v San Francisku a udržovala s ním spojení. Sdělil mi to telefonicky, a tak jsem zajela před policejní ředitelství a zaparkovala tam. Když vás vyvedl policista v civilu, jela jsem za vámi.“

„A potom?“

„Nechtěla jsem se moc ukazovat, a tak jsem pár hodin počkala, zaparkovala auto a chytila taxík. Přenesla jsem do něho pár zavazadel a bez okolků sem přijela. Proplula jsem dole kolem toho poldy v civilu, zapsala se a najala si pokoj.“

„Zapsala jste se pod pravým jménem?“

„Ovšemže ne.“

„Riskovala jste, že vás poznají.“

„Myslím, že ne. Tady mě neznají.“

„No dobrá, dobrá, co můžete vědět,“ řekl jsem. „Tak vy bydlíte tady v hotelu.“

„Správně.“

„Jsem rád, že jste přišla. Už jsem se bál, že budu večer osamělý.“

„Co budeme dělat, Donalde?“

„Co byste ráda?“ zeptal jsem se.

„Ráda bych zjistila, kam přišly ty peníze, co měl Standley – co mi patřily.“

„Co myslíte, že se s nimi stalo?“

„Myslím, že je sebrala Evelyn Ellisová, ale začíná se mi to motat všechno dohromady.“

Vydoloval jsem kousek papíru a napsal na něj: „Pokoj je odposlouchávaný. Řiďte se podle mě.“

Strčil jsem jí to před oči. Hrdelně se zasmála a řekla: „Opravdu, Donalde, vykonal jste pro mě spoustu tvrdé práce a myslela jsem si, že by nebylo marné, kdybychom se navzájem podělili o to nejnovější.“

„Tak si na to sedneme,“ řekl jsem, „a já se pokusím sehnat něco k pití… zatraceně! Nic nesezenu. Nechtějí mi poslat žádný alkohol.“

„Proč? Copak vás pokládají za malého kluka?“

„Jsem tu víceméně pod ochranným dohledem,“ řekl jsem.

„K čemu došlo, Donalde?“ zeptala se.

„Počkejte chvilku,“ řekl jsem. „Musím si to trochu rozvrhnout. Posaďte se tady. Jdu si napudrovat nos. Hned tu budu.“

Sedla si na pohovku. Přitiskl jsem si prst na ústa a usedl vedle ní. Vzal jsem papír a psal: „Dávejte pozor. Vyprávějte mi ty nejdivočejší historky jaké chcete, ale neříkejte mi nic, co není určeno policii. Pravděpodobně tu jsou v pokoji skryté mikrofony. Budu vám říkat pravdu, ale buďte opatrná, až budete odpovídat. Neklaďte mi přesně vymezené otázky, protože na ně možná nebudu moci úplně odpovídat.“

Když si to přečetla, roztrhal jsem papír na kousky, přešel po špičkách do koupelny a spláchl ho na toaletě. Pak jsem zalomcoval klikou u dveří, vrátil se a řekl: „To je prima, že jste přišla. Vypadalo to, že budu večer sám, vlastně jsem to čekal. Ta představa mě nenaplnila žádným nadšením.“

„Můžete mi říct, Donalde, co se stalo?“

„Jistě,“ řekl jsem. „Nebudu vám vykládat všechno, je tu pár věcí, které chci držet pod pokličkou, ale zhruba došlo asi k tomu: Přijel jsem a snažil tady vypátrat vaši ztracenou lásku, a když se mi to dařilo, tak byl zavražděný a já se tu plahočil dál a snažil se zjistit něco o vraždě.

No, a teď už mě ta vražda tolik nezajímá, protože vím, že vás zajímá těch padesát tisíc. Řekněte mi, Hazel, měla jste ho ráda?“

„Ale ano. Byl hodně prachatý.“

„A jste si jista, že měl padesát papírů?“

„No, peněz měl jako smetí, Donalde. Slíbil mi šedesát tisíc.“

„Slíbil vám je?“

„Ano, chtěl mi je dát, abych je měla uložené pro strýčka Příhodu.“

„A co se stalo potom?“

„Přece víte, co se stalo. Začal vykládat, že musí udělat tohle a tamto a vyjadřoval se stále nejasněji o tom, co hodlá udělat se mnou. Bylo to nedlouho předtím, co jsem se dozvěděla o Evelyn Ellisové. Víte, žena si vždycky najde cestu, jak se takové věci dozvědět. Myslím, že na to máme nějakou intuici.“

„A potom?“

„Dobrá, Donalde, jestli chcete, abych vám řekla plnou pravdu, udělala jsem velkou chybu. Všechno jsem pokazila. Místo abych se mu vlichotila a udávala té druhé ženě tón, sama jsem se zesměšnila.“

„Čím?“

„Obvinila jsem ho, že mě podvádí, udělala jsem mu scénu a všechno to, co obvykle ženy za podobných okolností dělávají a co je opravdu ta poslední věc na světě, kterou by měly dělat.“

„A dál?“

„No, potom jsem si uvědomila, že chce vzít roha. Myslela jsem si, že mě nechá slušně zaopatřenou, ale to zvíře odjelo a nenechalo mi ani floka. Proto jsem vás požádala, abyste ho vyhledal. Kdybyste ho našel, dostala bych z něho peníze.“

„Kolik?“

„Nevím. Řekla jsem vám, že mluvil o šedesáti tisících, aby to nafouknul, ale to je jen cifra. Dostala bych pravděpodobně patnáct až dvacet tisíc. Víte, využila jsem vás a vaší společnice jako návnady. Obávám se, že jsem se nezachovala moc čestně, Donalde.“

„Jak jste ho chtěla přimět, aby klopil?“

„Hodně jsem o něm věděla.“

Zamrkal jsem jedním okem a řekl: „Teď poslouchejte, Hazel, chci to mít stoprocentní. Je nějak pravděpodobné, že se namočil do té loupeže v pancéřovém autě?“

„Nezdá se mi, Donalde. Myslím, že to není ani kapánek pravděpodobné.“

„Řekněte mi pravdu. Znáte Baxleyho?“

„Jednou nebo dvakrát mi volal. Nevím, kde sehnal moje číslo.“

„Neměla jste s ním někdy schůzku?“

„Proboha, ne.“

„Vyprávěla jste mi, že jste řekla Standleymu před oltářem ano. Je to pravda?“

„Ne.“

„Nikdy jste si ho nevzala?“

„Řekla jsem mu ano, ale bylo to v autě, ne před oltářem.“

Napsal jsem na papír. „Stále mluvte. Nezáleží na tom, co říkáte. Stále mluvte.“

Zamyšleně se na mě podívala a pokračovala: „Zdá se, že mě pokládáte tak trochu za děvku, a snad právem. Těžko si asi dovedete představit, co to znamená pro dívku, když si uvědomí, že přišla o právo na to jediné, co žena opravdu potřebuje, a to bezpečí.

Potom se objevil Standley. Byl ke mně hodný a topil se v penězích. Nevím, jak k nim přicházel, ale mám o tom celkem dobrou představu. Dal se s někým dohromady, měli takovou sázkovou kancelář. Zabouchnul se do mě a byl v tom až po uši. Chtěl toho pro mě hodně udělat – aspoň to říkal. Dával mi pěkné peníze a myslím, že tam, odkud přicházely, jich bylo mnohem víc. Sliboval mi, že mě finančně zabezpečí. Řekl, že chce na mě převést šedesát tisíc dolarů.“

„Padesát nebo šedesát?“ zeptal jsem se.

„Šedesát,“ řekla.

„Pokračujte,“ řekl jsem.

Po celou dobu, co hovořila, jsem psal. Psal jsem pro ni zprávu:

Mohou slyšet všechno, co mluvíme. Asi to nahrávají na magnetofonové pásky. Musím se odtud dostat. Byli by rádi, kdybych to udělal, protože by mohli tvrdit, že je to útěk a dokazují tím vinu. Rád bych, abyste předstírala, že chcete odejít, ale já budu ten, kdo odejde. Zavřu dveře a vy jako budete odcházet. Rozloučíte se se mnou, dáte mi sbohem. Potom se sem vrátíte a začnete rámusit. Zapnete televizi, necháte ji chvíli běžet, ale budete střídat stanice hodně často, aby slyšeli, že jste v místnosti. Spláchnete na toaletě. Budete kašlat – ale samozřejmě tak, aby nepoznali váš hlas. Musíte být vzhůru až do půlnoci, bude puštěná televize a vždycky po chvíli přepnete kanál. Potom, jestliže se nevrátím, si půjdete lehnout. Sem tam se probudíte a zakašlete. Dveře necháte odemčené, abych se dostal dovnitř. Dokážete to? Myslím, že vám pomůžu, když to uděláte, a jedna věc je jistá – pomůžete mně.

Zatímco četla mou zprávu, hovořila při tom dál: „Donalde, myslím, že jste byl opravdu báječný. Nevím, jak je možné, že když se žena podívá na nějakého muže, hned cítí, že mu může důvěřovat. Zdá se mi někdy, že to není správný pocit, ale u vás cítím, že vám mohu důvěřovat. Udělám pro vás všechno, všechno na světě.“

Několikrát přikývla, aby potvrdila to, co řekla.

„Nepřipouštíte nějakou možnost,“ řekl jsem, „že Standley se dal dohromady s Baxleym a že vyloupili ten –“

„Nebuďte blázen, Donalde,“ přerušila mě. „Standley nepatřil ani v nejmenším k lidem toho druhu. Byl to hazardér a upřímně řečeno Donalde, myslím, že také trochu hochštapler. Nevím. Znal způsob, jak přijít k penězům, a ty se mu jen hrnuly. Nesetkala jsem se nikdy s mužem, který by se tak topil v penězích jako Standley Downer.

Měla jsem ho ráda. Myslím, že jsem byla zpočátku do něho zamilovaná, a pravděpodobně bych ho milovala dál, nebýt toho vztahu k Evelyn.

Poznala jsem ho po naší takzvané svatbě dost dobře. Standley byl neklidný. Byl to člověk, který byl spokojený jen tehdy, když byl neustále v pohybu a měl změnu. Jak to jen bylo možné, přebíhal od jedné věci k druhé. Nemohl se nikdy usadit. Neusadil se nikdy s nikým.

Na Evelyn jsem naštvaná proto, že jen tahala z mužů peníze. Já vím… o mně se tvrdí, že jsem taky taková. Ale věřte mi, Donalde, měla jsem z toho jen potíže. Nikdy jsem nehleděla především na sebe. Vždycky jsem chodila s nějakým mládencem a… tak to obyčejně bývá – taková jsem.“

„S kolika mládenci jste chodila?“ zeptal jsem se.

„Bylo jich hodně,“ řekla. „Jedněch bylo málo, ale ostatní tvořili většinu. Ne každý, co s vámi chodí, se chce také oženit, doprovodit vás k oltáři v bílém závoji. Takže ne každý se chtěl se mnou oženit. Byla jsem vydržovanou ženou a vydržované ženy neodcházejí.“

„Chápu, co jste cítila k Standleymu,“ řekl jsem.

„Vím, že to pochopíte, Donalde. Jste rozumný.“

Kývl jsem hlavou a ukázal ke dveřím.

„Musím už jít, Donalde,“ řekla. „Chtěla jsem vás vidět, chtěla jsem s vámi mluvit a… já nevím, Donalde. Chci, abyste mě pochopil.

Půjdu teď do svého pokoje, napíšu pár dopisů a pak se hezky vyspím. Mohu vás ráno navštívit?“

„Proč ne?“ řekl jsem. „Co kdybychom spolu posnídali?“

„Donalde, chtěla bych, abyste věděl, jak velice si cením vaší loajality, vaší oddanosti… políbím vás na dobrou noc.“

Šli jsme ke dveřím. Otevřel jsem. „Dobrou noc, Donalde,“ řekla.

Odvážně jsem se zeptal: „A musíte odejít, Hazel?“

Zasmála se hrdelně a řekla: „Ovšemže musím jít, Donalde. Jsem… no, jsem nespolehlivá, ale nejsem děvka. Budu-li s vámi něco mít, bude to jen náhodné. Nejsem taková… vlastně ani nevím, jaká jsem. Přijdu se k vám nasnídat, Donalde. Dobrou noc.“

Políbila mě. Byl to opravdový polibek.

Vyšel jsem ven a zabouchl za sebou dveře. Vzal jsem si klíč, co mi dala Hazel, a šel do jejího pokoje. Za chvilku jsem se vypravil k nouzovému žebříku a rozhlédl se kolem.

Zdálo se, že je čistý vzduch.

Nouzový východ tvořilo jedno z těch schodišť, které ubíhají dolů cikcak po straně budovy. Poslední díl železných schodů byl na silné pružině, která ho držela dost vysoko, aby se na něj od země nedosáhlo. Při sestupu se vahou těla poslední díl snížil.

Plížil jsem se chodbou, až jsem narazil na přístěnek pro uklízečky. Byl zamčený, ale k otevření mi posloužil celuloidový kapesní kalendář velikosti vizitky. Byl ohebný, dal se protáhnout štěrbinou u dveří a dost silný, aby nazvedl západku u zámku.

V přístěnku byly naskládány různé předměty a konečně jsem objevil kus silného provazu.

Vrátil jsem se k nouzovému východu, prozkoumal ho ještě jednou a slezl dolů po železných schodech, až jsem se dostal k poslední části.

Opatrně jsem našlapoval na železné stupně a poslední díl se snižoval.

Věděl jsem, že dělám hloupost. Věděl jsem, že policie chce jen jedno, aby mi nezbylo nic než útěk. Přesto jsem neměl jinou možnost, když jsem chtěl mít jen jiskřičku naděje, že se zmocním padesáti papírů, které jsem ztratil.

Na posledním stupni nouzového žebříku jsem uvázal provaz kolem železné příčky a seskočil dolů. Pružina pomalu vrátila poslední díl oproštěný od mé váhy zpátky do výše asi patnácti stop nad zemí.

Provaz byl o něco kratší, ale když jsem povyskočil, chytil jsem jeho konec.

Obešel jsem hotel zezadu a pokračoval ještě dva bloky domů uličkou. Potom jsem vyšel na hlavní ulici, která vedla k pobřeží. Trvalo asi deset nebo patnáct minut, než jsem chytil volný taxík.

Udal jsem řidiči centrum a řekl mu, že se přesně nepamatuji na adresu a že mu ji sdělím, až se porozhlédnu.

Na půl cestě do centra jsem ho zastavil u telefonní budky. Vytočil jsem Ernestinin byt.

Ozval se ženský hlas.

„Ernestino?“ zeptal jsem se.

„Počkejte okamžik. Zavolám ji.“

Počítal jsem s tím, že je to buď Bernice, nebo policistka, kterou jí přidělili.

O chvíli později se ozval Ernestinin hlas a zněl dost opatrně: „Haló.“

„Nevyslovujte žádné jméno, Ernestino,“ řekl jsem. „Jste sama?“

„Nejsem.“

„Vím, že je tam Bernice. Je tam taky policistka?“

„Ne, jen Bernice a já.“

„Tady je Donald,“ řekl jsem. „Chci vás navštívit.“

„Donalde!“ vykřikla. „Donalde, tolik si přeju vás vidět! Půjdete nahoru?“

„Jdu nahoru,“ řekl jsem.

„Ach, Donalde, mám vám toho tolik co říct. Byl to tak vzrušující den. Prostě byl to báječný, báječný –“

„Přestaňte,“ řekl jsem. „Nevím, jestli nemáte napíchnutý telefon. Jestli ano, neuvidíte mě, protože mě seberou, hned jak vystoupím z taxíku. Jestli se dostanu až k vašemu pokoji, pravděpodobně jsem tím prošel. Připravte se, abyste otevřela dveře, hned jak zaklepu, a bude-li to možné, rád bych si promluvil s Bernice tak jako s vámi.“

„Ach, Bernice je napjatá jako struna. Ona –“

„Nechte toho, až nahoře,“ řekl jsem jí.

Zavěsil jsem, vrátil se do taxíku a vyjádřil se neurčitě, kam má jet. „Zajedeme do té čtvrti a budeme ji muset trochu objíždět, než to najdu. Je to činžovní dům tam někde. Zjistím, kde to je, až ho uvidím. Byl jsem tam párkrát, ale zapomněl jsem, jak se to tam jmenuje.“

Taxíkář dobře spolupracoval. Taky byl zvědavý. Jestli v té čtvrti bylo nějaké místo, které neznal, chtěl se ujistit, že pro něho nebude dlouho neznámým pojmem.

Vedl jsem ho jednou ulicí dolů, pak jinou ulicí zpátky a náhle jsem řekl: „Tady je to. Ten činžák naproti.“

Taxíkář zastavil a dobře si to místo prohlédl. Zaplatil jsem mu a šel dovnitř.

Ernestina asi musela sedět u dveří s jednou rukou na klice. Ještě jsem ani nezvedl ruku, abych zaklepal, a dveře se otevřely dokořán. Šel jsem dovnitř.

„Donalde!“ přivítala mě. „Jsem tak napjatá. Donalde, to je Bernice. Všechno o ní víte.“

Bernice byla skvostně vypadající brouček, bruneta s velkýma, jasnýma očima a tvary, které jako by se chtěly prodrat šaty, co měla na sobě. Dobře věděla, co má dělat s očima a co vytěžit z předvádění punčoch.

„V pořádku,“ řekl jsem Ernestině. „Co se dneska seběhlo?“

„Bernice nám pomůže, Donalde,“ řekla.

Podíval jsem se na Bernice.

Bernice dvakrát přimhouřila oči a zasmála se chvějivým, roztouženým smíchem.

Nebylo pochyb, že Bernice nemusela jíst doma, pokud sama nechtěla.

„Chcete mi pořád ještě pomáhat, Ernestino?“ zeptal jsem se.

„Ve všem,“ řekla, „jenom…“

„Jenom co?“ zeptal jsem se.

„Musím taky spolupracovat s policií, to víte.“

„Proč?“

„No, řekli mi to. Pracují na vraždě a – víte přece, jak to chodí.“

„Jistě,“ řekl jsem, „vím.“

Obrátil jsem se k Bernice. „Jak je to s vámi?“

Udělala na mě oči a upravila si lem sukně. Nervózně přejížděla konečky prstů po punčoše. „Co ode mě chcete?“ zeptala se.

„Chci se dozvědět pár věcí o Evelyn Ellisové, a možná že si v hotelu nepřejí, abyste o nich mluvila.“

„Řekla jsem policii všechno, co vím.“

„Ne, to jste neudělala,“ řekl jsem, snaže se řídit tím, co naznačila Ernestina. „Co víte o Evelynině sexuálním životě?“

„Nevím nic – kromě toho, že si myslím, že byl bohatý.“

„Nedělejte drahoty,“ řekl jsem, „děláte to pro Ernestinu. Pomůžete jí, když mi řeknete něco z toho, o čem víte, že bych rád věděl.“

„No, jednadvacet roků má už jasně za sebou. Řekla bych, že není úplně nezkušená – to by vás nepřekvapilo, co?“

„To by mě nepřekvapilo,“ řekl jsem. „Neptám se vás, jestli je panna, míníte-li tím tohle.“

„Myslela jsem, že právě to chcete vědět.“

„Bernice, nezdržujte to,“ řekl jsem.

„Co tedy chcete vědět?“

„Něco o tom japonském fotografovi,“ řekl jsem.

„Jo, vy myslíte toho chlapíka s takovým drnčivým staccato hlasem – to je drahoušek.“

„Výborně,“ řekl jsem. „Co o něm víte?“

„Nic. Nikdy jsem se s ním nesetkala. Ovšemže znám číslo, které Evelyn volá, Společnost šťastné kamery. Fotografují modelky a dělali všechny její reklamní fotografie.“

„Je tu nějaký přátelský vztah?“

„Ale ano.“

„Jak přátelský?“

„Neřekla bych, že s ním zachází až do extrémů, jestli tím myslíte tohle, ale… je to vztah, který se dá těžko vysvětlit. Prostě zbožňuje zem, po které ona kráčí. Uctívá v ní bohyni, inspiruje ho. Vsadím se, že v ní vidí sladkou, věrnou, líbeznou dívku, čistou jako právě navátý sníh.“

„Jak často si telefonovali?“

„Volala ho dost často a slyšela jsem na lince jeho hlas.“

„O čem hovořili?“

„To nevím. Neposlouchala jsem.“

„No, trošku jsme popojeli,“ řekl jsem. „Chtěl bych si objednat meziměsto. Hovor vám naúčtují, já ho uhradím, Bernice, ale chtěl bych, abyste ho objednala svým jménem. Mluvit budu já.“

„Koho mám zavolat?“ zeptala se.

„Carla Dovera Christophera, ředitele společnosti Christopher, Drowder a Doyle v Chicagu. Musíte volat domů. Myslím, že s tím nebudou potíže. Je to zámožný muž s vysokým postavením.“

Zasmála se a řekla: „Jestli chcete znát to číslo, je to Madison 6-497183.“

Snažil jsem se nedat najevo překvapení. Řekl jsem jen tak mimochodem: „Asi jste s ním slyšela mluvit inspektora Hobarta.“

„O tom nic nevím, ale vím, že se šíleně zbláznil do Evelyn,“ řekla. „Pracovala jako stenografka nebo něco takového u jedné dodavatelské firmy a propagační pracovník se poohlížel po modelce, která by se nechala fotografovat polonahá pro reklamní účely. Víte, jak to chodí. Novinový fotograf přirozeně hledá to, co upoutá pozornost. Pro reklamu v novinách nemůžete použít fotografie z výstavy železářského zboží. Musíte –“

„Nechte toho,“ řekl jsem. „Vyprávějte mi o Carlu Christopherovi.“

„No dobře, vím, že ji tu navštívil a nějak ji přiměl, aby se zúčastnila té soutěže.“

„Jak to víte?“

„Protože když se po tom sjezdu vydal odtud na asi třínedělní obchodní cestu, telefonoval Evelyn. Byla tehdy v Los Angeles a zařídila to tak, aby se tu sešli. Přijela a ubytovala se v hotelu pod jménem Beverly Kettleová. Slyšela jsem poprvé, že použila jiného jména. Pan Christopher jí obyčejně telefonoval a chtěl Evelyn Ellisovou. Žádala nás, děvčata v centrále, abychom všechny hovory pro Evelyn Ellisovou přepojovaly do jejího pokoje. Řekla nám, že se zapsala pod jménem Beverly Kettleová, ale Evelyn Ellisová že je její umělecké jméno.“

„Nežila nějaký čas s Carlem Christopherem?“ zeptal jsem se.

„V hotelu měli pokoje na stejné chodbě. Nikdo k nim nekoukal klíčovou dírkou. Pan Christopher je někdo. Je ředitelem velké společnosti pro výrobu nožů, no a… pozval si některé zákazníky, aby se pobavili, a myslím, že se sám při tom bavil a… vím každopádně že se přátelili, a vím, že ho Evelyn volala – volala ho mockrát, když bydlela tady v hotelu.“

„Telefonovala mu do kanceláře?“ zeptal jsem se a zamračil se při tom. „Proč inspektor Hobart ne –“

„Ale ne, tam mu nevolala,“ řekla.

„Volala mu do klubu. To číslo je domů, do klubu, kde bydlí. On je vdovec a to je jeho soukromé číslo. Slečna Ellisová s ním hovořila přímo, bez přepojování.“

Přešel jsem k pohovce a posadil se.

„Chcete, abych mu zavolala?“ zeptala se Bernice.

Chvíli jsem se rozmýšlel a potom jsem řekl: „Moc bych potřeboval, abyste mu zavolala.“

Šla k telefonu, vytočila číslo a za chvíli jsem slyšel dunivý mužský hlas, autoritativně se linoucí z aparátu.

„Pane Christophere, jsem vyšetřovatel a pracuji na té vraždě v San Francisku. Mám –“

„Bože můj,“ povzdechl si. „Lidi, nemůžete mi už dát pokoj? Celý den mluvím s inspektory a detektivy. Řekl jsem jim všechno, co vím. Trval jsem na tom, aby osobně nahlédli do protokolů, takže tady nemůže –“

„O tom jsem s vámi nechtěl mluvit,“ řekl jsem.

„O čem jste tedy chtěl se mnou mluvit?“

„Odeslali jste v posledních dnech zvláštní zásilky vzorků na nějakou osobní žádost, která vám mohla připadat neobvyklá?“

„Ne.“

„Nevolal vám někdo a nežádal vás, abyste mu urychleně poslal vzorek –“

„Ne.“

Vzpomněl jsem si, jak inspektor Hobart odsuzuje uspěchané závěry a nedůvěřuje oslnivým nápadům v detektivní praxi. Řekl jsem: „V pořádku, promiňte mi to, pane Christophere. Lituji, že jsem vás obtěžoval. Myslím, že jsem chytil falešnou nit.“

„Dobrá, přál bych si, abyste mi už, lidičky, dali pokoj,“ řekl. „Moc mě mrzí, že jsem s tím nožem šel na trh. Ale je to dobrý artikl.“

„Jde na odbyt?“

„Tady na východě se prodává jako houska na krámě,“ řekl.

„Ale na tichomořském pobřeží se neprodává?“

„Ne. Máme spoustu doobjednávek z východu, takže naše zásilky musely být omezeny. Je to zvlášť kvalitní ocel a z takového materiálu se nemohou vyrábět obyčejné nože. Je opravdu mimořádný.“

„Říkáte, že jste omezili zásilky?“ zeptal jsem se.

„Tak jest,“ řekl. „Na zhotovení našich výrobků se nepodílíme. Prodáváme je. Je to importované zboží.“

„Odkud je?“ zeptal jsem se.

„Z Japonska. Čepele vyrobili ve Švédsku, střenky v Japonsku.“

Sevřel jsem pevně sluchátko. „Kde prosím?“

„V Japonsku,“ řekl. „Co se děje, neslyšíte mě? Já vás slyším výborně.“

„Můžete mi říct jméno výrobců?“

„Rovnou ne,“ řekl. „Patří mezi ty, na kterých si vylámete jazyk.“

„Jak k tomu došlo, že jste začali obchodovat s tímhle výrobkem? Jinými slovy, proč je nůž vyrobený v Japonsku dovážený chicagskou společností a –“

„Protože jim můžeme zajistit nejlepší odbytiště, jaké vůbec mohou získat,“ řekl Christopher. „Na ten výrobek nás nejdřív upozornila japonská dovozní společnost tady, v Chicagu.“

„No ano,“ řekl jsem. „Teď mi to došlo. Nebylo to tam, kde pracovala Miss Amerika železářského zboží?“

„Myslím, že ano. Byla to dovozní společnost Mizukaido.“

„Je to velká společnost?“

„Správně. Jsou to velcí dovozci, zastupují svaz japonských výrobců, převážně těžký průmysl. Nezabývají se fotoaparáty, dalekohledy a ostatním zbožím toho druhu, ale většinou nabízejí jídelní soupravy, různé hračky a ozdobné kování.“

„Díky,“ řekl jsem mu. „Omlouvám se. Už vás nebudeme víc obtěžovat.“

„Řekněte svým lidem, ať už s tím skončí. Jaké je vaše jméno, inspektore?“ Nechal jsem jemně vklouznout sluchátko zpátky do vidlice.

„Co se děje, Donalde?“ zeptala se Ernestina.

„Jedno z úskalí nastražených při vyšetřování,“ řekl jsem. „Jak to navazuje jedno na druhé, všechno je zvoraný.“

„Co tím myslíte?“

„Každý si ověřuje distributora, který ty nože prodává, Christophera, Crowdera a Doylea. Nikoho nenapadne, aby se snažil zjistit, kdo zásobuje těmi noži Christophera, Crowdera a Doylea nebo kdy sem byly přivezeny první vzorky.

Navíc jsem byl tak natvrdlý, že mi vůbec nenapadlo, že ženská nemůže být zvolená královnou krásy sjezdu železářského velkoobchodu a stát se Miss Amerikou železářského zboží, a teprve pak se nechat fotografovat v plavkách. Ty fotografie byly nejdřív.“

„Jasně že byly dřív,“ řekla Bernice. „Jednou jsem měla podobnou prácičku. Tenkrát to byl sjezd úvěrového sdružení. Všechny uchazečky se musely dát vyfotografovat a přiložit k žádostem své fotografie v plavkách.“

„Vyhrála jste?“

„Ne.“

„Pročpak ne?“

„Byla jsem hloupá. Myslela jsem, že mám být fotografovaná v plavkách, které si obléknu při konečném vyhodnocení. Některé z ostatních dívek byly štědřejší.“

„Myslíte tím bikinky?“

„Myslím tím bikinky,“ řekla. „Upoutaly pozornost návrhové komise – dost značně.“

Řekl jsem jí: „Poslouchejte, Bernice, musím se dostat do toho hotelu. Chtěl bych se tam vetřít tak, aby o tom nikdo nevěděl. Vy jste tam nějaký čas pobyla. Jistě znáte vedoucího poslíčků z noční služby. Rád bych mu zatelefonoval.“

„Ale proč byste tam nemohl rovnou zajít a –“

„Pálí ho půda pod nohama,“ řekla Ernestina. „Nerozumíš, Bernie? Je to pro něj horší než rozpálená plotna. Když si chce ten podnik otipnout, musí to udělat tajně.“

Podíval jsem se na ni a musel se držet, abych se nezasmál tomu, jak se jí podařilo odposlouchat kriminální hantýrku z televize. Stačil jediný pohled na její dychtivý výraz a jiskřící oči, aby člověk viděl, že ji to upoutalo tak, že úplně ztratila všechny zábrany.

Bernice řekla: „Ten vedoucí poslíčků je… párkrát jsem si s ním vyšla.“

„To je prima,“ řekl jsem jí, „udělá, co budete chtít.“

„Nevím. Neudělala jsem, co chtěl on.“

„Pak to jistě udělá,“ řekl jsem. „Brnkněte mu. Řekněte mu, že jde o malou službu.“

„Co chcete?“

„Chci s ním mluvit.“

Bernice vytočila číslo hotelu a udala jméno vedoucího poslíčků. Po chvíli kývla a řekla: „Jmenuje se Chris.“

„Zdravím vás, Chrisi,“ řekl jsem. „Rád bych vás poprosil o nějakou službu.“

„Kdo je tam?“ zeptal se.

„Bernicin přítel.“

„Jo?“ zeptal se a jeho hlas měl náhle chladné zabarvení.

„Léta jsem ji neviděl,“ řekl jsem. „Bydlím v Los Angeles. Vyhledal jsem ji, protože jsem se potřeboval dozvědět, jak se jmenujete.“

„Jo, vážně?“ řekl a tentokrát bylo znát zájem v jeho hlasu a chladné nepřátelství z něho vyprchalo.

„Potřebuji se dostat do hotelu,“ řekl jsem. „Mám padesát dolarů a ty mi říkají, že mi pomůžete.“

„Padesát dolarů mluví sakra krásně,“ řekl. „Co potřebujete?“

„Přijďte sem nahoru, do Bernicina bytu, a přineste uniformu poslíčka. Oblíknu si ji a vrátím se s vámi do hotelu.“

Chvíli bylo ticho. Potom řekl: „Z toho koukají pro mě nepříjemnosti.“

„Když o tom nikdo nebude vědět?“ řekl jsem.

„O takových věcech se lidé vždycky nějak dovědí a –“

„Tak jo,“ řekl jsem. „Z mé strany je to obchodní návrh. Píši do časopisů a pracuji na povídce v souvislosti s vraždou v hotelu. Mohou mi za tu povídku vysolit pět set dolarů. Jsem ochotný věnovat něco na vedlejší výdaje, ale nemůžu vám dát všechno, co vydělám, abych se potom ještě otočil a zbytek odevzdal státu. Jestli to nechcete udělat, zapomeňte na to.“

„Chci to udělat,“ rychle souhlasil.

„V pořádku,“ řekl jsem. „Přineste tu uniformu sem nahoru do Bernicina bytu. Seženete nějakou?“

„To není problém,“ řekl, „ale neznám vaši velikost.“

„Bernice vám ji poví,“ řekl jsem.

Obrátil jsm se k Bernice a řekl: „Bernice, vy znáte ty chlapce v hotelu. Je tam někdo, kdo vypadá jako já?“

Bernice si mě bleskově přeměřila a kývla: „Řekněte mu, ať veme oblek Eddieho.“

Nestačil jsem to opakovat, když se ozval Chris: „Slyšel jsem ji,“ řekl. „Je tam, že? Jak dlouho jste tam vy?“

„Právě jsem přišel.“

„Tak dobrá,“ řekl, „přijdu rovnou nahoru.“

Zdálo se, že Bernice je zamyšlená a trochu ustaraná, ale Ernestina byla tak vzrušená, že sotva vydržela sedět. Chvíli byla jako na trní, potom vstala a běžela do kuchyně pro doušek vody.

Než se dostavil Chris, měl jsem příležitost trochu to promyslet.

Když jsem ho uviděl, bylo mi jasné, proč Bernice váhala. Díval se na ni jako handlíř s dobytkem na býka, přesvědčený, že by se měl vyhnat na pastvu. Bernice byla pro něho lákavý obchůdek.

Uniforma mi padla, jako by ji pro mě ušili.

Dal jsem Chrisovi padesát dolarů. Přijel vlastním vozem.

„Chci si vypůjčit dva cestovní kufry,“ obrátil jsem se na Ernestinu.

Vyhrabala kufry, jeden patřil jí a jeden byl Bernicin.

„Vrátíte nám je?“ zeptala se podezíravě Bernice.

„To víš, že je vrátí, Bernie,“ uklidňovala ji Ernestina, dřív než jsem otevřel ústa. „Pan Lam je –“

Varovně jsem se na ni podíval.

„Uznávaný magazínový autor,“ doplnila. „Můžeš číst jeho články v mnoha časopisech. Tvůj kufr je u něho stejně bezpečný, jako bys ho měla tady ve skříni.“

Nacpal jsem do kufrů nějaké noviny a magazíny, abych je zatížil. Když jsme se vraceli do hotelu, řekl jsem Chrisovi: „A teď bych potřeboval univerzální klíč a –“

„Tak to teda prr,“ řekl. „Univerzální klíč nedáváme nikdy nikomu.“

„Myslel jsem, že těch sedmdesát dolarů zahrnuje také univerzální klíč –“

„Sedmdesát? Dal jste mi padesát.“

„Čerta starýho! To nebylo sedmdesát?“

„Bylo to padesát.“

„No dobrá, mělo to být sedmdesát,“ řekl jsem, „a to je samozřejmě včetně univerzálního klíče.“

„Koukněme se,“ řekl, „dovedete rychle zapracovat.“

„Až půjdu s kufry dovnitř, náhodou se tam objevíte, vyzvednete univerzální klíč a dáte mi ho,“ řekl jsem.

„Visí na velkém kovovém kroužku,“ řekl. „Je –“

„To mě nezajímá, na čem visí,“ řekl jsem. „Chci ten univerzální klíč.“

„Může mě to stát místo.“

„Dobrá,“ řekl jsem, „koneckonců je to tak v pořádku. Ta prácička nestála za víc než padesát dolarů.“

„Doplaťte mi tu dvacku.“

Dal jsem mu dvacet dolarů.

Dojeli jsme k hotelu a já tam vpadnul s kufry v rukou, svěšenou hlavou a pokleslými rameny, jako by vážily metrák.

Chris se protáhl zadem kolem recepčního, něco mu řekl a recepční přikývl. Vrátil se s univerzálním klíčem zavěšeným na velkém kovovém kroužku.

Podal mi ho a odešel.

Šel jsem ke zdvižím, vyjel do sedmého patra a začal obcházet pokoje.

Prvé dveře, na které jsem zaklepal, otevřel mohutný muž bez kabátu, jen v punčochách.

„Volal jste našemu šéfovi, aby vám poslal tady ty kufry?“ zeptal jsem se.

„Nevolal,“ řekl a přibouchl dveře.

Zkoušel jsem to ještě ve dvou pokojích a v obou dostal zamítavou odpověď.

U třetího pokoje se nikdo neozval. Ujistil jsem se, že tam nikdo není, vsunul univerzální klíč do zámku a otevřel dveře.

Postel byla ustlaná, všechny ručníky čisté a nebyla tam žádná zavazadla. Pokoj byl neobsazený.

Odložil jsem kufry a univerzální klíč, ujistil se, že západka u zámku je v takové poloze, aby dveře zůstaly odemčené, a šel k pokoji Evelyn Ellisové.

Chvíli jsem poslouchal za dveřmi, abych se přesvědčil, jestli nemá nějakou návštěvu. Neslyšel jsem žádné hlasy.

Zaklepal jsem na dveře.

Evelyn otevřela.

Byla oblečena v jemné látce, vytvářející jakousi svatozář kolem jejího nahého těla, jak stála ve dveřích s jasným světlem v pozadí. Zřejmě se vyšňořila do těch nejsvůdnějších šatů a strávila spoustu času zjišťováním, zda jsou dostatečně průhledné. Se světlem v zádech byl na ni nádherný pohled. Čekala zřejmě někoho a chtěla na něho zapůsobit.

„To jste vy!“ vyjekla a chtěla přibouchnout dveře.

Naklonil jsem se, ramenem opřel do dveří, vyrazil jí je z ruky a vešel dovnitř.

Podívala se na mě a měla pohled plný jedu. „Tak vy teď děláte poslíčka! Dobrá, pane Lame, vypadnete odtud, a to okamžitě,“ řekla. „Jestli ne, zavolám –“

„Zase policii?“ zeptal jsem se. „To by mohlo být zajímavé.“

„Zatraceně,“ řekla.

„Posaďte se, Evelyn,“ řekl jsem. „Nemusíte si to tak připouštět. Víte, Číňané mají na věci, které jsou nevyhnutelné, a na celkové uvolnění pořekadlo.“

„Překvapilo by vás, kolikrát jsem o tom slyšela,“ řekla.

Přistoupil jsem k židli a posadil se. „Měli bychom si to ujasnit,“ řekl jsem. „Kdo je ten váš přítel v dovozní společnosti Mizukaido?“

„Na vás můžu jedině plivnout!“ řekla. „Jste ten nejhnusnější čmuchal –“

„Nerozčilujte se dřív, než poznáte, proč jsem přišel,“ řekl jsem. „Chci vám pomoct, a tentokrát vám nepomůže, když si roztrháte šaty. Ať už to víte nebo ne, prostě jste v rejži.“

„Jak to myslíte, v rejži?“

„Najal jsem si po vás se ženou apartmá v Los Angeles, když jste se odstěhovala,“ řekl jsem. „Svůj kufr jsem uložil do garáže. Mohu dokázat, že jste záměrně kufry zaměnila tak, aby se Standley Downer nachytal a vzal si můj kufr místo svého. Potom jste si nechala poslat ten jeho kufr, našla v něm tajnou přihrádku, vybrala z ní padesát papírů a Standley Downer už pro vás neměl žádnou cenu.

Pracovala jste v dovozní společnosti Mizukaido v Chicagu. Seznámila jste se s Carlem Christopherem. Byl velkým zvířetem v železářském průmyslu. Projevil o vás zájem. Začala jste dělat jeho výrobkům reklamu. Potom Jasper Diggs Calhoun, reklamní pracovník, přišel s nápadem zvolit Miss Ameriku železářského zboží, předvádět veřejnosti její nahou krásu a ladné křivky a propagovat tak konferenci železářů.

Podle mě pan Christopher byl buď v návrhové komisi, nebo sám prováděl výběr.

Vybral vás. Jeho vliv vám zajistil práci a udělal vám reklamu. Abyste mu vyjádřla vděk, použila jste různých příležitostí a různých metod.“

„No dobrá,“ řekla. „A co má být? Mám přece hezkou postavu, nebo ne?“

„Jak to mám vědět?“ zeptal jsem se.

Věnovala mi opatrný, nejistý a přemítavý pohled. „Chcete se o tom ujistit?“ zeptala se vyzývavě. Vstala a začala se potýkat se zipem. Potom udělala svůdnou pauzu. „No, Donalde?“

„Snažíte se změnit téma?“ zeptal jsem se.

„Vy ano?“ chtěla vědět.

Dveře, které nebyly úplně dovřené, se náhle otevřely a do pokoje vkráčela Berta Coolová, oblečená do šedých obchodnických šatů.

„Ať vás to ani nenapadne, drahá,“ řekla. „Nechte si ty šaty na sobě. Teď už nebudete jednat s mužem. Budete jednat se mnou.“

„Kdo jste a co tu chcete?“ zeptala se Evelyn.

„Jak si to představujete, takhle sem vpochodovat? Co si to dovolujete?“

Berta napřáhla ruku a prudce odstrčila Evelyn. Ta dopadla na pohovku a bylo vidět, jak se jí zatřepala hlava.

„Tak tohle na mě nehrajte,“ řekla Berta. „Nedovolím, aby mě shazovala nějaká coura.“

Berta se obrátila ke mně. „Stála jsem venku před dveřmi dost dlouho, abych slyšela váš stručný přehled situace. Po čem teď k čertu jdete?“

„Právě se snažím odhalit vraha Standleyho Downera,“ řekl jsem. „Byl jsem na nejlepší cestě dosáhnout celkem slušného výsledku, když jste sem vpadla a zdržela vývoj.“

„Fuj,“ řekla Berta. „Přišla jsem sem právě včas. Když děvenka jako tahle začne mluvit o tom, jak vyhrála soutěž krásy v plavkách, jste v transu.

Řekněte mi, co chcete z té čubky vypáčit, a já to z ní dostanu.“

„Pracovala pro dovozní společnost Mizukaido,“ řekl jsem. „Spřátelila se s Carlem Christopherem, ředitelem firmy Christopher, Crowder a Doyle, která je kromé jiného velkým distributorem lžic, vidliček a nožů.

Evelyn se začala s Carlem pravidelně stýkat. Když došlo k zajímavému vylepšení porcovacího nože na maso, Evelyn se té společnosti nabídla, že vzbudí o výrobek zájem u Christophera, Crowdera a Doylea.

Což se stalo.

Když bylo načase zvolit Miss Ameriku železářského zboží pro neworleanskou konferenci se vší novinářskou publicitou, několika hollywoodskými filmovými testy, několika televizními přenosy a se vším ostatním, co se při takové příležitosti dělá, Evelyn se rozhodla, že pracovala už dost dlouho. Využila svého přátelství s Carlem Christopherem. Poradil jí, aby si pořídla pár fotografií v plavkách a poslala je návrhové komisi. Řekl jí také, že bude lepší, když si je nechá zhotovit na tichomořském pobřeží, aby se nepřišlo na to, že jedné ze svých přítelkyň zatlačil.

Je nad slunce jasné, že Evelyn šla ke svým japonským přátelům v dovozní společnosti a ti ji seznámili s Takahashi Kisarazu ze Společnosti šťastné kamery.

Chtěl jsem to právě dát všechno dohromady, když jste sem vtrhla a –“

„A udělala zatraceně dobře,“ přerušila mě Berta. „Ona se připravovala, že si to s vámi pěkně rozdá. Nechte takovouhle krásku hodinu o samotě s malým vznětlivým parchantem jako vy a nedám za vás ani pětník.

Teď to převezmu a –“

Zazvonil telefon.

Dřív než se k němu Berta dostala, Evelyn zvedla sluchátko. „Haló… momentálně mám společnost –“ Náhle měla hlas plný nadšení. „Ovšemže ano, inspektore Hobarte,“ řekla. „Budu jen ráda, když mě navštívíte. Mám tu společnost, ale myslím, že právě odchází. Proč nejdete nahoru? Máte někoho s sebou? No to je nádherné… Ne, ne, vůbec ne. Ráda vás uvidím. Pojďte nahoru.“

Stála s telefonem v ruce a usmívala se.

Napadlo mi, že Berta se z toho dostane sama. Bylo mi jasné, že budu mít plné ruce práce sám se sebou. Vyrazil jsem ven, hnal se chodbou a vpadl do prázdného pokoje, kde jsem si ulil oba kufry. Zamkl jsem se tam a čekal.

Sedět tam a čekat, to tedy stálo za to. Slyšel jsem tlukot srdce. Potom klaply dveře u výtahu. Někdo prošel chodbou.

Čekal jsem chvilku, až se všechno uklidní, potom jsem popadl oba kufry, běžel ke dveřím označeným „Schodiště“, seběhl tři patra, přivolal si zdviž a sjel dolů, pořád v uniformě poslíčka. Nesl jsem oba kufry dvoranou ke vchodu.

Recepční prudce tiskl dlaň na zvonek a křičel na mě: „Chlapče! Chlapče!… Ano, ty!“

Položil jsem oba kufry na zem.

„Zavez pana Jacksona do pokoje číslo 813,“ řekl. „Jestli nemáš –“

Pohlédl jsem na muže, o kterém mluvil jako o Jacksonovi. Nebyl to nikdo jiný než můj přítel Jasper Diggs Calhoun z Los Angeles. Nepoznal mě v uniformě poslíčka s dvěma kufry.

Řekl jsem: „Nesu je ven hostovi, čeká před hotelem na taxík.“

„V pořádku,“ řekl recepční. Obrátil se ke Calhounovi: „Okamžik, pane Jacksone, hned tu bude jiný chlapec.“

Opět tiskl celou dlaň na zvonek a volal: „Vchod!“

Popadl jsem oba kufry a vyšel ven před hotel. Náhodou tam čekal taxík. Kufry jsem předal taxíkáři, který je pečlivě uložil a čekal na zákazníka, až vyjde z hotelu.

Skočil jsem do taxíku a řekl: „Ty kufry mám doručit do jednoho bytu nedaleko odtud.“

Odpíchli jsme se, jeli přímo a zahnuli do příčné ulice. Nebyla tam žádná červená světla, žádné houkačky, žádné píšťaly, nic.

Hluboce jsem si oddechl.

Řekl jsem taxíkáři, aby počkal před domem. Zanesl jsem kufry do bytu a řekl Ernestině a Bernice, že by bylo prima, kdyby zapomněly na všechno, co se stalo. Převlékl jsem se v koupelně, předal Bernice uniformu, vrátil se do taxíku a nechal se zavést asi pět bloků od hotelu Mořská pláž.

Prošel jsem uličkou, dostal se k nouzovému žebříku, zachytil konec provazu a stáhl poslední díl do nejnižší polohy. Vyskočil jsem, zachytil se železného zábradlí a vytáhl se nahoru na příčku žebříku. Odvázal jsem provaz, obtočil si ho kolem pasu a šplhal nahoru.

Dospěl jsem k svému patru, vklouzl oknem dovnitř a šel k pokoji, který si pronajala Hazel.

Už jsem měl klíč v zámku, když jsem zaslechl, jak uvnitř vyzvání telefon, naléhavě, nepřetržitě.

S něčím takovým jsem nepočítal. Kdybych odpověděl a policie slyšela mužský hlas, okamžitě by věděli, co se stalo. Když nikdo neodpoví, budou se divit, kde jen k čertu Hazel může být, a pěkně si to spočítají.

Pádil jsem chodbou a jemně zaklepal na dveře svého pokoje.

Hazel otevřela, jen v kalhotkách a podprsence, chtěla něco říct a potom se zarazila. Vytáhl jsem ji na chodbu a vtiskl jí do ruky klíč od jejího pokoje. „Rychle tam jděte,“ šeptal jsem. „Zvoní tam telefon. Kontrolují vás. Řekněte jim, že jste byla v koupelně.“

„Jsem polonahá,“ šeptala. „Svlékla jsem si šaty.“

„Ať už jste tam,“ řekl jsem a plácl ji přes zadeček, když jsem vcházel do svého pokoje. Šel jsem po špičkách, několikrát zakašlal a potom ospale zazíval.

Šel jsem do koupelny, smyl z rukou špínu z nouzového žebříku a právě jsem se vracel do pokoje, když se dveře pokradmu otevřely a vešla Hazel.

Zamračil jsem se na ni.

Na vysvětlenou ukázala na své skromné oblečení, šla ke skříni, sňala z věšáku šaty a stála a trochu váhavě na mě hleděla. V očích měla mírný, svůdný výraz.

Ticho v pokoji náhle proťal telefon.

Nechal jsem ho pětkrát nebo šestkrát zazvonit, potom jsem zvedl sluchátko a řekl ospale: „Haló.“

Ozval se Hobartův hlas: „Nazdar, Lame. Asi jsem vás vzbudil.“

„Předpokládám, že potřebujete nějaké nové nápady,“ řekl jsem zlostně.

„Myslel jsem si, že byste možná rád věděl, že se v Los Angeles právě teď přiznal majitel restaurantu U jídlonoše Dover C. Inman seržantu Franku Sellersovi ke spolupráci s Herbertem Baxleym při přepadení pancéřového auta.

Dva řidiči toho auta se zakoukali do dvou číšnic, které Inman navedl, aby jim vytáhly z kapes klíče. Nemusím vám vyprávět, jak to udělaly. Inman si pořídil voskové otisky klíčů, nechal udělat duplikáty, a když se tam tehdy pancéřový vůz zastavil, aby si řidiči dali kávu, Baxley předstíral, že vyměňuje pneumatiku. Zaparkoval svůj vůz hned za pancéřovým náklaďákem. Věděl, že uvnitř je sto tisíc dolarů v tisícidolarových bankovkách, odeslaných na příkaz Standleyho Downera do jedné banky. Downer chtěl mít peníze v hotovosti, protože chtěl zmizet s Evelyn Ellisovou. Baxley si to vytipoval u Evelynina přítele.

Za těchto okolností se Frank Sellers cítí náramně dobře. Dokonce má přátelské pocity vůči vám. Dostal zpátky všechno až na šest tisíc dolarů. Obhájil své jméno, vyřešil případ s pancéřovým autem a mám vám od něho vyřídit, že byl vždycky vaším přítelem – někdy jste ho sice podráždil svými troufalými způsoby, ale myslí si, že jste, abych užil jeho slov, ‚malý, skvělý parchant‘.

Takže,“ pokračoval inspektor Hobart, „karanténa skončila, Lame. Můžete dělat všechno, co chcete. Náhodou, možná že o tom víte, vaše malá přítelkyně Hazel je zapsaná ve vašem hotelu pod jménem Hazel Bickleyová. Bydlí v pokoji číslo 417, který je na téže chodbě jako váš. Možná že ji rád navštívíte.“

„Ona je tady?“

„Tak jest.“

„Vy jste ji sem do hotelu přivedli?“

„Šla sama,“ řekl inspektor Hobart. „Nastražil jsem past. Vy jste byl návnada. Její právní zástupce nás ustavičně telefonicky otravoval, abychom vás propustili, a tak jsme mu to slíbili s udáním konečného termínu. Měl čas na to, aby upozornil svou klientku, a ta vás mohla sledovat. Policista, ktreý vás vezl do hotelu, musel vypadat jako hlupák, když nechtěl ‚objevit‘, že ji máte v patách. Panebože, jaké asi mínění o policajtech máte, vy amatéři!“

„Ještě moment,“ řekl jsem. „Jestli Frank Sellers opět získal kořist z té loupeže, kam k čertu přišlo těch padesát papírů, co jsem měl já?“

„V tom máte smůlu, Lame,“ řekl. „Seržant Sellers získal lup z pancéřového náklaďáku. Vyřešil to. Já dostal na krk vraždu. Nevyřešil jsem to – ještě ne. Vy jste přišel o padesát papírů. Nepřišel jste na to a podle mého nejlepšího mínění to nevyřešíte. Každý z nás má vlastní trable. Všechna dítka boží jsou v nesnázích.“

„Moment, počkejte ještě chvilku,“ řekl jsem. „Neviděl jste během posledních dvou hodin Evelyn Ellisovou?“

„To tedy ne. Prošťárali jsme jí pokoj a nenašli nic. Nemáme ji v rejstříku – aspoň ne momentálně. No a jestli máte v úmyslu nějaký důvěrný noční pohovor s vaší klientkou Hazel Cluneovou alias Hazel Downerovou alias Hazel Bickleyovou, chci vás upozornit, že pokoj je odposlouchávaný. Poznáte, že jsem byl velice taktní. Od chvíle, kdy jste tam vešel, měli jsme přehled o každém slově. Máme dokonce váš hovor s Hazel na magnetofonové pásce.“

„Ksakru!“ ulevil jsem si.

Inspektor Hobart se zachechtal. „Neřek bych, že se obdivuji tomu, jak si vybíráte televizní programy, Lame. Volil jste je tak mistrně, že už jsem byl přesvědčený, že si vyladíte jednu z těch hollywoodských detektivek. Nečekal jsem, že protrpíte všechnu tu romantickou agónii usychající lásky v televizi, ale běda, kdybyste u toho nezůstal. Já –“

„Hej, počkejte chvilku,“ řekl jsem. „Nebyl jste v hotelu Caltonia? Nenavštívil jste dnes večer Evelyn Ellisovou?“

„Ne, během posledních dvou hodin jsem ji nenavštívil.“

„Podívejte, inspektore, prokažte mi laskavost. Bude mi to trvat asi pětatřicet minut, než se dostanu do toho hotelu. Půjdete se mnou nahoru?“

„Proč?“

„Mám něco senzačního.“

„Je to váš další skvělý nápad?“

„Tak jest.“

„No dobrá,“ řekl. „Pro vaš informaci, jdu teď domů a lehnu si. Nehodlám pobíhat v noci po městě jen proto, že mě chcete seznámit se svými skvělými nápady.“

„Inspektore, je to důležité,“ řekl jsem. „Prosím –“

„Zapomeňte na to,“ utrhl se. „Na jeden den jste měl inspirace až až.“

„V pořádku,“ řekl jsem. „Ale něco vám povím. Evelyn pracovala pro dovozní společnost Mizukaido. Bylo to předtím, než se stala Miss Amerikou železářského zboží. Carl Christopher, předseda železářské společnosti Christopher, Crowder a Doyle, se do ní zamiloval. Využila toho ve svůj prospěch a taky získala velkou objednávku pro dovozní společnost Mizukaido a pravděpodobně za to dostala provizi. Ta velká objednávka, jestli vás to zajímá, se týkala výhradní distribuce nových nožů ve Státech, nožů vyrobených z dovezené švédské oceli s umělou plastickou střenkou napodobující onyx.

Kromě ředitele japonské dovozní společnosti byla prvním člověkem ve Státech, který měl tenhle porcovací nůž. Měla ho jako vzorek a sjednala s Carlem Christopherem odběr. A teď, jestli chcete –“

„Sakra!“ řekl a praštil telefonem.

Obrátil jsem se k Hazel, která tu postávala svůdně s šaty na ruce.

„Hoďte to na sebe, holčičko, honem!“ křikl jsem na ni. „Bojujeme s časem. Ten rošťák mě chce předběhnout u Evelyn.“

Zvonil jsem tak dlouho, až mi recepční odpověděl. Řekl jsem mu: „Sežeňte mi taxík a sežeňte ho rychle.“

XI.

Uplatil jsem taxíkáře, aby jel co to dá. Za dvacet dvě minuty od chvíle, kdy inspektor Hobart zavěsil telefon, jsme zastavili před hotelem.

„Pojďte, Hazel,“ řekl jsem a chytil ji za ruku. Prolítli jsme dveřmi ke zdvižím a vyjeli do sedmého patra.

Hnal jsem Hazel k pokoji Evelyn Ellisové a zkusil otevřít dveře.

Nebyly zavřené.

Ještě nikdy jsem neviděl takovou spoušť, jaká tam byla. Evelyn Ellisová byla zabalená do flanelového koupacího pláště a plakala. Potrhané zbytky průsvitného negližé byly roztroušeny po celé místnosti. Evelynino pravé oko pomalu otékalo, měla ho zavřené a vypadala vyděšeně.

Veliká Berta Coolová stála uprostřed trosek s rukama v bok.

Inspektor Hobart pozorně přihlížel. Zdálo se, že je trochu mimo sebe.

Při mém příchodu vzhlédl, ale nezdál se ani v nejmenším překvapen. Vypadal jako člověk, kterého nemůže už vůbec nic a nikdy překvapit.

Berta se na mě podívala a řekla: „Proč jste k čertu vzal roha? Copak proboha neznáte ten starý telefonní fór? Zavolá nějaký mládenec a ona řekne: ‚Proč, ano, inspektore, jen pojďte nahoru.‘ Všemohoucí bože, vy jste odtud vylít jako cukrář… Volal její přítelíček, že jde k ní nahoru. Jen si ověřoval, je-li čistý vzduch. Jak řekla, že tu má nějaké lidi, ten mládenec zpanikařil a okamžitě zavěsil. Z místa, kde jsem stála, jsem zaslechla v telefonu cvaknutí. Hovořila dál, když zavěsil, a protahovala rozhovor s inspektorem Hobartem bez odezvy jen proto, aby vás vylekala.“

Podíval jsem se na Bertu a řekl: „O čem to mluvíte? S někým jste si mě popletla. Jistě si pamatujete našeho klienta. Berto. Tady je Hazel.“

Hobart se upřeně podíval na Bertu a řekl: „Jste úplně vedle, paní Coolová. Lam byl celou noc ve svém pokoji. Měli jsme ho v merku, odposlouchávali jsme ho. Nesnažte se mi něco namluvit!“

Berta chtěla něco říct, ale rozmyslela si to.

Obrátil jsem se k Bertě a zeptal se: „Tak jak to stojí?“

„Ta malá čubka se tahala s reklamním podnikatelem jménem Calhoun,“ řekla Berta. „Měla ho ráda, ale on neměl prachy. Když se objevil na scéně Standley Downer s balíkem, tady naše malá přítelkyně Calhounovi zahnula.

Calhoun byl žárlivý. Tohle neměl rád. Stále všechno kontroloval, a tak přišel sem nahoru a našel Downera pohromadě s naší malou Evelyn právě ve chvíli, když Downer otevíral kufr a zjistil, že je falešný.

Downer začal Evelyn vysvětlovat, jaké je to pro něho strašné překvapení. Někdo ho o peníze obral tím, že zaměnil kufry. Evelyn si pomyslela, že něco podobného už slyšela předtím. Říkala věci, které se nehodí pro dámu.

Calhoun tam vpadl, právě když Evelyn Standleymu sprostě nadávala a Standley se jí to snažil zatrhnout.

Calhoun vytáhl ze soupravy, která ležela na kredenci, porcovací nůž, a bodl Downera do zad.“

„Objasníte mi laskavě,“ zeptal se inspektor Hobart, „odkud ksakru pocházel ten nůž? Promiňte, nechtěl jsem říct ksakru před dámou.“

Berta se na něho podívala a oči se jí třpytily. „Proč ne ksakru? Vždycky mám dojem, že žena, která omdlí pokaždé při nějakém tom horším slůvku, své mdloby předstírá. Co jste vlastně chtěl vědět? Ten nůž ze soupravy – no ano, to všechno tvoří domácí vybavení kuchyně. Malá Evelyn a Standley to chtěli mít všechno moc pohodlné, a vůbec nevycházeli ven. Žili v roztomilých líbánkách. Evelyn přispěla k vybavení domácnosti touhle soupravou.

Když Calhoun použil nože, Evelyn ho vykázala ven. Přinutila ho, aby odnesl ozdobné pouzdro s vidličkou a lžící. Řekla, že se postará o vražednou zbraň. Vyzvala ho, aby se vrátil letadlem domů. Slíbila, že se k němu později přidá. Myslím, že on tu teď někde čeká na tu mrchu, aby si to vynahradil.

Když se zbavila Calhouna,“ pokračovala Berta, „naše mazaná slečinka rozepnula mrtvému šaty, našla pod nimi opasek a v něm pětasedmdesát tisícidolarových bankovek. Peníze si přirozeně vzala.

Při prohledávání šatů v kufru přišla na to, že kufr zřejmě patří chlapíkovi jménem George Biggs Gridley, který bydlí v hotelu Zlatá brána. Nedopustila se žádné chyby, Gridleymu nenechala písemnou zprávu, ani mu nezavolala ze svého pokoje. Stálo ji to čtyři dolary v desetníkách, když zavolala hotel Zlatá brána z telefonní budky ve dvoraně a žádala pana Gridleyho.

Nůž a semišový opasek dala do aktovky, kterou měla v pokoji, odnesla ji dolů, pohodila mezi docházející zavazadla a šla si po svých.

Dřív než byla mrtvola objevena, udělala všechno pro své alibi. Standley Downer byl hazardér na úrovni a chtěl vzít roha. Celou kořist si vzal v tisícidolarových bankovkách. Bál se však, že by ho mohli obrat, a proto neměl všechna vejce v jednom košíku. Sedmdesát pět tisíc měl v opasku a padesát tisíc uloženo v kufru. To, že z pancéřového auta byly vybrány peníze patřící bance, Standleyho nerozházelo. Zásilka byla pojištěna. Banka Standleymu zaplatila a byla o tom potichu.“

Evelyn prostě seděla, úplně vyčerpaná a štkala.

Hazel s očima rozšířenýma úžasem stála a poslouchala.

Hobart řekl: „Dobrá, sebereme Calhouna v Los Angeles. Uděláme –“

„Okamžik prosím,“ řekl jsem. Šel jsem k telefonu, zvedl sluchátko a řekl recepčnímu: „Oznámil byste panu Jacksonovi v pokoji číslo 813, že se do hotelu dostavil policejní důstojník a žádá ho, aby přišel do pokoje Evelyn Ellisové číslo 751?“

Zavěsil jsem telefon a řekl inspektoru Hobartovi: „Pojďme, máme akorát čas.“

Chvíli váhal a potom mě následoval do chodby.

Vyběhli jsme po schodech k pokoji číslo 813.

Dostali jsme se ke dveřím, z kterých se náhle vyřítil Calhoun s cestovním kufříkem v ruce a vyděšeným výrazem obličeje.

„Nazdar, Calhoune,“ řekl jsem. „Pamatujete se na mě? Jsem Lam. Seznamte se tady s inspektorem Hobartem.“

Hobart se podíval jen jednou na Calhouna, potom hmátl k opasku a vytáhl želízka. Když mu je nasadil, obrátil se a upřeně se podíval na mě.

„Jak jste moh sakra vědět, že ten chlapík je tady v hotelu zapsaný pod jménem Jackson?“ zeptal se.

„Inspektore,“ řekl jsem, „dospěl jste právě k onomu skvělému zdůvodnění, které vyplývá ze sledování televizních programů. Každému, kdo sledoval v televizi detektivky, je jasné, že musí být tady v hotelu, aby nám umožnil vyřešit ten zločin v třiceti minutách včetně reklam.“

Inspektor Hobart zapažil pravou ruku, aby mě praštil. Byl vztekem bez sebe. Potom se zhluboka nadechl a řekl: „Jsem vám vděčný, Lame. A taky začínám mít úplně stejné pocity jako Frank Sellers.“

Kráčeli jsme s Calhounem dolů do pokoje, kde Berta Coolová hlídala Evelyn Ellisovou.

Calhoun vrhl kradmý pohled na militantní Bertu Coolovou a vzlykající Evelyn a věděl, že nemá šanci. Začal ze sebe soukat svůj příběh.

Věděl, že ho Evelyn podvedla. Věděl, že Downer měl v úmyslu odjet do San Franciska, kde se hodlá s Evelyn usadit. Calhoun si dal záležet, když volal do jejího apartmá a předstíral, že je gangster. Změněným hlasem vztekle varoval Downera, že mu zbývá jen několik hodin, aby zaplatil.

„Jinými slovy,“ řekl jsem Calhounovi, „měl jste tehdy přímo v podvědomí myšlenku, že byste mohl zabít Downera, abyste se ho zbavil.“

„Ne, ne, to ne!“ hystericky naříkal. „Na to přísahám! Přísahám na to!“

„To jsou kecy,“ řekl Hobart. „Nevím, jestli vám to vůbec můžeme dokázat nebo ne, ale myslím, že – vzít to jako sebeobranu, na to je to zatraceně promyšlené. Je to první stupeň.“

„On mě chránil,“ vzlykala Evelyn.

„To je vaše verze,“ řekl Hobart. „Uvidíme, jak obstojí.“ Obrátil se ke mně a řekl: „Okej, teď přijdete na řadu vy dva. Vypadnete odtud, a myslím tím z města, a jestli otevřete klapačku před nějakým novinářem, dokud jste tady, postarám se, abyste neudělali v San Francisku ani krok bez toho, že byste neměli kolem sebe všechny policajty, co tady jsou.

Dám vám policejní doprovod na letiště. Seběhnete dolů tak rychle, že zlomíte rekord, a budete před hotelem, aby na vás sirény s červenými světly nečekaly.

Potom odvezu tady ten vzácný pár na policejní ředitelství a skončíme to za pomoci starých, dobrých policejních metod.

Až přiletíte do Los Angeles, ne abyste vykládali nějaké historky novinářům. Frank Sellers už jim naservíroval, jak našel ty prachy, a já mu povím, jak jsem vyřešil tenhle případ. Můžete věnovat čas na to, Lame, abyste zjistil, co se stalo s těmi padesáti papíry, za předpokladu, že jste je vůbec měl.“

„Nemusím na to věnovat čas,“ řekl jsem. „Vím, kde teď jsou.“

„Kde?“

„Musel jsem úplně zcvokatět, že mě to nenapadlo dřív.“

„V pořádku,“ řekl, „udělal jste na mě fintu. Kde jsou?“

Ukázal jsem prstem na Bertu Coolovou. „No dobrá, Berto, vysypte to,“ řekl jsem.

Berta na okamžik zrudla zlostí a potom řekla: „Krucifix, vyděsil jste mě, že jsem málem omdlela. Otevřela jsem ten balíček s fotoaparátem, viděla, co je uvnitř, a chtěla to poslat zpátky. Pak jsem otevřela tu krabici s fotografickými papíry a vysypala všude kolem sebe tisícidolarové bankovky. Posbírala jsem všechny a strčila je do psacího stolu. Potom zazvonil telefon a Frank Sellers se na vás ptal a já zatraceně dobře věděla, že jste mě nechal v pěkný bryndě se spoustou horkých prachů. Pádila jsem dolů do fotopotřeb, koupila stejnou krabici zvětšovacího papíru, jako byla ta vaše, nožíkem odstranila pečetě, strčila papíry do té původní krabice a odnesla to do přijímací kanceláře. Řekla jsem Doris Fisherové, aby všechno zabalila a poslala zpátky té zatracené společnosti na dobírku.

Padesát papírů horkých peněz! Panebože, nemohla jsem spát –“ Obrátil jsem se k Hazel Downerové a ušklíbl se: „Nebyly horké, jen příjemně teplé,“ řekl jsem Bertě.

„Moje peníze?“ zeptala se Hazel.

„Jistě jsou to vaše peníze,“ řekl jsem.

„Budete potřebovat zatraceně moc času, abyste to dokázala, drahá,“ řekla jí Berta.

„Ne, nepotřebuje ho,“ řekl jsem. „Mám dopis podepsaný Standleym Downerem, ve kterém připouští, že jí je dal. Downer byl veliký bookmaker. Měl jednu slabost – potrpěl si na děvčata. Když se objevila Evelyn, rozhodl se vyměnit Hazel za nový model.“

„Který ho dokonce přišel dráž na cestovních výdajích,“ řekla Hazel poťouchle.

Evelyn ani nezvedla hlavu. Byla jako spráskaná. Hazel zakňourala, měkce mi spočinula v náručí a přitiskla horké, vděčné rty k mým. „Donalde,“ zašeptala, „ty bankovky, co jste našel, měly ustřižené růžky?“

„Jestli neměly, když jsem je našel,“ řekl jsem tiše, „budou je mít, až je Berta předloží. Nenechá si proklouznout mezi prsty zdobenými diamanty tučný honorář… Abych byl upřímný, pracoval jsem moc rychle, takže jsem si toho nevšiml. Přesto si myslím, že –“

„Proboha, přestaňte už s tím zatraceným cvrlikáním,“ řekla Berta.

Inspektor Hobart mluvil do telefonu. „Pošlete mi sem houkačku s červeným světlem a nejlepším šoférem, co tam máte. Potřebuji dostat dva lidi na letiště a potřebuji, aby jeli jako namydlený blesk.“

Prásknul telefonem, obrátil se ke mně a potřásl hlavou. „Zatracení amatéři!“ řekl.

Erle Stanley Gardner

Případ půvabné žebračky

Falešný kufr

(A. A. Fair)

Z anglických originálů

The Case of the Beautiful Beggar a Kept Women Can’t Quit, vydaných nakladatelstvím William Morrow and Company

New York 1965 a Pocket Books New York 1971

přeložili Jiří Emmer a Karel Voleský

Obálku navrhl Oldřich Pošmurný

Ve spolupráci vydala nakladatelství BETA-Dobrovský a Ševčík

(Praha 4, Květnového vítězství 332)

PRAHA – PLZEŇ 1997

Sazba Vladimír Fára, Praha

Tisk UEBERREUTER PRINT, s. r. o., Pohořelice

Copyright

The Case of the Beautiful Beggar © Erle Stanley Gardner 1965 Kept Women Can’t Quit © by William Morrow & Company, Inc. 1960

Translation

Případ půvabné žebrácky © Jiří Emmer

Falešný kufr © Karel Voleský

ISBN 80-86029-23-9

1 míry v palcích; palec = 25,4 mm (pozn. překl.)

2 míle = angl. mile; pozn. překl.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai