Lam a Cool - Staří mládenci bývají osamělí

Erle Stanley Gardner

(1998)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Staří mládenci bývají osamělí

ERLE

STANLEY GARDNER

Kapitola 1

Vystoupil jsem z výtahu, přešel přes chodbu a otevřel dveře s nápisem Cool & Lam – Detektivní agentura. V přijímací kanceláři nebyl nikdo kromě děvčete u psacího stolu. Pokynul jsem ji na pozdrav a dosel ke dveřím s nápisem DONALD LAM – SOUKROMÁ KANCELÁŘ právě včas, abych v předpokoji zastihl Elsie Brandovou, svou sekretářku, jak na podlaze honí zatoulaný výstřižek z novin, který ji proud vzduchu z klimatizační jednotky sfoukl z psacího stolu.

Výstřižek zalétl pod stůl do rohu. Elsie klečela, jednou rukou se opírala o podlahu a druhou se pro něj natahovala.

„Donalde!“ zvolala a snažila se zároveň povstat i přimět sukni, aby jí zakryla kolena.

Zvedl jsem výstřižek a podal jí ho. „Račte, prosím,“ řekl jsem.

„Děkuju.“

Sahala po něm, když vtom jsem zahlédl titulek a ucukl jsem výstřižkem zpět. Psalo se v něm o jedné ženě, která byla ve vlastním bytě znásilněnu a okradena. Byl to už třetí takový případ za tři měsíce a chyběly jakékoliv stopy. Žena byla uškrcena vlastní hedvábnou punčochou, pevně utaženou kolem krku.

„Máš ještě nějaké výstřižky týkající se tohoto případu?“ zeptal jsem se.

„Výstřižky o těchto dvou dalších zločinech mám zařazeny v našem modu operandi. Donalde, proč chceš, abych tohle dělala?“

„Abys dělala co?“

„Vedla tyhle knihy výstřižku týkajících se nevyřešených zločinů.“

„Chrání tě to před darebnostmi,“ dobíral jsem si ji. „Copak jsi nikdy neslyšela, že čert zaměstnává líné ruce darebnými kousky?“

„Pak bys měl raději udělat něco se svýma rukama,“ odsekla. „A Berta Coolová, tvá dynamická společnice, netrpělivě čeká, až se vrátíš.“

„Jakou má náladu?“

„Báječnou. Celé měsíce jsem ji takhle neviděla. Doslova září.“

„To jí určitě někdo zaplatil pětidolarový honorář,“ usoudil jsem. Zašel jsem do své soukromé kanceláře, přelétl poštu, pak jsem vyšel a kráčel kolem psacího stolu, kde Elsie nalepovala výstřižky do knihy.

Zastavil jsem se, abych se jí podíval přes rameno.

V rozpacích zvedla ruku k výstřihu.

„Falešný poplach,“ uklidňoval jsem ji. „Vůbec jsem se nekoukal. Díval jsem se na ten výstřižek.“

„Znervózňuješ mě, když stojíš za mnou a díváš se takhle dolů.“

„Ty mě znervózňuješ v jednom kuse,“ oplatil jsem jí. „Co je to za nápad, shromažďovat výstřižky o šmírákovi v motelu? Povídal jsem ti, abys schraňovala důležité zločiny, které by policie opravdu ráda rozřešila.“

Já vím,“ bránila se, „ale tohle jsem nechala kvůli modu operandi, je to už druhý případ šmíráka ve třech dnech. Oba se udály v témž motelu – v Motelu milovníků vody a slunce na pláži.“

Přečetl jsem si výstřižek. Agnes Daytonová z domu U Korintského erbu v Santa Aně, která v motelu nocovala, vyšla ze sprchy a spatřila obličej přitisknutý na okno. Byla příliš rozrušená, než aby policii poskytla něco víc než matný popis, avšak policie získala velice podrobný popis od jiné oběti, jakési Helen Corliss Hartové, majitelky salonu krásy z Phoenixu, která o tři dny dříve udělala podobnou zkušenost, pravděpodobně s týmž šmírákem.

Je to rutinní záležitost, ale raději to nalep,“ řekl jsem Elsie a vyšel do přijímací kanceláře. Ukázal jsem prstem k soukromé kanceláři své společnice a povytáhl obočí. Recepční zavrtěla hlavou na znamení, že u Berty nejsou žádní návštěvníci, tak jsem otevřel dveře a vesel.

Beru Coolová byla stopětašedesátiliberni parní válec. Bylo jí kolem šedesátky, měla jiskrné oči, ostrý jazyk, vrozenou bojovnost a klela jako kanonýr.

„Donalde,“ spustila, jen jsem zavřel dveře, „u všech čertů, co je to za nápad, nechat Elsie Brandovou vystříhávat z novin všechny tyhle zprávy o zločinech?“

„Zaměstnává ji to, když nemá nic jiného na práci,“ řekl jsem.

„To se podívejme,“ utrhla se… Lepidlo a knihy k nalepování výstřižků stojí prachy. Proč by nemohla ukládat výstřižky do starých obálek? Přišlo by to laciněji A krucinál, nač vlastně ty výstřižky chceš?“

„K odvedení pozornosti,“ vysvětlil jsem.

„Co tím myslíš?“

„Když na nás budou poldové dotírat kvůli nějakému případu, můžu vydolovat nějaký starý zločin, který zapadá do celkového rámce, a trochu je přibrzdit.“

„Fujtajbl!“ ulevila si Berta. „Párkrát se ti to povedlo, a teď jsi tím úplně posedlý. Za prvé, policie na to tak snadno nenaletí, teď když ví, čeho jsi schopný, a za druhé, nebudeme mít takové případy, abychom se dostali do křížku s policií.“

„Proč myslíš, že ne?“

„Protože to vím. Tenhle podnik bude zase pracovat na solidních, bezpečných, zdravých základech. Právě tak jsem ho vedla, když jsi vpadl do mého života s tou svou zálibou riskovat v předem ztracených případech. Jen si hraješ s poldama na slepou bábu a ze všech těch běžných, rutinních případů děláš prvotřídní hazardy.

V těch dobách,“ pokračovala Berta poněkud nostalgicky, „jsem mohla v noci spát, neměla jsem potíže s krevním tlakem a žaludeční vředy.“

„A taky jsi měla dluhy v bance,“ připomněl jsem ji.

„Ale stejně,“ odsekla, „Já hodlám vést tenhle podnik zase na solidních základech. Nechci už v žádném případě ty tvoje klientky.“

„Co myslíš těmi mými klientkami?“

„Ty dobře víš, co myslím – ty dlouhonohé, záhadné ženské, co se kolem tebe rojí jako můry kolem světla na verandě. Každá z nich je coura, která se zapletla do něčeho smrtelně nebezpečného, a pak k tobě přiběhne a tváří se jako neviňátko. Tyhle čubky mají dost rozumu, aby nepřišly za mnou. Už na vzdálenost jedné míle poznám, co jsou zač, zatímco ty nalítneš na jejich synteticky nevinný vzhled, jejich fantastické nohy a jejich slzy.“

„No dobrá,“ chlácholil jsem ji, „nemá cenu hádat se takhle brzo po ránu. Chtěla jsi se mnou mluvit. Co sis přála?“

Bertina ústa se zvlnila v úsměvu. „Donalde,“ pronesla, „dokázali jsme to.“

„Dokázal i jsme co?“

„Začali jsme přitahovat tu sortu klientů, jakou jsem si vždycky přála: velké, zámožné, solidní podnikatele, kteří si nás najmou na vyšetřování případů, pravda závažných, ale ne tak nervy drásajících jako ty, které k nám vždycky přitahuješ ty.“

„Povídej.“

„Ten chlap se jmenuje Montrose L. Carson,“ pravila., Je prezidentem Carsonovy Associates Securities Investmen Pool, a to jméno vzbuzuje klamné představy.“

„To určitě,“ přisvědčil jsem. „S takovýmhle jménem by člověk mohl provozovat sázkařské doupě.“

„Neblázni. Pan Carson je úctyhodnost sama.“

„Co dělá?“

„Vypracovává znalecké posudky na pozemky vhodné pro podnikání.“

„Je to stavební inženýr?“

„Nejde o tenhle druh posudků. Vyhledává pozemky, které by mohly být vhodné k podnikání, pak spočítá, kolik kolem takového pozemku denně projede aut a kolik tam projde lidí. Očíhne si různé přilehlé nemovitosti, zjisti, jaké jsou tam obchody, a uváží, jaký druh podnikání by prosperoval na té vyhlídnuté parcele a jaké nejvyšší nájemné by pozemek mohl vynášet.

Když tohle všechno udělá, zajde k majiteli pozemku a uzavře dlouhodobou smlouvu o pronájmu, v níž se zaváže, že tam postaví budovu, která na konci pronájmu přejde na majitele pozemku.“

„Pokračuj,“ vyzval jsem ji.

„No a pak najde někoho, kdo se zajímá o dotyčný druh obchodu, a nabídne mu prostory do pronájmu. Poplatky za podnájem jsou dostatečné velké, aby z nich uhradily měsíční splátky na budovu a nájemné za pozemek, a všichni jsou spokojení.“

„Za předpokladu, že člověk, který ten obchod provozuje, dosahuje zisku,“ podotkl jsem.

„To dosahuje.“ ujistila mě. „Právě na tom si pan Carson mastí kapsu. V tom je celé tajemství jeho úspěchu. Obchody, pro které se rozhodne, jsou tak pečlivě zvolené, že člověk, který krám provozuje, vždycky dosahuje zisku.“

„Ten Montrose L. Carson musí být náramně výkonný,“ poznamenal jsem uznale. „Víš co to znamená to L?“

„Levining. El é vé i en i en gé,“ hláskovala Berta, „a opravdu je náramně výkonný. Donalde, to je ten druh práce pro naši agenturu, o kterou bychom měli usilovat. Měli bychom přestat brát takové případy, kdy jsme jednou nohou v kriminále.“

„Kdy jsme byli jednou nohou v kriminále?“

„No přece ty – při tom posledním případu.“

„Pche!“ řekl jsem. „To si jen seržant Frank Sellers myslel, a namluvil ti to.“

„No, v každém případe,“ pokračovala Beru, „tohle je dobrý, poctivý obchod toho druhu, o jaký si stojíme – práce pro velké průmyslové podniky. A co víc, pan Carson se právě zabývá parcelací obrovského pozemku asi pět mil od Palm Springs na cestě do India.“

„No dobrá, a co tedy Montrose L. Carson vlastně chce?“

„Při způsobu jeho práce „ vysvětlovala Berta, „je nutné, aby jeho zjištění byla udržována v největší tajnosti.“

„No a?“

„A nejsou.“

„Jak to?“

„To neví. Chce, abychom to zjistili.“

„Co se děje?“ chtěl jsem vědět.

Jedním jeho konkurentem,“ řekla, „je Herbert Jason Dowling, který řídí Dowlingovu společnost pro oceňování, pronajímání a využití nemovitosti.“

„Pokračuj,“ pobídl jsem ji.

„V poslední době se několikrát stalo, že poté co Carson strávil spoustu času a vynaložil spoustu peněz prozkoumáváním rohových parcel a stanovováním potenciální ceny pronájmu, cifry se zřejmě dostaly Dowlingovi do rukou a Dowling Carsona předběhl, nabídl trochu vyšší cenu, než byl Carson připravený platit, získal smlouvu na pronájem a vyfoukl celý kšeft Carsonovi rovnou před nosem.“

„Patrně má Dowling systém hodnocení, který je stejně výkonný jako systém Carsonův,“ usoudil jsem.

„Vtip je v tom, že nemá,“ oponovala Berta. „Aby člověk prováděl takové ohodnocení, je třeba získat souhlas policie. Na silnici se položí malá pneumatická hadice, takže každé projíždějící auto se zaregistruje na počitadle. Pozorovatelé sledují počet chodců procházejících kolem rohu. Kdyby dvě společnosti prováděli ohodnocování současně, jedna společnost by o druhé věděla. Důkladně jsem tuto situaci s panem Carsonem probrala a on trvá na tom, že jejich podklady jsou předávány Dowlingovi. Chce, abychom zjistili, jak informace z jeho podniku unikají.“

„Takže?“ zeptal jsem se.

Berta mě obdařila zářivým úsměvem, a když ve velkolepém gestu rozhodila ruce, její diamanty vrhaly blyštivé světelné pruhy. „Už jsem se o to postarala,“ řekla.

„Pokračuj,“ pobídl jsem ji, neboť jsem věděl, že Berta sama neprovádí žádná vyšetřování v terénu, a pochyboval jsem, že by byla na práci tohoto druhu najala soukromého detektiva.

„Ty budeš návnada,“ prohlásila.

Jak to?“

„Vlastníš rohovou parcelu na křižovatce ulic Břečťanové a Cedrové.“

„To je pozemek nanic,“ řekl jsem jí, „úplný šunt. Dostal jsem ho místo honoráře. Ty jsi o jeho část vůbec nestála, tak jsem ti tvůj podíl vyplatil a –“

„Vím, vím,“ zvolala Berta netrpělivě, „ale věc se má tak, že Carson zmanipuluje své záznamy, aby to vypadalo, že ta rohová parcela byla důkladně prozkoumána. Ve zprávě bude uvedeno, že každý den tamtudy projede přehnaný počet aut a projde kdovíjak velké množství chodců. Parcela bude vytipována jako místo přicházející v úvahu pro benzinovou pumpu.

V kanceláři vedení Carsonovy společnosti jsou pouze čtyři lidé, kteří by Dowlingovi mohli předávat informace. Carson co nejdůvěrněji poví těmto lidem o tvé rohové parcele. Jednomu řekne, že ta parcela má cenu dvě stě padesát dolarů měsíčné, druhému, že má cenu tři sta padesát, dalšímu, že má cenu čtyři sta padesát, a poslednímu, že má cenu pět set padesát dolarů.

No a jestlii je Carsonovo podezření správné, Dowling někoho pošle, aby tě navštívil a udělal ti nabídku. Z výše nabídky budeme moci určit, kdo tu částku Dowlingovi prozradil.“

„Chceš říct, že někdo přijde ke mně sem do detektivní agentury a…“

„Nebuď labuť!“ přerušila mě Berta. „Nebudeš mít nic společného s detektivní agenturou. Budeš mladý muž, který vydělal dost peněz, aby se mohl odebrat na odpočinek, a tahle parcela bude jednou z několika, které vlastníš. Zabydlíš se v garsoniéře a budeš předstírat, že si žiješ jako bohém, chodíš na fotbal a košíkovou a na dostihy, děláš kavalíra krásným ženám a nijak moc se nezajímáš o vydělávání. To jsi už zvládl: máš peněz jako želez.“

„A ta garsoniéra?“ zeptal jsem se.

„To je už zařízené,“ ujistila mě Berta, otevřela zásuvku a vytáhla klíč. Je to garsoniéra v činžovním domě, který patří Montrosu Carsonovi. Samozřejmě tam budeš bydlet pod vlastním jménem, ale nebude zrovna snadné tě tam zastihnout.

„Co budu dělat celý den?“ zajímal jsem se.

„Přesně to, co se očekává, že budeš dělal jako gentleman, který je pánem svého času,“ vysvětlovala Berta, „chodit na dostihy a na fotbal a košíkovou… zatraceně, můžu se zbláznit, když si pomyslím, jak tu v kanceláři budu otročit, zatímco ty se budeš na účet výloh poflakovat po fotbale, dostizích, koktejlových saloncích a nóbl restauracích.“

„Sám?“ zeptal jsem se.

„Většinou sám,“ potvrdila Berta. „Ušetří se tím výlohy.“

„Vypadalo by to podezřele,“ namítl jsem. „Dowling by se mnou třebas ani nechtěl jednat. Hodilo by se mít někoho s sebou.“

„Heleď,“ řekla, „nešroubuj v tomhle případě výlohy příliš vysoko. Carson nám ve všem vyšel vstříc. Vyfasujeme padesát dolarů denně za tvůj ztracený čas, a navíc honorář, který platí agentuře za vymyšlení tohoto plánu.“

Je to náramně hezký plán,“ připustil jsem, „ovšem za předpokladu, že bude fungovat.“

„Bude fungovat,“ tvrdila Berta.

„Jak dlouho musíme sedět na těchhle vejcích?“

„Musejí se vylíhnout do týdne,“ řekla. „Carson je ochotný investovat do té záležitosti týdenní výlohy.“

„Výlohy budou vysoké,“ uvažoval jsem, „chodit na dostihy, na fotbal, brát dámy do…“

„Čerta starýho,“ zaječela Berta, „nejseš milionář! Seš jenom obyčejnej jeliman, kterej dosáhl úspěchu a náramně by se zajímal o příjem dvě stě padesáti až pěti set padesáti dolarů za pronájem té parcely. Nepředstavuj si, že budeš hrát pohádkovýho prince pro celej zástup těch cour, co –“

„Museli bychom těm ženám zaplatit,“ upozornil jsem.

„Cože!“ zaryčela Berta. „Platit nějaký ženský za to, že ji vezmeš na večeři? O čem to krucinál žvaníš?“

„Kdybys někoho zjednala,“ řekl jsem, „musela bys platit –“

„Vem si s sebou tu svou sekretářku s telecíma očima,“ vpadla mi do řeči Berta. „Nemůže z tebe spustit kukadla. A jaký nosí těsný svetry a blůzy s hlubokýma výstřihama! Dobrý bože – himlfix, vypadni odtud! V tomhle případě se nesnaž účtovat vysoké výdaje. Tohle je velkej kšeft. Právě tenhle druh případů hodláme napříště brát. Jdi a vem si s sebou Elsie a řekni jí, že to patří k její práci, že si má objednávat levný jídla a omezit se na dva drinky za večer. Drž výdaje na minimu!“

„Kdy to má začít?“ zeptal jsem se.

„Čím dřív, tím líp,“ mínila Berta. „Carson rozšíří tu informaci v kanceláři už dneska.“

Jak ví, že informace neunikají prostřednictvím některých jeho zaměstnanců, kteří počítají auta a chodce?“

„Protože ti nemají přístup k cifrám. Jenom čtyři lidé v jeho organizaci mají přístup k odhadnutým sumám a mohou zjistit účel, k němuž se má pozemek použít.“

„Dobrá,“ řekl jsem, „promluvím si s Elsie a uvidím, jestli si za těchto okolností přeje, abych jí dělal doprovod.“

„Skočí po té příležitosti takovým kalupem, že rovnou vylítne z toho supervýstřihu těch jejich šatů,“ mínila Berta. „Dobrý bože, mohlo mě napadnout, že to takhle dopadne! To ji nadobro zkazí, nebude se už hodit k žádný práci, a dřív než skončí, zatne do tebe svý drápky a ty ji povedeš k oltáři… A jestli to udělá, jedinej svatební dar, kterej dostaneš ode mě, bude kartička s gratulací. A teď už odtud krucinál vypadni a pusť se do práce!“

Kapitola 2

Elsie Brandová pohlédla na jídelniček a zaváhala: „Nejspíš bych si měla dát salisburský řízek za tři pětadvacet.“

„Proč nezkusit filet mignon za pět padesát?“ navrhl jsem.

„Berta by vyletěla z kůže.“

„Musíš se přece najíst.“ naléhal jsem.

„Berta by si to možná nemyslela.“

„Musíš si udržovat odolnost,“ nabádal jsem ji.

„Odolnost vůči čemu?“

„Člověk nikdy neví,“ řekl jsem. „Možná proti choroboplodným bakteriím.“

„Jsi bakterie, Donalde?“

„Ne, já jsem virus.“ řekl jsem..Jsem záludnější a rafinovanější a nemají proti mně antibiotika.“

Číšnice se zastavila u našeho stolu. „Dvakrát filet mignon, středně propečené,“ objednával jsem. „Jednou manhattan, jednou suché martini, dva garnátové koktejly a na salát trochu zálivky Tisíce ostrovů.“

Číšnice odešla.

Elsie na mě pohlédla a zavrtěla hlavou.

„Nedělej si starosti.“ uklidňoval jsem ji. „Berta bude přímo nadšená. Do vyúčtování výloh napíšu: Večeře – dva hamburgery celkem za dolar pětadvacet centů, a zbytek účtu připočtu k jízdnému za taxík.“

„Berta bude chtít vidět stvrzenku a bude chtít vědět, proč jsi musel jet taxíkem, když jsi měl firemní auto.“

„Řeknu jí, že jsem viděl někoho slídit kolem auta a obával se, že by si mohli zapsat číslo.“

„Donalde, myslíš to vážně?“

„Co?“

„No to co říkáš. Nikdy nepoznám, kdy si děláš legraci a kdy jsi vážný.“

„To je dobré znamení,“ podotkl jsem.

„Můžeš mi říct, na čem zrovna teď pracujeme?“

„Ne. Je to přísně důvěrné. Jediné, co se od tebe čeká je předstírat, že jsi moje přítelkyně.“

Jak dlouho tě údajně znám?“

„Dost dlouho.“

„Dost dlouho na co?“ zeptala se. „Dost dlouho, abys byla má přítelkyně.“

„Platonická, vášnivá nebo perspektivní?“

„Chceš se pokaždé podívat do mapy, než se vydáš na výlet?“ zeptal jsem se.

„Ráda vím, kde jsou na bulváru stopky,“ pravila. Objevila se číšnice s nápoji.

„Na posílení odolnosti,“ pronesl jsem přípitek. „Nikde žádné stopky nejsou.“

Začala zvedat skleničku, pak ji nechala klesnout a řekla: „Na tu perspektivní, ať to obnáší cokoliv,“ a usrkla si nápoje.

Strávili jsme u večeře dlouhou dobu. Vysvětlil jsem Elsie, že Berta si chce být jistá, že až se vrátím do činžáku, bude ona, Elsie, se mnou.

„A pak co?“

„Pak.“ vysvětloval j sem, „požádám o poštu, potom budu trochu otálet u výtahu a požádám tě, abys šla nahoru, a ty mi řekneš, že si myslíš, že bych tě měl radši odvézt domů.“

„Žádná sbírka motýlů?“

„Žádná sbírka motýlů.“

„K čemu ta scéna ve vestibulu?“

„Ukazuje, že jsem zdravý a normální.“

„Chceš říct vášnivý.“

„Vyjadřoval jsem to delikátně,“ řekl jsem. „Co by se stalo, kdybych neřekla, že bys mě měl raději odvézt domů, a nechala se přemluvit, abych šla nahoru podívat se na tvou sbírku motýlů?“

„Nemám žádnou sbírku motýlů a nevím, co by se stalo.“

Pohrávala si s tou myšlenkou.

„Kromě toho,“ upřesnil jsem, „neberu tě domů. Je to jedna z věcí, kterou Berta naplánovala. Myslí si, že by ve vestibulu mohl někdo slídit. Mám si zachovat klidnou hlavu. Jestli nepůjdeš nahoru, zavolám taxík a pošlu tě v něm domů.“

„Nedoprovodíš mě?“

„Ne.“

„To není moc galantní nebo pozorné.“

„Berta po mně nechce, abych byl galantní nebo pozorný, chce, abych byl výkonný.“

„Ty od ní přijímáš příkazy?“

„Pro začátek to hraju podle ní,“ připustil jsem.

Zatímco jsme jeli zpátky k činžáku, Elsie si věci přebrala.

Vstoupil jsem do vestibulu, zašel k pultu, zeptal se, jestli tam mám nějakou poštu, a u výtahu jsem sehrál scénku s Elsie. Elsie vypadala, že je napůl připravená jít se mnou nahoru. Oči jí šelmovsky jiskřily a zdálo se, že vůbec nedbá o dlouhonohou blondýnku, která čekala ve vestibulu a sledovala nás chladným, hodnotícím pohledem.

„No tak, „přemlouval jsem Elsie, „nebuď netýkavka. Chci tě jenom pozvat na skleničku.“

Recepční se ostentativně zajímal o jiné věci a předstíral, že neposlouchá, ale natahoval uši, aby mu nic neuniklo.

Elsie váhala. „No… vlastně bych měla jít domů, Donalde…, ale…“

Zašeptal jsem: „Všimni si té blondýnky.“

Elsie ztišila hlas: „Už jsem si jí všimla. Právě proto si myslím, že bych raději měla jít nahoru.“

Povzdychl jsem, zvýšil hlas a řekl: „Dobrá, když na tom trváš. Zavolám ti taxík.“

„Nepojedeš se mnou domů?“

„Ne, pošlu tě domů taxíkem. Mám něco na práci.“

Elsie opět vypadala, jako by se chystala změnit svůj názor. Uchopil jsem ji za paži, dovedl ke dveřím, naložil do taxíku, dal jsem taxikáři adresu a peníze, políbil Elsie na dobrou noc a vešel znovu do vestibulu.

Blondýna na mě čekala.

„Pan Lam?“

Pohlédl jsem na ni a souhlasně pokývl hlavou.

„Takže ta dívka nechtěla jít nahoru na skleničku?“

Prohlížel jsem si provokativní oči a koutky úst, jež se zvedaly v tom přesně pravém druhu úsměvu.

„Ne,“ řekl jsem.

„Nuže, já půjdu,“ prohlásila. „Chci si s vámi promluvit o něčem, o čem se dá hovořit lépe nahoře než tady dole. Máte skotskou?“

Přikývl jsem. „A sodu?“

Opět jsem přikývl. Kráčela se mnou k výtahu.

Recepční nám věnoval jeden rychlý zvědavý pohled a pak se zase staral o své.

Když jsme vystoupili z výtahu a já vsunul klíč do zámku, podotkla: „Natahuje uši.“

„Kdo?“

„Recepční.“

„Je zvědavý.“

„To bych řekla, že je zvědavý. Když jsem se po vás ptala, prohlédl si mě od hlavy až k patě.“

„To by udělal tak jako tak,“ podotkl jsem.

Zasmála se, přešla k pohovce a posadila se na jeden její konec.

Zašel jsem do kuchyňky a namíchal skotskou se sodou, sobě jsem nalil trochu džinu a s oběma skleničkami jsem se vrátil.

Přehodila si jednu nohu přes druhou a předvedla tak své punčochy. „Předpokládám.“ prohodila, „že odhadujete, co jsem zač?“

„A já předpokládám, že totéž děláte i vy.“

„Myslím, že to je způsob, jak se lidé seznamují, není-liž pravda, jakýsi lehký tréninkový souboj o pozice.“

„O jakou pozici přesně bojujete?“ zeptal jsem se.

Zasmála se tomu a řekla: „Stejnou otázku bych mohla položit já vám.“

Já jsem se zeptal první.“

„Dobrá. Mám obchodní návrh.“

„Jaký?“

„Vy vlastníte rohovou parcelu na rohu Břečťanové a Cedrové ulice.“

„Máte s ní nějaké plány?“

„Mám s ní nějaké plány… Máte vy nějaké plány?“

„S tou parcelou?“ zeptal jsem se.

„S tou parcelou,“ přisvědčila.

„Mám spoustu plánů,“ ujistil jsem ji.

„Jak by se vám líbilo ji pronajmout?“

„No to nevím,“ zaváhal jsem. „Trochu jsem uvažoval, že bych tam stavěl, a –“

„To by vás stálo pěkné peníze.“

„Vy pracujete v realitách?“

„Svým způsobem. Jsem, dalo by se říci, jakýsi zprostředkovatel, dávám lidi dohromady.“

„S kýmpak mé chcete dát dohromady?“

„Zrovna teď se mnou.“

„To mi vyhovuje,“ přikývl jsem.

Přednesla svůj návrh: „Nabízím vám dlouhodobou nájemní smlouvu na čtyři sta pětašedesát dolarů měsíčně s tím, že se na parcele postaví budova, která vám po vypršení nájemní smlouvy připadne.“

„Čtyři sta pětašedesát,“ opakoval jsem. „To je náhodička. Nabízeli mi… tedy, právě přednedávnem jsem dostal jinou nabídku,“

„Já vím,“ přiznala, „čtyři sta padesát dolarů. Nabízíme vám o patnáct dolarů měsíčně víc. Patnáct dolarů měsíčně dělá sto osmdesát dolarů ročně. Za sto osmdesát dolarů ročně nakoupíte spoustu věcí.“

„Co například?“ zeptal jsem se.

„Květiny,“ řekla. „Květiny pro mladou ženu, která jela domů taxíkem. Možná že by ta suma dokonce uhradila i jízdné – bude-li ta žena každý večer trvat na tom, že se vrátí domů.“

„A nebude-li?“

„Pak vám sto osmdesát dolarů stejně přijde vhod.“

„Budu o tom přemýšlet.“

Jak dlouho?“

„Dokud se nerozhodnu.“

„Moji lidé uvažují i o některých jiných parcelách a chtěli by znát vaše rozhodnutí.“

„Jak brzy?“

„Zítra.“

„Není tohle všechno trochu hr?“ zeptal jsem se.

„Ovšemže je to trochu hr,“ souhlasila. „Právě proto jsem tady. Vaše jméno figuruje v jedné transakci týkající se vybudování benzinové pumpy na tom nároží. Moji lidé chtějí tu rohovou parcelu získat. Ne že by tolik stáli zrovna o tenhle roh, ale stojí o to, mít dost odbytišť pro svůj benzín, tak aby mohli uhájit své postavení na trhu plném konkurence.“

„Takže vás najali, abyste tu na mě večer čekala?“

„Najali mě, abych vás kontaktovala,“ řekla. „Ptala jsem se v recepci a zjistila, že jste venku. Domluvila jsem se s recepčním, aby mi vás ukázal, až se vrátíte. Byla s vámi mladá žena, a tak jsem samozřejmě neobtěžovala. Kdybyste ji byl uhnal, čekala bych až do zítřejšího rána – a jestli to zní, jako že jsem krutě upřímná a světa znalá, tak chci, aby to přesně tak znělo.“

Změnila polohu, přehodila si zase druhou nohu, usmála se a pokračovala: „A nedělejte si žádné falešné představy, Donalde. Nejsem ani panna, ani štětka. Jsem obchodnice a jsem tu, abych věcně a bez okolků hovořila o obchodu.“

„Ještě ani nevím, jak se jmenujete,“ nadhodil jsem.

„Bernice Clintonova,“ řekla. „Podnikám samostatně, jsem na volné noze, nezávislá a mám v úmyslu, aby to taky tak i zůstalo. Tak tedy, vy vlastníte rohovou parcelu. Nabízejí vám, abyste ji pronajal, a tato nabídka platí až do zítřka do dvanácti hodin v poledne a pravděpodobně byste mohl získat ještě dalších osmačtyřicet hodin na provedení celé transakce, ale do zítřejšího poledne platí tahle nabídka. Je to tak?“

Jak tohle všechno víte?“

„Protože pracuju pro konkurenční podnik a snažíme se vědět, co naši konkurenti dělají. Nevím vůbec nic o financování této záležitosti nebo o společnosti, která si parcelu pronajme, ale vím, že nakonec by z toho měla mít prospěch benzinová společnost konkurující společnosti, kterou reprezentují moji lidé. Nechceme, aby ta druhá společnost získala vaši parcelu, protože máme zájem na tom, aby neprodali ani o galon víc benzinu, než jim dovolíme.

Tak tedy, byla jsem upřímná a vyložila karty na stůl.“

„A nabízíte?“

„Čtyři sta šedesát pět.“

„Mohla byste jít na čtyři sta sedmdesát pět?“

Zavrtěla hlavou a pozorovala přitom můj výraz; pak chvatně dodala: „Myslím, že ne. Mohla bych to zjistit a dát vám vědět, ale myslím, že ne. Jsem připravená dohodnout se rovnou teď na čtyřech stech šedesáti pěti dolarech.“

„Museli bychom mít právníky, aby smlouvu o pronájmu sepsali.“

.Jistě,“ připustila, „ale mohl byste napsat stručné prohlášení, které by bylo závazné, a my bychom všechny formality zařídili zítra dopoledne.“

„Připadá mi, že by byla potřeba spousta benzinu, aby někdo mohl platit takový nájem, vystavět budovy a –“

„Tyhle starosti přenechte nám.“

Dopila svůj drink a vstala, uhladila si sukni přes boky a s provokativním úsměvem na mě pohlédla. Zeptala se: „Co kdybychom si zašli na skleničku na dobrou noc, pak se vrátili a dohodu zpečetili?“

„Pohrávám si s tím nápadem, který jsem vám předložil.“

„S jakým nápadem?“ zeptala se a oči jí okamžité zostražitěly.

„Čtyři sta sedmdesát pět.“

„Ach, s tímhle.“

„S tímhle,“ přisvědčil jsem.

„Jestli mi uděláte konečnou nabídku, že můžu mít tu parcelu za čtyři sta sedmdesát pět, uvidím, co můžu udělat.“

„Nemyslím, že bych měl s konečnou nabídkou přijít já. Chci, aby nabídka vyšla od vás.“

„Neradi bychom vám udělali nabídku, abyste pak přisel k těm druhým lidem a nechal nás navzájem licitovat. Tím způsobem neobchodujeme. Dělám vám nabídku teď a tady.“

„Podle zásady ‚když nechcete, nechte tak‘?“

„Takhle hrubě a bez obalu bych to neřekla.“

„Tedy,“ pravil jsem, „v tuto chvíli vaši nabídku nepřijímám. Můžu se s vámi spojit zítra ráno, řekněme kolem desáté?“

„Usmála se a zavrtěla hlavou. „Řekněme, že já se spojím s vámi, Donalde… Kdy vstáváte?“

„Kolem půl osmé.“

„A co hodláte dělat mezí půl osmou a osmou?“

„Holit se, snídat.“

„A telefonovat?“

„Možná.“

„To by se mi nelíbilo,“ řekla. „To jest, mým lidem by se to nelíbilo. Takže dejme tomu, že platí, že moje nejvyšší nabídka je čtyři sta šedesát pět.“

„A zavoláte mi v deset pro odpověď?“

„Povím vám, co udělám. Zatelefonuju vám zítra někdy mezi polednem a večerem. Pak mi můžete dát vědět, jak jste se rozhodl. A teď, dobrou noc.“

Odkráčela lehce a plavně ke dveřím. Otevřel jsem jí je a doprovodil ji na chodbu.

„Nashle,“ řekla.

„Nashle,“ opáčil jsem.

Kapitola 3

Když jsem ráno vešel do kanceláře, Elsie vzhlédla. „Ta blondýna na tebe čekala?“ zeptala se.

„Ta blondýna na mě čekala.“

„Pozvals ji, aby si šla prohlédnout sbírku motýlů?“

„Povídal jsem ti, že žádnou nemám.“

„Nedovolils mi jít nahoru, abych se přesvědčila na vlastní oči.“

„Povídalas, že nepůjdeš nahoru.“

„Tys mi ta slova vložil do úst.“

„Myslel jsem na tu blondýnu,“ řekl jsem.

„To bylo vidět,“ odsekla.

„Jak to dneska ráno stojí se zločinem?“ změnil jsem téma.

„Zrovna pracuju na případě, jak ta žena identifikovala nesprávného muže v kauze mučení a znásilnění,“ řekla. „Je to strašné.“

„Co? Ten případ?“

„Ne. Ta identifikace,“ vysvětlovala Elsie. „Oběť toho muže přesvědčivě identifikovala. Byli by ho odsoudili, kdyby policie při vyšetřování jiného zločinu nebyla náhodou chytila pravého chlápka. Ten se přiznal. Tady jsou fotografie obou mužů, podívej na ně. Neexistuje tu ani sebevzdálenější podoba.“

„To znám,“ přikývl jsem. Jednoho dne se lidé probudí a uvědomí si, že nepřímé důkazy jsou možná ty nejlepší důkazy, co máme, a identifikace očitými svědky zřejmě nejhorší – obzvláště když se s ní manipuluje jako s touhle.“

„Co bylo špatného na způsobu, jak se s tou identifikaci zacházelo?“

„Žena, která byla obětí, ležela na nemocniční posteli a policie jí nejdřív ukázala fotografii. Pak se jí zeptali, jestli to není ten mužský. Řekla, že myslí, že je. Dodali ještě, že se pokoušel uvést alibi, ale to neobstálo, a že policie si je skoro jistá, že je to ten pravý muž. No a tak si to myslela taky. O pár hodin později přivedli do nemocničního pokoje muže osobně. Žena zaječela, zakryla si oči a vzlykala: To je ten muž. To je ten muž.“

„No ale jak jinak to mohli udělat?“ zeptala se Elsie.

„Měli použít předváděčku – identifikační přehlídku – seřadit několik mužů přibližně stejného stáří, velikosti a vzhledu a nechat svědka, aby z nich vybral toho pravého. Identifikace nestojí za fajfku tabáku, jestliže se nedělá takto, a i pak si musíš být jistá, že při té předváděčce nepodvádějí. Občas to dělají.“

„Kdo podvádí?“

„Policie.“

„Proč?“

„Protože policie má větší zodpovědnost než jen chytit individuum, které spáchalo určitý zločin,“ vysvětloval jsem. „Policie se snaží zločinům zabránit. Když si policisté o někom myslí, že je vinen, až příliš často se zabejčí a jsou slepí ke všemu jinému. Jakmile je jednou napadne, že určitá osoba spáchala nějaký zločin, jejich přesvědčení náramně snadno vzbudí stejné přesvědčení v mysli oběti… Je ještě něco nového?“

„Jen spousta běžných věcí,“ řekla. „Nechceš, abych schovávala –“

„Schovávej všechno, co se vztahuje k jakékoli sérii zločinů,“ požádal jsem ji. „Nezajímají mě izolované zločiny, ale série zločinů, hlavně těch, kde policie nebyla schopná pachatele chytit.“

„A když ho pak dopadnou?“

„Potom se vrať ke knize,“ řekl jsem, „a po straně poznamenej, že dotyčný člověk byl vzat do vazby, souzen, a bude-li odsouzen, zaznamenej i to.“

„Celou kancelář si zaneřádíš knihami výstřižků,“ podotkla.

„Možná, že se nám někdy budou hodit,“ mínil jsem. „Když si policajti vezmou do palice nějaký nápad, bývají velmi jednostranní a umínění.“

„Myslíš ve vztahu k některému z našich klientů?“

„Možná.“

‚Jak ten nápad vyhnat policii z hlavy?“

„Nevyženeš ho,“ povzdechl jsem. „V tom je právě ten problém. Není to možné. Můžeš jedině zamířit se svým vozem na jinou jednosměrku v mysli policie a čekat na čelní srážku.“

„Donalde, ty máš ty nej… ty nejnemožnější nápady… tu nejdrzejší techniku…“

„Zadrž,“ vpadl jsem jí do řeči, „Teď mluvíš jako Berta Coolová.“

„To mě teda usmaž jako ústřicí,“ napodobila Elsie tón Berty Coolové.

Zazubil jsem se na ni a odešel do své soukromé kanceláře. O deset minut později jsem byl v kanceláři Berty Coolové se zprávou. „Nabídka zněla čtyři sta pětašedesát,“ oznámil jsem. Bertě zajiskřily oči. „Tím je věc vyřízená,“ zaradovala se. „To přesně určuje osobu, přes niž informace unikají.“

„Kdo je to?“

Berta pohlédla na kartičku, na níž měla načmáráno několik jmen a čísel. „Irene Addisová,“ řekla. „A je to poměrnč nový přírůstek do podniku, pracuje jako recepční a jako osobní sekretářka pro Carsona a jeho mladšího společníka Duncana E. Arlingtona.“

„Takže co uděláme teď?“ zeptal jsem se.

„Zavolám panu Carsonovi a povím mu, kudy utíkají informace z jeho podniku.“

„A za kolik dnů zinkasujeme honorář?“ vyptával jsem se dál.

„Za dva.“

Poznamenal jsem: „Nějak mi to připadá strašně snadné, Berto.“

„Co je snadné?“

„Vyřešit nějaký případ takhle, tak snadno.“

„Všechny případy můžeš vyřešit jednoduše, když používáš svou palici.“

„Kdo ještě ví o téhle dohodě?“

„Nikdo. Podezřelí byli čtyři lidé. Řekla jsem Carsonovi, aby každému udal jinou sumu. Vypracoval čtyři falešné zprávy s počty automobilů, které projeli kolem, odhadem ceny, daní, urbanistického členění města a všeho ostatního.“

„Nelíbí se mi to,“ trval jsem na svém.

„Proč ne?“

„Je to příliš snadné.“

„To jsi už říkal.“

„A ty se chystáš pustit do Ireně Addisové?“

„Chystám se podat hlášení našemu klientovi.“

„To vyjde nastejno,“ řekl jsem, „to je, jako bys ji hodila do starého železa. Dá ji padáka za prozrazení důvěrných informaci a už nikdy se ]í nepodaří sehnat jiné místo. Každý, kdo bude chtít od Carsona reference, uslyší –“

„Přestaň být tak zatraceně soucitný,“ přerušila mě Berta. „Zasloužila si to.“

„Dobrá,“ ustoupil jsem. „Co s tou garsonkou?“

„Můžeš tam měsíc bydlet. Jestli chceš, používej ji pro své zálety, ale ať to není na překážku tvému zaměstnání. Byla částí ujednání. Carson tento dům vlastní, ale kontroluje jej prostřednictvím nastrčené společnosti. Mají zaznamenáno, že máš zaplacenou činži na třicet dnů dopředu.“

„A co s udržováním zdáni, že jsem lev salónů?“ zeptal jsem se.

Bertě naskočily na tvářích skvrny. Jestli mluvíš o tom, zda můžeš, či nemůžeš vyvádět tu svou zamilovanou sekretářku každej večer někam na účet výloh, odpovím ti na to zatraceně krátce. Odteďka už žádnej účet výloh neexistuje!“

„No, bylo to krásné, dokud to trvalo,“ povzdechl jsem si. „Některé agentury by na případu pracovali dál.“

Jak dál?“ chtěla vědět Berta.

„Dokud by si nebyli jistí, co dělají.“

„No, já si jistá jsem!“ vyštěkla Berta. „Teď jdi a sestav přehled výdajů do dneška, tak abych ho mohla předložit panu Carsonovi, a uvidíme, kolik jsi utratil včera večer – při těch tvých představách o výdajích.“

„Varoval jsem Elsie kvůli tomu šampaňskému,“ pronesl jsem pokrytecky.

„Kvůli… kvůli… šampaňskýmu!“ prskla Berta. Vyšel jsem a zavřel za sebou dveře.

Kapitola 4

Elsie Brandová držela v jedné ruce nůžky a v druhé rozstřihané noviny, a když jsem znovu vešel do kanceláře, vzhlédla a zeptala se: „Jak se vede Bertě a máme pořád na starosti ten případ?“

„Dneska večer si budeš musel zaplatit večeři sama,“ odpověděl jsem, „a Berta šílí.“

Trochu se zašklebila. „Mohls být trošku delikátnější.“

„Berta,“ řekl jsem jí, „si nepotrpí na delikátnost. Co je nového s tím šmírákem?“

„Nic. Měj slitováni. Nemůžeš přece očekávat, že ten chlapík bude pracovat každou noc.“

„To já bych zas pracoval,“ prohlásil jsem.

„No, možná jsem to měla uhádnout – když vezmu v úvahu, jak tě zajímá můj výstřih.“

„Výstřih je jenom výstřih,“ mínil jsem „Žena vycházející ze sprchy je nahá žena… Vyhledej ten první popis. Podívej se, jestli bych mu odpovídal. Mohl bych v tom dneska večer pokračovat, jen abych policii trochu zaměstnal.“

„Ach jo!“ povzdychla. „Vůbec by mě to u tebe nepřekvapilo.“

Zalistovala v knize výstřižků. „Tady je popis, který poskytla Helen Corliss Hartová, první oběť.“

„To je ta majitelka salonu krásy z Phoenixu?“

„Správně.“

„Jak zní ten popis?“

Elsie četla z výstřižku: „Starší muž, asi osmačtyřicetiletý, zřejmě dobře oblečený, s výraznými rysy a huňatým obočím. Obávám se, že si budeš muset vymyslet něco lepšího než tohle, Donalde.“

Ušklíbl jsem se a poznamenal: „Možná se koupala večer dvakrát. Pokoušel se tě včera večer někdo sledovat?“

„Ani živá duše. Dívala jsem se zadním okénkem taxíku. Donalde, obávám se, že ze mě nikdy nebude dobrý detektiv. Vždycky když s tebou pracuju na nějakém případu, začnu pociťovat vzadu na krku jakési slabé mravenčení.“

„Jindy ne?“ zeptal jsem se.

„Přestaň s tím,“ usmála se. Jdi dovnitř a začni odpovídat na některé dopisy z té haldy, co jsem ti navršila na psací stůl.“

„Člověk by nikdy neměl odpovídat na dopisy,“ zafilozofoval jsem si. „Znamená to, že lidé, kteří dostanou dopisy jako odpověď na své dopisy, pak odpovídají na dopisy, které jsi jim napsala ty, a to vede k začarovanému kruhu, a také k tomu, že Berta bude šílet, až uvidí účet za poštovné.“

Vrátil jsem se ke svému psacímu stolu, vzal stoh dopisů a pustil se do čtení. Nebylo tam nic kdovíjak důležitého, jen pár rutinních záležitostí, které bylo třeba vyřídit, tak jsem požádal Elsie, aby si přinesla stenografický blok, a pustili jsme se do práce.

Byl jsem v půlce druhého dopisu, když se otevřely dveře a na prahu stanula Berta Coolová a nesouhlasně si prohlížela Elsiina překřížená kolena.

Povytáhl jsem zvědavě obočí.

„Montrose Carson je u mě v kanceláři a přeje si s tebou mluvit,“ ohlásila. „Snažila jsem se mu vysvětlit, že nás už dál nepotřebuje, ale on si myslí, že ano.“

Mrkl jsem na Elsie a řekl: „Možná se mi podaří, abychom měli ještě i dneska placené výdaje, Elsie, takže by ses mohla večer nadlábnout, jenom si tentokrát neobjednávej šampaňské z dovozu. Stačí nějaké dobré tuzemské…“

„Nejlepší šampaňský z dovozu!“ vyjekla Berta. „Krucinál, co jste včera večer vyváděli?“

„Chystali jsme návnadu do pasti,“ vysvětloval jsem.

„Dobrý bože!“ vybuchla Berta. „Mohla jsem najmout detektivku, a ještě ušetřit. Jenom proto, že ty a ta tvá sekretářka začínáte být tak zaláskovaní, že –“

Elsie ji přerušila: „Dělá si legraci, pani Coolová. Neměla jsem vůbec žádné šampaňské.“

Berta se na zamračila a zavrčela: „Ty máš ale smysl pro humor! Jednoho krásnýho dne ti někdo dá přes hubu.“

„Už se stalo,“ podotkl jsem.

„No, ale ničemu tě to nenaučilo. Pojď za tím chlapíkem, a pro všechny svatý, pamatuj si, že tohle je ten druh práce, kterýmu se chci věnovat. Když vidím, jak snadno se zaplétáš do zločinu, dostávám z toho žaludeční vředy.“

„O jakém zločinu to mluvíš?“ chtěl jsem vědět.

„Skoro o každým případu, na kterým pracuješ,“ odsekla Berta. „Přitahuješ zločin jako magnet železný piliny. Seš chytrej malej parchant, a jenom to tě zachraňuje, aby ses nedostal do lochu. Jednoho krásnýho dne uklouzneš a zjistíš, že seš akorát číslo. Pak nebudeš trávit tolik času čuměním na najlonky.“

Berta vrhla na Elsie výmluvný pohled a Elsie rozkřížila nohy a přitiskla kolena k sobě.

Berta se otočila a odkráčela z kanceláře.

„Nemyslím, že by mě Berta zrovna zbožňovala,“ podotkla Elsie.

„Zdejší společníci tě chovají v nejvyšší úctě,“ ujistil jsem ji.

„To rozhodně,“ zapochybovala Elsie, oči upřené na dveře, jimiž Berta Coolová zmizela.

„Nicméně,“ pokračoval jsem, „to je průměr. Berta na tebe pohlíží méně než srdečně, zatímco já to kompenzuji tím, že k tobě chovám nepřekonatelnou vášeň –“

Elsie dělala, že po mně hodí blokem, a já následoval Bertu dveřmi a přes přijímací místnost do její soukromé kanceláře.

Montrosu Carsonovi bylo něco mezi čtyřiceti a padesáti, byl poněkud nahrbený, měl dlouhý nos, výraznou čelist a snad nejpronikavější oči, jaké jsem kdy u muže viděl. Jeho specialitou bylo, že mírně sklonil hlavu, takže jeho oči, zírající zpod hustého šedého obočí, ještě zvýrazněly. Zorničky vypadaly drobné jako špendlíkové hlavičky, ať bylo světlo jakékoliv. Dovedl jsem si představit, že mnohý podřízený se pod tímto pohledem rozklepal.

Berta mě představila: „Toto je můj společník Donald Lam, pane Carsone.“

Carson mi podal studenou, kostnatou ruku, která vzbuzovala dojem, jako by ji vytáhl z chladničky, ale stisk měl silný a pevný. Jeho oči se zavrtaly do mých.

„Pane Lame, je mi potěšením.“

„Jsem rád, že vás poznávám, pane Carsone,“ opáčil jsem a posadil se.

Berta pravila: „Řekla jsem panu Carsonovi, co se stalo, ale nějak není spokojený.“

„Prostě nemohu uvěřit, že by mě Irene Addisová podvedla,“ prohlásil.

„Proč, smím-li se zeptat?“ chtěl jsem vědět.

„Protože vypadá jako takové milé děvče. Je tichá, výkonná a přitom má v sobě jakousi vitalitu. Krátce, je to opravdová dáma, a přesto… tedy, zdá se nesmírně lidská.“

Jak je stará?“ otázal jsem se.

„Nedíval jsem se do její žádosti o přijetí, než jsem sem šel.“

„No ale tu dívku jste viděl. Přibližně to víte.“

„No, tak asi… no, snad asi šestadvacet nebo sedmadvacet.“

„Vysvětlila vám Berta, jak došla k závěru, že informace unikají přes Irene Addisovou?“

„Ano. Vysvětlila mi to už minule. To všechno bylo součástí té pasti. Byli čtyři lidé, kteří mohli předávat informace, a Irene Addisová byla jednou z nich. Každé z těchto osob jsem udal různé částky představující měsíční nájemné, které jsem byl ochoten platit.“

„A co vaše záznamy?“ vyptával jsem se. „Nemohl váš pracovník v registratuře při kontrole zjistit, že se tam uvádějí různé částky?“

„O to jsem se postaral,“ vysvětlil Carson. „Duncan Arlington, můj společník a viceprezident dohlížející na operace, si vzal složku a měl ji zamčenou ve svém stole. Kdyby do ní chtěl někdo nahlédnout, aby získal čísla o průzkumu provozu, našel by štítek, kde by stálo, že složka byla vydána z registratury a zabývá se jí osobně Arlington.“

„Takže Arlington musel o této záležitosti vědět,“ nadhodil jsem.

„Samozřejmě že o tom věděl.“ ujistil mě Carson. „Nepodnikl bych takovýto krok, aniž bych se s ním poradil. Popravdě, když se ukázalo, že z naší kanceláře musejí unikat informace, společně jsme situaci důkladně probrali.“

„Proč si Herbert Dowling nehraje na vlastním písečku?“ zjišťoval jsem. „Proč se musí tlačit do vašeho teritoria?“

„To je dlouhá historie,“ vysvětloval Carson. „Dowling je hlavou společnosti, ale nevlastní v ní kontrolní balík. Jednu dobu to byl podnik patřící třem společníkům. Dva jeho partneři zemřeli, ale ještě před jejich smrtí byl podnik přeměněn na akciovou společnost. Dowling nyní vlastní asi třetinový podíl, řídí společnost a hrozí mu, že ho možná z této funkce odvolají. Snaží se snížit náklady na minimum, a přesto dosahovat dobrých výsledků. Blíži se valná hromada a Dowling chce získat smlouvu na dalších pět let.“

„Zřejmě toho o něm spoustu víte.“ podotkl jsem.

Carson na mě upřel zpod huňatého obočí ty studené oči a řekl: „O to mi šlo, abych toho o něm spoustu zjistil.“

„Dobře.“ přikývl jsem. „Co chcete, abychom udělali teď?“

„Za prvé, chci, abyste si byli naprosto jisti,“ řekl.

Jisti čím?“

Jisti informací, kterou jste byli pověřeni zjistit, jisti zdrojem úniku, způsobem, jímž Dowling získává ty důvěrné informace. Tedy, jsem ochoten připustit, že se tu na první pohled rýsuje jasný případ proti Irene Addisové. Pro danou chvíli můžete zapomenout na vyšetřování někoho dalšího a soustředit se na ni. Zjistěte, z jakého prostředí vyšla, jakou má minulost. Bude-li třeba, sledujte ji. Zjistěte, stýká-li se s Dowlingem nebo s nějakým člověkem od Dowlinga – ale nechci, aby věděla, že je sledovaná nebo že je v jakémkoliv podezření. Vyjádřil jsem se jasně, pane Lame?“

Přikývl jsem.

„A teď se dostáváme k další otázce. Kdo byla ta mladá žena, která vám Dowlingovým jménem učinila nabídku?“

Jmenovala se Bernice Clintonova,“ odpověděl jsem. „Neřekla výslovně, že reprezentuje Dowlinga.“

„Přirozeně, to nemohla. Její jméno mi nic neříká. Můžete mi ji popsat?“

„Bernice Clintonova má modré rozpustilé oči a světlé vlasy. Řekl bych, že je jí něco kolem osmadvaceti. Má dlouhé nohy a půvabnou vznosnou chůzi dlouhonohé ženy. Je…“

„Nezajímám se o ni jako o ženu,“ přerušil mě Carson, „zajímám se o ni proto, abych se ji pokusil identifikovat.“

Je střední postavy, snad o kapku vyšší, ale ne o moc,“ nenechal jsem se vyvést z konceptu. „Má hezkou figuru, poněkud plné rty.“

Carson se zamračil a zamyšleně se soustředil. Sedm či osm vteřin mlčel a pak pomalu zavrtěl hlavou.

„V duchu jsem si promítl všechny, o kterých vím, že by mohli mít společné nebo potencionální spojení s Herbertem Dowlingem, ale tato mladá dáma mi nikoho nepřipomíná, tedy aspoň její popis ne.“

Upozornil jsem ho: „Pozor, to vy si myslíte, že ta nabídka přišla od Dowlinga. Já jsem nic takového neřekl. Já jsem vám pouze vylíčil okolnosti. Bernice Clintonova hovořila o klientech, které zastupuje.“

„Musí to být Dowling,“ trval na svém Carson.

„Dobrá, ale je to váš závěr, nikoliv náš. Vy berete za to rozhodnutí odpovědnost, my ne, aspoň ne do té doby, než budeme o Bernice Clintonové vědět víc.“

„Dobrá. Zjistěte o ní víc,“ vybídl nás Carson. „Klidně jí dál balamuťte.“

„Všechno tohle vás bude něco stát,“ upozornil jsem ho.

Jistěže,“ pravil nedůtklivě. „Paní Coolová už se mnou finanční stránku důkladně probrala. Vy si neuvědomujete, jak je pro mě tahle věc důležitá. Jestliže z mé organizace unikají informace, chci o tom vše zjistit.“

„Co když to není Irene Addisová?“ nadhodil jsem. „Co když celou věc někdo narafičil, aby to tak dopadlo?“

„Nedovedu si představit, jak by něco takového dokázal. Není tu jiné vysvětlení, ale –“

Jste-li přesvědčený, že informace unikají prostřednictvím Irene Addisové, není třeba, abychom pokračovali v dalším vyšetřování,“ upozornil jsem ho.

Carson se kysele usmál: „Tak se mi zdá, že jste mě dostal, pane Lame… Dobrá, do toho! Pokračujte v pátrání. Sledujte každou stopu. Mám dojem, že tak zní obvyklé klišé, kterého se používá v podobných případech. Chci odpověď. Chci všechny informace – bez ohledu na to, kdo je do věci zapletený, chci odpověď.“

Potřásl si se mnou pravicí, pak se hluboce sklonil nad Bertinou rukou a řekl: Jste velice schopný člověk, paní Coolová.“

Potom zmizel.

Berta se radostně usmívala na zavírající se dveře. Pak se obrátila ke mně. „Proč jsi do toho zatáhl Duncana Arlingtona?“ chtěla vědět.

„Já ho do toho nezatáhl.“

„Čerta starýho nezatáhl. Pořád jsi naznačoval, že někdo možná na tuhle Addisovou šije boudu, a zdůrazňoval jsi skutečnost, že Arlington má všechny informace.“

„No dobrá,“ připustil jsem. „Co je na tom Arlingtonovi tak posvátného?“

„Nic,“ přiznala, „kromě toho, že jdeme po Irene Addisové. Je to podfukářka, pletichářská malá čubka, která byla nasazená do Carsonovy kanceláře jako špeh.“

„Všechna tahle obvinění vznášíš jen proto,“ řekl jsem, „že sis vymyslela ten plán s falešnými částkami a Bernice Clintonova se objevila s částkou nejbližší té, kterou jsi přidělila Irene Addisové.“

„A to stačí,“ stála na svém Berta. „To stačí, aby to kohokoliv přesvědčilo. Kdybys ten plán vymyslel ty, považoval bys tenhle výsledek za neotřesitelný.“

„Já bych takovýhle plán nevymyslel,“ namítl jsem,

„To máš zatraceně pravdu,“ rozehřívala se Berta. „Ty bys trval na osobním kontaktu s různými individui. Ty bys vyšetřoval Irene Addisovou, a kdyby byla aspoň trochu chytrá, předvedla by ti svý nohy tak, jak to dělá Elsie Brandová, a ty bys tam seděl se slabomyslným úsměvem nekritického obdivu na obličeji a spolkl bys všechno, co by ti naservírovala.“

„Je to hanba se nekoukat, když je na co,“ utrousil jsem.

„Ke všem čertům, vypadni odtud a zjisti všechno o Ireně Addisový,“ zavrčela Berta. „To je teď náš úkol. Uštvěme ji a zjistěme o ní, co se dá.“

„A zatím si mám dál držet tu garsonku a hrát si na playboye?“

„Nemám žádný speciální zplnomocnění, pokud jde o výlohy spojený s touto záležitostí, ale nájemný za garsoniéru je samozřejmě zaplaceno na celý měsíc.“

„Nicméně Montrose Carson mě požádal, abych odhalil Bernice Clintonovou.“

„No, jen si dej pozor, abys ji neodhalil příliš,“ vyštěkla Berta.

Vrátil jsem se do své kanceláře a zašklebil se na Elsie. „Obávám se, že pro dnešní večer jsi mimo hru,“ sdělil jsem jí. „Dostal jsem pokyn, abych se zaměřil na tu dlouhonohou blondýnku, která byla včera večer ve vestibulu, a zjistil, co ji v životě popohání, co ji roztikává.“

„Zatímco budeš naslouchat tikání,“ varovala mě Elsie, „dej si pozor, aby nezačal zvonit budík.“

„Jestli začne,“ řekl jsem jí, „stisknu čudlík, kterým se zvonění vypíná.“

„Proto, aby tě neprobudilo?“ zeptala se.

„Ne, proto, aby nevyrušovalo sousedy.“

„V tu dobu už bude budíček stejně vyzvoněný a ona bude totálně vyčerpaná,“ poznamenala Elsie kousavě.

„Já taky,“ řekl jsem.

Kapitola 5

Prosté, obyčejné shromažďování fakt, vyžadující spoustu pochůzek, to je ta nejprozaičtější, časově nejnáročnější práce, jaká může soukromého detektiva potkat.

Tři čtvrtiny dne jsem strávil takovými pochůzkami.

Zastavil jsem se u Carsona a přiměl ho, aby se šel podívat do záznamů v osobním oddělení a vyhrabal reference, které Irene Addisová předložila při nástupu do místa.

Pracovala pro čtyři firmy. Poznamenal jsem si jejich jména a informoval se na ni. Všichni dávali výborné posudky o jejím charakteru, avšak v referencích se vyskytovala mezera. Před třemi lety zřejmě byla osmnáct měsíců bez zaměstnání. Nic nenaznačovalo, co v tu dobu dělala.

Opsal jsem si její číslo sociálního pojištění a zahájil jsem pátrání. Existovala jedna informace, o níž se dalo předpokládat, že ji nemůžu získat, ale byla to informace, kterou bylo možno vykutat, když člověk věděl, jak nato.

V půl čtvrté odpoledne jsem tu kýženou informaci získal. Během oné osmnáctiměsíční mezery pracovala pro Herberta Jasona Dowlinga.

Byla to pro mě hádanka. Proč opomněla uvést své zaměstnání u Dowlinga, když se ucházela o další místo? Proč se o tomto zaměstnání tak důsledně nezmiňovala? Bylo to proto, že ji vyhodili pro nepoctivost?

Žádně osobní oddělení se zřejmě nerozhodlo onu mezeru v jejím pracovním záznamu prozkoumávat.

Ve čtyři jsem byl zpátky v kanceláři.

Elsie Brandová mi oznámila: „Přišel ti telegram.“

Otevřel jsem jej a četl:

„D KUPUJE KONCEM KAZDEHO MESICE ZAHADNE BANKOVNI SEKY V HODNOTE 150 DOLARU. PROC NEZJISTITE, CO SE STANE S TEMITO SEKY, DRIVE NEZ BUDETE VYPRACOVAVAT ZPRAVU PRO C? NEBUDTE NADIVA.

Zpráva byla podepsána: „PRITEL PRITELE.“

Několikrát jsem si telegram přečetl a pak ho strčil do kapsy.

„Bude dneska večer schůzka?“ zeptala se Elsie.

„Žádná schůzka se nekoná. Kup si večeři sama.“

Odešel jsem z kanceláře, zašel na ústředí telegrafní společnosti a zjistil, že telegram byl odeslaný z pobočky v Hollywoodu.

Zařadil jsem telegram pod hlavičku nevyřízených záležitosti, zašel si na večeři a pak jsem se věnoval večernímu sledování televize ve své nové garsoniéře.

Bylo půl desáté, když zazvonil telefon. Recepční ohlásil: „Slečna Clintonova si přeje, abych se zeptal, můžete-li jí věnovat pár minut v obchodní záležitosti.“

„Zeptejte se jí, jestli by nechtěla zajít nahoru,“ požádal jsem.

O chvilku později recepční řekl: Jde nahoru, pane Lame.“

Vyšel jsem jí naproti k výtahu.

„Co se přihodilo s tou rozkošnou dívenkou, se kterou jste si vyšel včera večer?“ zeptala se místo pozdravu.

„Vůbec nic,“ odpověděl jsem.

Zasmála se tomu. „Tak jsem to nemyslela.“

„Tak jste se zeptala.“

„Chtěla jsem říct, že jsem se domnívala, že budete dnes celý večer zaneprázdněný. Ani jsem moc neočekávala, že vás tu zastihnu.“

„Tak proč jste nezavolala?“

„Ach, právě tak snadno sem můžu zajít.“

„Znamená to, že bydlíte v sousedství?“

„Znamená to, že potřebuju trochu pohybu. Dávám si pozor na svou postavu.“

„Tenhle zvyk se mi taky začíná zamlouvat,“ konstatoval jsem.

„Jaký zvyk, pohyb?“

„To ne, dávat pozor na vaši postavu.“

Zasmála se. „No dobrá, nechme vtipkování. Donalde. Pozvěte mě dovnitř a nabídněte mi skotskou s ledem, ne moc silnou.“

„Co by bylo příliš silné?“

„Nechci říkal věci, které bych neměla.“

„Chcete dělat věci, které byste neměla?“ vyzvídal jsem.

„Copak to všichni nechceme?“ zasmála se.

„Já tedy určitě,“ řekl jsem jí.

„Soudím, že lidé jsou v jádru všichni stejní. Co je s tou vaší parcelou. Donalde?“

„Co by bylo?“

„Neuzavřel jste dohodu s těmi druhými lidmi?“

„Ne.“

„Hodláte ji pronajmout mně?“

„Myslím, že ne.“

„Aha.“ řekla, „soudím, že vás budu muset přesvědčovat.“

„Například jak?“

„Tak, že do vás budu nalévat jednu skleničku za druhou a dovolím vám, abyste si se mnou zatančil.“

„Ráda tančíte?“

„S budoucími zákazníky.“

„Proč nezkusíte zvýšit cenu?“

„Proč nezkusíte slevit ze svých požadavků? Ta parcela vám k ničemu není, když tam jen tak leží ladem.“

Přejel jsem ji pohledem a pravil: „Jenom proto, že někde něco leží ladem, ještě neznamená, že s tím nemám žádné plány.“

Zasmála se a vybídla mě: „Přineste mi tu skotskou – vy to tedy rozhodně berete kalupem. Co takhle zatančit si?“

„Chci se soustředit.“

„Tanec vám možná pomůže soustředit se.“

„Ale taky může mé myšlenky odvést od cen,“ namítl jsem.

„No a proč jste si myslel, že s vámi chci tančit?“

Vstala z pohovky, přešla ke knihovně, chvilku tam šmátrala, pak objevila jakýsi knoflík, a když za něj zatáhla, falešné hřbety knih se poskládaly a za nimi se objevil gramofon.

.Myslela jsem na to,“ prohodila. „Ta knihovna prostě vypadala zatraceně učeně, než by se hodila k vaší osobnosti.“

Prohrabala se deskami, jednu vybrala, položila ji na gramofon, elegantní špičkou střevíce odkopla koberec stranou, zavířila uprostřed podlahy, a jakmile zazněla hudba, rozpřáhla náruč.

Tančil jsem s ní, byla jako pavučinka vznášející se nad krajinou za horkého odpoledne.

Když wals skončil, řekla: „Tančíte překrásně, Donalde. Myslela jsem si, že budete dávat přednost nějakému rychlejšímu tanci – já miluju wals.“

„A skotskou s ledem,“ doplnil jsem. „Hned vám ji přinesu.“

„Nepospíchám na ni tolik jako dřív. Na druhé straně desky je další wals,“

Chvilku si pobroukávala, dokud hudba nespustila, a pak jsme tančili další wals.

Dotančila ke gramofonu, vypnula jej a políbila mě. Byl to dlouhý, vášnivý francouzský polibek.

„Teď jsem připravená na skotskou s ledem,“ vydechla, když mě pustila z náruče.

Nalil jsem dva drinky. Seděli jsme a popíjeli. Měla nohu přehozenou přes druhou nohu a špičkou stále pohybovala do taktu s hudbou, kterou vypnula.

„Líbím se vám, Donalde?“

„Mhm.“

„Proč nepovolíte a nepronajmete mým lidem tu parcelu… po tom, co jsem vás takhle zpracovávala?“

„Napadlo mi, že vydržím-li se zdráhat, mohl bych dostat ještě něco navíc,“ řekl jsem.

Rty jí ztvrdly. „No, v tom jste se tedy zmýlil,“ prohlásila. „Už jste dostal všechno.“

„Nemyslel jsem zpracovávání,“ opravil jsem ji. „Měl jsem na mysli nájemné.“

„Och,“ řekla, „to je něco jiného.“

„Jak moc jiného?“

„Jak moc víc chcete?“

Připomněl jsem jí: „I jiní mají o tu parcelu zájem. Chci co nejvíc.“

Zamračila se a řekla: „A jiní se dosud ne… Rychle se odmlčela, jako by chtěla právě vyřčená slova vzít zpátky.

„Jak víte, že to neudělali?“

„A udělali?“

„Oťukávali mě.“

Já vás nechám zakousnout do návnady.“

„No, v moři je právě tolik dobrých ryb, kolik jich už bylo vyloveno.“

„Já vím,“ přisvědčila, „ale pomyslete na vrabce v hrsti a holuba na střeše.“

„Vy jste ten vrabec v hrsti?“ zeptal jsem se.

Pohlédla mi do očí drze a směle. „Co myslíte?“ zeptala se.

„Myslím,“ řekl jsem jí, „že mě vaše blízkost začíná až příliš ovlivňovat. Obávám se, že vám úplně propadám. Myslím, že užuž padám.“

„To je v pořádku,“ pravila. „Nelíbilo se mi pomyšlení, že jsem dospěla do stádia, kdy se muži stali imunní vůči mému vlivu.“

„Bojoval jsem chrabře,“ podotkl jsem.

„Ať se propadnu, jestli ne – odpověď je ano?“

„Právě vaše blízkost dělá z tohoto jednání příjemnou záležitost.

Kdybych řekl ano, pravděpodobně byste do pěti minut zmizela a já bych vás už jakživ nespatřil.“

„Bože, s vámi je ale práce!“

„Na druhé straně, zachovám-li si tenhle postoj, budete ochotná pokračovat ve svém ovlivňování.“

„Dokud mi šéf neoznámí, že se vyskytla jiná rohová parcela, která je stejně vhodná, a pak už mě nikdy nespatříte.“

„Nikdy, nikdy, nikdy?“

„Nikdy, nikdy, nikdy,“ potvrdila s úsměvem.

„Musím si zatelefonovat,“ řekl jsem.

„Co vám v tom brání?“

„Vy.“

„Proč?“

„Nechci, abyste to slyšela.“

„Dobrá, půjdu si napudrovat nos,“ navrhla. „Zkusím telefonní budku na konci haly,“ řekl jsem. „Chovejte se tu jako doma a nalejte si další skotskou.“

„Budu se vám hrabat v osobních věcech, Donalde.“

„Klidně,“ souhlasil jsem.

Šel jsem do haly a sjel výtahem do vestibulu. Na stanovišti na rohu stál taxík, šel jsem k taxikáři a nabídl mu dvacetidolarovku.

„Začpak to?“ zeptal se.

„Nastavte praporek, jako že na někoho čekáte,“ požádal jsem ho. „Zastavte před tímhle činžákem. Postavte se k recepci ve vestibulu. Asi tak za pět minut vám brnknu, že odchází jedna dlouhonohá blondýna. Chci, abyste zjistil, kam půjde.“

„Není v tom žádná levota,“ ujišťoval se taxikář.

„Vůbec žádná levota.“

„Jestli zjistí, že je sledovaná, co mám udělat?“

„Otočte a vraťte se. Jinak budete jezdit celou noc, dokud se vám nezadře tachometr.“

„Pravděpodobně to nebude fungovat,“ ošíval se.

„To mi povídejte,“ řekl jsem mu. „Sám se tomuhle povolání věnuju.“

„Tak jo, kámo, takže mi rozumíte. Komu mám podat zprávu?“

„Donaldu Lamovi,“ řekl jsem. „Prostě zavolejte do tohohle činžáku a ptejte se po mně – a pozor, musíme se chovat tak, aby recepční nevěděl, co se děje. Až bude tohle děvče připraveno sjet dolů výtahem, zatelefonuju recepčnímu, aby řekl taxikáři, který čeká u pultu, že už nereflektují na jeho služby. Můžete jít ven a nastavit znamení, že váš taxík je volný.“

„Co když bude chtít jet se mnou?“

„Myslím, že tu má vlastní auto, ale jestli bude chtít jet s vámi, bude to snazší než sledování.“

„Mám jí říct, že jste jízdné už zaplatil?“

„To rozhodně ne! Vyberete jízdné od ní a taky ode mě.“

„To nezní vůbec špatně.“

Taxikář si uložil dvacetidolarovku do kapsy a já se vracel nahoru do garsonky. Když jsem procházel kolem pultu, recepční na mě pohlédl a zahloubaně mě odhadoval.

Nahoře v garsoniéře mi Bernice Clintonova ohlásila; „Udělala jsem to, Donalde.“

„Hrabala jsem se vám ve věcech. Vy tu nežijete dlouho, že ne?“

„Ne.“

„Zdá se, jako byste měl všechno, co k životu potřebujete v jednom kufru.“

„e na tom něco špatného?“

„Pro starého mládence ne. Kde máte druhý byt?“

„Kdo tvrdí, že nějaký mám?“

Zasmála se: „Vsadím se, že máte dva tři byty a v každém jednu ženu.“

„Kdybych měl takovéhle výdaje, mohl bych se přerazit, abych pronajal parcelu za první cenu, kterou by mi kdo nabídl.“

„Vy v sobě máte něco náramně divného,“ řekla. „Nedokážu odhadnout, co jste zač.“

„A já zas nedokážu odhadnout, co vy jste zač.“

Přistoupila ke mně, její ruce mi vklouzly za záda, objala mě kolem pasu, těsně se ke mně přimkla, trošku zaklonila hlavu, aby se mi mohla dívat do očí, a naléhala: „No tak, Donalde, jak zní vaše odpověď? Ano, nebo ne?“

„Odpověď zní možná.“

Její chování se rázem změnilo. Uvolnila paže, ustoupila, přejela mě pohledem a zeptala se: „Kdy se konečně rozhodnete, Donalde?“

„Jakmile určíte svou nejvyšší cenu.“

„Už jsem ji určila.“

„Včetně bonusů?“

„K tomuto obchodnímu jednání žádné bonusy nepatří,“ prohlásila. „Pokud se nějaké bonusy poskytují, tedy pouze na bázi přátelství.“

„A jak se staneme přáteli?“

„Jak se obvykle spřátelí s těmi ostatními děvčaty? Řekněte mi, kde máte svůj druhý byt.“

„Nevydržuju si žádnou ženu nebo žádné ženy, máte-li na mysli tohle.“

„Co ta dobře vyhlížející dívenka, co s vámi byla včera večer?“

„Nevydržuju si ji.“

„Ne?“

„Ne.“

„Dobrá. Něco vám o ní povím, Donalde. Je do vás zamilovaná.“

Přešel jsem to smíchem: „Kdybyste ji znala líp, věděla byste, jak je tahle myšlenka absurdní.“

„Znám ji dost dobře,“ tvrdila a pak se náhle odvrátila a pravila: „Teď odcházím. Zítra vám brnknu.“

„Kam?“

„Sem do téhle garsoniéry. Dá se vám volat někam jinam?“

„Můžu být bůhvíkde,“ upozornil jsem ji.

„Budete-li pryč, nechte mi vzkaz. Buď ano, nebo ne.“

„Zvýšíte trochu tu částku?“

„Ne.“

„Mám sto chutí přijmout.“

„To vůbec nic neznamená,“ řekla. „Chutě jsou chutě a ty bývají prchavé. Zítra vám brnknu.“

„Můžu vás já někde zastihnout?“

„Teď ne.“

„A až tenhle obchod dokončíme?“

„Možná,“ pravila koketně. „Mám sto chutí si to myslet, ale jak dlouho mi ta chuť vydrží, netuším.“

Doprovodil jsem ji ke dveřím, pak jsem zatelefonoval recepčnímu a doufal jsem, že se ho dovolám, dokud bude Bernice Clintonova ještě ve výtahu.

Pár vteřin to trvalo a já byl jako na jehlách. Nakonec se recepční ozval: „Haló!“

Požádal jsem ho: „Řekněte tomu taxikáři u pultu, že ho už nebudu potřebovat. Je výtah dole?“

„Ještě ne. Právě přijíždí.“

„Nevadí,“ řekl jsem. „Prostě jen to taxikáři vyřiďte, tak aby vás nikdo neslyšel, a nikoho nejmenujte.“

„Dobrá,“ přisvědčil a zavěsil.

Pohodlně jsem se usadil a dvacet minut jsem čekal. Pak telefon zazvonil.

Skočil jsem po sluchátku. „Haló,“ ohlásil jsem se.

„Tady je váš taxikář. Ten váš ptáček byl pěkně mazaný.“

„Co tím myslíte?“

„Vyšla, právě když jsem odcházel z vestibulu. Zeptala se, jestli jsem volný, a já na to, že teď ano, že mě tam poslali na telefonickou objednávku, ale že to nějak zbodli, ten člověk udal nejspíš špatnou adresu. Nastoupila do taxíku svižně, jak si jen můžete přát, a požádala mě, abych ji zavezl na Sdružené nádraží. Víte, jak to u toho nádraží chodí. Přijedete s taxíkem na jedno místo, abyste pasažéry vysadil. Pak musíte jet dokola k jinému místu, abyste další cestující mohl nabrat.

Přivezl jsem ji tam a vysadil. Zaplatila mi. Pojal jsem podezření, a tak jsem riskoval, že si mě policajti všimnou, taxík jsem jen zaparkoval a šel jsem za ní na nádraží.“

„Co udělala?“ zeptal jsem se.

„Kráčela rovnou za nosem ven k místu, kde se nastupuje do taxíků, do jednoho vlezla a odjela. Nemohl jsem zahlédnout číslo ani jsem ji nemohl sledovat, protože její taxík byl v trapu, dřív než jsem se mohl vrátit, a –“

„Zbyly vám nějaké drobné z té dvacky?“ zeptal jsem se.

„Dost“

„Tak si je nechte a na všechno zapomeňte,“ řekl jsem. Jenom jednu věc mi povězte: Telefonoval jsem s recepčním a ten předal můj vzkaz. Byla v tu dobu ve vestibulu?“

„Ne.“

„Byla ve vestibulu, když jste se chystal k odchodu?“

„Ne, byl jsem zrovna někde u dveří, když výtah dojel dolů. Trvalo vteřinu, než se dveře otevřely. Viděla, že vycházím z domu. Nic víc.“

„Zastavila se, aby promluvila s recepčním?“

„Ne. Vylítla rovnou ze dveří, rozhlídla se na obě strany, uviděla můj taxík a zeptala se, jestli jsem volný.“

„Tomu nerozumím.“

Já taky ne,“ přiznal se, „ale přesně takhle se to stalo.“

„To je v pořádku,“ řekl jsem.

„Možná se mi podaří vypátrat pro vás ten druhý taxík,“ navrhl, „ten, co ji odvezl. Je dost hezká, aby si jí taxikář zapamatoval – a když vydá z nádraží, neměla žádné zavazadlo, vůbec nic.“

„Byla by to ztráta času,“ odmítl jsem ho. „Zjistil byste, že jela tím taxíkem do nějakého hotelu v centru, vešla do vestibulu, druhou stranou vyšla ven a vzala si další taxík.“

„Ta holka tedy za sebou rozhodně zametala stopu,“ poznamenal.

„Zametla ji,“ přitakal jsem. „Nechte si ty drobné, dobře se vyspěte, pusťte to z hlavy.“

Kapitola 6

Poněvadž jsem zjistil, že telegram, který jsem obdržel, byl podán v pobočce v západní částí města, zajel jsem tam druhý den dopoledne kolem jedenácté agenturní kraksnou.

Vzadu v místnosti seděl muž pracující u dálnopisu. Nějaká dobře vyhlížející mladá žena přistoupila s příjemným úsměvem k přepážce. „Mohu pro vás něco udělat?“ zeptala se.

Ukázal jsem jí telegram.

Úsměv na uvítanou jí zmizel z tváře. Její výraz se stal výrazem hráče pokeru, který reaguje na zvýšení sázky. „Prosím?“

„Dostal jsem tenhle telegram.“

„Jste Donald Lam?“

„Správně.“

„Z firmy Cool & Lam?“

„Ano.“

„Máte nějaký průkaz totožnosti?“

Ukázal jsem jí řidičák.

„Co byste chtěl o tom telegramu vědět?“

„Kdo ho odeslal?“

Odpověděla: „Snažíme se uchovávat adresy lidí, kteří odesílají telegramy s podpisy, jako je tento, ale děláme to jenom proto, abychom věděli, kam doručit odpověď v případě, že by nějaká byla.“

„A můžu vidět to jméno a adresu?“ zeptal jsem se.

„Nebylo by vám to nic platné.“

„Proč?“

„Když jsme ten telegram odeslali,“ vysvětlovala, „začala jsem si adresu ověřovat a zjistila jsem, že taková adresa vůbec neexistuje, a navíc ani jméno, které odesilatel udal, se v městském adresáři nevyskytuje.“

Jste náramně opatrná a obezřetná,“ pochválil jsem ji.

„Máme svá pravidla, pane Lame.“

„Víte,“ řekl jsem, „mám problém. Možná bychom mohli dosáhnout, aby vaše pravidla byla v souladu s mými problémy.“

Nechala si to projít hlavou, rychle na mě pohlédla a pak odvrátila zrak.

„Řídíte se vždycky pravidly?“ zeptal jsem se.

Ohlédla se přes rameno na muže u dálnopisu, pak se její oči setkaly s mými. „Ne,“ připustila.

„To je lepší,“ řekl jsem jí.

„Jak moc lepší?“

„O moc lepší.“

„Takže co dál?“ zeptala se tiše.

„Můžeme začít tím, že mi řeknete, proč vám byl tenhle telegram podezřelý. Proč jste si ověřovala jméno a adresu?“

„Nebyl mi zrovna podezřelý,“ vysvětlovala, „aspoň ne zpočátku. Zpočátku jsem byla zvědavá.“

„Proč?“

Na chvilku se zadumala, pak se znovu ohlédla přes rameno. Posléze řekla: „Už dřív jsem viděla tu mladou ženu, která telegram poslala. Ona si mě nepamatovala, ale párkrát jsme jedly ve stejném podniku.“

„Kde?“

„V samoobslužné jídelně asi čtyři bloky dál v ulici.“

„Víte jak se ta žena jmenuje?“

„Ne.“

„Můžete ji popsat?“

Znova se podívala přes rameno a zaváhala. „Myslím, že bych vám tyhle věci neměla vyprávět, pane Lame, a… víte, lidé se budou divit, proč tu tak dlouho stojím a povídám.“

Je tu jenom jeden zástupce lidu, který by si s tím dělal starosti.“

„Ten úplně stačí,“ řekla. Je to šéf.“

„Kdy chodíte na oběd?“

„V půl jedné.“

„Počkám na vás venku,“ navrhl jsem. „Zajdeme na oběd do té samoobsluhy. Možná mi tu ženu budete moct ukázat V každém případě mi ji můžete popsat.“ Usmál jsem se a obrátil se ke dveřím.

„Nepočkáte ani tak dlouho, než řeknu ano nebo ne?“ zeptala se. Jestli je to ano, nepotřebuju čekat,“ odpověděl jsem jí, „a je-li to ne, nechci to slyšet.“ Když jsem odcházel, rychle jsem se ohlédl. Usmívala se. „Počkejte půl bloku odtud,“ řekla. Zbývalo mi trochu času, který jsem musel nějak ubít. Nechtěl jsem se vracet do agentury, tak jsem zašel k telefonní budce a telefonováním jsem si ušetřil nějaké pochůzky. Pak jsem se vrátil k firemnímu autu, zaparkoval je na ulici vedoucí od kanceláře pobočky telegrafní polečnosti a čekal jsem. Vyšla přesně v půl jedné.

Vyskočil jsem z auta a otevřel jí dvířka. Nastoupila, upravila si sukni kolem nohou a počkala, až dvířka zavřu.

Zavřel jsem je, obešel vůz, usedl na místo řidiče a zahájil rozhovor „Vy víte, jak se jmenuju. Já ale nevím, jak se jmenujete vy.“

„May,“ odpověděla.

Jen May?“

„Přátelé mi říkají Maybe.“

Zvedl jsem tázavě obočí.

„To kvůli prostřední iniciále mého jména – B, což znamená Bernardine.“

„A příjmení?“

„Maybe stačí,“ prohlásila a pečlivě si mě prohlížela.

„Proč jste byla tak skoupá na slovo, když jsem s vámi prve mluvil?“ chtěl jsem vědět. „Ten vedoucí na vás má spadeno?“

Zasmála se: „Má ke mně zvláštní vztah nepřejícího závistníka,“

„Jak to?“

„Je ženatý, má tři děti a je do mě zamilovaný.“

„Dělá vám milostné návrhy?“

„To zrovna ne,“ řekla. „S tím bych se snadno vypořádala. Kdyby mi dělal milostné návrhy, vyříkali bychom si to, ovzduší by se vyčistilo a všechno by bylo v pořádku. Ale jeho zamilovanost se neprojevuje takhle otevřeně.“

„Jak se tedy projevuje?“

„Nijak.“

„To nechápu.“

„Já vlastně ani nevím,“ vysvětlila, „jestli on ví nebo neví, že je do mě zamilovaný, to jest, vědomě. Myslím, že jeho podvědomí si to uvědomuje, a jeho svědomí ho kvůli tomu trápí. A tak místo aby dal tvůj cit najevo a jednal přirozeně a spontánně, sedí tam a dumá. A když vidí, že jsem třeba jen zdvořilá k nějakému dobře vyhlížejícímu mladíkovi u přepážky, je naštvaný a rozmrzelý – proboha, to byste koukal, jaké kázání jsem musela vyslechnout jenom proto, že jsem s vámi hovořila.“

„Co jste mu řekla?“ zeptal jsem se.

„Co mu říkám vždycky“odpověděla. „Vymýšlím si příběhy, které ho uspokojují a mě umožňují přežít situaci, která je čím dál tím nesnesitelnější.“

„Co jste mu řekla?“

„Že jste pátral po telegramu, který jste měl dostat a který vám nebyl doručen, a že jste se mě vyptával, co děláme s došlými telegramy, u nichž není uvedena ulice, a podobně věci.“

Opět jsem na ni tázavě pohlédl.

„Jsem elegantní, talentovaná, bezkonkurenční lhářka,“ připustila bezstarostně, „tak se na mě takhle nedívejte, Donalde Lome. V některých situacích je líp lhát než mluvit pravdu, a když se do takové situace dostanu, jsem téměř expert… Tak tamhle vzadu za jídelnou je parkoviště. Můžete tam rovnou zajet a uvnitř vám parkovací lístek orazítkuji… Už jsme na místě, zahněte vpravo.“

Zajel jsem na parkoviště, zaparkoval a řekl: „Podívejte, Maybe, je velmi pravděpodobné, že mě ta mladá žena pozná, až mě uvidí. Chci si sednout někam, kde budu pokud možno co nejméně nápadný. Nerad bych, aby si mě všimla, dá-li se tomu zabránit. Prohlédl jsem si jídelnu uvnitř a nahoře na balkoně je pár stolků. Ty nejsou tak na ráně jako stolky dole.“

Přisvědčila: „Vím o nich. Ti, co spolu vážně chodí, se tam scházejí, když si chtějí v soukromí popovídat. Ty stolky jsou jen pro dva a jsou tak rozestavené, že tam člověk má dostatek soukromí.“

„Vyhovuje vám to?“

„Vyhovuje,“ ujistila mě. „Je to tak zařízené, chcete-li, můžete jít rovnou na balkon a vzít si jídlo u pultu nahoře. Nemají tam sice takový výběr jako dole, ale většinu jídel, která mají dole, tam dostanete.“

Vstoupili jsme do jídelny, vyšli po schodech, a když jsme vykročili s tácy k pultu s jídlem, dívka se ke mně obrátila a otázala se: „Když se vás teď na něco zeptám, odpovíte mi, Donalde?“

„Jistě.“

„Platíte můj oběd vy?“

„Přece jsem vás pozval, ne?“

„Chci říct, půjde to na účel výloh, nebo ne?“

„Půjde to na účet výloh.“

„Nebudete to platit z vlastní kapsy?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„V tom případě se připravte na šok,“ oznámila. „Dám si dvojitou porci málo propečeného rosbífu. K snídani mívám jenom černou kávu, a v poledne už hlady úplně šilhám. Má peněženka reguluje můj apetýt. Jestli víte jistě, že útrata jde na účet výloh, tak se dneska pořádně nadlábnu.“

„Jen se nadlábněte,“ povzbudil jsem ji.

A taky že to udělala.

Usedli jsme na balkoně u jednoho stolku, který nebyl příliš nápadný. Světla tam byla tlumenější a měli jsme dobrý výhled na pokladnu v přízemí i na účtující servírku na konci výdejního pultu.

Maybe jedla způsobem, jenž svědčil o tom, že je zdravý člověk se znamenitým apetýtem, a opravdu si své jídlo vychutnávala.

„Neplatí vám dost, abyste mohla jíst, co chcete?“ zajímal jsem se.

Usmála se na mě a řekla; „Teď šťouráte do mých osobních záležitostí, Donalde. Odpověď zní ano, platí mi dost, ale já mám spoustu uplatnění pro spoustu peněz a musím své výdaje pečlivě rozvrhovat.“

„Líbí se vám vaše práce?“

„Miluju ji. Ráda pozoruju lidi, jak vcházejí, a snažím se je ohodnotit a uhádnout, jaký typ telegramu odešlou. Pak když přinesou text k přepážce, můžu si své závěry ověřit.“

„Jak přesné jsou vaše odhady?“

„Zatraceně přesné.“ chlubila te. „Dovedu dobře odhadovat charaktery. Například tamhle dole u pultu účtující servírky – ta žena, která tam právě je se svým tácem, je pravděpodobně vdaná panička, která má něco na srdci. Muž, který stojí třetí v řadě za ní, o ni velice kradmo projevuje zájem. Myslím, že je to někdo, s kým se ta panička tajně schází. Sledujte je. Jakoby náhodou si sednou k témuž stolu a bude to stůl pro dva.“

„Proč v tom případě nešli nahoru?“ zeptal jsem se.

„Nevím,“ přiznala. „Možná proto, že tady nahoře by to vypadalo příliš důvěrně… Tak teď s podnosem odchází. Sledujte ji. Vybere si volný stůl pro dva.“

„No, tahle část je v pořádku,“ uznal jsem. „Každá samotná žena bez doprovodu by udělala totéž a –“

„Teď sledujte toho muže. Právě přichází k účtující servírce,“ přerušila mě.

Muž položil podnos na pult, vzal si účtenku, kterou mu servírka podala, a bezcílně se loudal s podnosem po místnosti a hledal to správné místo.

Posléze prošel kolem stolu, u něhož ona žena seděla, zdánlivě jako by si prázdné židle nevšiml, pak jako by ji náhle zpozoroval, obrátil se, zdvořile se uklonil a s okázalou lhostejnosti se zeptal ženy, zda tam někdo sedí.

Žena byla velmi rezervovaná, velmi důstojná a ledově zdvořilá. Zřejmě mu řekla, že místo je volné. Poděkoval jí a začal si sundávat věci z tácu.

„Už mi rozumíte, jak jsem to myslela?“ zeptala se Maybe.

„Heleďte,“ řekl jsem jí, „buďto jste jasnozřivá, nebo mi tu hrajete nějaké divadýlko, kterému zrovna teď nedokážu přijít na kloub. Já sám jsem už v životě lecos viděl. Pozorovat lidi je moje profese. Nikdy bych si nepomyslel, že právě tihle dva přišli na schůzku.“

„Takovéhle věci dělám v jednom kuse, Donalde.“

„Čerta starého děláte,“ utrhl jsem se. „Teď přestaňte fantazírovat a řekněte mi, jak to je. Nemůžete mi věšet na nos takovéhle bulíky a myslet si, že vám to projde.“

Vypadala, jako by měla pláč na krajíčku. „Donalde, vy mi nevěříte?“

„Krucinál, nevěřím,“ odpověděl jsem. „Ne, když mi předvádíte takovéhle kousky.“

Hleděla upřeně do talíře. „Myslela jsem si, že se mi budete moc líbit – a teď…“

Vyčkával jsem. Když nic neříkala, pobídl jsem ji: „A teď?“

Vzhlédla ke mně s výrazem spravedlivého rozhořčení. „Teď nevím – nevím, jestli vůbec stojím o to s vámi spolupracovat.“

Jedla a ukřivděně mlčela. Přestal jsem jíst a pozoroval ji.

„Donalde, nedělejte to.“

„Co nemám dělat?“

„Nedívejte se na mě takhle.“

„Tak se mě nesnažte takhle balamutit,“ řekl jsem.

„Nesnažila jsem se vás balamutit, Donalde.“

Pozoroval jsem stůl, kde seděla ona dvojice. Pravděpodobně měla Maybe pravdu v tom, že šlo o vdanou ženu. Muži bylo něco mezi pětačtyřiceti a padesáti a měl dosud vlasy. Vyzařoval z něj jakýsi zklidněný smutek, vypadal jako muž, který strávil dlouhý čas hledáním něčeho, aby nakonec zjistil, že to neexistuje. Ramena se mu jakoby unaveně trošku hrbila. Byl dosud štíhlý, a právě tak jako vlasy si udržel i pas a svůj oblek nosil s jakousi distingovaností. Ten chlapík byl možná bohatý – a důležitý.

Z místa, kde jsem seděl, jsem tu ženu neviděl moc jasně. Čas od času jsem zahlédl její profil, ale jinak byla ke mně obrácena zády. Pokud jsem mohl soudit z toho, co jsem viděl, zřejmě měla ve zvyku šikovně používat hru očí. Pohlédla stranou, pak se doširoka otevřenýma důvěřivýma očima podívala na svého společníka, usmála se a pak zase oči sklopila. Mohlo jí být šestadvacet stejně jako jednatřicet

Jak jsem tam seděl a díval se na ni, přál jsem si, abych si jí byl povšiml, když mě na ni Maybe poprvé upozornila. Matně jsem si uvědomoval, že má docela dobrou postavu, že je to ten štíhlý moderní typ.

Pak jsem spatřil Bernice Clintonovou. Seděla sama u rohového stolu a upírala zrak na dvojici, kterou mi Maybe ukázala.

Berniciny oči byly jako dýky zabodávající se do zad té druhé ženy a strhávající z ní oblečení, aby inventarizovaly vše, co bylo pod ním.

Neviděl jsem Bernice přicházet, a tak jsem usoudil, že nejspíš přišla do té jídelny před námi

Spatřila nás?

Rozhodně nedávala nijak najevo, že by nás zpozorovala. Oči upírala na tu dvojici a seděla na místě, odkud mohla vidět, sama neviděna. Pohlédl jsem na Maybe.

„Dobrá děvče,“ vyzval jsem ji. „Kápněte božskou.“

„Co tím myslíte, Donalde?“

„Zatraceně dobře víte, co tím myslím. Ty dva jste viděla spolu už dřív.“ Sklopila oči

„Proto jste věděla, že si sednou k sobě. No tak, co jsou zač?“

„Já… já nevím, Donalde. Opravdu jsem je už viděla, to připouštím. Nejspíš jsem se snažila udělat na vás dojem.“

„Viděla jste je používat stejnou fintu s náhodným setkáním?“

„Ano.“

Je to žena, co mi poslala ten telegram?“

„Ne… Žena, která vám poslala telegram, byla víc sexy, víc – Donalde, tamhle je!“

Maybe hleděla dolů na Bernice Clintonovou. „Myslíte tu, která sedí sama tamhle a –“

„Ano, ano, to je ona.“

„Celé to jasnovidecké povídání o tamté dvojici byl tedy výmysl?“

„Ano. Jsem požehnaná nebo prokletá – ať už jedno, nebo druhé – mimořádnou pamětí na tváře, Donalde. Vidím nějakou osobu jednou, a pravděpodobněji nikdy nezapomenu. Co chvíli potkávám na ulici lidi, kteří před týdny nebo i měsíci byli v kanceláři poslat telegramy. Jídám v téhle samoobsluze pravidelně. Tihle dva předváděli svůj trik několikrát. Nechávají jiné lidi, aby se u pultu dostali mezi ně. Pak žena vybere stůl a muž přijde a předstírá, že jsou si naprosto cizí. Pak se postupně seznámí a –“

„Co se stane při odchodu?“ přerušil jsem ji. „Odcházejí společně?“

„Ne, žena odchází první. Muž ji za chvíli následuje, ale udržují zdání, že se neznají, že jen čirou náhodou poobědvali u jednoho stolu.“

Podotkl jsem: „Není nic běžného na tom, jak po něm hází očima.“

„Já vím, ale… no, pravděpodobně je to jeden z důvodů, proč jsem si jich všimla. Viděla jsem, jak po něm hází očima, a to mi věřte, rozhodně oči nešetří – a když pak vstala a odešla a sama si zaplatila svou útratu a nechala tam toho mužského sedět, začala jsem se divit. Potom asi tak o týden později jsem je zase spatřila a pak jsem je viděla před několika dny a tohle je počtvrté, co jsem je tu viděla.“

Pár vteřin jsem ji pozoroval, pak jsem se zeptal: „Co mělo znamenat to vaše povídání, že jste se snažila udělat na mě dojem?“

„Já – Donalde, proč si myslíte, že jsem vám dovolila, abyste mě pozval na oběd? Proč myslíte, že… že jsem vám dala šanci?“

„Protože jste měla hlad,“ usoudil jsem.

„Ne. Protože jsem vás už dřív viděla a… zajímal jste mě.“

„Kdy jste mě viděla?“

„V Master’s Grillu na Sedmé ulici. Obědval jste s takovou zavalitou ženskou, která se vás zjevně pokoušela ovládat a měla na vás pořádný vztek. Byla dost stará, aby byla – Donalde, co na ní vidíte?“

„Dívala jste se na Bertu Coolovou, mou obchodní partnerku,“ vysvětloval jsem jí.

„Tak takhle to je!“

„Tak to je.“

„Miluje vás?“

„K čertu, ne. Nemůže mě ani cítit“

„Není pravda, že vás nenávidí, Donalde. Má vás ráda a váží si vás. Někde uvnitř se vás trošinku bojí.“

„To je možné,“ připustil jsem lhostejně.

Pátravě mě pozorovala.

„Donalde, jestli jsem vám pomohla, mohl byste vy udělat něco pro mě?“

„Co?“

„Pomozte mi najít nové zaměstnání.“

„Co je v nepořádku s tím, co máte?“

„Přednosta.“

„Proč prostě nepožádáte, aby vás přeložili?“

„Bojím se.“

„Proč?“

„No, strašně by ho to ranilo a.., já vlastně nevím. Bojím se, že by se mi snažil zabránit v odchodu. Já… já se ho bojím.“

„Je do vás opravdu zamilovaný?“

„Jakýmsi bláznivým, puritánským způsobem je do mě zamilovaný.“

„Dobrá.“ slíbil jsem. „Povedu vás v patrnosti. – Momentálně vás ale nemůžu zavést zpátky do práce. Mám teď něco důležitého.“

„Vrátím se do práce pěšky,“ souhlasila. „Beztak jsem dost riskovala, když jsem nasedla do vašeho auta tak blízko kanceláře. Kdyby nás náhodou zahlédl spolu… Víte, ranilo by ho to, a já ho nerada zraňuju.“

„Tak podívejte. Maybe,“ řekl jsem. „přestaňte to dramatizovat. Chcete po celý život dělat všechno pro to, abyste neublížila citům toho přednosty?“

„Ne, právě proto si chci najít jiné místo.“

„Jaké je vaše příjmení?“

„Hinesová. Há, í, en, es, ó, vé, á,“ hláskovala.

„Proč jste s tím dělala takové tajnosti, když jsem se vás prve zeptal?“

„Chtěla jsem vás zaujmout, Donalde. Chtěla jsem se s vámi seznámit. Chtěla jsem si na vás udělat názor… Zneklidňovala mě ta mohutná ženská, se kterou jsem vás viděla. Nejdřív jsem si vámi nebyla jistá.“

„Teď si jste jistá?“

„Líbíte se mi. Zamilovala jsem se do vás ve chvílí, kdy jste mě oslovil. Myslím, že jste to mohl poznat. Přednosta to tedy poznal. Zuřil.“

Pohlédla na náramkové hodinky. „Musím se vrátit na chlup přesně, Donalde. Neodvažuju se přijít ani o vteřinu později.“

„Máte ještě spoustu času,“ uklidňoval jsem ji, „dost času, abych vám položil pár otázek a zjistil, jestli se mnou teď hrajete na rovinu.“

„Hraju, Donalde. Přísahám. Jaké otázky mi chcete položit?“

„Prostě otázky,“ řekl jsem. „Neodpovídejte na ně, jestli nechcete, ale když už mi něco řeknete, řeknete mi pravdo.“

„Řeknu, Donalde. Přísahám.“

Díval jsem se jí do očí a náhle jsem se zeptal: „Ten přednosta, o kterém mluvíte, vám dělal milostné návrhy?“ Na chvilku uhnula pohledem, pak mi znovu pohlédla do očí: „Ano.“

„Už se někdy o něco pokusil?“

„Ano.“

„Kvůli tomu se bojíte?“

„Ano.“

„To je lepší,“ poznamenal jsem.

„Ach, Donalde, proč jen jste mě přiměl, abych vám o tom pověděla? Donalde, já… já – Donalde, to nebylo fér, jak jste to ze mě dostal. Kdyby se jeho žena dozvěděla…“

Jestli máme být přátele,“ řekl jsem, „musíte se mnou spolupracovat.“

„Donalde, já… Něco na vás mě děsí.“

„To je v pořádku,“ ubezpečil jsem ji.

„Proč je to v pořádku?“

„Přiměje vás to, abyste říkala pravdu.“

„Donalde, já jsem vám říkala… já jsem, i když mi to nevěříte, říkala pravdu. Já – vy jste mě zaskočil, když jsem nebyla připravená. Já…“

Žena, která seděla s oním distingovaným mužem, poobědvala, vstala, a aniž mu věnovala jediný pohled, zamířila k pokladně.

„Teď vás opustím, Maybe,“ řekl jsem. Odstrčil jsem židli, poplácal ji po rameni a odkvapil dolů po schodech. Pokladna stála vzadu, mimo Bernicino zorné pole. Došel jsem tam, zrovna když si žena, o niž jsem se zajímal, brala drobné.

Zaplatil jsem svůj účet a vyšel ven právě včas, abych viděl, jak žena zahýbá doleva, přechází přes ulici a kráčí dál.

Šel jsem za ní ve vzdálenosti třiceti čtyřiceti stop. Bylo mi jedno, jestli o tom ví nebo ne.

Měla zajímavou, pěknou chůzi. Bylo to jakési měkké pohupování. Nebylo dost rychlé, aby se dalo nazvat vrtěním. Chůze měla svůdný rytmus, jako by vzduch byl bazén a žena se pohybovala dokonale synchronizovanými tempy.

Jak tak kráčela, předjelo nás auto. Byl to oldsmobil řízený mužem, který s ní v jídelně seděl u stolu.

Nedal vůbec najevo, že ji poznává, a ani ona nepohlédla jeho směrem.

Rychle jsem se podíval na poznávací značku. Bylo to JYJ 114.

Žena kráčela dva bloky k autobusové zastávce. Nastoupil jsem do téhož autobusu jako ona a sledoval ji na předměstí do jedné kancelářské budovy.

V tuhle chvíli bylo zbytečné pokoušet se ukrývat. Buď o mně věděla nebo nevěděla. Nezdálo se mi však, že by si mě všimla.

Vstoupila do výtahu a já tam vešel s ní.

Prohlédla si mě a já si prohlédl ji. Chlapíkovi obsluhujícímu výtah řekla „do šestého“, a pak když jsem já také řekl „do šestého“, odvrátila skromně zrak, jak se sluší na ženu, které nějaký muž s chlípnými záměry pohlédne ve výtahu do očí.

V šestém patře vystoupila a kráčela dlouhou chodbou. Kráčel jsem za ní. Když na mě pohlédla ve výtahu, nedala sebeméně najevo, že by mě poznala, ale teď věděla, že ji sleduju. Slyšela mé kroky na chodbě. Neohlédla se.

Dvoukřídlové dveře nesly nápis HERBERT JASON DOWLING a dole pod ním DOWLINGOVA SPOLEČNOST PRO OCEŇOVÁNI, PRONAJÍMÁNI A VYUŽITÍ NEMOVITOSTI

Žena, kterou jsem sledoval, vešla do těchto dveří.

Vešel jsem hned za ní.

Usmála se na recepční, otevřela dvířka v pultu, a zatímco já se zastavil u cedulky s nápisem INFORMACE, kráčela přes přijímací kancelář dozadu.

Jakási mladá žena přišla ke mně a usmála se na mě.

Je pan Dowling přítomen?“ zeptal jsem se.

„Právě teď není,“ odpověděla. „Smím se zeptat na vaše jméno?“

Žena, která kráčela ke dveřím do soukromé kanceláře, teď zřetelně zaváhala na dost dlouho, aby zaslechla mé jméno.

Poněkud jsem zvedl hlas: „Donald Lam.“

Žena, kterou jsem sledoval, otočila dveřním knoflíkem a otevřela dveře. Buď pro ni mé jméno znamenalo méně než nic, nebo byla skvělá herečka. Koutkem oka jsem ji stále pozoroval, i když obličejem jsem byl obrácený k recepční.

„V jaké záležitosti přicházíte?“ zeptala se recepční.

„Je to osobní záležitost,“ vysvětloval jsem. „Soukromá, důvěrná. Přijdu jindy.“

Obrátil jsem se, vyšel ven a autobusem se vrátil na parkoviště. Uvědomil jsem si, že jsem si zapomněl dát v jídelně orazítkovat parkovací lístek, a bylo mi jasné, že Berta by dneska v noci oka nezamhouřila, kdyby na to přišla, tak jsem zaplatil třicet pět centů za parkování, nastoupil do vozu a jel do garsonky.

Recepční měl pro mě vzkaz. „Telefonovala nějaká mladá žena a ptala se, jestli jste nechal nějaký vzkaz pro slečnu B. C,“ vyřizoval.

Jak jste poznal, že je mladá?“ zeptal jsem se.

„Podle hlasu,“ pravil a poněkud se zarděl. „Povídala, že znovu zavolá v pět.“

Uložil jsem mu: „Až znovu zavolá, povězte jí, že jste mi její vzkaz vyřídil a že jsem jí také nechal vzkaz.“

„Ano, pana Lame,“ přikývl a držel pero přichystané nad bločkem. Jaký je váš vzkaz?“

„Vyřiďte jí,“ řekl jsem, „že jsem ochoten uzavřít smlouvu, ale ještě nevím, s kým ji uzavřu.“

To bylo všechno, co jsem potřeboval zařídit v garsoniéře. Vyšel jsem ven a zanechal recepčního celého udiveného, s perem připraveným nad blokem a s listy dokořán.

Kapitola 7

Firemním autem jsem jel zpátky k budově, kde měl Dowling své kanceláře, a pak jsem zajel na parkoviště, které bylo asi půl bloku odtud.

„Mám v úmyslu najmout si tady poblíž kanceláře,“ řekl jsem. „Máte tu nějaká parkovací místa?“

„Můžeme vám je zařídit, ale zrovna teď je o krátkodobé parkování velký zájem, a tak by to přišlo pěkně draho.“

„Kde máte parkovací místa pro pravidelné zákazníky?“ vyptával jsem se.

„Tamhle u té zdi – je to vynikající místo. Můžete vyjíždět oběma směry. Jenom tu svůj vůz nechte a my jej zaparkujeme.“

Zamyšleně jsem přešel ke zdi a studoval parkovací místa.

„Pokud vím, v téhle konkrétní části nebudeme mít žádná volná místa, ale od desátého místa dál zaparkováváme náhodné zákazníky. V té části bychom vám mohli rezervovat stálé místo.“

Důkladně jsem si zaparkovaná auta prohlížel. Oldsmobile s poznávací značkou značkou JYJ 114 stál na vyhrazeném stání číslo pět.

„Dobře, jestli si najmu kancelář v téhle budově, dám vám vědět.“

Šel jsem s dozorcem zpátky k vjezdu. Dal mi lístek na firemní auto a zaparkoval je.

V deseti minutách jsem byl zpátky. „Zapomněl jsem si vzít něco auta,“ hlásil jsem mu a ukázal lístek.

Chystal se něco říct, když jsem kráčel dovnitř, ale pak se náhle zazubil: Jo tak, vy jste ten chlapík, se kterým jsem mluvil o měsíčním nájmu.“

„Správně,“ přisvědčil jsem.

Podíval se na parkovací lístek a řekl: „Stojíte ve třetí řadě vzadu. Najdete to bez problémů?“

„Jistěže,“ ujistil jsem ho.

Vrátil jsem se k firemnímu aulu a vyndal z něj elektronickou štěnici, jedno z nejnovějších zařízení pro elektronické sledování. Vždycky mívám v autě jednu soupravu. Dal jsem do ní nové baterie, abych si byl jistý, že bude dokonale fungovat, a při odchodu jsem přešel k vyhrazeným parkovacím místům a v zamyšlení jsem tam postál.

Čekal jsem, až měl dozorce parkoviště plné ruce práce s nějakým zákazníkem, pak jsem vklouzl dozadu za auto s poznávací značkou JYJ 114, připevnil elektronickou štěnici k zadnímu nárazníku a odešel jsem.

Dozorce mávl rukou, abych Sel dál.

Jedním z nejobtížnějších úkolů pro detektiva je potloukat se po ulici, snažit se vyhlížet nenápadně, nespouštět z očí vchod do nějaké kancelářské budovy a čekat.

Prvních pamáct minut je možné se více či méně zajímat o výlohy, potom o kolemjdoucí. Ovšem za chvíli vás to začne otravovat a mnohem víc vnímáte všechny nepříjemné fyzické příznaky, které doprovázejí onen druh úkolu. Toužíte si sednout, svaly na nohou a na zádech už necítíte. Uvědomujete si skutečnost že vás bolí chodidla a že městské chodníky jsou tvrdé.

Čekal jsem celé dvě hodiny, než muž, na kterého jsem čekal, vyšel z kanceláře budovy. Vyšel sám.

Nebyl jsem daleko za ním, když vešel na parkoviště a spěchal ke svému vozu.

Dozorce mé opět poznal a zeptal se: „Tak jak jste se rozhodl ohledně té kanceláře?“

Ještě jsem se nerozhodl,“ odpověděl jsem. Je to podnájem. Mám dva, o kterých uvažuju, jeden tady a jeden, který je pěkný kus cesty odtud a parkuje se tam u chodníku.“

„Parkování n chodníku je nespolehlivé a nepříjemné, obzvláště když prší,“ podotkl dozorce.

Snažil jsem se ho přimět, aby si ode mě vzal poplatek. „Podívejte,“ nabídl jsem mu. „Zrovna teď spěchám. Vím, kde můj vůz stojí. Chcete, abych s ním vyjel?“

„Řeknu některému z chlapců, aby to udělal,“ řekl. „To je jedno z pravidel pro náhodné zákazníky. Ti, co mají vyhrazená parkovací místa, vyjíždějí se svými auty sami.“

„Udělejte to co nejrychleji, ano?“ požádal jsem ho.

„No dobrá, vyjeďte sám,“ ustoupil. „Budete přece pravidelným zákazníkem. Jistě se nastěhujete do téhleté kancelářské budovy. Přece byste si nechtěl pronajmout kancelář v nějakém zapadákově. Obchod prosperuje tam, kde se obchoduje, a ne bůhvíkde.“

Zazubil jsem se na něho, podal mu pár dolarů a řekl: „Až vypočítáte parkovné, mělo by vám zbýt na doutník.“

Spěchal jsem k firemní kraksně, skočil dovnitř, nastartoval a stačil jsem jen zahlédnout, jak auto, které jsem chtěl sledovat zahýbá doleva.

Trochu jsem se zdržel, když jsem se pokoušel odbočit doleva. Když se mi to konečně podařilo, ten chlapík byl v tahu. Ulice byla plná aut Zapnul jsem elektronickou štěnici a signál se ozval hlasitě a čistě.

Pospíšil jsem si, a než jsem přejel deset bloků, měl jsem ho. Zůstal jsem půl bloku za ním. Nechal jsem ještě několik aut, aby jela mezi námi, a poslouchal jsem vytrvalé píp… píp… píp.

Po patnácti minutách jízdy zahnul doleva. Nemohl jsem ho vidět, ale elektronické sledovací zařízení vydává rovnoměrné pípání, když je sledovaný přímo vpředu, krátká polopípnutí, když je sledovaný vůz nalevo, a dlouhá, protahovaná pípání, když vůz zahne doprava. Když se octne za mnou, pípání se změní v bzukot.

Zahnul jsem doleva příliš brzy a uslyšel jsem signál značící, že jsem stále za sledovaným mužem, ale že je napravo. Po chvíli se signál změnil v bzukot a já věděl, že je za mnou. To znamenalo, že pravděpodobně někde zaparkoval. Udělal jsem velký kruh, než jsem nalezl auto zaparkované u obrubníku před jedním nájemním domem.

Našel jsem si místo k zaparkování půl bloku odtud, seděl jsem v autě a čekal.

Sledovaný muž setrval v domě dvě hodiny. Pak vyšel a rozjel se k pobřeží.

V tu dobu se už setmělo. V místech, kde byl čilý provoz, jsem se mohl k němu přiblížit ale tam, kde nebylo tak rušno, jsem se musel držet daleko vzadu. Kdybych se byl pokoušel sledovat ho konvenčním způsobem, moje světla by mě prozradila. Nebýt toho elektronického zařízení, byl bych ho ztratil. Signál přicházel hlasitě a jasně a pak z ničeho nic přešel v bzukot. Objel jsem blok a našel jsem auto na parkovišti jednoho prvotřídního restaurantu.

Dřepěl jsem na místě, odkud jsem mohl sledovat východ, a uvědomoval jsem si, že mám hlad. Seděl jsem tam, slabá vůně steaků opékaných na dřevěném uhlí mučila mé čichové buňky a občas jsem zachytil aroma kávy.

Můj muž vyšel o hodinu později, vydal se směrem k pobřeží, zahnul doprava a po půl míli zajel do Motelu milovníků vody a slunce.

Byl to dost moderní motel s poměrně velkou světelnou výzdobou vpředu. Vzpomněl jsem si, že je to ten motel, kde se objevil šmírák.

Počkal jsem dokud můj muž nevyjel z kanceláře s klíčem k řadové chatičce, a pak jsem teprve vešel dovnitř, abych se přihlásil.

Registrační karta, kterou vyplnil muž, jehož jsem sledoval, ležela dosud na pultě. Všiml jsem si, že je ubytován v chatičce číslo dvanáct a že se zapsal jako Oscar L. Palmer s manželkou a udal sanfranciskou adresu.

Zapsal poznávací značku svého auta, avšak přehodil poslední dvě číslice, což je starý, ale osvědčený trik. V devětadevadesáti případech ze sta si správce motelu nezkontroluje číslo na autě s číslem, které zákazník zapíše. Když to udělá, je pořád víc než padesátiprocentní pravděpodobnost, že si přehozených číslic nevšimne, a i kdyby si jich všiml, dá se to přejít jako počestný omyl.

Já použil pseudonym Robert C. Richards, uvedl jsem správně první tři písmena a poslední číslici poznávací značky firemní kraksny, ale mezi to jsem vpašoval pár vymyšlených číslic.

Byl bych mohl napsat cokoliv. Správcem motelu byla žena, které na tom zjevně nezáleželo. Postupovala ve shodě s předpisy, pokud šlo o registraci, ale rozhodně nesrovnávala poznávací značky a neotravovala návštěvníky.

„Chcete říct, že jste úplně sám, pane Richardsi?“

„Správně.“

„Vaše paní se k vám později nepřipojí?“

„Ani ne.“

„Jestli očekáváte, že možná přece jen přijede,“ radila mi, „raději tam napište ‚s manželkou‘. Je to formalita, víte.“

„Dělá to nějaký rozdíl v ceně?“ zeptal jsem se.

„Pro vás ne,“ pravila s úsměvem. „Tak či onak to přijde na deset dolarů. Kostky ledu jsou v nádobě tamhle na konci a v další u kanceláře. Máme tu tři automaty na nealkoholické nápoje, a kdyby se k vám připojil – kdokoli, buďte tak hodný a snažte se zachovávat klid. Zakládám si na tom, že provozujeme pěkný, tichý motel.“

„Děkuju vám,“ řekl jsem.

Ještě jednou jsem bokem pohlédl na druhou registrační kartu, pak jsem si vzal klíč k chatičce třináct, který mi správcová dala, a šel zaparkovat auto.

Řadové chatičky byly dost bytelné, ne jako bedýnkám od sucharů podobné konstrukce tolika motelových staveb, které jsou zvenčí samé štukováni, ale jejichž stěny jsou tak tenké, že můžete slyšet každý pohyb v sousedním apartmá.

Na stěnu sousedící s chatičkou, kterou jsem chtěl sledovat, jsem připevnil malý elektronický zesilovač. S jeho pomoci jsem mohl slyšet, jak se můj muž pohybuje po místnosti, slyšel jsem ho párkrát zakašlat, slyšel jsem spláchnutí toalety a vzápětí zvuk tekoucí vody.

Ať měla být jeho společnicí kterákoliv žena, zřejmě se k němu měla připojit až později. Věděla, kam přijít. Nemusel ji telefonovat.

Byl jsem tak hladový, že mi kručelo v břiše. Jedna věc je obejít se bez jídla, když se zaměstnáváte nějakou činností nebo jen prostě jídlo odkládáte, ale když jste závislý na někom jiném a víte, že nemůžete jíst, dokud on definitivně nezalehne na noc do postele, hlad vás dokáže pořádné potrápit.

Všiml jsem si, že asi míli odtud byla u cesty drive-in restaurace. Baterie ve sledovacím zařízení, které jsem připevnil na auto, byly dosud čerstvé, aby vysílaly dobré, silné signály. Výkonný mikrofon, který jsem mohl přitisknout na stěnu mezi mou chatou a chatou obývanou oním mužem, by přenesl zvuk jakékoliv konverzace, a mně se dělalo hladem úplně špatně od žaludku.

Nasedl jsem do auta, zajel k drive-in restauraci a objednal si dva hamburgery s patřičnou oblohou, šálek kávy a co nejrychlejší obsluhu. V tu večerní dobu nebylo v podniku nijak plno a servírka, která mě obsluhovala, se chtěla vybavovat. Měla na sobě ty nejpřiléhavější kalhoty, jaké jsem kdy na ženě viděl, a svetřík, který ukazoval vše, co bylo k ukazování – a že toho bylo požehnaně.

„Opravdu tolik spěcháte, Fešáku?“ zeptala se.

„Opravdu tolik spěchám, Krasotinko.“

„Je ještě moc brzo večer, abyste spěchal. Ještě zbývá spoustu času.“

„Třeba pak nezbudou žádné ženské,“ nadhodil jsem.

Našpulila trochu rty. „Já neodcházím z práce před jedenáctou. Teprve pak můj večer začíná.“

„Budu tady v deset pětapadesát,“ navrhl jsem.

„Ach vy!“ pravila. „To říkají všichni. Copak vám to v tom autě pořád dělá bzzbzzbzz?“

„Zatraceně, to je automatický signál, který upozorňuje, že mám zapnuté zapalování.“ Natáhl jsem se a elektronické sledovací zařízení vypnul.

Servírka šla dovnitř pro hamburgery a já zařízení zase uvedl v činnost a nechal jsem signál z Downingova auta přicházet pravidelně a jasně, dokud jsem neuviděl, že děvče vyrazilo zpátky s hamburgery. Pak jsem zařízení zase vypnul.

Servírka měla zřejmě v úmyslu tam okounět, dokud se nenajím. „Nemyslíte, že je sobecké povečeřet, dřív než pro ni zajedete?“

„Ne,“ tvrdil jsem. „Naopak jí prokazuju laskavost. Víte, drží dietu. Dá si pouze porci salátu z ananasu a tvarohového sýra a já si musím dát jednu porci s ní, aby jí to nebylo líto a necítila se jako prodaná.“

„Diety dokážou být strašné,“ souhlasila dívka. „Kolik má nadváhy?“

„Ani unci,“ řekl jsem, „ale pečuje o svou postavu, má to pevně v rukou.“

Vyzývavě na mě pohlédla. „O pěkné postavy by se mělo pečovat a mít je hezky pevně v rukou,“ pravila a s přehnaným pohupováním boků odkráčela.

Znovu jsem zapnul zařízení, napůl v obavách, že snad nic neuslyším, ale bzučení se ozvalo hlasitě a jasně.

Když jsem rozsvítil světla, aby servírka přišla s účtem, měl jsem přichystanou přesnou částku plus dolar spropitného.

„Heledte, Fešáku,“ řekla, „to jste si dělal legraci, když jste povídal, že se v deset pětapadesát vrátíte?“

„Myslím to vážně,“ ujistil jsem ji.

„No,“ zaváhala, „nemáme si sice smlouvat schůzky se zákazníky, ale –“

„Ale nebude to deset pětapadesát dneska večer,“ přerušil jsem ji, „bude to deset pětapadesát příští týden.“

Oči jí na okamžik zablýskly zlostí. Pak se zasmála a řekla: „Dobrá Chytrolíne. Kvůli vám zrovna budu dělat drahoty.“

Sebrala peníze, pak se náhle usmála: „Děkuju za spropitné, Fešáku.“

„Děkuju za obsluhu. Krasotinko.“

„Bylo mi potěšením,“ řekla. Jste opravdu bezva. Jak se jmenujete?“

„Donald.“

„Já Debby. Uvidíme se příští týden – příští týden v deset pětapadesát. Nezapomeňte.“

„Nezapomenu,“ ujistil jsem ji a odjel.

Jakmile jsem se s autem otočil, bzučení se změnilo v pípání a signály přicházely přesně podle polohy sledovaného auta.

Právě když jsem zahýbal k vjezdu do motelu, potkal jsem jiné auto, které vyjíždělo. Moje přední světla na jeden prchavý okamžik zasvítila řidičce do obličeje. Musel jsem dupnout na brzdu, aby do mě nevrazila. Vyjížděla z motelu tak rychle, že jí pneumatiky zaúpěly, když zabočila k chodníku.

Jen na okamžik jsem spatřil její jasně osvícený obličej. Bylo to jako zahlédnout někoho ve světle blesku. Viděl jsem ji pouze půl vteřiny, ale její tvář se mi vryla do paměti. Byla to tvář ženy, která právě zažila citový otřes.

Neexistoval pražádný důvod, proč ji spojovat s mužem, kterého jsem sledoval, ale výraz strnulé hrůzy na jejím obličeji a způsob, jakým řídila auto, mě přiměly, abych se rozhodl riskovat

Otočil jsem auto a pustil se za ní. Řídila dva roky starý chevrolet. Musel jsem jet na plný plyn. První světla přejela na červenou, ale příští červenou už zastavila. To mi umožnilo dohonit ji natolik, abych si mohl přečíst poznávací značku na jejím autě – RTD 671.

Víc už jsem se neodvážil riskovat. Otočil jsem a namířil si to zpět k motelu.

Zaparkoval jsem před třináctkou, vytáhl klíč, vešel dovnitř, zamkl, z aktovky vyndal elektronická odposlouchávací zařízení, upevnil mikrofon na stěnu a čekal, co se ozve.

Neozvalo se nic.

Pohnul jsem páčkou a ta nastavila zařízení na nejvyšší výkon. Stále se nic neozývalo.

Napadlo mě, jestli se nevybily baterie. Vytáhl jsem čerstvé baterie, vložil je dovnitř a opět přiložil zařízení na stěnu. Pořád se nic neozývalo.

Přešel jsem na druhou stranu a přiložil mikrofon ke stěně čtrnáctky.

Přistroj fungoval bezvadně. Dvojice ve čtrnáctce byla v posteli a šeptala si. Slyšel jsem každičké jejich slovo, slyšel jsem i jejich oddechování mezi šepoty.

Vrátil jsem se ke stěně mezi svou chatou a dvanáctkou a zkusil jsem to znovu.

Absolutní, naprosté ticho. Nezaslechl jsem ani dýchání.

Jestli můj muž odešel, nechal tady své auto zaparkované. Dovolil jsem, aby můj žaludek diktoval mému mozku, a teď bych si za to nejradši nakopal. Sledoval jsem auto. Auto tu bylo, ale muž, kterého jsem hlídal, se vytratil.

Byla tu ovšem ještě jedna možnost.

Vzal jsem džbán a šel ven k nádobě s kostkami ledu. Zjistil jsem, že se můžu krytou spojovací chodbičkou doslat k zadní stěně řadových chatiček.

Tenhle motel byl pro šmiráky jako stvořený. Jednotlivé chatičky byly obdélníkové, ale koupelna a záchod v zadní částí proměňovaly interiér v prostor ve tvaru L. Úzká část vedle koupelny vytvářela malý jídelní koutek se stolkem a lavicemi. V tom koutku bylo okno, které umožňovalo větrat pokoj průvanem, ale žaluzie šly stáhnout, jenom když se člověk natáhl přes celý stůl.

Vzhledem k tomu, že okno vedlo na tmavý prázdný prostor na konci motelového areálu, nikdo se zřejmě se stahováním žaluzií na těchto oknech neobtěžoval.

Když jsem se opatrně blížil ke dvanáctce, viděl jsem v několika chatičkách osvětlené obdélníky oken.

Můj muž žaluzii poněkud stáhl, ale ne úplně. Mezi okrajem okna a žaluzií byla osvětlená štěrbina.

Přistoupil jsem blíž a přiložil ke štěrbině oko. Na podlaze jsem spatřil nohu s obutou botou a obrácenou na bok. Zahlédl jsem i kousek pletené ponožky nad mužovým kotníkem. Nic víc jsem neviděl.

Spěšně jsem se rozhlédl na obě strany. Být chycen jako voyeuer právě v tomhle motelu by bylo zatraceně nepříjemné. Přišili by mi i všechny dřívější případy. Nicméně ta noha mě zajímala. Znovu jsem přiložil oko ke štěrbině v okně.

Noha tam stále byla, v téže pozici jako dřív. Ale tentokrát jsem spatřil ještě něco – tenoučkou stružku temně červené barvy, a zatímco jsem se díval, stružka se posunula na podlaze snad o další šestnáctinu palce.

Pak jsem spatřil ještě něco jiného. V okně byl otvor od kulky, ale v Žaluzii žádný takový otvor nebyl. To znamenalo, že kulka prolétla oknem a teprve potom někdo uvnitř stáhl žaluzii skoro až dolů.

Vydal jsem se zpět ke své chatičce, ale abych se dostal k nádobě s kostkami ledu, musel jsem projít kolem čtrnáctky.

Ve čtrnáctce zrovna vycházela ze sprchy nějaká žena. Byla to učiněná panenka s postavou, která by potěšila umělce.

Poněkud jsem zpomalil. Nemohl jsem se ubránit, abych se nekoukal, o nic víc, než se může ubránit kompasová střelka, aby neukazovala k severu.

Zalil mě proud světla. Žena musela ucítit můj pohled. Vzhlédla. Nezaječela ani se nepokusila zahalit. Prostě se pohybovala chladně a cílevědomě k té části místnosti, kde – jak jsem věděl – byl telefon.

Oběhl jsem rychle konec řady chatiček, popadl svůj kufřík s mikrofonem sledovacího zařízení, zavřel dveře, naskočil do firemního auta, nastartoval, nahodil zpátečku, vytočil se dozadu a vyrazil.

Byl jsem asi uprostřed bloku, když kolem mě profrčelo policejní auto mířící k Motelu milovníků vody a slunce.

Bylo to o fous.

Teprve pak se mi rozbřesklo a uvědomil jsem si význam stejnoměrného bzučení, které neustále sláblo, a pochopil jsem, v jakém jsem průšvihu.

Oldsmobile zaparkovaný v motelu byl teď za mnou. Elektronický bzučák vysílal své automatické signály.

A až policie prohledá auto zavražděného muže, najde mou elektronickou štěnici připevněnou k jeho zadnímu nárazníku.

Kapitola 8

Nažhavil jsem telefon a podařilo se mi rozšifrovat poznávací značky obou aut.

Oldsmobile s poznávací značkou JYJ 114 byl registrovaný na Herberta J. Dowlinga. To nebylo žádné překvapeni

Chevrolet s poznávací značkou RTD 671 byl registrovaný na Irene Addisovou a její adresa byla byt 643, Deane Drive 3064. V tomhle byznysu se brzy naučíte, že s fakty se nemůžete přít, a tak jsem se o to ani nepokoušel.

Zamířil jsem firemním autem na Deane Drive. Ukázalo se, že na dané adrese se nachází velmi slušně vyhlížející činžovní dům. Dveře na ulici byly nezamčené a ve vestibulu neměl nikdo službu. Šel jsem nahoru k bytu 643, stiskl perleťový knoflík a ten rozezněl zvonkohru v bytě.

Po vteřině vyzvánění se dveře pootevřely. Mladá žena se strnulým obličejem, kterou jsem krátce zahlédl v onom autě, řekla: „Dobrý večer… Lituju, ale jistě jste si spletl byt.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, jsem tu správně. Chci s vámi mluvit.“

I přes ten strnulý obličej nevypadala špatně: pravidelné rysy, klidné modré oči, kaštanové vlasy a štíhlá postava s oblinami, které mohly být trochu víc zdůrazněné, aniž by to jejímu vzhledu ublížilo; neměla však plochou hruď a nebyla jako tyčka. Byla to stoprocentní ženská.

Pravila: „Je mi líto, ale neznám vás a –“

„Málem jste do mě vrazila u Motelu milovníků vody a slunce,“ připomněl jsem jí. „Když jsem vjížděl, odjížděla jste odtamtud – a velmi jste spěchala.“

Jakživa jsem v Motelu milovníků vody a slunce nebyla,“ ohradila se.

„Budeme to probírat tady, nebo uvnitř?“ zeptal jsem se.

„Ani tady, ani uvnitř! Nevím, co si… Och, vy jste jistě ten řidič, který…“ Odmlčela se a jako by se snažila vrátit slova, která jí vyklouzla z úst.

Zazubil jsem se nad jejím zmatkem.

„Pojďte dál,“ pozvala mě a otevřela.

Vešel jsem dovnitř a přibouchl za sebou dveře.

„Možná nemáme moc času,“ řekl jsem. „Povězte mi o sobě a o Dowlingovi.“

„Jak se opovažujete –“

„Ušetřete si to,“ přerušil jsem ji. „Nemáte čas něco předstírat. Musíte se podívat pravdě do očí a uvědomit si, co je teď důležité.“

„Kdo… kdo vlastně jste?“

„Možná bych vám mohl pomoct, ale v každém případě se musím dozvědět fakta, a to rychle.“

„Proč bych zrovna vám měla cokoliv povídat?“

„A proč ne? Policie tu bude každou chvíli a mohli bychom si udělat generálku.“

„Kdo vlastně jste?“

„Můžete mi říkat Donald. Jsem detektiv.“

„Potom… pracujete pro policii?“

„Kdepak. Jsem soukromý detektiv. Chci znát fakta.“

„Nemám vám co říct.“

„Dobrá, policie mi poskytne všechno, co potřebuju, výměnou za informaci, kterou jim můžu dát.“ Kráčel jsem k telefonu.

Pozorovala mě, pak náhle rezignovala. „Nedělejte to, Donalde! Prosím, nedělejte to. Povím vám – udělám všechno, co chcete. Nemůžu si dovolit aby mě policie vyslýchala, nemůžu si dovolit… všechnu tu publicitu. To bych se spíš zabila.“

„Dám vám šanci, abyste mi nalila čistého vína,“ navrhl jsem, „ale musíte mi říct všechno, Irene. Nepokoušejte se cokoliv zamlčet, nebo zjistíte, že je to největší chyba, jakou jste kdy udělala.“

„Chci – musím to někomu říct,“ pravila.

„Začněte Dowlingem,“ vyzval jsem ji.

„Tak se jmenoval?“ zeptala se. „Nikdy jsem nevěděla, kdo to je. Byla jsem –“

„Přestaňte lhát“ přerušil jsem ji.

„Nelžu. Neměla jsem tušení…“

Zvedl jsem sluchátko a vytočil devítku. Z místa, kde stála, to vypadalo, jako bych volal centrálu.

Do telefonu jsem řekl: „Prosím, spojte mé s policejní stanicí. Tady je detektiv Donald Lam a chci ohlásit vraždu a informovat o svědkyni, která –“

V panické zuřivosti se na mě vrhla, vykroutila mi sluchátko z ruky a třískla jím o vidlici. „Ne!“ vybuchla. „Ne… ne, to nesmíte!“ Rozplakala se.

„Povídal jsem vám, že předstírání vám k ničemu nebude a že ztrácíte spoustu vzácného času.“

„Co… co chcete vědět?“

„Co jste dělala v tom motelu, co víte o Dowlingově smrti a jak dlouho s ním máte poměr.“

„Nemám žádný poměr. Já –“

Já vím, já vím,“ přerušil jsem ji. „Ráda byste se z toho vylhala. Myslíte si, že když se obrátíte k tomuhle problému zády, tak zmizí. Tohle je vražda. Vraždy prostě jen tak neodkráčejí a neodstanou se jenom proto, že vy si to přejete. Dávám vám příležitost, abyste si vyzkoušela své odpovědi dříve než se dostaví policie, a to je pro vás báječná šance.“

„Odpovím na vaše otázky,“ slíbila.

„Odpovězte na ně tedy pravdivé,“ vybídl jsem ji. „Jestli budete pokračovat způsobem, jakým jste začala, budete o půlnoci v cele, obviněná z vraždy. Poznáte, jaké to je, když kolem vás postávají chlapíci od novin a zapisují si, co řeknete, a když na vás fotografové s blesky dotírají, abyste jim dala možnost zachytit o trochu víc z vašeho sex appealu a tvářila se sexy, a tohle bude přesně ten typ případu. Už vidím titulky: MILIONÁŘ ZAVRAŽDĚN V HNÍZDEČKU LÁSKY ODVRŽENOU MILENKOU.“

„Nebyla jsem jeho milenkou a nebyla jsem odvržena.“

Já vím,“ přikývl jsem. „Šla jste prodebatovat předkupní právo na důlní pozemek, který vlastníte.“

„Povídám vám, že jsem nebyla jeho milenkou, šla jsem tam – byla to obchodní záležitost.“

Jistě,“ souhlasil jsem. „Měla jste dvě akcie Dowlingovy společnosti a on chtěl plnou moc, aby mohl hlasovat za vás. Věděla jste, že na příští schůzi akcionářů se bude bojovat o kontrolu nad společností. Tak vám řekl, kde bude, a navrhl, abyste se s ním sešla a použila přitom jména pani Palmerová. Mohli byste strávit noc probíráním této záležitosti, aniž by vás kdo vyrušoval. To by vám pomohlo rozhodnout se, co chcete se svou plnou mocí udělat.“

„Jste strašný,“ spustila. „Jste hanebný, nestydatý…“

„Pokračujte,“ povzbudil jsem ji, když zaváhala. „Nezapomeňte, že si zkoušíte své odpovědi pro policii. S tímhle druhem odpovědí se ovšem nedostanete nikam, leda do cely; ale jestli chcete hrát divadýlko, s klidem pokračujte.“

„Jak víte, že jsem se s ním měla setkat v motelu?“

„Protože vaším prostřednictvím unikala tajemství z Carsonova záručního investičního sdružení. Dowling od vás dostával důvěrné informace, vydělával na nich a –“

„Ale to je absurdní!“

„Co je na tom absurdního? Jakmile budou prozkoumávat Dowlingovi záležitosti, zjistí, že přesně tohle se dálo. Jakmile se dostanou do jeho osobní kanceláře, najdou spoustu informací o tom, jaké investice Carson dělal a jaké investice hodlal dělat. Ukáže se, že jsou to vysoce důvěmé informace, které musel obstarat někdo z Carsonových zaměstnanců, který je měl z první ruky. Pak policie zjistí, že jste vystupovala jako paní Palmerová a že Dowling se zapsal jako Oscar L. Palmer. Pak začnou pátrat ve vaší minulosti, zjistí, kdy jste se s Herbertem Dowlingem poprvé setkala, a –“

„Ne!“ vykřikla. „Ne! Ne!“

„Tak tohle vám dělá starosti?“ zeptal jsem se.

Přisvědčila; „Ano. Och můj bože, opravdu to udělají?“

„Co?“

„Že budou pátrat v mé minulosti a zjišťovat, kdy jsem se s Dowlingem seznámila?“

„Jistěže.“

„Podívejte, pane Lame, já –“

„Raději mi říkejte Donalde,“ navrhl jsem. „V následující asi tak půlhodině, než sem dorazí policie – potrvá-li to ovšem tak dlouho –povedeme velice soukromý rozhovor.“

„Tak dobrá, Donalde. Nebyla jsem milenkou Dowlinga. Tedy, chci říct to bylo už dávno. Nešla jsem tam, abych se k němu připojila jako jeho manželka… jeho milenka.“

Začal jsem mohutně zívat.

„Pan Dowling,“ pronesla důstojně, „je otec mého dítěte.“

Přerušil jsem zívnutí uprostřed a napřímil se na židli. „Cože?“

„Je to tak,“ ujistila mě. „Mám tříletého chlapce v soukromém dětském domově.“

„A Dowling byl otec?“

„Ano.“

„Přiznal to?“

„Nevím, co myslíte tím ‚přiznal to‘. Nikdy se to nepokoušel popřít aspoň ne mně.“

„Kdo se o dítě stará po finanční stránce?“

„On.“

„Chcete říct že Dowling platí na chlapce výživné?“

„Ovšem. Stará se, abych prvního každého měsíce měla na svém účtu uloženy peníze, které pokrývají potřeby našeho syna pro příští měsíc.“

„Dobrá,“ řekl jsem jí, „tohle je důležité. Jak se ty peníze dostávaly na váš účet?“

„Byly tam uloženy.“

„Vím, vím. Ale jak to probíhalo? Kdo podepisoval šeky?“

„Šeky,“ vysvětlovala, „byly vždycky bankovní šeky. Byly vystaveny na jména různých lidí, patřičně indosovány a předloženy bance, aby je připsala na můj účet. Protože to byly bankovní šeky a protože osoba, která je předkládala, nechtěla peníze vyzvednout, ale prostě jen vložit, banka šeky bez problémů přijímala a připisovala je na můj účet. Banka byla možná trochu zvědavá, ale nikdy tuto zvědavost nedala najevo.“

„A vy jste tyto peníze vybírala šekem na úhradu chlapcových potřeb?“

„Ano.“

„Pod vlastním jménem?“

„Pod vlastním jménem,“ přisvědčila. „Chlapec si myslí, že jeho tatínek se zabil při automobilové nehodě. Vymyslela jsem pro něho velice podrobnou rodinnou historii.“

„Dobrý bože,“ povzdechl jsem, „nechala jste za sebou stopu, kterou může kdokoliv sledovat“

„Jak jsem měla vědět, že mě někdo bude chtít sledovat?“ namítla.

„No jo,“ připustil jsem. „Ale přejděme k podstatným věcem. Chci se dozvědět celou tu historii.“

„Nejdřív vám chci určité věci vysvětlit.“

„Vykašlete se na vysvětlování.“ radil jsem jí, „řekněte mi všechna fakta. Na vysvětlování může dojít později.“

„Pokud to nevysvětlím, bude vám ta celá věc připadat špinavá, nečestná.“

Řekl jsem: „Máte nemanželské dítě a nechcete, aby si lidé mysleli, že s ním není něco v pořádku. Je to tak?“

„Je to přesně tak,“ vzplanula. „Kolik lidí na světě žije ty ortodoxní životy, které se od nich očekávají? Kolik lidí se přizpůsobuje standardům, které stanovili moralisté? Existují určitá pravidla, která prostě nefungují, když dojde na skutečný život.“

„Pokračujte,“ pobídl jsem ji. „Povězte mi o tom. Povězte mi všechno.“

Pokračovala: „Pracovala jsem pro pana Dowlinga. Přitahovala jsem ho a on přitahoval mě. Měla jsem s ním soucit.“

„Proč?“

„Jeho manželka měla nemocné srdce. Musela se vyhýbat emocionálnímu vypětí – vlastně jakémukoliv vypětí. Nebyla to manželka, byla to jenom žena. Nebyla dokonce ani žena, byla pacient, invalida kardiak. Dowling s ní musel zacházet jako v rukavičkách. Nemohl ji v ničem odporovat, nemohl udělat nic, čím by se trápila, a nemohl vést normální manželský život.“

„Takže ho hledal u vás.“

„Tak to nebylo, Donalde. Nemluvte o tom jako o něčem špinavém, když to špinavé nebylo. Náš vztah byl krásný – dokud trval.“

„Co jej ukončilo?“ zeptal jsem se. „Moje těhotenství.“

„Proč jej ukončilo?“

„Měl strach, že se o tom jeho žena dozví a že ji to zabije. Kdyby měla jen tušení o našem poměru, bylo by ji to opravdu zabilo. Její život visel na vlásku a on k ní byl tak loajální, tak oddaný a tak… tak hluboce šlechetný a lidský, že by byl obětoval všechno, jen aby jí ochránil.‘*

„Chcete říct, že byl tak šlechetný, že obětoval vás.“

„I tak se to může říct, jestli chcete, ale já bych si nepřála, aby tomu bylo jinak. Nemohl se pokusit dosáhnout rozvodu. To by ji zabilo. Kdyby byla zjistila, co se děje, bylo by ji to strašně rozrušilo, a kdyby se dozvěděla, že čekám dítě, bylo by to fatální. On to věděl a já to věděla. Bylo to jedno z rizik, která jsme museli podstoupit.“

„A tak?“

„A tak jsem odešla.“

„On opatřil peníze?“

„On opatřil peníze a já jsem s ním musela přerušit veškeré styky téměř na celý rok. Když jsem se vrátila… no, byla jsem přece jen dlouho pryč a on byl velice osamělý…“

„… vaše místo zaujala nějaká jiná,“ doplnil jsem.

„Našel si jiné zájmy.“

„A jeho paní zemřela?“

„Zemřela dva týdny předtím, než jsem se vrátila.“

„A dál?“

„Neprosila jsem, nefňukala, nepokoušela se na něho uplatňovat žádný nárok. Prostě jsem odešla, našla jsem si jiné zaměstnání a nikdy jsem se s ním nevídala, jen zřídka, když jsem se s ním výjimečně musela poradit o něčem, co se týkalo Herbertkova života.“

„Pojmenovala jste syna Herbert?“

„Pan Dowling si to přál.“

„Je tu nějaká rodinná podoba?“ zeptal jsem se.

„Vypadá, jako by otci z oka vypadl, a den za dnem je mu podobnější.“

„Viděl ho Dowling někdy?“

„Ano, a o to tu jde. Herbertek si myslí, že pan Dowling je jeho strýček. Pan Dowling ho párkrát viděl, ale podobnost je tak výrazná, tak překvapivá, přímo zarážející, že… tedy, pan Dowling je významný muž a kdyby právě v této době měl vypuknout skandál, docela dobře by ho to mohlo zruinovat.“

„Předpokládám, že vám sliboval, že kdybyste náhodou měla dítě a počkala, než jeho manželka zemře, vezme si vás.“

„Přesně to měl tehdy v úmyslu.“

„A své rozhodnutí změnil?“

„Své rozhodnuti změnil.“

„A teď už o manželství neuvažoval?“

„Právě naopak,“ vysvětlovala, „několikrát mě požádal, abych se za něj provdala, ale já odmítla.“

„Proč?“

„Protože si myslím, že by se oženil spíš z pocitu povinnosti než z lásky.“

„Musíte brát zřetel na svého syna.“

„Já vím. Takhle to nemůže pokračovat. Já – tedy, tohle byla jedna z věcí, o nichž jsem si s ním chtěla pohovořit.“

„A on souhlasil, že se s vámi setká?“

„Ano.“

„A měl v úmyslu obnovit váš poměr?“

Jistěže ne,“ ohradila se. „Nic takového teď mezi námi není.“

„Ale zapsal vás jako manžele.“

„Ovšemže zapsal. Nemůžete jít do prvotřídního motelu a mít dámskou návštěvu, aniž uděláte aspoň nijaký ústupek konvencím – a to platí obzvláště v této chvíli, protože pan Dowling je pod silným tlakem ze strany některých nespokojených akcionářů, kteří by mu rádi vyrvali kontrolu nad společností.“

„Proč jste se někde nesetkali a nejeli do motelu společně?“

„Právě to měl pan Dowling v úmyslu, jenže já jsem se zdržela. Musela jsem mu zatelefonovat do restaurace, kde jsem se k němu měla připojit, a říct mu, že bude muset zajet do motelu sám a přihlásit se a já že přijedu později.“

„Takže vy jste přijela později?“

„Ano.“

„A co se stalo pak?“

„Byl mrtvý.“

„Víte to jistě?“

„Vím to jistě. Já – ach Donalde, bylo to strašné.“

„No tak, co se přihodilo?“

„Děkuju své šťastné hvězdě,“ řekla, „že jsem se nezastavila v přijímací kanceláři, jak jsem měla v úmyslu, neřekla jim, že jsem paní Palmerová, a nezeptala se, jestli se už nezaregistroval můj manžel, protože jsme se tam měli sejít, a –“

„Tenhle gambit má napálit správcovou motelu?“ zeptal jsem se.

„Jistěže ne,“ vysvětlovala, „ale umožní jí to, aby odhadla osoby, co se tam chtějí ubytovat, a zjistila, že to nejsou nějací hluční, rozeřvaní výtržníci a – tedy, většině správců je všechno jedno, jen když jste slušní a spořádáni“

„Ale vy jste se na správcovou motelu neobrátila?“

„Ne. Viděla jsem, že auto pana Dowlinga parkuje před dvanáctkou, tak jsem své auto zaparkovala hned vedle, vyšla jsem nahoru a zkusila otevřít dveře.“

„Nezaklepala jste?“

Jistěže ne. Tím bych se prozradila. Měla jsem představovat jeho manželku. Měla jsem vyjít nahoru, otevřít dveře a rovnou vejít, jako bych tam patřila.“

„A dveře nebyly zamčené?“

„Ano. Nechal je odemčené. Tak jsme si to ujednali.“

„Otevřela jste dveře a vešla dovnitř?“

„Ano.“

„A dál?“

„Ležel na boku na podlaze. Byl zastřelený.“ Jak víte, že ho zabil výstřel?“

„Byl tam – ach, Donalde, já nemůžu… já prostě nemůžu pokračovat“ Rozplakala se.

Pustil jsem se do ní: „Šetřte si slzy, děvče. Tohle všechno musím vědět Jak víte, že byl zastřelený?“

„Byla tam… byla tam kaluž krve… a v zadním okně otvor od kulky. Rozběhla jsem se a sklonila jsem se nad něho. Dotkla jsem se jeho ruky, a v tu chvíli jsem věděla, že je po něm. Samozřejmě, byla jsem si jistá, že je mrtvý, jakmile jsem spatřila jeho obličej.“

„Bylo tam rozsvíceno?“

„Ano.“

„Žádné jiné stopy? Nic, co by naznačovalo, kdo tam byl před vámi?“

„Nedívala jsem se. Jenom jsem cítila ten děsivý šok, ten strašný pocit ztráty a… no, sklonila jsem se nad něho a ohmatala jsem mu puls a pak jsem zpanikařila.“

„Proč?“

„Pořád myslím na svého chlapečka. Nemůžu připustit, aby byl zapletený do nějakého skandálu. Bude z něj hodný, dobře vychovaný chlapec. Bude vyrůstat v příznivém prostředí, bude mít přátele, bude mít všude otevřené dveře. Pro všechny bude polosirotek, kterému otec zahynul při automobilové nehodě. No a kdyby se ukázalo, že je nemanželské dítě a že jeho otec byl zavražděný – ach Donalde, to by poznamenalo celý jeho život. Jeho přátelé by ho vyloučili ze svého středu, dostalo by se mu posměchu a pohrdání a… Děti dokáží být kruté. Dokáží se chovat jako malé nestvůrky.“

„Vraťme se k motelu. Co jste udělala?“

„Nemohla jsem ho tam takhle nechat. Zatáhla jsem žaluzie na zadním okně. Tím jako by se mu dostalo určitého soukromí – zabraňovalo to komukoliv vzadu za chatou, aby se podíval dovnitř a uviděl ho.“

Zamyšleně jsem ji pozoroval. „Taky to komukoliv vzadu za chatou zabraňovalo, aby nahlédl dovnitř a viděl vás, jak se skláníte nad mrtvým a prošacováváte ho.“

„Donalde, já ho neprošacovávala.“

„Ale skláněla jste se nad ním.“

„Ano.“

„Potom, co jste stáhla žaluzie?“

„Předtím.“

„Můžete to nějak dokázat, že to bylo předtím?“

„Ne – jenom na to můžu dát své slovo.“

„Co jste dělala potom?“

„Jenom… jenom jsem se divoce rozhlédla kolem a pak jsem odtamtud odešla, vycouvala s autem a vyřítila se z příjezdové cesty.“

„Viděl vás někdo?“

„Právě když jsem vyjížděla, nějaké auto vjíždělo. Přední světla mi na okamžik naplno ozářila obličej. Počítám, že ten člověk, co řídil auto, jste byl vy.“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Tehdy jsem vás spatřil.“

„Jel jste dál k chatce?“

„Ne tak docela. Otočil jsem a sledoval vás.“

„Proč jste se zajímal o… o to, co se odehrálo v tom motelu?“

„Sledoval jsem Dowlinga.“

„Ach,“ zašeptala tichým, vystrašeným hláskem. „Potom vás – Donalde, někdo vás najal, abyste pana Dowlinga sledoval?“

„Tedy, ne zrovna kvůli tomu, ale někdo si mě najal, abych pátral po určité věci, a abych je vypátral, považoval jsem za potřebné sledovat Dowlinga.“

„Jak dlouho jste ho sledoval?“

„Jenom dneska večer.“

„Potom možná víte, že je nesmírně… tedy, že je velice nešťastný. Citově se zapletl s jednou ženskou, která ho prostě nepustí z drápů. Zapletl se s ní, když jsem tu nebyla, a teď… teď je v pasti.“

„Co na něho má?“ zeptal jsem se.

„Myslíte ta žena s kterou se zapletl?“

„Ano.“

Je to démon – atraktivní, bezohledná, divoká. Má kopie hotelových přihlášek, dopisy, nahrávky pořízené skrytými mikrofony. Několikrát přejeli přes hranice Mexika a taky ji vzal na nějaké výlety, při nichž překročili státní hranice.“

„Vydíráni?“

„Nanejvýš elegantní forma vydírání,“ upřesnila. „Víte, on je – on byl v postavení, kde si prostě nemohl dovolit, aby se přihodilo něco, co by ohrozilo jeho reputaci nebo vážně narušilo jeho vztah s akcionáři jeho podniku. Nevím, jestli to víte nebo ne, ale bojuje o udrženi kontroly nad společností. Lidé zastupující zájmy obchodních rivalů se snaží podkopat důvěru jeho akcionářů, aby pak sami mohli společnost převzít“

„Víte, kdo jsou ti obchodní rivalové?“ zeptal jsem se.

„Byl tak velmi, velmi opatrný, aby mi to neřekl, až jsem někdy uvažovala, jestli…“

„Pokračujte,“ pobídl jsem ji.

Jestli to není pan Carson, ten muž, co u něho pracuju.“

„Udělal by pan Carson něco takového?“ zeptal jsem se.

„Obchod je obchod,“ mínila.

„Ale nevíte, jestli je to Carson?“

„Ne, nevím.“

„Vy jste se s Dowlingem zřejmě několikrát setkala a on s vámi dost podrobně probíral své osobní záležitosti.“

„Rád se mi svěřuje,“ přiznala. „Myslím, že to byla velká tragédie jeho života, když jsem musela odjet a on tady zůstal tak sám bez jakékoliv ženské společnosti. Jednou mi řekl, že potom, co jsem odjela, se celé týdny na ženskou ani nepodíval, a potom… víte, on je velice náruživý mužský a… no, stalo se, co se stát muselo. Tahle ženská na to šla náramně chytře. Odhadla situaci a neočekávaně ho lapila, zaťala do něho své drápy. Je těžké popsat muže jako pan Dowling, Donalde.

Je citové neklidný. Je – no, vždycky jsem se domnívala, že jsme měli perfektní společný život a že spousta jeho současných nesnází vznikla z toho, že hledal něco, co by ten společný život nahradilo.“

„Dobrá,“ řekl jsem. „Citově se zapletl. Tahle ženská do něho pořádně zaťala své drápy.“

Přikývla.

„Kdo je to?“

„Nerada bych uváděla nějaká jména. Nedokážu zklamat jeho důvěru.“

„Mějte rozum,“ naléhal jsem. „Ten chlapík je mrtvý.“

To prohlášení ji zasáhlo rovnou mezi oči. Když hovořila o Dowlingovi, tak se pohroužila do toho, co říkala, že pro tu chvíli zapomněla, že ten muž je po smrti.

Zalapala po dechu. Slzy ji vstoupily do očí.

„Zapomeňte na to,“ uklidňoval jsem ji. „Nemáte čas truchlit. Kdo je ta ženská, se kterou se zapletl?“

Jmenuje se Bernice Clintonová“

Nechal jsem si to projít hlavou.

„Víte, kde bydlí?“ zeptal jsem se.

„Ne. Nikdy mi to neřekl, ale vím, že si ji vydržoval. Platil jí byt i její výstřední záliby.“

„A pak přestal platit ten byt?“

„Ne, pořád jej platí, ale zoufale se z toho chce vyvléci.“

„Proč se vlastně nějaký mužský nejdřív zaplete, když se později snaží z toho dostat?“ uvažovala. Je to jakýsi druh citové chemie. Neviděl ji takovou, jaká opravdu je. Viděl v ní tak trochu mě. Ona ho sváděla. On se do ní načas úplně zbláznil, a pak –“

„Kdyby byl do ní zblázněný, proč si ji nevzal poté, co jeho manželka zemřela?“

„Protože začal objevovat její skutečnou povahu.“

„A potom chtěl obnovit starý vztah s vámi?“

„Chtěl mě,“ řekla. Já jsem však nemohla pokračovat tak, jak si přál. Respektovala jsem ho jako otce svého dítěte, ale když jsem se vrátila a zjistila, že se zapletl s tou druhou ženskou, jaksi jsem… neumím to vysvětlit, Donalde. Něco ve mně odumřelo. Brala jsem ho pouze jako přítele. Měla jsem pro něho pochopení. Rozuměla jsem mu, myslím, že snad lépe, než mu kdy jaká žena rozuměla. Měla jsem ho ráda. Ale myšlenka, že bych se citově angažovala… no, na to jsem prostě nemohla přistoupit. Tím vším jsem už jednou prošla. Kdyby byl býval volný a mohl si mě vzít, když jsem se vrátila, byla bych se za něho okamžitě provdala, ale on se zapletl a byla to pořád stejná historka. Nechtěla jsem zase všechno prožívat znovu – tajné schůzky, lsti, utajovaný poměr a… a možná další těhotenství. Těžko se vysvětluje, co jsem k němu cítila, a je obtížné vysvětlit, co cítil on ke mně.“

„Pokoušel se vám dělat milostné návrhy?“

„Ano – samozřejmě.“

„Jak to myslíte – samozřejmě?“

„Je citově založený. Je to opravdový mužský a měl mě moc rád a samozřejmě jsme si byli v minulosti intimně blízcí, a bylo tedy jenom přirozené, že chtěl náš vztah obnovit.“

„Vy jste mu to nedovolila?“

„Ne. Věnovala jsem mu přátelství, soucit pochopení, ale… Nemohla jsem už mít žádný utajovaný poměr. Nemohla jsem riskovat, že budu mít další dítě se stigmatem nelegitimnosti.“

„Jinými slovy, řekla jste mu, že dříve než budete pokračovat ve vašem dřívějším vztahu, bude se muset zbavit Bernice, postarat se, aby nic nestálo v cestě sňatku, a pak vás odvést k oltáři?“

„Ano, dá se říct že zhruba tak to bylo.“

„V tom případě se přímo nabízí, aby vám přišili obvinění z vraždy,“ ujelo mi.

„Myslíte, že se pokusí –?“

„To si pište, že jo.“

Chvilku jsem seděl, hleděl na ni, dělal si o ni úsudek a promýšlel celou situaci.

Po nějakou dobu snášela můj pátravý pohled navenek lhostejně. Potom se náhle ozvala: „Dobrá, Donalde. Už jsem zažila, že mě mužští v duchu svlékali. Tohle je nová zkušenost. Vy mě v duchu rozpitváváte. Přestaňte s tím.“

Řekl jsem: „Musíte vědět, co je smyslem vašeho života, jeho hnací silou. Vsadím se, že je to váš syn.“

„Nemá cenu se sázet“ odpověděla. „Opravdu je to můj syn. Žiju jenom pro něho.“

„Právě k tomuto závěru jsem dospěl. Jinak byste měla další pletky. Pokračovala byste s Dowlingem tam, kde jste přestala. Jakmile jste se však jednou stala matkou, začala jste se mateřství plně věnovat.“

„A proč vlastně všechno tohle zrovna teď probíráme?“ zeptala se.

„Protože,“ řekl jsem jí, „vám hodlám dát jednu radu a vy se podle ní zařídíte.“

„Jaká je to rada?“

„Jste v pěkné kaši,“ konstatoval jsem. Jestli teď půjdete na policii a povíte jim tam svůj příběh, zapletete se do případu vraždy. Octnete se na prvních stránkách novin. Váš syn se stane středem zájmu veřejnosti.“

V očích se jí objevila zoufalá panika… Ne, Donalde, ne,“ prosila.

Jestliže,“ pokračoval jsem, „nepůjdete na policii, pak jim půjdete pěkně na ruku. Mají totiž možnost zjistit, kdo měl bydlet v chatičce číslo dvanáct v Motelu milovníků vody a slunce pod jménem pani Palmerová. Policie udělá dvě věci. Za prvé, prohledá místo kvůli stopám, za druhé, bude se snažit najít ženu, která se měla s Dowlingem v motelu sejít.“

Irene přikývla.

Pokračoval jsem: „Jestli odtud náhle odjedete, bude to znamenat, že jste se dala na útěk, a útěk je důkazem viny. V případě vraždy může hrát význačnou roli mezi důkazy uplatněnými proti vám.“

„Donalde, o co se snažíte, chcete mě dohnat k šílenství?“

„Ne,“ bránil jsem se. „Snažím se vám ukázat, proč se musíte řídit mou radou.“

„Ale vy mi nemůžete dát žádnou radu, která by mi pomohla,“ namítla. „Právě jste analyzoval situaci, abyste mi ukázal, že jsem v takových nesnázích, že se nemůžu ani pohnout. Musím tu trčet úplně ochromená, dokud mě hledáček policejního vyšetřování neodhalí před veřejností, a potom – potom bude život mého syna zničený.“

Vysvětloval jsem ji: „Uvědomte si jednu věc, Irene. Dříve či později se váš syn bude muset objevit na scéně. Ale je velký rozdíl, jestli bude muset vstoupit na scénu jako nemanželský syn ženy podezřelé z vraždy. Takže na vás chci tohle. Byla jste v motelu. Měla jste se sejít s Dowlingem. Měli jste probrat záležitosti týkající se péče o vašeho syna. Našla jste Dowlinga mrtvého, pravděpodobně zavražděnébo. Spěchala jste k telefonní budce, abyste to mohla oznámit policii, ale dříve než se vám podařilo dovolat se, policie přijela. Měla jste pocit, že se už o vraždě dozvěděli.“

„Ale jak jsem to mohla vědět?“

„Policejní auto projelo kolem vás a zahnulo do motelu.“

„Ale já neviděla –“

„Policejní auto projelo kolem vás a zahnulo do motelu,“ trval jsem na svém.

Chvilku váhala, pak přisvědčila: „Ano. Donalde.“

„A za těchto okolností,“ pokračoval jsem, „si myslíte, že váš syn je v nebezpečí. Kde je?“

„Nikdy jsem to nikomu neprozradila.“

„To je nádhera,“ podotkl jsem. „Pokračujte takhle dál, a každému, kdo bude chtít zjistit adresu vašeho syna, bude stačit, aby si koupil ranní noviny.“

Je v Osgoodově domově. Ústav vede paní Lillian Osgoodová. Převzala jej po smrti svého manžela.“

„Kde je ten domov?“

„Nahoře v horách, asi jedenáct mil od Banningu.“ Jsou tam nějaké ubytovací možnosti pro rodiče, kteří chtějí navštívit své děti?“ zeptal jsem se. „V Banningu jsou motely. Je to nejbližší město.“

„Pod jakým jménem je tam váš syn zapsaný?“

„Herbert Addis.“

„Vy jste mu dala své jméno?“

„Ano.“

„Myslíte si, že váš syn je v nebezpečí,“ pokračoval jsem. Jste zoufalá. Jedete do Banningu, abyste mu byla nablízku. Vyrazíte okamžitě. Jeho otce zabili. Myslíte si, že vrah jeho otce má v úmyslu zabít i chlapce.“

„Proč by to proboha dělal?“ podivila se.

„Zatraceně!“ okřikl jsem ji. „Nepřete se se mnou! Copak víte, proč byl Dowling zabitý? Je možné, že osoba, která Dowlinga zabila, jednala v záchvatu zuřivé žárlivosti a hodlá zabít i vašeho syna. Už teď se možná vrah žene k Banningu, aby –“

„Donalde, přestaňte! Slyšíte mě? Přestaňte! Já budu –“

„Vy budete dělat přesně to, co vám řeknu,“ přerušil jsem ji. Jste zdrcená. Jste téměř hysterická. Děláte si starosti o syna. Je jen přirozené, že pojedete za ním. Nastoupíte do auta a okamžitě odjíždíte do Banningu. Zapíšete se v motelu pod vlastním jménem. Uvedete poznávací značku svého auta. Dáte si dobrý pozor, abyste uvedla správnou poznávací značku. Zůstanete tam, kde můžete být nablízku svému synovi. Když to zařídíte takhle, policajti vás můžou najít, jestli o vás všechno vypátrají a trkne je to natolik, aby sledovali správnou stopu. Ale pravděpodobnost, že vás najdou během následujících čtyřiadvaceti hodin, je poměrně malá – ledaže by jim někdo dal tip. Stejně je ale nejdřív nenapadne, aby vás hledali právě tam. Na druhé straně to nebude útěk. Bude to přirozená reakce matky, touha být dítěti nablízku a ochraňovat je před nebezpečím. Jestli to budete muset vysvětlovat porotě, budou v ní ženy a ty váš postoj a vaše city pochopí. Policie nebude moci tvrdit, že jste se dala na útěk. Ženské v porotě budou soucitně přikyvovat a utírat si slzičky.“

Irene Addisová si nechala všechno projít hlavou. „Po tom, co jste mi řekl, Donalde,“ pravila, „za ním možná pojedu, ať už si to zdůvodním jakkoliv. Možná máte pravdu. Možná je v nebezpečí.“

Kráčel jsem ke dveřím a s rukou na dveřním knoflíku jsem se zastavil. „Pamatujte si,“ kladl jsem ji na srdce, „řekl jsem vám, že váš syn je v nebezpečí.“

Rychlým krokem přešla přes místnost, položila ruku na mou, takže ji přidržela na dveřním knoflíku, a stanula těsně u mě. „Donalde, proč něco takového říkáte?“

„Abyste si zapamatovala, že jsem to řekl.“

„A proč bych si měla zapamatovat, že jste to řekl?“

„Tohle vám poskytne dostatečný důvod a dostatečnou omluvu pro to, aby jste spěchala za svým synem.“

Došlo jí to, pak náhle stála velice blízko u mě a upřeně mi hleděla do očí. „Nemůžu vám říct, jak se cítím, Donalde,“ pravila. „Pro to neexistují slova.“

Pak se ode mne odtáhla, usmála se a já otevřel dveře a odešel.

Kapitola 9

Nočním letadlem jsem přiletěl do San Franciska, zašel do hotelu, zapsal se pod vlastním jménem, požádal jsem, aby mě vzbudili v sedm třicet, a šel spát.

Ráno jsem se oholil, posnídal a v devět jsem byl v sanfranciské prodejně Společnosti pro elektronické pátrací vybavení.

Právě otevřeli. Koupil jsem kompletní elektronické sledovací zařízení, jak mikrofon, tak i malou vysílačku, která se připevňuje na zadní nárazník vozu, jenž má být sledován.

Vzal jsem si taxík, aby mě zavezl na druhou stranu zálivu na Oaklendské letiště, a když jsme jeli přes Bay Bridge, vyhodil jsem uprostřed mostu přijímací část elektronického sledovacího zařízení okénkem taxíku do zálivu a nechal jsem si pouze to, co se připevňuje na nárazník auta, které má být sledováno.

Na Oaklandském letišti jsem je trochu odřel, aby ztratilo punc novoty, trochu pocákal blátem, pak jsem je uložil do kufříku a stihl convair do Los Angeles.

Šel jsem na parkoviště, vyžádal si firemní auto, uložil část sledovacího zařízení, které jsem si koupil v San Francisku, do balíčku s elektronickým zařízením, které mi zbylo po sledování Dowlinga, všechno jsem zabalil do ušpiněného kusu látky a odjel do kanceláře.

Byla jedna hodina po poledni, když Elsie při mém vstupu odložila nůžky a noviny a vzhlédla.

„Donald!“ zvolala.

„Osobně,“ řekl jsem.

„Donalde, nehlásil ses. Nevěděli jsme, kde jsi byl. Tys –“

„Pracoval jsem na případu,“ skočil jsem jí do řeči.

„Berta se tě celé dopoledne snažila sehnat a teď je úplné hysterická. Váš zákazník je s ní v kanceláři.“

„Carson?“ ujistil jsem se.

Elsie přikývla: „Berta chce, abych ji informovala, hned jak vstoupíš do dveří“

„Dobrá,“ řekl jsem. „Jsem ve dveřích. Zavolej jí intercomem a řekni jí – ne, počkej chvilku, půjdu tam sám a oznámím jí, že jsem přišel.“

„Raději jí brnknu a řeknu, že jsi na cestě,“ navrhla.

„Tak jo, udělej to,“ souhlasil jsem.

Elsie zvedla telefon, stiskla tlačítko pro Bertinu linku, chvilku čekala a pak oznámila: „Právě dorazil pan Lam, paní Coolová. Vyřídila jsem mu, že ho chcete vidět…“

Odtáhla sluchátko pár stop od ucha, tak aby její bubínek neutrpěl úhony výbuchem rozhořčení, kterým Berta reagovala, a pak řekla: „Už je na cestě k vám, paní Coolová… Ano, už jde.“

Elsie zavěsila.

Poklepal jsem jí po rameně, řekl: „Nenech se tím deprimovat, dítě,“ a kráčel jsem ke dveřím Bertiny kanceláře.

Berta Coolová seděla ve vrzavém otáčecím křesle u svého psacího stolu, rty pobouřením pevně sevřené, oči tvrdé jako diamanty.

Montrose L. Carson seděl v křesle pro zákazníka a jedině jeho chladná důstojnost zabránila Bertě Coolové explodovat.

„Krucinál,“ spustila, „kde jsi…“ Vzpamatovala se, zhluboka se nadechla a pravila: „Hledala jsem tě celé dopoledne, Donalde.“

„Pracoval jsem na případu,“ vysvětloval jsem nenuceně. „Jak se máte, pane Carsone?“

Carson mi kývl na pozdrav, Berta, zřejmě překvapená mým nenuceným chováním, vyhrkla: „Proboha, Donalde, copak tys to neslyšel?“

„Co jsem měl slyšet?“

„O Dowlingovi.“

„Co je s nim?“

„Byl zavražděný.“

„Cože!“

„Přesně tak. A co víc, seržant Frank Sellers se snažil s tebou spojit, už třikrát volal. Prý ho musím informovat v tu minutu, kdy se dostavíš do kanceláře – přesně v tu první minutu.“

„No,“ poznamenal jsem, „to nám tedy na to zbývá asi deset sekund.“

Berta na mě zlobně pohlédla, zvedla sluchátko a požádala telefonistku: „Zavolejte mi seržanta Sellerse.“

Berta měla dosud telefon v ruce, když se dveře rozletěly a seržant Sellers osobně stál na prahu a poněkud zavile hodnotil situaci. „Mám za to, že jsem vám řek, abyste mi zavolala…“

Berta zavěsila a vybuchla: „Zrovna jsem vám volala, zatraceně! Přišel jste zrovna doprostřed mého volání“

„Tomu říkám náhodička,“ ucedil Sellers, „pozoruhodná náhodička.“

Berta se dopálila: „No to mě teda usmažte jako ústřici! Já vám nelžu vy byste to měl vědět. Jděte a zeptejte se telefonistky, jaké číslo jsem volala. Já vám nelžu, Franku Sellersi. Nemám důvod.“

Sellers si popostrčil policajtskou čepici do týla a přesunul napůl rozžvýkaný doutník z jednoho koutku úst do druhého. „Chci si s váma promluvit, lidičky,“ oznámil.

„Máme tu klienta,“ upozornila ho Berta.

„Váš klient může vypadnout a počkat v předpokoji,“ navrhl Sellers. „Policie nečeká.“

Carson se ohradil: „No dovolte, já platím daně.“

Sellers se na něho pozorně zadíval: „Jak se jmenujete?“

„Montrose Levining Carson,“ pronesl Carson bojovně. „Tady je moje vizitka.“

Sellers k němu přistoupil, napřáhl svou tlapu, vzal si vizitku, pohlédl na ni a šoupl si ji do kapsy.

Řekl jsem Bertě: „Jsem si úplně jistý, že pan Carson nebude nic namítat proti tomu, aby šel do druhé kanceláře a –“

„Nesmysl,“ přerušila mě Berta. „Je to klient Franku Sellersi, máte-li nám co říct, řekněte to rovnou tady a pak vypadněte.“

Sellers si přesunul doutník v ústech, pohlédl zamyšleně na mě, pak zpátky na Bertu a začal: „Dobrá, řeknu vám to rovnou tady. Herbert Jason Dowling byl včera večer zabitý. Zavražděný. Zastřelený automatickou pistolí dvaadvacítkou zezadu do hlavy. Říká vám to něco, lidičky?“

Carson začal něco povídat. Já ho přerušil: „Čteme noviny, Sellersi.“

Sellers mě upozornil. „Není to v novinách – zatím ještě ne.“

S naprostou jistotou jsem prohlásil: „Hlásili to v rádiu.“

„To není přesně to, co jste řekl.“

„Je to přesně to, co jsem myslel.“

Sellers pokračoval: „Tak já vám něco povím. Nějaký soukromý detektiv pracoval na Dowlingovi v době vraždy. Chceme si s tím detektivem promluvit.“

Pohlédl jsem na Bertu: „Dowling? Dowling?“ opakoval jsem, jako bych se snažil na to jméno upamatovat.

Carson začal opět něco povídat Přerušil jsem ho: „Jak víte, že na něm nějaký soukromý detektiv pracoval, seržante?“

„Tak dobrá, povím vám, jak to vím,“ řekl Sellers. „Protože někdo měl jeho auto napíchnutý elektronickým sledovacím zařízením. Domluvil jsem se teda se společností, která u nás tyhle zařízení prodává, abych zjistil, který soukromý detektivní kanceláře si je zakoupily. Prodali jich tady ve městě asi tucet. Vy jste si taky jedno koupili. Moji lidé prověřují všechny kupce. Ale s váma, prcku, jsem se rozhod promluvit osobně.“

„Proč ta čest?“ zajímal jsem se.

„Protože jste mi od přírody podezřelý. Nehrajete poctivě. Ignorujete předpisy… Tak teda, nebudem se dohadovat. Chci vědět, kde máte svý sledovací zařízení, a chci vidět obě jeho části. Rozumíte, prcku? Obě části.“

„Mám je ve firemním autě,“ odpověděl jsem. „Kde je firemní auto?“

„Dole na parkovišti.“

„Tak teda půjdem dolů na parkoviště a podíváme se. Chci jenom vidět, že tam máte obě části. No tak, je zbytečný se dohadovat, je zbytečný klást fůru otázek. Policie má práce nad hlavu a vypadá to, že vy taky. Prostě pojďte dolů k firemnímu autu a ukažte mi obě části elektronickýho sledovacího zařízení, který jste zakoupil před čtyřma měsíci. Jestli tam budou obě části, půjdu si po svým a vy můžete jít taky po svým.“

Otráveně jsem řekl Bertě: „Myslím, že mě budeš muset omluvit.“

Berta začala něco povídat Vpadl jsem jí do řeči a zeptal se Sellerse: „To je vše, co chcete, seržante? Jenom vidět ty dvě části?“

„To je vše, co chci,“ potvrdil Sellers a pak dodal, skoro jako by ho dodatečně napadlo: „Prozatím.“

„No tak pojďme,“ vyzval jsem ho.

Obrátil jsem ke Carsonovi a řekl: „Omluvíte mě, pane Carsone?“

Carson si odkašlal, jako by se chystal učinit nějaké prohlášení.

Otočil jsem se a proklouzl kolem Sellerse ze dveří.

„Hej,“ zavolal Sellers, „nedělejte to!“

„Co nemám dělat?“

„Máte být zdvořilý a podržet mi otevřený dveře. Nemyslete si, že proklouznete dolů a něco nějak zfixlujete.“

„Co bych tak asi tak mohl zfixlovat?“ podivil jsem se.

„Ať se propadnu, jestli to vím,“ přiznal Sellers. „Nedůvěřuju vám, když vás nemám na očích.“

Vyšel jsem z Bertiny soukromé kanceláře a přibouchl za sebou dveře. Sjeli jsme výtahem dolů na parkoviště. Otevřel jsem dvířka auta a řekl: „Uschováváme to zařízení ve zvláštní přihrádce pod sedadlem.“

Vytáhl jsem opotřebovaný kus látky, rozbalil jej a ukázal Sellersovi obě části elektronického sledovacího zařízení.

Sellers zavrčel a řekl: „V pořádku, prcku, uložte je zpátky. Jen jsem si je chtěl zkontrolovat, nic víc.“

„Kdo je Dowling?“ zeptal jsem se.

Jeden bohatý chlapík, který měl schůzku s nějakou ženskou v motelu,“ odpověděl Sellers, „a někdo měl jeho auto napíchnutý, aby ho moh sledovat. Rozhodně bych rád zjistil, kdo to byl.“

„Myslíte, že se vám to podaří?“

„Samozřejmě že se nám to podaří,“ ujistil mě Sellers. „V tomhle městě se prodal jen omezený počet aparátů. Za pár hodin každý z nich vypátráme. Až najdu ten, kterému chybí vysílací část, najdu taky svýho muže.“

„Takže mě nechcete kvůli Dowlingovi vyslýchat?“

Zasmál se a vytáhl promáčený doutník z úst, aby použil jeho vlhkého konce jako ukazovátka ke zdůraznění svých slov a gest.

„Ne, prcku,“ řekl. „Nechci vás kvůli tomu vyslýchat Vy jste opravdová klasa. Rád si hrajete na prosťáčka. Vyptáváte se. Když se vyptáváte, dostáváte odpovědi. Když dostáváte odpovědi, získáváte informace. Když získáváte informace, snažíte se je využít. Chcete mít prospěch ze všeho, k čemu se přichomýtnete. Kdybych vám řek všecko, co vím, pak byste věděl tolik co já a to by mohlo být zatraceně moc. Kdybych vám začal dávat otázky, vy byste začal dávat otázky a najednou bych zjistil, že vám poskytuju informace, který nemáte, který nemůžete jinak získat. Jenom teď hezky jděte zpátky do svý kanceláře. Buďte hodný chlapeček a do ničeho nestrkejte nos. Jinak vám taťka naplácá, a jestli vám taťka naplácá, bude vás to bolet zatraceně víc, než to bolí mně.“

Sellers se otočil a odkráčel. Vrátil jsem se do kanceláře.

Carson na mě káravě pohlédl a zaútočil: „Dvakrát jsem se pokoušel říct tomu policistovi že jste se o Dowlinga zajímal.“

Pohlédl jsem na Carsona s naprostým úžasem. Já že jsem se zajímal o Dowlinga?“ ptal jsem se překvapeně.

„No jistě.“

„Nevím, co vám zavdalo důvod, abyste si něco takového myslel,“ divil jsem se. „No a copak jste se nezajímal?“

„Podívejte, pane Carsone, nesměšujme věci. Vy jste nás najal, abychom zjistili, jak unikají informace z vaší organizace. Mám dojem, že vy jste se domníval, že Dowling je příjemcem informací, jež vám byly kradeny, ale my jsme rozhodně nebyli najati, abychom se zabývali Dowlingem. Nebo jste si snad myslel, že ano?“

„No…,“ zaváhal.

„Kdybychom byli měli vyšetřovat záležitosti týkající se Dowlinga.“ pokračoval jsem, „nutně by to muselo být na základě zcela jiné finanční dohody.“

„Jen jsem si myslel, že bychom to tomu policistovi měli říct,“ skončil Carson krotce.

Berta vybuchla: „Zatraceně krucinál, Donalde, na co si to hraješ? Měl jsi Franku Sellersovi říct, jaká jsou fakta.“

„No dobrá, jaká jsou fakta?“ zeptal jsem se nevinně.

„Vždyť víš.“

„Jistěže vím,“ přitakal jsem. „A teď dovolte, abych já řekl něco vám. Vy oba jste byli celý žhaví vyklopit informace Sellersovi. Byli to informace, které neměl právo získat. Policajt není nikdy oprávněný dozvědět se identitu klienta, pokud ta identita nehraje podstatnou roli v případu, který ten policista vyšetřuje. Pokud jde o vás, Carsone, vy jste hlavou akciové společnosti. Máte povinnost k akcionářům. V tu chvíli, kdy byste řekl Sellersovi, že jste nás najal, abychom pracovali na Dowlingovi, vyložil by si vaše prohlášení naprosto špatně. A co je ještě důležitější, sdělil by je tisku. Policajt v Sellersově postavení nemůže odmítnout informace novinám, ani kdyby chtěl, a on se o to nijak moc nesnaží. Jak by se vám líbilo, kdyby se vaši akcionáři dočetli v novinách, že jste si najal firmu soukromých detektivů, aby se zabývali jedním vaším konkurentem, a že v době, kdy byl tento konkurent zavražděný, jej nějaký detektiv sledoval?“

„Dobrý bože!“ vydechl Carson a výraz jeho tváře přecházel z důstojného výrazu ve výraz téměř směšné hrůzy.

„Teď vidíte, jak vypadá situace v hrubých obrysech,“ řekl jsem mu. „Zabránil jsem vám oběma, abyste vykecali něco, co nemá Sellers právo vědět.“

Já nic nevykecám,“ ohradila se Berta rozhorleně. „Štve mě, když naznačuješ, že něco vykecám.“

Carson byl chvilku zamyšlený, pak vstal z křesla, přešel ke mně, popadl mou ruku do své velké, kostnaté tlapy a pumpoval mi paží nahoru a dolů.

„Lame,“ prohlásil, „jsem vám povinován velkou vděčností.“

„A teď,“ řekl jsem mu, „vzhledem k tomu, že Dowling je mrtvý, nemáte už žádný důvod, abyste nás nechával vyšetřovat únik informaci z vašeho podniku. Proto kdyby se vás někdo zeptal, jestli zaměstnáváte firmu Coolová a Lam, můžete mu po pravdě říct, že nezaměstnáváte. Pak můžete chvilku přemýšlet a říct, že pro vás v minulosti nějakou práci dělali a že je docela dobře možné, že je v budoucnosti znovu najmete, kdyby se něco naskytlo, ale že v současnosti vás nezastupuji.“

Berta Coolová se rozzlobeně ozvala: „O co se to ke všem čertům snažíš? Abychom dostali padáka?“

Carson se k ní otočil a pravil: „Nedostáváte padáka, paní Coolová. Vy jste na tomhle případu pracovali, až jste se z něho, abych tak řekl, jaksi vypracovali – až jste s ním skončili. Chystal jsem se vás na to upozornit. To byl hlavní důvod mé dnešní návštěvy.“

„Tak heleď, Donalde,“ pokračovala Berta, „nemysli si, že někdo může na Franka Sellerse vyzrát. Co se stalo, když zjistil, že jedna část našeho elektrického sledovacího zařízení chybí?“

„Copak jedna část chybí?“

„Zatraceně!“ rozkřikla se na mě Berta. „Vrať se na zem! Přestaň kličkovat! Co povídal?“

„Řekl mi, abych se vrátil do kanceláře a staral se o své vlastní záležitosti. Řekl mi, že mi nehodlá klást žádné otázky týkající se Dowlinga a že si nepřeje, abych já kladl nějaké otázky jemu. Řekl, že kdykoliv se s ním pustím do řeči, podaří se mi z něho vydyndat nějaké informace a vždycky se dozvím víc, než mu řeknu, a čert aby nás vzal.“

Berta na mě udiveně zírala s otevřenými ústy. „Chceš říct, že ta vysílací část tam byla?“ zeptala se.

„Kdyby tam nebyla, kde myslíš, že bych byl – tady nebo na policejní stanici?“

„No to mě teda usmažte jako ústřici!“ ulevila si Berta.

Carson si nechával věci projít hlavou. „Jsem si jistý, že pan Lam má pravdu, paní Coolová,“ řekl s puntičkářskou uvážlivostí.

„To neznáte Franka Sellerse,“ pronesla Berta Coolová pochmurně.

Carson spojil konečky svých prstů, věnoval Bertě Coolové pohled zpod huňatého obočí a prohlásil: „A Frank Sellers nezná mě.“

Protáhl jsem se, zívl a se slovy „No, jestli mě omluvíte, mám na práci něco důležitého“ jsem zamířil ke dveřím.

Berta Coolová spustila: „Tedy, podívej, hodlám brnknout Franku Sellersovi a důvěrně mu říct, že… že…“

„Pokračuj,“ vybídl jsem ji a přitom jsem pozoroval výraz postupně rostoucího chladného vzteku na Carsonově tváři.

Berta dokončila: „Hodlám mu říct, že jsme měli klienta, který se zajímal o některé věci, které Dowling dělal.“

„Navrhoval bych vám, paní Coolová, abyste nic nedělala,“ ozval se Carson.

„Tak podívejte,“ naléhala Berta, „nemůžeme provozovat detektivní agenturu, jestli si nezachováme čisté ruce. Frank Sellers pracuje na případu vraždy. Ví, že nějaká detektivní agentura se o Dowlinga zajímala, a –“

„Jak to může vědět?“ přerušil jj Carson.

„Podle té elektronické štěnice.“

„Tak ho nechte, ať si najde agenturu, která má tu část aparátu, kterou hledá,“ radil jí Carson.

„To je docela fér,“ přikývl jsem.

Berta pevně sevřela rty. „Oba jste cvoci.“

Carson se ohradil: „Prosím za prominutí, paní Coolová. Nejsem zvyklý stýkat se s ženami, které používají takovéto výrazy.“

Berta byla teď už pořádně naštvaná. „Přišel jste k nám a chtěl jste informaci,“ vypěnila. „Obstarali jsme vám ji. Tak nechte mě a mé výrazy na pokoji a neříkejte mi, jak mám vést svůj podnik. Zavolám Franku Sellersovi a celou situaci mu vylíčím.“

„To bude porušení důvěry a profesionálního tajemství,“ prohlásil Carson.

„Tohle je případ vraždy a Frank Sellers dokáže být nepříjemný,“ bránila se Berta.

Carson se k ní otočil a jeho oči, s panenkami jako špendlíkové hlavičky, byly tvrdé a chladné. „Jestliže porušíte profesionální tajemství a povíte cokoliv o této záležitosti, obviním vás z neprofesionálního, neetického chování.“

Uklonil se a opustil kancelář se vší strojenou důstojností ředitele korporace, který opouští schůzi správní rady.

„Ten čubčí syn!“ vybuchla Berta.

„To jako já?“ zeptal jsem se.

„On,“ řekla. A potom po chvilce přemýšlení dodala: „Ty taky. Mám pocit, že jsi Carsona zmanipuloval, aby ses dostal z nepříjemné šlamastyky. Nevím, jakou habaďůru jsi zahrál na Franka Sellerse, když jsi mu ukazoval ten aparát, ale jsem ochotná se vsadit, že to byla naše štěnice tam vzadu na Dowlingově autě. A teď krucinál vypadni odtud.“

Opustil jsem ji, odešel jsem do své kanceláře a požádal Elsie Brancovou: „Elsie, budeš mě muset krýt.“

„Jak to?“ zeptala se.

„Zapamatuješ si, že jsem měl důležitý telefonický hovor zvenčí – svůdný hlas, hlas mladé ženy, která povídala, že pro mě má nějaké důležité informace o případu, na kterém pracujeme, a že se s ní mám setkat na stejném místě, kde jsem ji viděl včera večer.“

Elsie zavrtěla hlavou: „To nebude fungovat, Donalde.“

„Proč ne?“

„Zeptali by se telefonistky na ten hlas a –“

„Telefonistka by nic nevěděla,“ vysvětloval jsem. „Ta žena by pouze požádala, aby ji přepojila do mé kanceláře. Ty bys s ní mluvila a ona by ti řekla, kvůli čemu chce se mnou mluvit, takže já bych si pak hovor vzal.“

Elsie zavrtěla hlavou a upozornila mě: „Nebyl by žádný záznam o hovoru zvenčí.“

„Ale ano, bude,“ ujistil jsem ji.

„Jak to?“ zeptala se.

„Půjdeš dolů do haly. Odtamtud zatelefonuješ sem a budeš mě chtít k telefonu. Telefonistka si bude pamatovat, že přišel hovor zvenčí. Nebude si pamatovat, žes nebyla v kanceláři, obzvláště když vyjdeš bočními dveřmi.“

„Pozná můj hlas.“

„Ne když si ho pozměníš a budeš drmolit. Předstírej, že jsi strašně rozrušená.“

„Bude si pamatovat jak dlouho byla linka obsazená,“ namítal Elsie.

„Kruci,“ utrhl jsem se, „pusť se do toho. Nedělej si starosti se všema těma maličkostma. Nech je na mně. Budu mluvit dost dlouho, aby byla linka v provozu patřičnou dobu.“

Elsie chvilku váhala, pak vyklouzla bočními dveřmi a sešla do haly.

O pár okamžiků později telefon zazvonil.

Zvedl jsem sluchátko, řekl „Haló“ a uslyšel, jak Elsie říká: „Pane Lame, mám pro vás horký tip. Chci se s vámi okamžité setkat na místě, kde jsme se viděli včera večer.“

Jak horký je ten tip?“

„Rozžhavený do ruda.“

„Báječné,“ pochválil jsem ji. „Slyšela jsi poslední dobou nějaké dobré anekdoty?“

„Donalde, mlč,“ řekla. „Telefonistka se může každou chvíli napojit na hovor.“

„Tak ji vyhodíme za odposlouchávání.“

„Ne, v téhle kanceláři neslýchám žádné dobré anekdoty.“

„Tak tedy,“ zakončil jsem, „už jsme mluvili dost dlouho. Teď můžeš zavěsit a vrátit se do kanceláře. Pamatuj si, když se po mně bude někdo ptát, dostal jsem horký tip a vyřítil jsem se ven.“

„Donalde, zase se dostáváš do maléru?“

„Zatraceně, ne,“ protestoval jsem. „Dostávám se z maléru – aspoň se o to snažím.“ Zavěsil jsem, popadl klobouk a vyběhl z kanceláře.

Kapitola 10

Věděl jsem, že za pár hodin mi bude hořet půda pod nohama. Bude po mně pátrat policie a pravděpodobně vydá oběžník s mým podrobným popisem.

Změnil jsem hlas, jak nejlíp jsem dovedl, zavolal do kanceláře a chtěl pana Lama.

Telefonistka řekla: „Přepojím vás na sekretářku.“

O chvilku později byla Elsie na drátě.

„Ahoj, Elsie,“ pozdravil jsem svým normálním hlasem.

„Donalde!“ vyjekla. „Berta je vzteky bez sebe. Frank Sellers byl tady v kanceláři a myslím, že máme… no, máme spoustu problémů.“

„A to je teprve začátek,“ ujistil jsem ji. „Podívej, Elsie, jde mi o tu zprávu, kterou jsi zařadila do knihy výstřižků, o tom šmírákovi z motelu. Pokud si vzpomínám, byla pár dnů stará.“

„Prostě nestihnu držet krok se stavem zločinnosti, Donalde,“ bránila se. Já –“

„Na tom nezáleží,“ uklidňoval jsem ji. „Popadni knihu výstřižků a referuj mi, o čem se tam psalo. Chci jméno té ženské.“

„Dobrá,“ řekla, „zjistím ti je.“

„Ať nikdo nevidí, co děláš,“ varoval jsem ji. Jestli přijde do kanceláře Berta nebo kdyby přišel Sellers, prostě zavěs, popadni další výstřižky a začni nalepovat do knihy.“

„Nojo, počkej chvilku u telefonu, Donalde.“

Počkal jsem u telefonu asi patnáct sekund, pak se ohlásila: „Mám to tady, Donalde. Ta žena byla Agnes Daytonová, dvacet šest let, bydlí v Santa Aně v Domě U Korintského erbu, byt číslo 367, a tam v tom motelu jen přenocovala.“

„Díky,“ řekl jsem. „Začnu odtamtud.“

„Donalde, prosím ti, buď opatrný.“

„Teď už je na opatrnost příliš pozdě,“ povzdechl jsem. „Vězím v tom až po uši a jediné, co můžu udělat, je začít plavat.“

Zavěsil jsem, vypůjčil si v půjčovně auto, zajel do Santa Any a vyslídil Dům U Korintského erbu. A skutečně, u bytu 367 bylo na dveřích napsáno Agnes Daytonová.

Stiskl jsem perleťové tlačítko u dveří a ozvala se zvonkohra. Za okamžik se dveře otevřely. Dobře modulovaný hlas řekl: „Ano?“ a pak se náhle zarazil a zajíkl.

Mladá žena, která na mě pohlížela vyplašeným pohledem, byla Bernice Clintonová.

„Donalde!“ zvolala. „Pro všechno na světě, jak jste se tu objevil?“

„Proč?“ zeptal jsem se. „Nemělá jste tu být?“

„Tohle je… tohle je – no, tohle není můj normální…“

Rozpačitě se zarazila.

„Já vím,“ řekl jsem. „Tohle je skrýš.“

„Donalde, co… co si přejete?“

„Zrovna teď si přeju jít dovnitř a chvilku si popovídat.“

Zaváhala, pak otevřela dveře, „Dobrá,“ souhlasila, „pojďte dál.“

Byl to prvotřídní kvartýr. Obývací pokoj byl komfortně zařízený, létací dveře vedly do kuchyně, další dveře vedly, jak jsem se domníval, do ložnice, a k bytu patřil i soukromý balkon, na nějž se z obývacího pokoje otvírala obrovská okna, rámující krásnou vyhlídku.

Přemýšlel jsem o té vaší nabídce smlouvy o pronájmu,“ řekl jsem.

Ukázala na křeslo, na chvilku se ke mně otočila zády, pak se obrátila. Zpozoroval jsem, že si hryzala rty. V očích se jí zračila panika.

„Donalde, jak jste… Asi jste mě sledoval, ale byla bych přísahala, že jste mě sledovat nemohl. Udělala jsem všechna bezpečnostní opatření.“

„Proč?“ chtěl jsem vědět.

„Protože… tak dobrá, co si přejete?“

Jenom jsem vám chtěl oznámit, že jsem se rozhodl vaši nabídku smlouvy na pronájem té parcely přijmout.“

„Je mi strašně lito, Donalde. Je mi to opravdu líto.“

„Co se děje?“

„Ta nabídka byla stažena. Můj šéf –“

„Pracujete v realitní kanceláři?“

„Ne, to zrovna ne.“

„Můžu se zeptat, jaké přesně je vaše zaměstnání?“

„Donalde, prosím… Prosím, přestaňte mě mučit a řekněte mi, co vlastně chcete.“

Nasadil jsem překvapený výraz. „Co chci? No přece, chci si promluvit o té nájemní smlouvě, co jiného.“

Chvilku o tomto tvrzení soustředěně, zamračeně přemýšlela a pak pravila: „Podívejte. Donalde, je mi strašně líto téhle věci, celého toho obchodu. Jistý člověk mě tahal za nos. Mluvil o fantastické částce za nájemní smlouvu na nějakou rohovou parcelu, ale teď jsem se přesvědčila, že celá ta věc byl podvod. Je mi strašně líto, jestli jsem ve vás vzbudila falešné naděje. Já… Podívejte, Donalde, udělám cokoliv, co je v mých silách, abych vám to vynahradila. Prostě je mi to strašně líto.“

Mluvila strašně rychle, jako mluví člověk, který se chce vylhat z nějaké situace a snaží se bez přestání hovořit.

„To je v pořádku, Bernice,“ uklidňoval jsem ji. „Proč jste mi udala falešné jméno?“

„Protože… protože… Ach, Donalde, vy jste mě celou popletl a zmátl. Já… No dobrá, Donalde, naleju vám čistého vína. Poslali mě k vám, abych získala tu nájemní smlouvu, a nechtěla jsem použít tohle jméno ani adresu. Doopravdy se jmenuju Bernice. Muž, který chtěl pronajmout vaši parcelu, byl… No, teď z toho vycouval.“

„Nenajmete si ji za jakoukoliv cenu?“

„Je mi líto, Donalde. Nemůžu ji najmout, ať už by cena byla jakákoliv. Heleďte,“ řekla, „já – Donalde, buďte hodný chlapec a zapomeňte na celou ta záležitost, ano?“

Přistoupila ke mně a zamyšleným, hloubavým pohledem se na mě zadívala. „Donalde, prosím, buďte drahoušek a na celou tu záležitost zapomeňte… No tak, Donalde, tady nemůžete zůstat. Já… já jdu ven.“

Pohlédl jsem na její domácí oblek a povytáhl obočí.

„Zrovna se chystám oblékat. Jsem objednaná do salonu krásy a musím se převléci.“

Chtěl jsem vědět: „Proč mi teď nemůžete udělat jakoukoliv nabídku na parcelu, Bernice?“

Odpověděla: „Copak to nechápete, Donalde? Ten muž, kterého jsem zastupovala – on se z toho vyzul. Nechce ji za žádnou cenu. Získal něco jiného.“

„Vy jste zastupovala nějakého muže?“

„Ovšem. Já nemám takovéhle prachy, Donalde.“

Mávnutím ruky jsem přejel byt a podotkl jsem: „Ne že byste zrovna strádala.“

Začala něco říkat, pak se zarazila.

„Donalde, prosím.“ Přistoupila ke mně, podala mi ruce, přiměla mě vstát, zahleděla se mi do očí, pak mi náhle vklouzla do náručí a vydechla: „Donalde, vy jste drahoušek. Vy… vy to přece chápete, viďte?“

„Myslím, že ano,“ připustil jsem. „Já –“

„Donalde, vy jste báječný, vy jste milý. Později vám dokážu, jak moc, opravdu moc oceňuju, co děláte, ale teď už musíte jít.“

Vedla mě ke dveřím a otevřela je. „Možná se můžeme zase někdy setkat, Donalde, kvůli… no, vsak víte… kvůli nabídce, od které nebudu muset ustoupit.“

„Kvůli nabídce na rohovou parcelu?“ zeptal jsem se.

„Kvůli nabídce na cokoliv,“ řekla, jemně mě vystrčila na chodbu a přibouchla dveře. Slyšel jsem, jak zaklapla zástrčka.

Stál jsem tam a naslouchal. Slabounce jsem slyšel, jak se Bemice. Uvnitř rychle pohybuje. Pak jsem uslyšel vytáčení číselníku u telefonu.

Čekal jsem přede dveřmi a naslouchal v naději, že snad zaslechnu zvuk jejího hlasu.

Na čísle, které volala, se zřejmě nikdo neozýval, protože po chvilce Zavěsila a pak je vytočila znovu.

Zase nedostala odpověď.

Šel jsem chodbou k výtahu, nasedl do pronajatého auta a jel zpátky do města.

Kapitola 11

Colley Norfolk měl uměleckou agenturu, která se specializovala víceméně na všechno, co kdo potřeboval. Kdybyste chtěli někoho šikovného pro pánský dýchánek, Colley by vám ho sehnal. Kdybyste hledali striptérku pro nějaký obskurní noční podnik, Colley byl přesně ten správný člověk pro vás. Pravda, materiál, s nímž pracoval, nebyl zařazený do první jakostní třídy pod písmenem A pořadovým číslem 1 v nejhořejším šuplíku, ale jeho lidé zase nedostávali kdovíjak vysoké odměny.

Znal jsem Colleyho už nějaký čásek a on znal mě, ale ne moc dobře. Zastihl jsem ho v kanceláři, malém kutlochu, kde měl psací stůl se čtyřmi telefony. Věděl jsem, že tři jsou atrapy. Jenom jeden přístroj byl zapojený, ale sešlápnutím různých knoflíků mohl Colley přimět kterýkoliv z nich zazvonit

Stěny byly polepeny vlastnoručně podepsanými fotografiemi děvčat, pěkných koček víc než obdařených vnadami, a plakáty s nahými nebo skoro nahými krasavicemi.

„Tak o co ti jde, Donalde?“ zeptal se.

Odpověděl jsem: „Hledám striptérku, která hladoví.“

„K čertu, hladoví přece všechny!“

„Já chci takovou, která nejen hladoví, ale také chce pracovat. Striptérku, které by se hodilo trochu prvotřídní, špičkové reklamy a která ji také dokáže patřičně využít až ji bude mít.“

„Co konkrétně máš na mysli?“

„Nechci žádnou natolik obstarožní, aby už byla povadlá. Chci dostatečně mladou, aby měla přijatelnou postavu, a taky by to měla být osobnost. Hledám striptérku, která je na začátku své kariéry, ne na konci.“

„Na co ji chceš?“

„Rád bych jí poskytl trochu reklamy.“

„A co za to chceš?“

„Protislužbu.“

Colley se ve své židli napřímil a vzápětí jeden z jeho falešných telefonů zazvonil.

Colley se omluvil: „Promiň na chvilku.“ Zvedl sluchátko a řekl: „Haló… ano, jsem Colley… Ech, jste tedy ochotný uzavřít smlouvu, ano?… Pět stovek týdně…? Jděte s tím k šípku. Říkal jsem vám přece, že nevezmu míň než sedm set padesát… Prostě tahle žába nepatří do té sorty, které by stačilo pět set dolarů týdně, a já to ani nehodlám připustit Já…“

Náhle na mě pohlédl a zaklel: „Kruci! Úplně jsem zapomněl, že o té šaškárně víš.“ Praštil sluchátkem na vidlici atrapy, potom se zašklebil a zeptal se: „Chceš, abych se s tou holkou kontaktoval já, nebo to uděláš sám?“

„Udělám to sám.“

Colley se začal prohrabovat v kartotéce a pak řekl: „Heleď se, mám tady jednu žábu, která se tu potuluje v revíru. Vyzná se v tlačenici, ale je dost mladá.“

„Jak mladá?“

„Dvaadvacet.“

„Zkus to znovu,“ vybídl jsem ho.

Zašklebil se. „Tak dobře, možná je jí šestadvacet, ale prošlo by jí i těch dvaadvacet, a taky jí to prochází.“

„Jaké má zkušenosti?“

„No, záleží na tom, co míníš těmi zkušenostmi,“ pravil. „Dělala striptýz v malých podnicích a myslí si, že byla dobrá. Chtěla by se dostat na špišku a zdálo se jí, že to půjde snadno.“

„Opravdu něco umí?“

„Myslím, že jo. Nikdy jsem ji sice neviděl dělat striptýz, ale má pěknou postavu. Myslím, že by mohla uspět a prorazit, jen kdyby dostala příležitost.“

„Jak se jmenuje?“

„Narciska Lawsonová.“

„Nepovídej!“

„Je to jediné místo, které tu mám,“ stál na svém. „Dám ti její adresu. Jdi a porozprávěj s ní. Ale pamatuj si, jestli z toho něco bude, chci dostat svůj podíl.“

„Dostaneš svých deset procent z angažmá, které získá, ovšem za předpokladu, že s ní máš uzavřenou smlouvu.“

„Mám s ní smlouvu,“ ujistil mě, „ale to jí už nestačí. Začíná být netrpělivá. Myslí si, že bych už měl konečně něco udělat. Volá mi dvakrát denně – k sakru, nejspíš má opravdu vysoko do žlabu.“

„Dej mi tu adresu.“

Opsal adresu z kartičky a počmáraný papírek mi šoupl přes stůl. „Pamatuj si,“ kladl mi na srdce, „že jsem to byl já, kdo tě kontaktoval a celou tuhle věc vymyslel. Není to tvůj nápad.“

„Copak vypadám jako pitomec?“ zeptal jsem se. „Přece tě nepřevezu, když mi pomáháš.“

„Měl bych to krucinál vědět,“ uznal, „ale okolní lesy se přímo hemží podfukáři a podrazáky. Dej se do toho a hodně štěstí! Řekni jí, ať mi zavolá, kdyby měla nějaké pochybnosti.“

„Pořádně to rozjedu,“ ujistil jsem ho.

Už jsem se neodvážil jet firemním autem. Bylo totiž možné, že policie rozeslala oběžník s jeho podrobným popisem. Až Berta Franku Sellersovi zavolá, určitě bude dost bystrý, aby prokoukl můj fígl se San Franciskem, a spojí se s tamní filiálkou Společnosti pro elektronické pátrací vybavení. A až si s nimi promluví, půjde po mně jako divý a bude na mě pálit tím nejtěžším kalibrem.

Taxíkem jsem zajel na adresu, kterou mi dal Colley. Byl to ošumělý barák, vpředu s velikým nápisem HOTELOVÝ DŮM, ale ve skutečnosti šlo o druhořadý penzion, který byl pěkné zchátralý.

Vystoupil jsem po schodech a došel k bytu Narcisky Lawsonové. Zaklepal jsem na dveře.

Ozval se ženský hlas: „Kdo je to?“

„Reprezentuju Colleyho Norfolka,“ řekl jsem. „Chci s vámi mluvit.“

Dveře se maličko pootevřely. Tmavé, pátravé oči mi upřeně, přemítavě pozorovaly a pak se dveře otevřely dokořán. „Jak se jmenujete?“ zeptala se.

„Donald,“ odpověděl jsem.

„Jaké je vaše příjmení?“

„Nemám žádné.“

„To není dobrý úvod,“ podotkla.

„Až budete starší,“ řekl jsem jí, „poznáte, že nezáleží na úvodu, ale na závěru. Spousta lidí má dobrý úvod.“

V místnosti byla jen jedna židle. Slečna Lawsonová mi pokynula, abych na ni usedl, sama se posadila na okraj postele s matrací tenkou jako palačinka a zkřížila nohy.

„Co si přejete?“

„V mé osobě k vám přichází reklama,“ odvětil jsem. „Colley mi řekl, že by vám trochu reklamy helflo.“

„Tak se konečně přece jen probudil?“ pravila.

„K čertu, je vzhůru pořád,“ ujistil jsem ji, „ale v tomhle oboru je zatraceně těžká rachota.“

„Mně to budete povídat! V čem spočívá ten váš nápad?“

Vysvětloval jsem jí: „Bude to báječné, ale i vy musíte být báječná, máte-li toho patřičně využit. Musíte se projevit jako schopná herečka, abyste uspěla,“

„S čím mám uspět?“

„Viděla jste dnešní noviny?“ zeptal jsem se.

„Nebuďte blázen!“ řekla. „Noviny stojí peníze. Neviděla jsem ještě ani snídani. A jestli ten můj mizerný agent nevyrukuje s něčím hodně brzy, neuvidím za celý den dokonce ani jedno čtvrtďolarové jídlo.“

„Vyrukoval se mnou,“ upozornil jsem ji.

„No a k čemu jste dobrý?“

„Především,“ pravil jsem, „představuju jídlo, Můžete si sem nahoru dát něco poslat?“

Jak bych to mohla vědět?“ odpověděla. „Ale dole na rohu je nějaký bufet s hamburgery.“

„A co nějaká restaurace s boxy?“

„Tedy vy jste ale nóbl! To musíte mít opravdu nápad, co už stojí za to.“

„To taky mám.“

„Páni, takové kafe a pár pěkně šťavnatých hamburgerů by mi opravdu bodlo,“ prohlásila. „A co takhle pěkně šťavnatý biftek se smaženými hranolky?“

„Děláte si legraci?“

„Vyzkoušejte mě.“

Okamžitě vyskočila, shlédla dolů na své nohy, šla k prádelníku, vytáhla ze šuplete nylonky, znovu usedla na postel a natáhla si je. Pak si vyhrnula sukni, narovnala si švy, spokojeně si zkontrolovala nohy a řekla: „Musím pečovat o těch několik párů punčoch, co mi ještě zbyly. Tyhle nohy mi pomůžou přežít a dosáhnout úspěchu.“

„Vypadají dobře,“ podotkl jsem uznale.

„Líbí se vám?“

„O tom není pochyb. Jsou, jak mají být. Mají všechno, co se žádá.“

„Podívejte se pořádně,“ vyzvala mě.

Sukně vylétla vzhůru.

Podíval jsem se pořádně.

„Tak co jim říkáte?“

„Myslím, že jsou absolutně perfektní. Ty by vám měly pomoct přežít a udělat díru do světa.“

„Říká mi to spousta lidí, ale… no, zatím jsem švorcová a hladová.“

„Ale jste ve velkoměstě.“

„Jsem ve velkoměstě.“

„A brzy se najíte,“ sliboval jsem.

Kráčeli jsme po ulici, minuli bufet s hamburgery – vonělo to tam opravdu dobře – a vešli jsme do restaurace s boxy. Objednala si biftek se smaženými hranolky a kávu. Nepodařilo se mi ji však přimět, aby si dala i moučník. „Hlídám si svou figuru,“ bránila se. „Nic jiného mi nezbývá.“

„Já ji taky bedlivě sleduju.“

„Ještě jste ji pořádně neviděl.“

„Podle toho, co jsem viděl, vypadá dobře.“

„Jo, to teda jo, je to záruka úspěchu, jen kdybych dostala příležitost ji předvést.“

„Žádný strach, ale teď se vraťme k vám domů. Chci vám povědět o svém plánu.“

Dopila zbytek kávy a s hlubokým uspokojením si povzdechla. Potom jsme se vrátili k ní. „Tak tedy,“ zeptala se, „co mám dělat?“

„Máte dělat striptýz,“ řekl jsem jí.

„Výborně. V tom jsem dobrá,“ řekla a začala přecházet po pokoji. Pobroukávala si přitom jakousi melodii, pohupovala se v bocích, pohrávala si se zdrhovadlem a provokativně ze mě nespouštěla oči.

„Nicméně,“ upozornil jsem ji, „budete ten striptýz dělat zvláštním způsobem.“

„Jak to?“ zeptala se a pořád se mírně pohupovala v bocích.

„Kdybyste byla četla noviny,“ vysvětloval jsem jí, „věděla byste, že na pláži je motel zvaný Motel milovníků vody a slunce. Měli tam potíže s jakýmsi šmírákem.“

„Ti parchanti!“ zvolala. „Proboha, Donalde, proč se mužský chtějí dívat tajně a bez dovolení, když jim z toho nic nekyne? Copak si myslí, že děvče, které se svléká v ložnici a uvidí nějakýho neznámýho otrapu stát venku, se na něj usměje a řekne: „Čau, fešáku! Nevěděla jsem, že se chceš dívat. Nešel bys radši dovnitř?“

Podotkl jsem: „Muži se rádi dívají, jak se ženy svlékají. Je to ostatně vaše živobytí.“

„Pěkně mizerný živobytí!“ postěžovala si.

„Odteďka to bude lepší.“

„V čem je ten vtip?“

„No jen v tomhle,“ vysvětloval jsem. „V Motelu milovníků vody a slunce si pár lidí na toho šmíráka stěžovalo. Policie s tím nic moc nenadělala. Přijela patrola, policajti si to tam občíhli a osádky vozů silniční hlídky dostaly pokyn, aby vždycky, když pojedou kolem, měly oči otevřené a dávaly bedlivý pozor, jestli se tam kolem nepotlouká někdo, kdo tam nemá co dělat.“

„Pokračujte,“ vyzvala mě.

„A včera tam došlo k vraždě,“ řekl jsem.

„K vraždě?“

Přikývl jsem.

„Ne!“ vybuchla.

„Co myslíte tím ‚ne‘?“

„Myslím tím ne, nic z toho nebude. Jděte s tím do háje. Děkuju za biftek a hranolky. Jste prima chlapík a těšilo mě, že jsem vás poznala. Někdy, až budete mít dost peněz, abyste mě zase pozval do restaurace, přijďte s nějakým jiným nápadem. Ostatně, když o tom tak přemýšlím, přijďte, i když nebudete mít žádný nápady. Stačí, když budete mít peníze na jídlo.“

„Copak chlápkové, co mají dost peněz, nemají vždycky nějaké nápady?“ nadhodil jsem.

Usmála se a řekla: „Chlápkové, co mají nápady, nemívají vždycky dost peněz na jídlo.“

„Ale no tak,“ chlácholil jsem ji. „Jen klid. Teď raději poslouchejte. Vražda samozřejmě policii znepokojila.“

„To mě taky.“

Pokračoval jsem: „Policajti se budou po tom šmírákovi pídit.“

„Samozřejmě.“

„Nebudou vědět, kde ho hledat.“

„A co mám dělat? Mám jim ukázat, kde hledat?“

„Ano, vy jim ukážete, kde je.“

„Opravdu skvělý! Jak mám vědět, kde je?“

„Budete návnada,“ vysvětloval jsem jí. Jako manekýnka předvádějící oblečení.“

Začala něco povídat a pak se zarazila. „Manekýnka předvádějící oblečení?“

Přikývl jsem. „No vlastně manekýnka předvádějící svlečení.“ Chviličku o tom přemýšlela a pak se jí koutky úst začaly pozvolna nadzvedávat úsměvem. „Pokračujte, Donalde. Povězte mi o tom víc.“

„To je vlastně všechno,“ řekl jsem. „Dnes odpoledne se ubytujete v motelu. Zapomenete stáhnout žaluzie. V tom tkví jedna z příčin, proč má motel ty nesnáze. Většina motelů má okna vpředu a vzadu má jen koupelnové okénko s neprůhledným mléčným sklem. Chatičky tady toho motelu mají okno vzadu. Ubytujete se tam a začnete se svlékat. Nebudete pospíchat. Svlečete si nějakou maličkost a pak si třebas budete hrát se svými vlasy a bůhví s čím ještě a potom si toho svlečete víc.“

„Co se stane, až si svleču všechno? Potom mě policie nejspíš zatkne pro neslušné obnažování jako exhibicionistku.“

„O čem to mluvíte?“ řekl jsem. „Budete v soukromém pokoji. Prostě jste si jen zapomněla stáhnout žaluzie. Policajti se nemají co koukat.“ Nechala si to projít hlavou.

„Co když nebudu mít úspěch?“ zajímala se. „Nemůžu se tam celou noc v jednom kuse jen svlékat, zejména když už budu svlečená úplně.“

„Když si toho svlečete tolik, kolik uznáte za vhodné, můžete –“

„Tolik, kolik se odvážím,“ opravila mě.

„Dobrá ať je po vašem,“ souhlasil jsem. „Když si toho svlečete tolik, kolik se odvážíte, půjdete do sprchy. Osprchujete se, vyjdete ze sprchy a oblečete se. Budete se oblékat velmi rychle. Pak počkáte několik minut a začnete se svlékat znovu. Takhle budete pokračovat, dokud se neobjeví náš člověk.“

Jak se dozvíme, že se objevil?“ zeptala se.

Vysvětlil jsem ji to: „Asi o půl bloku dál je hotel. Ubytuju se tam v pokoji, který je okny obrácený k zadní straně Motelu milovníků vody a slunce. Budu vaši chatičku pozorovat dalekohledem. Jestliže se někdo ukáže a začne šmírovat, uvidím ho. Jestliže, či spíše až začne zírat, rozsvítím v pokoji červené světlo a nechám okno vytažené. Občas, až půjdete kolem svého okna v motelu, pohlédnete koutkem oka ven. Spatříte-li červené světlo, budete vědět, že se náš čumil dostavil.“

„A potom?“

„Potom zatelefonujete policii, že je tam šmírák.“

„A on se vyplaší a zdrhne.“

„V tom je právě ten rozdíl mezi amatérkou, která se svléká, a profesionální striptérkou. Když objeví takového chlapa amatérka, začne vřískat a žene se k telefonu. Snaží se zakrývat. Vy nebudete křičet, nebudete se hnát k telefonu, nebudete nic zakrývat. Půjdete pomalu, beze spěchu. Telefon není od okna vidět. Když budete dobrá, šmírák toho bude chtít vidět ještě víc – a zůstane nablízku. Když se přestanete svlékat a odcházíte za kulisy, diváci se přece taky nezvednou a neodejdou domů, že ne?“

Zavrtěla hlavou.

„Co dělají?“

Jestli jsem je patřičně rozehřála, tleskají a dělají pekelný kravál,“ řekla. „Chtějí, abych se vrátila a všechno předvedla znovu.“

„Jestli odvedete profesionální práci, ten šmírák tam jistě zůstane.“

„A co pak?“

„Pak přijede policie a chytí ho.“

„A potom?“

„Potom vám zaťukají na dveře a řeknou: „Dámo, neměla byste se svlékat, když nemáte stažené žaluzie. To nemůžete být opatrnější?“

„A co jim potom řeknu já?“

„No vy jim řeknete, že jste jenom pomáhala policii chytit vraha a to je všechno. Že váš přítel Colley Norfolk si myslel, že to pro vás bude dobrá reklama. Domníval se, že jestli se vám podaří upoutat vrahovu pozornost, dokud nedorazí policie, prokážete tím službu trpícímu lidstvu a sama získáte nezanedbatelnou publicitu. Přibližně v téže době Colley Norfolk zvedne sluchátko, zavolá do novin a řekne: „Chlapci, mám pro vás něco extrovního, úplnou senzací. Profesionální striptérka pomohla zatknout šmíráka.“

Několik vteřin o tom přemýšlela a pak pousmání vykukující jí z koutků úst přešlo v široký úsměv.

„Tak jak se vám to líbí?“ zeptal jsem se.

Jsem do toho úplně zblázněná!“ zvolala.

Vstal jsem a zamířil ke dveřím.

„Nechcete to se mnou trochu nazkoušet?“ zeptala se.

„Ne, jsem přesvědčený, že to zvládnete perfektně.“

„Nechcete vidět mou techniku?“

„Budu pozorovat vaši techniku dnes večer dalekohledem,“ ujistil jsem ji. „Tady máte dvacet doláčů na výdaje.“ Položil jsem dvacet dolarů na malý rozvrzaný noční stolek a zamířil ke dveřím. Usmála se a poslala mi vzdušný polibek. Vyšel jsem ven, najal si v půjčovně auto a jel k hotelu na pláži. Dalo se snadno poznat, co je s tím hotelem v nepořádku. Stál na krásném místě, ale pokoje měl tak asi o dvě stě procent předražené.

Důkladně jsem si hotel prohlédl. Měli spoustu volných pokojů. Recepční se snažil pronajmout pokoj s vyhlídkou na oceán. Řekl jsem, že si to nemůžu dovolit a že si vezmu pokoj vzadu. Prohlédl jsem jich několik.

Konečně jsem získal pokoj, jaký jsem chtěl.

Zvedl jsem telefon, zavolal do penzionu, kde bydlela Narciska Lawsová a řekl jí, aby se připravila na cestu. Vrátil jsem se ve svém pronajatém autě do centra, vyzvedl ji a odvezl k Motelu milovníků vody a slunce. Oči jsem skrýval za tmavými tmi se silnými obroučkami a auto jsem měl nacpané zavazadly. „Našemu účelu nejlíp vyhovuje číslo devět,“ řekl jsem Narcisce, pokoje si prohlédněte všechny. Chovejte se poněkud výstředně, nakonec se ale rozhodněte pro devítku, protože je tam lepší vzduch.“ Narciska se zhostila úkolu znamenitě. Než si prohlédla tři chatičky a konečně se rozhodla pro devítku, byla správcová motelu už trochu rozladěná.

Dvanáctka byla zavřená a měla stažené žaluzie. Policie s ní zřejmě už skončila, ale pravděpodobné tam dosud byly pochmurné rudé skvrny na podlaze a správcová pokoj neprojímala.

„Podepíše váš manžel přihlašovací kartu?“ zeptala správcová.

Narciska se zazubila a řekla: „V naší rodině obstarávám všechno já. On platí účty.“

Nastavila dlaň a zatřepala prsty.

Dal jsem jí do ruky pár bankovek.

Převzali jsme klíč, odkráčeli k chatičce a já vyzvedl zavazadla z auta. Naše kufry byly z větší části naplněny starými telefonními seznamy, ale vypadaly impozantně.

Narciska se odebrala k zadnímu oknu, dobře si je prohlédla a pak poznamenala: „Není divu, že tu mají šmíráky.“

Přikývl jsem.

„Co podnikneme teď?“ zeptala se. Začala přecházet po místnosti, broukala si jakousi melodii a pohupovala při tom boky. Její ruka se pomalu kradla ke zdrhovadlu.

„Máte chuť dát si zase něco k jídlu?“ zeptal jsem se.

„Můj žaludek chuť má, ale má figura ne.“

„Musíme se tu chvilku ochomejtat“ řekl jsem. „Nechceme vzbudit u správcové podezření.“

„Co myslíte tím ochomejtáním?“

„Musíme tady chvilku zůstat.“

„Dobře,“ souhlasila, „nechám to na vás, vy jeden studenej psí čumáku. Kdy mně vlastně už konečně začnete dělat milostné návrhy?“

„Žádné milostné návrhy nebudou.“

„Proč ne?“

„Protože musím hodně přemýšlet.“

„Můj žaludek přede spokojeností. Chtěla bych si po jídle trochu zchrupnout. Jste férovej? Můžu vám věřit?“

„Jsem férový,“ ujistil jsem ji.

Zatáhla za zdrhovadlo a vysoukala se z šatů. Udělala to se svůdnou dovedností, a když z nich vyklouzávala, pohybem ruky jakoby se mazlila s křivkami svého těla.

„Poslouchejte!“ zvolal jsem. „Ten slib byl jen prozatímní. Nesnažte se svlékat tak svádivě!“

Ještě jste nic neviděl,“ škádlila mě. „Počkejte večer!“

Zavěsila šaty na ramínko, shodila střevíce, pomalu si stáhla punčochy, šla k posteli a ulehla.

„Přikryjte mě, Donalde.“

Přikryl jsem ji.

Za několik okamžiků spala hlubokým, přirozeným dětským spánkem. Ten jí zjemnil rysy, takže vypadala o pět let mladší. Opravdu byla pěkně zaoblená na správných místech.

Po chvíli jsem shodil sako a boty a natáhl se v křesle. Bylo to nepohodlné. „Čert aby to vzal,“ řekl jsem si. Šel jsem k posteli a ulehl na druhé straně.

Za chvíli jsem usnul. Dneska jsem se hodně nachodil a byl jsem utahaný jako pes.

Když jsem se probudil, byla už úplná tma. Narciska ležela na boku opřená o loket a dívala se na mě. Světlo přicházející od střídavě se rozsvěcujícího a zase zhasínajícího neonového poutače bylo dostačené, abych viděl, že se usmívá.

„Víš co, Donalde?“

„Co?“ zeptal jsem se.

Jsi příliš dobrej, než aby to mohla být pravda.“ Potom mě políbila. Napřímila se a prohrábla mi vlasy prsty. Jen jestli budeme mít úspěch?“ starala se. „Bože, Donalde, tolik doufám, že budeme mít úspěch!“

„Budeme mít úspěch,“ ujistil jsem ji.

Znovu mě políbila.

Kapitola 12

Za chvíli jsem opustil motel, odebral se do svého hotelového pokoje, Zhasl světlo, přitáhl si křeslo tak, aby se mi sedělo pohodlně, a připravil si dalekohled. Baterku s červeným sklem jsem položil na stolek po pravé straně a dalekohled jsem zaostřil na okno chatičky číslo devět.

Trvalo asi patnáct minut, než se Narciska Lawsonová začala řídit mými pokyny a dala se do práce. To děvče bylo opravdu dobré.

Svlékala se postupně a trvalo vždycky asi čtvrt hodiny, než si sundala jeden kus oděvu. Stála před zrcadlem a hleděla na sebe s výrazem smyslného obdivu,jako by cítila, že především její ženské křivky zdůvodňují, proč byla stvořena.

Po svrchním oděvu přišly na řadu punčochy. Stahovala si je jednu po druhé. Nohu postavila na židli a každou punčochu pečlivě, plynule srolovala dolů. Pak začala chodit po místnosti.

V té době bylo už docela zřejmé, že je to žena, která se nejen svléká, ale která se hodlá svléci do naha. Každého muže, který by ji teď pozoroval, by ten pohled úplně zhypnotizoval.

Vzdor tomu, že jsem věděl, že jde o profesionální práci a že děvče pózuje, oči mi vystupovaly z důlků málem až k čočkám dalekohledu. V jednu chvíli se obrátila k oknu a poslala mi polibek. Uvědomoval jsem si, že Narciska ví, že se na ni dívám, a věděl jsem, že tenhle polibek je určen mně. Přesto mě to podráždilo. Byl to lapsus, zřetelná trhlina v profesionálním provedení. Nebylo to v souladu s tím, co měla předvádět. Měla představovat ženu svlékající se v motelovém pokoji.

Napadlo mi, že jí zavolám, aby tohle vynechala. Měla být návnadou v pasti, a ne flirtovat se mnou.

Takhle bylo zřejmé, že bude muset velmi brzo začít všechno znovu. Dokončila totiž svůj první výstup.

A právě v tu chvíli jsem ho spatřil – pouhou nenápadnou siluetu hlavy, která se na okamžik rýsovala proti osvětlenému oknu a hned nato zmizela. Pak bylo vidět nejasnou postavu pomalu se plížící při zadní straně motelu. Potom se proti světlu znovu objevila hlava.

Čekal jsem, dokud Narciska neobrátila obličejem k oknu, a pak jsem rozsvítil baterku s červeným sklem, nechal ji tři čtyři vteřiny rozžatou a zase ji zhasl.

Narciska se pohybovala lehce a přirozeně a zmizela ze scény jen na tak dlouho, aby mohla zavolat policii. Hned potom byla zase zpátky před zrcadlem.

Bůh ví, jak se jí dařilo prodlužovat ono vzrušivé napětí, plné dychtivého očekávání. Když jsem se na ni díval dalekohledem, skoro jsem zapomněl na onoho šmíráka – tak jsem byl zaujatý tím, co jsem viděl.

Muž, který hleděl do okna, ji teď přímo hltal očima. Stál zcela nehnutě a jeho hlava a ramena se rýsovaly proti osvětlenému oknu.

Narciska Lawsonová stála před zrcadlem a hleděla na sebe, jako by tak říkajíc dělala inventuru svých ženských půvabů.

Pak jsem znenadání spatřil změť pohybů. Proti světlému obdélníku se objevili siluety dvou dalších mužů. Šmírák muže uslyšel, otočil se, ustrašeně zalapal po dechu a dal se na útěk.

Narciska Lawsonová se pohnula.

Přistoupila k oknu, poslala další vzdušní polibek směrem k hotelovému oknu, odkud jsem se díval, a stáhla žaluzie.

A bylo to. Past sklapla a něco se do ní chytilo. Co to je, to se dočtu příští den v novinách – za předpokladu, že mně samému se podaří nedostat se do té doby za katr.

Seděl jsem ve tmě a všechno si promýšlel. Myslel jsem na Bernice Clintonovou, která v bytě U Korintského erbu bydlela pod jménem Agnes Daytonová, a na tajemného šmíráka v motelu, přemýšlel jsem o vraždě Herberta Dowlinga i o Irene Addisové a jejím synkovi, umístěném v chlapeckém domově nad Banningem.

Uvažoval jsem, zda se s ní nemám spojit, abych se přesvědčil, jestli sní je všechno v pořádku. Pak se náhle ozvalo zabušení na dveře.

Strnul jsem. Má kamufláž zřejmě nebyla dost dobrá, inu, bylo zbytečné snažit se to odkládat.

Dosel jsem ke dveřím a prudce jsem je otevřel dokořán, připraven na to, že mě Frank Sellers popadne za kravatu, vyvleče na chodbu, přirazí na stěnu a zeptá se, z koho si to vlastně chci tropit šašky.

Na prahu stála usmívající se Narciska Lawsonová.

„Tak jaká jsem byla?“ zeptala se.

Kapitola 13

„No, tak, dokázali jsme to. Klaplo to!“ pochvalovala si Narciska. „Řekni mi, Donalde, získám tím opravdu nějakou reklamu?“

„Udělá ti to náramnou reklamu,“ ujistil jsem ji, „ale teď chci vědět, co přesně se přihodilo.“

„Co se přihodilo?“ zvolala a z jejího hlasu zaznívalo zklamání. „Copak ty ses proboha nedíval? Byl to jeden z nejlepších striptýzů, jaký jsem kdy dělala.“

„Ten striptýz jsem viděl,“ ubezpečil jsem ji, „chci vědět, co se stalo potom.“

Stála těsně u mě. Pravou rukou mě objala kolem krku a prsty si pohrála s mými vlasy. V očích se jí zračila jásavá radost z vítězství, triumfální pocit, jenž předčí i vášeň. Byl to pohled, jaký se vkrádá do očí hladovějící herečky, když si je jistá, že se octne na titulních stránkách novin.

„Och, Donalde!“ zvolala nadšeně a políbila mě. A že to byl nějaký polibek!

„Donalde,“ opakovala, když jsem zavíral dveře, „ty jsi génius! Jsi…“

„Pokud jde o tu reklamu, tu si vymyslel Colley Norfolk.“

„Třesky plesky,“ prohlásila. „Na tohle jeho hlava ani zdaleka nestačí. Jestli si to ovšem přeješ, budu se tvářit, že tomuhle kecu věřím, ale vím dobře, kdo to vymyslel. Řekni mi, Donalde, jaká jsem byla?“

Přešla přes ztemnělý pokoj, stanula u okna a zahleděla se v motelu. Pak zvedla dalekohled ležící na stole a zadívala se na osvětlený pokoj naproti.

„Vsadila bych se, žes mě mohl vidět jako na dlani,“ podotkla a zasmála se. Byl to svádivý, hrdelní smích. Jaká jsem byla, Donalde?“

„Byla jsi nádherná.“

„Viděl jsi opravdu profesionální výstup, Donalde. Každá ženská se dovede svléct ze šatu, ale udělat to tak, aby lidi úplné šíleli vzrušením a očekáváním – no, do toho se už musí něco vložit.“

„Tobě se to podařilo.“

„Vzrušilo tě to, Donalde?“

„A jak!“

„Vsadila bych se, že když jsi měl ten dalekohled na očích, muselo se ti zdát, že stačí jen vztáhnout ruku, aby sis mohl na mě sáhnout.“

„Ne přes tuhle skleněnou tabulku tady a žaluzie a okno v motelu.“ řekl jsem.

Znovu se zasmála. „Teď tady ale žádný sklo není,“ podotkla.

„Jestli máme stihnout ranní vydání novin, budeš mi muset říct, co se událo. Potom budu muset brnknout Colleymu, aby se zase on mohl spojit s reportéry.“

„A co potom udělají oni?“ zeptala se.

„Zůstaň se mnou a vyslechni si ten hovor sama,“ vyzval jsem ji.

„Nemysli si, že to neudělám.“

„Vyptávala se tě policie na něco?“

„Ani moc ne. Tolik se chtěli dostat na kobylku tomu šmírákovi, že se už o nic jinýho nestarali. Oni ho opravdu strašně chtěli dopadnout.“

„Kdo to byl?“

Jakési podivné individuum jménem Rossiter Banks.“

„Nějaké písmeno mezi oběma jmény?“ zajímal jsem se.

„D – druhým jménem se jmenuje Dudley,“ odpověděla. „Měl řidičák. Věř mi, policajti ho pořádně zmáčkli. Přivedli ho ke mně do pokoje, když už jsem se zase oblékla, a požádali mě, abych ho identifikovala.“

„Udělalas to?“

„Ovšem.“

„Byl to ten čumil?“

„Samozřejmě.“

„Vidělas jeho obličej?“

„Viděla. Jenže on toho ze mě spatřil mnohem víc.“ Zasmála se. Jejda, měls vidět, jak na mě kulil oči. Stál tam u okna a byl tak úplně, dokonale fascinovaný, že ho vůbec nenapadlo, že mu světlo ozařuje obličej. Ústa měl otevřená málem na celou stopu. Bože, tomu lezly oči z důlků! Hltal mě očima a byl úplně zhypnotizovaný tím, co viděl.“

„Banks,“ přemítal jsem. „Dozvěděla ses o něm něco?“

„Dozvěděla jsem se o něm všechno. Než ho policajti odvedli, chvilku ho vyslýchali a on brebentil, jak k tomu došlo – všechno to bylo kvůli tobě, Donalde.“

Jak to myslíš, že všechno bylo kvůli mně? Řekl jsem ti, že to byl Colley, kdo –“

„O to nejde, Donalde. Myslela jsem tím, že ten chlápek se potloukal kolem motelu kvůli tobě.“

„Vážně?“ podivil jsem se.

„Už jo. Je to přednosta nějaký pobočky telegrafního úřadu. Není to velká pobočka, ale zdá se, že má zvláštní strategický význam, protože je v obvodě, kde bydlí jakýsi policajt jménem Frank Sellers.“

Dosedl jsem prudce do křesla. Cítil jsem, jak mi vzhůru po páteři perlivě stoupá zlověstné mrazení. Líbezné teplo vyvolané jejím polibkem zmizelo, jako mi někdo dal transfuzi ledové vody. Můj zdivočelý, burácející puls se zklidnil a vrátil se k normálu. „No a?“ zeptal jsem se.

„No, ten policajt Sellers zřejmě telegrafoval jakési firmě s elektronikou v San Francisku, dal jim tvůj popis a jméno a zeptal se, jestli jsi náhodou během posledních osmačtyřiceti hodin u nich nekoupil elektronické sledovací zařízení pro auta. Řekli mu, že jo.“

„Co říkal Banks o mně?“ vyptával jsem se dále.

„No, Banks říkal, žes uháněl jednu jeho zaměstnankyni z tý pobočky, a tak si myslel, že sis s ní možná dal rande tady v Motelu milovníků vody a slunce, protože Sellers posílal komusi telegram, že jistý Robert C. Richards, který se zapsal v Motelu milovníků vody a slunce večer v den té vraždy, odpovídá tvému popisu. Ten Richards tam zřejmě přišel sám. Nedoprovázela ho manželka ani nikdo, koho by šlo za manželku považovat, takže správcová byla trochu zvědavá, proto si přesně zapamatovala, jak ten muž vypadal. Takže když policie chtěla vědět, jestli ten večer, kdy se stala vražda, došlo k něčemu neobvyklému, správcová motelu si vzpomněla, že tys tam byl bez ženy. Ale ten Sellers stejně věděl, že ses tam zaregistroval.“

„Pokračuj!“ vybídl jsem ji.

„No, ten Banks tedy četl telegramy, co se od něho posílaly, a napadlo ho, že máš v úmyslu se s tím děvčetem, co pro něho pracuje, ubytovat v tom motelu. To děvče se jmenuje… po pravdě řečeno, Donalde, jsem hrozně špatná na jména.“

„Hinesová?“ napověděl jsem jí.

„To je ono,“ přisvědčila, „Hinesová. Pamatuju se, že její křestní jméno je May. Pořád o ni mluvil jako o May. Zřejmě šel k motelu, aby tam trochu čmuchal kolem, a první, co spatřil, byl ten můj striptýz u okna – jenomže on samozřejmě nevěděl, že je to striptýz. Pro něj to byla jen pěkná ženská, která se svléká a – no ať tak či onak, tohleto tedy tvrdil.“

„Uvěřili policajti jeho historce?“

„Upřímně řečeno, nevím. Vyslechli ho a pak ho rychle odvedli.“

„Tebe se nevyptávali na nic?“

„Ne. Řekli mi, abych stahovala žaluzie, a poděkovali, že jsem byla tak chladnokrevná a pokračovala ve svlékání i potom, co jsem zavolala policii. Povídali, že to byl skvělý nápad, a ptali se, jak jsem na to přišla, a já jim řekla, že jsem si myslela, že jenom tak si můžu být jistá, že tam ten mužský zůstane, dokud nedorazí policie.“

„Byl tam ten policajt Sellers?“ zeptal jsem se.

Jestli tam byli“ zvolala. „To bych řekla, že tam byl. Někomu telefonoval. Donalde, máš nějakou společnici, ženskou, která se jmenuje… počkej chviličku – je to něco jakou cigaret, Cool, jo, nějaká Coolová? To je to jméno. Cé, ó, ó, el, ó, vé, á.“

„Mám. Proč se ptáš?“

„Sellers ji telefonoval – a jeminkote, ten jí to ale vytmavil! Prý tě kvůli ní sanoval tak dlouho, jak jen to šlo, ale teď už je konec. Ty jsi detektiv, že jo, Donalde?“

„Tak nějak.“

„Hned se mi zdálo, že v tvým chování je cosi divnýho,“ podotkla, „ale koupils mi jídlo a povzbudils mě. Bože můj, byla jsem pořádně na dně, když ses objevil na scéně. Nechybělo moc, abych se natáhla, a na to dno dosáhla. Vážně, Donalde, dokonce jsem pomýšlela na to, vzít si prášky na spaní – jenže jsem žádné prášky neměla. Ale teď jsem zase normální ženská, najedená a předu jako kočka.“

Začala si tiše prozpěvovat, sáhla po zdrhovadle na svých šatech a přitom v rytmu melodie pohupovala boky.

„Sleduj mě,“ pravila. „Pokaždý když začínám striptýz, se celá vyhecuju. Donalde, tohle je melodie, při níž jsem pracovávala. Pohybuju se v rytmu hudby – takhle – a pak se za chůze začnu svlékat. Přitom se malinko usmívám, trošku dráždivě a taky trochu vyzývavě, jako bych sice věděla, že dělám něco hrozně rozpustilýho, ale jako bych na to prostě nedbala. Potom zatáhnu za zip a o několik palců ho rozevřu, ale pak jako zaváhám – takhle –, tvářím se, jako bych si to zase rozmyslela. Potom se mi zase vrátí na rty vyzývavý úsměv a zatáhnu –“

Zvedl jsem sluchátko a řekl spojovatelce: „Chci mluvit s Colleym Norfolkem,“ a sdělil jsem jí jeho noční číslo.

Publicita působila na striptérčiny uši jako zpěv Sirény. Přestala si rozevírat zdrhovadlo a naslouchala.

Když jsem měl Colleyho na drátě, řekl jsem: „Nazdar, Colley, tvůj nápad vyšel.“

„O čem to k čertu mluvíš?“ zavrčel.

„Nedělej ze sebe pitomce,“ řekl jsem. „Mluvím přece o tvém nápadu nastražit v motelu tvou striptérku, aby chytla na lep toho šmíráka, kterého se policie snažila zabásnout v souvislosti s tou vraždou.“

„Propánajána!“ zvolal Colley. „A fungovalo to?“

„Fungovalo.“

„Kde je ten chlap teď?“

„Asi na policejním velitelství, ale policajti to nejspíš budou po nějakou dobu držet pod pokličkou.“

„Kde je ta moje buchta?“

„Se mnou.“

„A kde jsi ty?“

Sdělil jsem mu číslo svého hotelového pokoje. „Sežeň pár reportérů a ať jste hned tady!“ pobídl jsem ho.

„Měj rozum, Lame. Budu mít co dělat, abych je vůbec přiměl tuhle věc uveřejnit, a to i v případě, že jim dám fotografii toho děvčete, jak se svlíká. Je jasný jako facka, že se nepoženou celou tu cestu na pláž kvůli –“

„Vzpamatuj se a uvažuj rozumně!“ pokáral jsem ho. „Jedná se o vraždu! Ten šmírák je klíčovou postavou ještě horkého případu vraždy. Policajti ho budou ukrývat, dokud z něj nevymáčknou všechno, co ví, a dokud neseženou další svědky a neprošetří si všechny stopy. Dáš těm reportérům horký tip na něco, co opravdu stojí za uveřejnění, koneckonců jde o vraždu, a odměnou ti budou titulky na prvních stranách novin. PROFESIONÁLNÍ STRIPTÉRKA SE SVLÉKÁ U OKNA VE CHVÍLI, KDY POLICIE ZADRŽUJE VOYEURA PODEZŘELÉHO Z VRAŽDY V MOTELU –“

„Panebože!“ zvolal. „Na tohle jsem vůbec nepomyslel.“

„Pomysli na to teď,“ doporučil jsem mu. „Řekni mi znovu tu adresu, kde teďka zrovínka jsi,“ požádal mě. Řekl jsem mu název hotelu a číslo pokoje. „Panebože, to je přece šance!“ volal. „Tímhle se ta holka opravdu proslaví a mě to vynese vzhůru jako rachejtli a získám obrovský uznání za nejlepší propagační fór.“

„Budou si ji chtít vyfotografovat v motelu,“ řekl jsem. „Budou chtít snímky místa, kde ten chlap stál, a musí na nich být taky to, na co se tím oknem díval. A ty musíš své svěřence připravit krásné, dojemné povídání pro reportéry o tom, že striptérce samozřejmě nevadí, když se na ni lidé dívají, protože je to její zaměstnání, ale že si uvědomuje, jak se normální žena cítí, když ji cizí vilné mužské oči žádostivě sledují ve chvíli jejího soukromí. A tak se tato statečná, půvabná ženuška rozhodla vlákat do pasti toho chlípníka, muže, který –“

„Láry fáry, přestaň žvanit!“ zavřískl do telefonu. „Nemusíš za mě vymýšlet úplně všechno.“

„Jsem rád, že mi to říkáš.“

„Nech toho šaškování,“ zavrčel. „Tahle historka je má životní příležitost! Páni, ta reklama, kterou z toho můžu vytřískat! Záběry přímo oknem. Striptýz před krbem. Podprsenka, kalhotky a reklama. Sex, svádění a prvotřídní historka, která prostě musí zabrat! Krucinál, polož už to sluchátko, ať můžu obtelefonovat redakce.“

Zavěsil jsem sluchátko a řekl Narcisce: „No tak, všechno se báječně vyvíjí. Co nevidět se sem přiženou.“

Jak dlouho může trvat, než sem dorazí?“ zeptala se.

„Než je Colley sežene a přiměje, aby se tím vážně zabývali, než je přesvědčí, že jde o opravdovou senzaci, a ne o nějakou levotu, bude to trvat nejspíš… No, se vší pravděpodobností uplyne tak jedna až půldruhé hodiny, než se sem dostanou.“

Zase si začala tiše pobrukovat svou melodii a znovu sáhla po zdrhovadle na zádech.

„A v době, kdy sem dokvačí,“ řekl jsem spěšně, „tě tady najdou samotnou. Já budu už dávno v trapu.“

„Donalde!“ zvolala vyčítavě.

„Zdejchnu se hned teď.“

„Myslím, že tě moc nezaujalo, co jsi viděl,“ postěžovala si.

„Zaujalo mě to,“ ujistil jsem ji, „ale mám napilno.“

„Jsem ti vděčná, Donalde. Já… já jsem se do tebe zabouchla už na samým začátku. Teď mám zrovna chuť na trošku svádění. Myslím, že je to tím jídlem a vším tím vzrušením a tak. Já… cítím se přímo pekelně nabitá sexem.“

„Domníval jsme se, že vy striptérky si zachováváte neosobní přístup k věci a myslíte jen na své diváky,“ podotkl jsem.

Zachichotala se a řekla. „Nechtěl jsi, abych myslela na diváky, Donalde? Celou dobu, co jsem se tam předváděla, jsem přece myslela na tebe. Nevěděla jsem, že máš tak silný dalekohled. Bála jsem se, že bys mohl být zklamaný, a –“

„Děkuju,“ přerušil jsem ji.

„Co myslíš tím děkuju? Ach tak, za to, co jsem ti předvedla?“

„Za to, že ses zmínila o dalekohledu,“ řekl jsem. „Málem jsem na něj zapomněl. A teď poslouchej, děvčátko s andělskýma očima, a dobře si to zapamatuj. Všechno tohle si vymyslel Colley Norfolk. Jestli se tě někdo zeptá na Donalda Lama, tak ses s ním jen setkala a nic víc. Celou tu věc ale vymyslel Colley Norfolk. Zapamatuj si to. Norfolk je profík přes reklamu. Ví, jak na to. Je v postavení, v němž může z publicity, kterou získáš, něco vytřískat. Nechceš přece zranit jeho city, že ne? Jistě mu chceš dát najevo, že jsi mu vděčná.“

„Poslyš, Donalde, nejsem praštěná pytlem. Uvidí, že jsem vděčná – a já opravdu vděčná jsem. Vím, na který straně je krajíc namazaný. Ale to je byznys. Tohle je něco jinýho, Donalde. To, co cítím k tobě –“

„Nejlíp dokážeš svou vděčnost tím, že se o mně nikomu ani nezmíníš. Později, jestli tě bude vyslýchat policie, to už bude něco jiného. Jim budeš muset říct, co se stalo. Jinak bys příliš riskovala. Ale až budeš policii popisovat, k čemu došlo, dej si pozor, abys to vylíčila tak, abys z toho získala další reklamu.“

„Budou mě fotografovat, jak se v motelu svlékám?“ zeptala se.

„Budou tě fotografovat,“ řekl jsem jí. „Můžeš do toho vložit tolik ze svého popisovaného umění, kolik budeš chtít, ovšem jestli na to bude čas, protože jakmile si jednou uvědomí, o jaký příběh jde, novináři budou čekat na ty umělecké snímky, aby je uveřejnili na prvních stranách novin.“

„Prima! Páni, já si uvědomuju všechny své křivky.“

„Zachovej si tohle rozpoložení,“ kladl jsem jí na srdce. „Tím skvělejší bude pak tvůj výstup. A teď tu hezky počkej na reportéry!“

Přešla k oknu a znovu se zahleděla k motelu. Začala si pobrukovat svou melodii. Pohupovala boky ve svádivém rytmu profesionální striptérky. Takřka mechanicky sáhla po zpola rozevřeném zdrhovadle vzadu na šatech a rozevřela je úplně.

Vzal jsem dalekohled, vyklouzl ze dveří, tiše je za sebou zavřel a spěchal chodbou pryč.

Kapitola 14

Byla už skoro půlnoc, když jsem svým autem z půjčovny dorazil do Banningu.

Nechtěl jsem sice právě v tuto chvíli riskovat, že se o mně dozví policie, ale nevěděl jsem, jak jinak bych se dozvěděl to, co jsem se dozvědět chtěl. Celý napjatý strachem, aby mě nezadrželi jako motelového zloděje, jsem vjel do prvního motelu, k němuž jsem dorazil, objel ho dokola, přičemž jsem si prohlížel zaparkované vozy a jejich poznávací značky, a pak jsem zase odjel. Totéž se opakovalo u druhého motelu, teprve ve třetím jsem však objevil, co jsem hledal. Chevrolet s poznávací značkou RTD 671 byl zaparkovaný před chatičkou číslo deset.

V motelu měli poslední volné místo, takže jsem si mohl najmout chatku a zaparkovat. Poté, co správce motelu rozsvítil elektronické návěští oznamující, že už mají všechno obsazeno, a šel na kutě, odebral jsem se k chatičce číslo deset a tlumeně zaklepal na dveře.

Zase jsem měl jednou štěstí. Irene zřejmě ještě nespala. Slyšel jsem, jak se obrátila na posteli, pak její kroky na podlaze a potom se ozval její hlas, zostřený napětím: „Kdo je to?“

„Donald,“ odpověděl jsem.

Maličko pootevřela dveře.

„Donalde, jsem v noční košili,“ řekla. Já –“

„Máte župan?“ zeptal jsem se.

„Ne, nemám. Já –“

„Vezměte si přikrývku,“ pravil jsem zpola šeptem. „Přehoďte si ji přes sebe. Musím s vámi naléhavě mluvit.“

„Počkejte chviličku.“

Šla k posteli a za moment se vrátila s přikrývkou obtočenou kolem těla.

„Nerozsvěcujte,“ požádal jsem ji tlumeně. Vešel jsem a zavřel za sebou.

„Stěny jsou hrozně tenké,“ zašeptala. „Sousedi budou vědět, že… že mám návštěvu.“

„To je zcela v pořádku,“ ujistil jsem ji. „Nejspíš se o vás dost napřemýšleli už od chvíle, kdy jste se tu zapsala sama, a nechcete je přece zklamat. Četla jste noviny?“

„Ano.“

„V zítřejších vydáních budou další zprávy. Dozvíte se, že po mně pátrá policie.“

„Po vás?“

„Přesně tak,“ přisvědčil jsem. „Mluvte prosím tiše.“

„Ale proč pátrají po vás?“

„Musel to být jeden z nás dvou,“ vysvětloval jsem. „Musel jsem se buď přihlásit a říct policii, nebo se zdekovat a co nejvíc ztížit policii, aby mě našla.“

„Ale jak se o vás mohli dozvědět?“

„Přečtěte si zítřejší noviny,“ doporučil jsem ji. „Nemám teď čas na vysvětlování. Z novin jsem se dozvěděl, že Dowling po sobě nezanechal žádné blízké příbuzné.“

„Četla jsem to.“

„Víte o tom něco?“

„Ne. Vím jen, že byl velice osamělý a občas se mi zmínil, že nemá žádné blízké příbuzné.“

„Budou tu nejspíš sestřenice, bratranci, neteře, synovci a kdoví kdo ještě,“ uvažoval jsem.

„Co tím chcete říct, Donalde? Tedy – proč jste mě vytáhl v noci z postele, abyste se mnou mluvil o tomhle?“

Seděla na kraji lůžka a oknem přicházelo dovnitř dost světla, abych viděl její obličej stažený úzkostí.

„Posuďte sama, váš syn je synem Herberta Dowlinga, pravda nemanželským, přece vsak pokrevním příbuzným.“

Zalapala po dechu. „Donalde, myslíte si, že by to… že by to mohlo mít nějaký význam?“

„Mohlo by to mít velký význam,“ mínil jsem, „ovšem jen v souvislosti s některými důkazy. Bude to mít význam pro vašeho syna a bude to mít obrovský význam pro příbuzné v pokolení pobočném. Ti budou bojovat zuby nehty o své místo u lizu.“

„Myslíte si, že mě do toho zavlečou – a také mého syna?“

„Sakra,“ zaklel jsem, „nebuďte naivní! Zavlečou vás do toho a rozsekají vás na cimpr campr! Pokusí se vám přišít vraždu, tak abyste se z toho nevyvlékla. Udělají z vás vyděračku a budou tvrdit, že je otcem vašeho syna – stručně řečeno, Irene, ti lidé budou pěkně brutální.“

Seděla na posteli, přikrývku obtočenou kolem těla, a promýšlela si to.

„Je něco – cokoliv –, co bych mohla udělat?“ zeptala se.

„Spousta věcí,“ ujistil jsem ji. „Můžete mi pomoct, Donalde?“

„Pokouším se vám pomoct právě teď,“ řekl jsem. „Riskuju. Pokud se mi bude dařit unikat před spáry policie, můžu věci trochu rozhýbat. Ovšem ve chvíli, kdy mě lapnou, budu mimo dění a nebudu s to dělat vůbec nic. No a tak chci, abyste mi trochu helfla.“

„Jak?“

Řekl jsem jí: „Byla jste s Dowlingem ve styku a leccos jste věděla o tom, co dělá. Zřejmě se vám při vašich setkáních svěřoval. Chápala jste ho a on to věděl. Rozuměla jste jeho problémům. Sympatizovala jste s ním. Podle všeho jste ho stále ještě hodně milovala, a přece jste neobnovila bývalý vztah. Když jste se stala matkou, cítila jste, že máte odpovědnost vůči svému synovi. Přála jste si, aby byl náležitě vychován. Víte o Dowlingovi to, co jiní lidé možná nevědí, čas od času míval tajné schůzky se ženou, která nejspíš pracuje v jeho kanceláři. Chci vědět, kdo to je.“

„Můžete mi ji popsat?“ zeptala se.

„Je jí něco mezi šestadvaceti a jednatřiceti. Má velké tmavé oči, dlouhé řasy a trochu zvláštní způsob chůze, houpavý, smyslný a dráždivý. Není to jen nějaké vrtění zadkem. Je v tom ladnost. Jakési –“

„Doris Gilmanová,“ přerušila mě.

„Dobře – a co o ní víte?“

„Věděla jsem, že Herbert byl… no, měl o ni zájem, ale zapletl se s Bernice Clintonovou. Ta nad ním má jakousi moc a – Donalde, já se prostě nemůžu přimět, abych o něm mluvila v minulém čase. Je to – musíte mi rozumět –“

„Nic si z toho nedělejte,“ skočil jsem jí do řeči. „To všechno chápu. Zrovna teď ale nemáme čas brát ohled na city. Řekněte mi, co o Doris Gilmanové víte.“

„Je tak trochu záhadná. Moc toho o ní nevím, ani o její minulosti. Je velice uzavřená. Rozhodně ale vím, že Herbert o ni jevil přátelsky zájem, a myslím, že mu i radila. Nevěděla jsem, že se mezi nimi vyvinulo něco… něco intimního.“

„Ani já ne,“ podotkl jsem. „A možná že se ani nevyvinulo. Víte, kde bych tu ženu našel?“

„Ne, to nevím. Zdá se mi – zdá se mi, že jsem slyšela, že je… Ne, lituju, Donalde. Obávám se, že vám nemůžu pomoct.“

„No dobrá,“ pravil jsem, „ale povězte mi tohle. Bernice Clintonová si drží v Santa Aně byt pod jménem Agnes Daytonová. Je to skutečně elegantní byteček. Předpokládám, že jí ho platil Dowling.“

„V Santa Aně!“ zvolala.

Přikývl jsem.

„Bože, to ne! Dowling pro ni přece vydržuje byt v Los Angeles.“

„Znáte adresu?“

Nemůžu vám dát přesnou adresu, ale je to v Regina Arms.“

„Dobře. A ještě jednu otázku. Bernice Clintonová se zapsala v Motelu milovníků vody a slunce pod jménem Agnes Daytonová. Je to stejné jméno, jaké používá v bytě v Santa Aně. Proč se vlastně v Motelu milovníků vody a slunce ubytovala?“

Irene zavrtěla hlavou. „To nevím, Donalde.“

„Dowling se tam někdy s vámi sešel?“

„Ano.“

„Vícekrát?“

„Vždycky jsme se scházeli tam.“

„Takže kdyby se byl chtěl setkat s Bernice, myslíte, že by –“

„Proboha ne!“ skočila mi do řeči. „Proč by se s ní měl setkávat tam? Platil jí přece byt v Los Angeles. Kromě toho, pokud šlo o Herberta, tenhle vztah už dohasínal. Herbert si totiž začal uvědomovat, co je Bernice zač – že je to pletichářská zlatokopka. Nemyslím si, že ji někdy opravdu miloval. Okouzlovala ho, a věřte mi, tahle holka dovede použít všechno, co má, aby dosáhla svého cíle. V tom je skutečně dobrá. Herbert byl osamělý a trochu ztracený a ona přišla a začala se před jeho očima předvádět, lepila se na něho a vnucovala se mu, jenomže to dělala tak šikovně, že si Herbert myslel, že je to on, kdo ji uhání. Je to… je to pořád ta stejná písnička.“

Přejel jsem ji pohledem od hlavy až k patě.

„Nedívejte se na mě takhle, Donalde.“ bránila se. „S námi to tak nebylo. Já… já jsem ho milovala a on miloval mě, a kdyby byl teď naživu a mohl s vámi mluvit, řekl by vám, že když jsem odešla z jeho života, zanechalo to v něm velikou prázdnotu, kterou už nikdy nedokázal vyplnit. Ty naše večery v Motelu milovníků vody a slunce… no, na ty se těšil mnohem víc než na tajné schůzky s těmi jinými děvčaty, které byly prostě jen…, kdy šlo jen o…, však vy víte.“

Řekl jsem jí: „Dobře, Irene. Chtěl jsem vás jenom varovat. Tahle záležitost musí nakonec vyjít najevo. Váš syn Herbert se stane nevyhnutelně středem pozornosti. Je mi to líto, ale nedá se tomu zabránit.“

„Donalde, jestli mě budou vyslýchat, co jim mám říct?“

„Neříkejte vůbec nic,“ poradil jsem jí, „dokud si neseženete advokáta. Jestli bude jen trochu k čemu, poradí vám, abyste mlčela a nevypovídala, dokud nebudu mít možnost vypátrat několik dalších věcí. No ale teď už musím jít.“

„Donalde, hrozí… hrozí vám nějaké nebezpečí?“

„Ne, ledaže bych se vzpíral zatčení, a takový blázen nejsem. Ale patrně si mě pořádně podají, až mě zadrží.“

„Myslíte tím, že vás zbijou?“

„Frank Sellers má sklon být trochu drsný, když ztratí trpělivost,“ připustil jsem, „a obávám se, že trpělivost už ztratil.“

„Chudáčku!“ zašeptala. „To všechno kvůli mně…“

Přikrývka klesla na podlahu, Irene mě objala oběma pažemi a pohlédla mi upřeně do očí. „Donalde, tohle není svádění. Jenom cítím, že mi rozumíte, a… že si rozumíte navzájem. Děkuju vám za to, co pro mě děláte.“

Políbila mě a otevřela dveře. Konejšivě jsem ji přivinul k sobě. Jen klid!“ chlácholil jsem ji. „Pokuste se trochu prospat. Hlavu vzhůru!“

Odjel jsem do Palm Springs, zašel do telefonní budky a zavolal meziměstsky Bertu Coolovou do jejího bytu.

Trvalo pár minut, než jsem v telefonu uslyšel Bertin rozespalý hlas. „Haló – haló – co krucinál – kdo to volá takhle pozdě v noci? Vy –“

„Tady je Donald,“ ohlásil jsem se.

„Ty!“ zavřeštila Berta a její vztek ji rázem úplně probudil. „Ty zatracenej, uličnickej parchante! Tentokrát se ti to opravdu povedlo! Je s tebou amen. Frank Sellers se postará, abys v tomhle byznysu už nikdy do konce svýho prašivýho života nedostal znovu licenci. Tys –“

„Sklapni a poslouchej,“ vpadl jsem jí do řeči.

„Sklapni a poslouchej? No tohle, ty uličnickej parchante! Ty nafoukanče? Ty drzej, arogantní, méněcennej, falešnej podrazáku! Víš, co tě čeká?“

„Co mě čeká?“ zajímal jsem se.

„Budeš odsouzenej za vraždu prvního stupně,“ prohlásila Berta. „Riskovals jako blázen. Naštvals Sellerse a i kdybych se rozkrájela, nepomůže ti ani svěcená voda. Sellers si tě už spojil s tou vraždou.“

„No to je opravdu nádhera!“ podotkl jsem uznale. „Našel vražednou zbraň?“

„Krucinál, nevím, co našel,“ soptila Berta, „ale zato vím, že toho má na tebe dost, aby tě strčil do plynové komory. A řeknu ti ještě něco. Ta Agnes Daytonová, která viděla toho chlapa, co se poflakoval kolem motelu, tě podle tvý fotky identifikovala jako toho mužskýho, co na ni čuměl.“

„Starou bačkora identifikovala!“ oponoval jsem a nedokázal potlačit ve svém hlase překvapení.

„Už jo,“ potvrdila Berta. „Frank Sellers jí ukázal tvou fotografii a ona tě okamžitě poznala. A pak je tu ta Marcia Elwoodová, ta ženská, která vyšla – ze sprchy zřejmě jen několik minut poté, co byl zavražděnej Dowling. Popsala tě do detailu, a jakmile uviděla tvou fotku, potvrdila Sellersovi, že to je ten chlap, co se na ni díval. Řekla, že by tě poznala kdekoliv. Máš to zpečetěný, ty uličnickej parchante! Jenom nechápu, proč jsi toho chlápka krucinál musel zastřelit. Nevím, cos proti němu měl. Řekla jsem Franku Sellersovi, že pokud vím, nikdy ses s ním dokonce ani nesetkal, ale že mi bylo jasný, že ho máš rozpracovanýho.“

Chvilku jsem o tom všem přemýšlel.

„Seš tam?“ zeptala se Berta.

Jsem tady.“

„Kde k čertu je to tady?“

„V Palm Springs.“

„A co tam děláš?“

„Snažím se zjistit, kdo zabil Herberta Dowlinga,“ řekl jsem.

„Sellers to už zjistil,“ ubezpečila mě. „Ty jsi ten chlapík, kterýho hodlá formálně obvinit a dát zaregistrovat.“

„S tímhle nemůže uspět,“ oponoval jsem ji. „Agnes Daytonová popsala muže, kterého viděla, jak na ni hledí oknem, docela jinak.“

„Popisy nemají takovou váhu jako přímá identifikace,“ mínila Berta. „Prostě tě na té fotografii zcela nepochybně identifikovala a ta Marcia Elwoodová si je taky zatraceně jistá.“

„Tohle je přesně způsob, jakým policie pracuje,“ posteskl jsem si. „Opatří si fotografii a přimějí člověka, aby si ji prohlédl, a nasadí mu do hlavy, že na té fotce je hledaný zločinec. Potom, když dotyčný uvidí toho člověka při identifikační přehlídce –“

„Kecy!“ přerušila mě Berta. „Na tohle téma jsem se už naposlouchala tvých žvástů ažaž.“

„No ale ono to tak skutečně je,“ namítal jsem. „Síla sugesce –“

„Houby s octem síla sugesce!“ vyštěkla Berta. „Dostal ses do pěkný kaše. Heleď se, udělej, co ti radím. Hned teď zavolej Franku Sellersovi, omluv se mu, řekni, že lituješ, žes před ním něco tajil a dělal ze sebe chytrýho, když šlo o vraždu. Že seš nevinnej a že se chceš přihlásit, dát se k dispozici a očistit se. Možná když to uděláš, podaří se mi ovlivnit ho natolik, aby tě neobvinil z vraždy prvního stupně, ale umožnil ti, aby ses z toho vyvlíkl přiznáním k vraždě druhýho stupně.

Proboha, Donalde, copak nemůžeš vidět dost nahejch ženskejch ve svý vlastní režii, že se musíš plížit zapadlýma zadníma uličkama, prolízat průchody. Čumět do osvětlenejch oken a –“

„Jsi trochu pozadu, Berto,“ upozornil jsem ji. „Oni totiž toho čumila, toho šmíráka už chytili. Je to jakýsi Rossiter Banks. Je přednostou pobočky telegrafního úřadu a chytili ho dneska večer.“

Berta chvilku přemýšlela a potom řekla: „Sellers mi o tom nic neřekl – přestal se mi svěřovat Donalde, ty jsi v těchhle věcech zatraceně úskočnej. Mám dojem, žes toho chlapíka vmanévroval do nějaký pasti. No tak, dej se do toho, zavolej Franku Sellersovi a řekni mu, že se vrátíš a vzdáš se jemu osobně.“

„Rozmyslím si to,“ řekl jsem Berte. „Prozatím ale nechci protelefonovávat další firemní peníze a –“

„Firemní peníze!“ zavřeštěla Berta. „Tak poslouchej, ty prťavej parchante, tohle nemá vůbec nic společnýho s naší firmou. Tohle jsou tvý osobní problémy. Seš v tom namočenej až po krk, a tak z toho taky sám vyhrab ven. Nemysli si, že budu platit tvý osobní telefonní hovory. Nemysli si, že naše firma… Firma, no do prdele!“ Jemné jsem zavěsil sluchátko a opustil jsem telefonní budku.

Brzo ráno mělo do Phoenixu letět letadlo společnosti Bonanza Airlines.

Z novinových výstřižků o šmírákovi bylo zřejmé, že žena, která ohlásila jako první šmíráka v Motelu milovníků vody a slunce, byla Helen Corliss Hartová z Phoenixu, že řídí salon krásy a že byla schopna dát policii docela obstojný popis onoho člověka. Údajně to byl starší, zralý muž s dlouhým nosem, huňatým obočím a důstojným vzezřením, člověk, od něhož by se jen stěží očekávalo, že bude voyeur.

Věděl jsem, že za pár hodin jí Frank Sellers bude ukazovat mé podobenky a bude se ji snažit přesvědčit, že muž, kterého tenkrát viděla, jsem já. Řekne jí, že Agnes Daytonová mě bez jakýchkoliv pochyb identifikovala, že mě tam viděla i Marcia Elwoodová a že on, seržant Sellers, je přesvědčena, že já jsem právě ta osoba, kterou tam spatřila. Požádá ji, aby si mou fotografii prohlédla, aby si ji prostudovala důkladně a dlouho. Poukáže na to, že byla koneckonců rozčilená, že šmírákův obličej zahlédla jen letmo a pak začala křičet a telefonovala na policii… Byl to pořád stejný starý policajtský trik – sugestivní působení na očitého svědka provádějícího identifikaci.

Jedinou mou nadějí bylo osobně se setkat s Helen Hartovou dříve, než se k ní Sellers dostane s mou fotografií.

Podíval jsem se do telefonního seznamu. Hellen Hartová měla jak obchodní, tak i soukromou adresu ve Phoenixu.

Zavolal jsem jí.

Trvalo několik minut, než jsem uslyšel její poněkud rozespalý hlas.

„Paní Hartová,“ oslovil jsem ji, „nebo snad slečno Hartová? Jsem detektiv a teď jsem právě v Palm Springs a – mám vás oslovovat paní Hartová, nebo slečno Hartová?“

„Mé profesionální jméno je Helen Corliss Hartová,“ vysvětlila. „Říkám si slečna. Co si přejete, že mi voláte v tuhle noční hodinu?“

Odpověděl jsem jí: „Je to dost důležité. Asi před týdnem jste viděla v Motelu milovníků vody a slunce jakéhosi voyeura. Oznámila jste to policii. Myslím, že bych mohl toho člověka odhalit a dopadnout, kdybyste mi ho mohla trochu lépe popsat.“

„Nemůžu vám ho popsat o nic přesněji, než jsem ho už popsala policistům, když mě vyslýchali,“ prohlásila. „A proboha, jestli mě má někdo vyrušovat ze spaní jen kvůli –“

„Je to velice důležité, slečno Hartová.“ omlouval jsem se. „Nerad vás obtěžuju, ale – Podívejte se, mohla byste se mnou posnídat?“

„Odkud jste říkal, že voláte?“

„Jsem v Palm Springs.“

„Ano, zdálo se mi, že jste to říkal.“

„Poletím letadlem, a jestli byste se mnou mohla posnídat, rád bych –“

„Jsem podnikatelka. Mám salon krásy, který musím řídit, a zaměstnávám sedm děvčat. Nemůžu marnit čas a –“

„Právě to jsem měl na mysli, když jsem vás pozval, abyste se mnou posnídala,“ snažil jsem se ji přesvědčit. „Můžete jíst a zároveň mluvit.“

„Hlídám si svou figuru,“ řekla. „Má snídaně je vlastně jenom káva.“

„V osm hodin?“ navrhl jsem. „Proboha ne!“ zvolala. „V sedm třicet.“

„Budu tam přesně.“

„Jste detektiv od policie?“

„Soukromý detektiv,“ odpověděl jsem, „ale pracuju na tomhle případu.“

„No to určitě, když – opravdu bych se měla zlobit, že jste mě vzbudil, ale váš hlas zní upřímně a seriózně.“

„Jsem upřímný a seriózní. A také se zatraceně snažím tenhle případ vyřešit. Setkáme se tedy v půl osmé.“

„Přesně,“ řekla. „Nebudu čekat.“

„Stavím se pro vás v bytě. Můžeme někam zajít a –“

„Ne, posnídáte u mě doma,“ opravila mě, „za předpokladu, že se spokojíte s kávou a topinkami. Nehodlám pro vás vyvařovat.“

„Budu tam,“ ujistil jsem ji. „Zatím na shledanou.“

„Nashle,“ řekla a její hlas teď už nezněl tak nepřátelsky. Věděl jsem, že jsem vzbudil její zájem.

Bylo by lepší, kdybych si byl mohl vzít s sebou magneťák, abych celý rozhovor i její popis toho šmíráka mohl zaznamenat, ale koneckonců hlavní bylo předběhnout Franka Sellerse. Poté, co slečna Hartová se mnou posnídá, aniž by halasně protestovala a křičela odporem, bude pro ni krajně obtížné identifikovat mě jako šmíráka.

Sellers ovšem nijak nutně nepotřeboval, aby mě identifikovala, zato já jsem zatraceně potřeboval ukázat, že popisy toho šmíráka se navzájem neshodují.

Nemohl jsem ale pochopit, jak je možné, že Bernice Clintonova ve svém ožehavém postavení – plynoucí z toho, že bydlela v Santa Aně pod jménem Agnes Daytonová – měla odvahu identifikovat mou fotografii a zároveň nepřiznat, že mě zná pod jménem Donald Lam. Znamenalo to, že je v celé záležitosti namočená až po uši a že hraje vabank.

Chtěl jsem se podívat, co Montrose Carson podniká se svým projektem v Palm Springs, a ačkoli půl druhé v noci nebyla právě nejvhodnější doba k prohlídce nemovitostí, chtěl jsem si jeho pozemky přece jen prohlédnout. A tak jsem si tam zajel.

Nic není tak skličujícího jako vysoce dynamické komerční pojetí, jehož rozpínavá síla byla uvedena do klidu.

Chvíli po půlnoci při světle dorůstajícího měsíce vyhlížely Šalvějové, písečné a slunečné parcely Montrose L. Carsona pusté a mrtvé. Všechna křiklavá vlajkosláva obklopující informační středisko byla v měsíčním svitu zplihlá a skličující. Trojúhelníkové vlaječky, které měly vesele tančit v pouštním vánku a jejichž barvy ve slunečním světle zářily a třpytily se, byly teď tmavé a bezvýrazné a visely ochable a bez života v nehybném vzduchu mlčenlivě noci.

Vysoko nade mnou potměšile pošilhával dolů z oblohy nesouměrný měsíc. Hvězdy byly tiché poklidem vesmírných dálek. Celé akry písku poseté šalvějí se do daleka stříbřitě táhly v měsíčním světle, pocákané černými stíny a koupající se v zadumaném tichu pouště.

Vzadu za písečným pásmem se k obloze tyčila více než dvě míle vzhůru strmá úbočí hory San Jacinto, obrovská zborcená masa žuly potřísněná skvrnami sněhu a nahoře nad žulou vroubená mohutnými jedlemi.

Daleko na západě i severu zářila světla Palm Springs. Od silnice se občas ozývalo svištění pneumatik kvílivě uhánějících po dálnici.

Toulal jsem se po rozparcelovaných pozemcích. Carson sám si zřejmě vedl dobře. U většiny parcel nacházejících se v přední řadě stály červené tabulky s výrazným nápisem PRODÁNO. Dál vzadu už tolik tabulek nebylo, ale vezmeme-li v úvahu, že k rozparcelování došlo tak asi před měsícem, byl to jistě pozoruhodný úspěch.

Sehnul jsem se a zvedl brožurku, kterou odhodil nějaký potenciální zákazník.

Dokonce i při světle srpku měsíce jsem viděl, že je opravdu prvotřídně provedená. Byla vytištěna na kvalitním křídovém papíře, s tuctem stran propagačního povídání, statistických údajů a fotografií.

Dal jsem si ji do kapsy, chvíli se tam ještě potloukal a pak jsem se vrátil k pronajatému autu a odjel na letiště.

Zjistil jsem, že kdybych použil ranní letadlo pravidelné linky, nemohl bych včas stihnout schůzku. Nevadilo mi to, protože jsem se obával, že by právě v tomto letadle mohl mít Sellers svého člověka.

Poptal jsem se, jestli bych si nemohl najmout aerotaxi, a zřízenec ochotně zatelefonoval na patřičné místo.

Promluvil jsem si s pilotem. Zřejmě jsem ho vytáhl z postele, ale vzdor tomu se zdál být v docela dobré náladě. Udělal mi zvláštní cenu za jednosměrný let do Phoenixu a slíbil, že může být na letišti za třicet minut a že můžeme hned startovat.

Usadil jsem se v čekárně a vytáhl z kapsy brožurku.

Byly tam fotografie hlavní třídy v Palm Springs, exkluzivních obchodů se zbožím určeným pro zazobané turisty, nechyběla však ani vyobrazení stinných datlovnikových hájků India. Uváděly se tam statistické údaje o zimních teplotách a počtu slunečných dnů. A vzadu byla podobizna iniciátora a tvůrce tohoto velkolepého projektu – vlídná, dobrotivá tvář samého Montrose Levininga Carsona, jehož oči, navýsost vážné a činorodé, upoutávaly čtenáře.

Tato fotografie jako by dodávala celému tomuto projektu zdání skutečné stability a úctyhodnosti.

Užuž jsem chtěl celý ten krám hodit do koše na odpadky, pak mě ale cosi zadrželo, otevřel jsem kapesní nůž a fotografii Montrose Carsona jsem pečlivě vyřízl.

V mysli se mi začínal rýsovat úskok, proti němuž všechny triky, které jsem kdy narafičil na policejního seržanta Franka Sellerse z losangeleského policejního sboru, se budou jevit jako krotké a nevinné.

Jestli chtěl falešně namíchat a rozdat karty proti mně, dám mu teď ve falešném míchání a rozdávání karet důkladnou lekci.

Dostavil se můj pilot, brzy vyroloval s letadlem z hangáru a byl připraven k odletu. Naštěstí měl v letadle poznámkový blok.

Celou cestu do Phocnixu jsem se procvičoval v kreslení primitivních portrétů Montrose Levininga Carsona. V době, kdy jsme přistáli na letišti ve Phoenixu, jsem měl už jeho podobu pevně zafixovanou v mysli a dovedl jsem nakreslit skicu, která se mu značně podobala.

Zaplatil jsem pilotovi, ještě na phoenixském letišti jsem zašel na pánskou toaletu, roztrhal všechny své náčrty i Carsonovu fotografii, která byla pro ně předlohou, na malé kousky a spláchl je do záchodu.

Na adresu Helen Corliss Hartové jsem dojel taxíkem.

Pohlédl jsem na hodinky. Byl jsem tam přesně. Díky tomu, že jsem utratil peníze za aerotaxi, jsem přiletěl přesně o třicet minut dříve než pravidelná letecká linka.

Když jsem pomyslel na to, až se Berta dozví o obnosu, který jsem za těch třicet minut zaplatil, cítil jsem, jak se mi svírá žaludek.

Kapitola 15

Helen Corliss Hartová měla na sobě elegantní šaty šité na míru. Pro muže bylo velice nesnadné uhodnout, kolik je jí let. Žena by to snad dokázala, ale mohla by se ve svém odhadu zmýlit.

Helen Hartová byla vyrovnaná, kultivovaná, přitažlivá žena a přímo z ní vyzařoval ženský půvab. Byl to však půvab zralé ženy, nikoliv přitažlivost mladého zajíčka.

Helen Hartová byla ovoce uzrálé na stromě a člověk měl pocit, že bude trvat ještě hodně dlouho, než začne padat.

Pozorně si mně prohlédla, pak se usmála a podala mi ruku.

Jmenuju se Lam,“ představil jsem se.

„Vítejte, pane Lame,“ řekla. „Nepředstavovala jsem si vás zrovna takhle.“

„Jak jste si mě představovala?“

„Jako svalnatce s býčí šiji a širokými rameny, který mě ohodnotí, bude mi dělat milostné návrhy a všelicos si vůči mně dovolí v přesvědčení, že je to normální a samozřejmé. A přidá také pár obhroublých vtipů o tom, co ten voyeur viděl.“

„A vy se nedomníváte, že jsem se vás snažil ohodnotit?“

„No, pokud jde o tohle, ohodnotil jste mě,“ odpověděla. „A také byste byl schopný dělat mi milostné návrhy, ale nevycházel byste z předpokladu, že je to normální a samozřejmé. Vaše návrhy by byly interesantní, takže by nebylo možno proti nim nic najímat No teď – chcete tu kávu černou, nebo se smetanou a cukrem?“

„Se smetanou a cukrem, prosím,“ řekl jsem.

Povzdychla si. „Nevím, čím to je, že lidé jako vy si mohou dopřávat všeho, po čem touží, a přece nakonec mají místo břicha dolík. No, podívejte se na mě, já –“ zarazila se a pak se rozesmála. „Nedívejte se na mě zas tak moc upřeně! Jaké je vaše křestní jméno?“

„Donald.“

„Dobře, Donalde, buďme přátelé. Nemám moc času. Musíme toho hodně stihnout. Vy mi chcete položit pár otázek a já chci začít pracovat. Vy se jistě také chcete vrátit ke své práci. Tak začneme.“

Zavedla mě do malé kuchyňky s jídelním koutkem, v němž snídala a posadila se k jedné straně stolu. Já jsem si sedl proti ní na druhou stranu.

„Tady je opékač topinek a chleby. V celé téhle domácnosti není ani kousek másla. Já si vezmu topinku. Jestli také chcete suchou topinku, můžete ji mít. Vajíčka tu nemám a nehodlám pro vás vyvařovat.“

„Stačí mi káva, Helen. No a co bych teď rád věděl, je, jak důkladně jste si prohlédla obličej toho člověka.“

„Viděla jsem ho náramně dobře. Úplně se mi vryl do paměti.“

„Poznala byste ho, kdybyste ho uviděla znovu?“

„Určitě.“

„Pamatujete se, jak jste ho popsala policii?“

„Ano, a také si přesně pamatuju, jak ten člověk vypadal.“

„Umím tak trochu kreslit,“ řekl jsem jí. „Začneme jeho vlasy.“

„Měl na hlavě klobouk.“

„Dobře – a co oči? Měl brýle?“

„Neměl žádné brýle.“ Jakou měly jeho oči barvu?“

„Světlou. Ale nápadné bylo jeho obočí. Nedovedu to popsat tak, aby si to někdo jiný uměl představit, ale bylo na něm něco zvláštního, charakteristického.“

„A co nos?“

„Nos měl dlouhý a rovný.“

„Teď mi dovolte, abych si trochu zaskicoval,“ řekl jsem. „Studoval jsem popis, který jste dala policii. Uvidíme, jestli se mi podaří ten obličej vystihnout.“

Nakreslil jsem poněkud připosraženou skicu obličeje Monterase Carsona.

„Oči jsou příliš daleko od sebe,“ opravila mě. Udělal jsem další skicu a oči jsem nakreslil blíž k sobě. „Obočí je příliš vyklenuté. Ten muž měl rovnější obočí a taky na těch ústech mi něco nesedí. Na vaší kresbě se koutky úst stáčejí vzhůru, ten chlap měl ale ústa rovná.“

„Co lícní kosti?“

„Vystouplé. Teď je to ono, Donalde… Ano, Donalde, teď jste to vystihl. Je to skoro on. Opravdu velice dobrá kresba! Donalde, pokud jde o kreslení, jste prostě génius.“

Jen jsem se snažil držet vašeho popisu,“ řekl jsem skromně. Je to dobré, Donalde. Tak dobré, že z toho mám až strach.“

„Co tím myslíte, že z toho máte strach?“

„No, použil jste jednotlivé rysy obličeje, které jsem vám popsala, a vytvořil jste ucelenou kresbu, která vypadá tak přirozeně, že bych ji mohla identifikovat. A přece… nevím. Zdá se mi, že v tom hraje roli jistý prvek sugesce. Když jsem se poprvé podívala na vaši kresbu, řekla jsem si, že je opravdu výstižná. Teď však, čím víc si ji prohlížím, tím víc se mi zdá, že je to skutečně portrét toho člověka, i když jen schematický. Vím, že je to částečně autosugesce. Dívám se na jednotlivé rysy obličeje a pak je vidím všechny společně zkombinované, spojené dohromady… No prostě, přesvědčila jsem sama sebe.“

„Ale jestliže jste popsala jeho rysy přesně a ten nákres odpovídá vašemu popisu, není se čeho obávat.“

„Ano, vím, ale přesto –“

Přerušil jsem ji: „Jste si jistá, že váš popis je naprosto správný? Nemohl by to být… no, nemohl bych to být například já?“

Zasmála se: „Nebuďte trumbera, Donalde. Myslím si, že když chcete vidět ženu, jak se svléká, nemusíte kvůli tomu stát před oknem.“

„Vypadal ten člověk jako někdo frustrovaný, zamindrákovaný?“

„Ne tak docela. Dá se to těžko popsat. Nemyslím si, Donalde, že byste mohl pochopit mé pocity, ledaže byste byl žena.“

„To tedy nejsem,“ ujistil jsem ji.

„O tom nepochybuju… Myslím si, že žena, která má pěknou postavu, ji za jistých okolností ukazuje docela ráda, ale když si myslíte, že jste sám, v soukromí, a vstoupíte do osvětlené místnosti a potom náhle spatříte, jak na vás ztemnělým oknem civí mužský obličej…“

„Vykřikla jste?“

„Vykřikla jsem,“ přisvědčila, „a snažila jsem se něco popadnout, abych se tím zakryla, a pak jsem běžela k telefonu zavolat policii.“

„A co ten mužský?“

„Otočil se, viděla jsem, jak utíká, a pak zmizel ve tmě za oknem.“

„Co jste udělala pak?“

„Běžela jsem k oknu a stáhla žaluzie… Víte, Donalde, ta místnost má velice neobvyklé uspořádání. Má tvar velkého L a zadní okno je tam, kde byste ho nejmíň očekával. Koupelna zabírá kout té místnosti, a tak když z ní vyjdete – no, najednou si uvědomíte, že jste právě před oknem. Dřív jste si toho okna nevšiml a vlastně jste ani netušil, že vůbec existuje.“

„Nejspíš to tak postavili, aby mohli větrat průvanem.“

„Nepochybně. Ale většina motelů má zadní stěnu uspořádanou tak, že v koupelně je okénko zasklené mléčným sklem. Je příliš malé, než aby tudy mohl někdo vlézt, a je tak neprůhledné, že jím nikdo nemůže vidět dovnitř. Kromě něj nebývá vzadu už žádné okno.“

„Máte nějakou představu o tom, jak dlouho se tam ten muž zdržoval?“

„No, to nemám. A – k sakru – myslím, že jsem byla opravdu neopatrná. Chtěla jsem jít na večeři. Předtím jsem řídila vůz a tak jsem toužila po horké sprše. Prostě jsem otevřela kufr, vytáhla čisté šaty, svlékla se a vešla do sprchy.“

„Měla jste župan?“

„Nebudte blázen!“ řekla. „Spěchala jsem. Chtěla jsem jít na večeři a už jsem se nemohla dočkat, až se osprchuju. Chodila jsem po místnosti, jak mě pánbůh stvořil, a pak jsem vyšla a spatřila, jak na mě civí ten mužský. No, nevím, ale člověku se z toho dělá trochu nevolno.“

„Z toho, že se na vás muži takhle dívají?“

„Neblázněte, Donalde. Muži mě už viděli svlečenou, ale to byli pozvaní muži. Tenhle člověk prostě jen… no, mlsně zíral.“

Jakou měl postavu, porovnáte-li ho se mnou?“

„Samozřejmě jsem ho neviděla celého, ale z toho, jak stál u okna a co jsem z něho viděla, když utíkal pryč, bych řekla, že byl starší než vy a také větší, tedy nejen vyšší, ale i rozložitější. Byl…“

Ozvalo se zazvonění.

Zamračila se. „No koho to sem čerti nesou tak brzy ráno?“ Pohlédla na náramkové hodinky a řekla: „Musím otevřít krám – omluvte mě, Donalde na chvilku, ano?“

Seděl jsem v přístěnku, kde se snídávalo, slyšel jsem ji, jak kráčí ke dveřím, a pak jsem uslyšel hlas Franka Sellerse: „Promiňte, dámo. Nerad vás vyrušuju takhle poránu, ale jsem Frank Sellers od losangeleský policie a tohle je seržant Ranson z phoenickýho policejního sboru. Rádi bysme si s várna pár minut popovídali.“

„No,“ zaváhala, „právě teď jsem velmi zaneprázdněná a –“

„Kdybyste nám věnovala jenom několik minut,“ naléhal Sellers a vstoupil dovnitř.

Další hlas – předpokládal jsem, že patří seržantu Ransomovi – pravil: „Vím, že máte mnoho práce, slečno Hartová, ale tohle by mohlo objasnit zločin nemalého významu.“

„Co já můžu proboha vědět o… Ach tak, týká se to toho případu s voyeurem?“

„Přesně tak,“ potvrdil Frank Sellers. „Myslíme, že víme, kdo je za to zodpovědný. Ostatní oběti ho poznaly a identifikovaly, a když budeme mít ještě vaší identifikaci, můžeme celý ten případ uzavřít. Potom si můžete být jistá, že jiný ženy už nebudou muset zažít tu skličující, hroznou zkušenost, kterou jste musela podstoupit vy. Teda tenhle rošťák je zatroleně mazaný chlap, hladký jako úhoř. Je to úlisný individuum. Tuhle mám jeho fotografii… on…“

Nastala chvilka ticha a ozývalo se jen šustění papíru.

„Proboha!“ vykřikla Helen Hartová. „Tohle přece vůbec není ten šmírák! To je detektiv, který je…“

„Který je kde?“ zeptal se Ransom chladně, když se zarazila a nedokončila větu.

Slyšel jsem, jak se Sellers pohnul.

„V mé… v mé kuchyňce,“ dopověděla Helen Hartová.

Vpadli do dveří jako uragán. Sellers se hnal vpředu. Vrhl se přes stůl, chytil do hrsti mou košili včetně límce, prudce mě zvedl z lavice a zařval:

„No tak, ty prohnanej prťavej čubčí synu, myslel sis, že za sebou dokážeš zamíst stopy, co?“

Helen Hartová zaječela: „Nedotýkejte se ho!“

„Očividně se vzpírá zatčení,“ zavrčel Sellers a praštil mě takovou silou, že jsem hlavou narazil vzadu do stěny. Místnost se roztočila v podivném kolotoči a zdálo se mi, že mě do sebe vtahuje černá hlubina zapomnění.

Když jsem zase přišel k sobě, měl jsem na rukou pouta a Helen Hartová zuřila a rozhořčeně mluvila rychlostí jedné míle za minutu.

„Nevím, co tím sledujete. Už jsem leccos slyšela o policejní brutalitě, ale tohle je poprvé, co jsem se s ní opravdu setkala. Uhodil jste bezbranného člověka! Jenom se snažil zjistit, kdo je opravdu ten šmírák. Vyslechl si můj popis a nakreslil naprosto přesnou skicu toho člověka, podobu, kterou můžu s čistým svědomím identifikovat“

„Kde je ta skica?“ zeptal se Ransom.

Jejich několik,“ odpověděla. „Pokoušel se podle mého popisu získat představu, jak ten chlap vypadá, a tak v jednom kuse kreslil ty skici. Je jich celá řada a tady je ta dokončená.“

„Fuj!“ odfrkl si seržant Sellers opovržlivě. „Ten chlap vás chtěl jenom obalamutit. On sám je ten šmírák. Přišel sem a začal vám věšet bulíky na nos, abyste si myslela, že to byl někdo jiný. Nachytali jsme ho, nemůže se z toho vykroutit. Máme absolutně pozitivní identifikaci a máme i motiv. Máme nevyvratitelný důkazy, že je zapletený do vraždy.“

„Nemáte proti němu žádné důkazy o ničem,“ oponovala mu Helen Hartová. „Budu si stěžovat na vaši brutalitu. Já –“

„Poslyšte, slečno Hartová.“ pravil Ransom chlácholivč. „Vy si neuvědomujete, jaká rizika podstupuje policista ve službě. Když zatýká někoho z té sorty zločinců, musí přímo umět číst myšlenky takového člověka. Tento muž se chystal seržanta Sellerse napadnout, uhodit ho a –“

„Starého čerta se chystal Sellerse uhodit!“ vybuchla. „Vždyť tam jen klidně seděl… Proboha, nemohl by uhodit toho velikého, udělaného neurvalce, ani kdyby na to měl sto let času! Kdyby toho policajta praštil pěstí, zlomil by si ruku. Nesnažte se mi namluvit, co se stalo. Já jsem to viděla. Viděla jsem to na vlastní oči.“

„Vešla jste sem až později,“ tvrdil Ransom.

„Nechoďte na mě s touhle habaďůrou,“ odsekla. „Možná že jsem závislá na policejní ochraně, ale jsem také daňový poplatník a postavím se za to, co je správné a poctivé.“

„No,“ ustupoval seržant Ransom. „Je mi líto, že k tomu došlo. Možná se Sellers trochu unáhlil. Byl vzhůru celou noc a nepřetržitě pracoval na tomhle případu a tohle individuum Lam mu dalo pořádně zabrat a pěkně ho potrápilo.“

„To bych řek, že mně dal zabrat,“ stěžoval si Sellers. „Zatajoval důkazy, zamlžoval důkazy, falšoval důkazy, všechno překrucoval a stavěl na hlavu – a to se týká i vás, mladá dámo. Nesnažte se mi tvrdit, že vás neopentlil. Je to přitažlivý chlapík a bezesporu ví, jak si získat mladý dámy na svou stranu a prodat jim, co nabízí.“

„Nic mi nenabízel, ani neprodával,“ řekla Helen Hartová. Já mu věřím. Zůstanu na jeho straně a poskytnu mu podporu.“

Ransom si všiml mých otevřených očí a suše podotkl: „Máme společnost, seržante.“

Sellers na mě pohlédl. Na okamžik jsem v jeho očích spatřil slepou, nepříčetnou zuřivost. Chtěl zase praštit.

Ransom si uvědomil jeho úmysl a řekl: „No, necháme slečnu Hartovou, aby mohla pokračovat ve své práci, a tohoto muže vezmeme s sebou na velitelství k dalšímu výslechu.“

„Dobře,“ řekla Helen Hartová „Postarám se, aby se touto věcí zabýval můj právník. Postarám se, abych se dozvěděla, zda ten ‚další výslech‘ nebude zahrnovat i další policejní brutalitu. Dotkněte se ho třebas jen prstem, a zažijete tady ve Phoenixu takové vyšetřování, že to bude mít za následek kárné řízení a důkladnou reorganizaci odshora až dolů.“

„No, nemáte přece žádný důvod, abyste se kvůli tomuhle rozčilovala nebo byla předpojatá,“ domlouval jí Ransom.

Sellers škubl mými pouty. „Tak hybaj, skrčku,“ pravil. „Půjdem se někam pobavit.“

Sellers mě strkal z bytu a Helen vykročila k telefonu.

„Nevzdávejte to, Donalde“ povzbuzovala mě. „Obrátím se na svého právníka, aby ten případ posoudil…, a je to zatraceně dobrý právník.“

Kapitola 16

Byla to místnost typická pro policejní stanici. Otlučený dubový nábytek a na podlaze linoleum. Při zběžném pohledu se zdálo, jako by bylo pokryto housenkami, byly to však jen proužky vypálené nedbale odhozenými nedopalky cigaret. Židle s rovnými opěradly byly tvrdé, nepohodlné, ale důkladné a pevné. Nábytek pocházel z doby, kdy se věci vyráběly tak, aby dlouho vydržely, a protože nábytek opravdu vydržel, nebyl nikdy vyměněn.

V této místnosti vkus, elegance a pohodlí neznamenaly nic. Byla zařízena tak, aby byla funkční, a už si odsloužila pěknou řádku let.

Frank Sellers kopnutím zabouchl dveře. Střelkový zámek zapadl.

Sellers se obrátil ke mně: „A teď, ty podrazáckej prťavej čubčí synu – teďsi konečně všechno důkladně vyjasníme… a uděláme to zatraceně rychle.“

Ransom, ani zdaleka tak optimistický, byl mnohem opatrnější. „Poslyšte, Franku,“ varoval ho, „tuhleta Helen Hartová je úplný dynamit. Vím, co je zač ten její advokát Je to učiněné peklo na kolečkách. Jestli se obrátí na právníka, kterého mám na mysli, budeme v pěkném maléru.“

Sellers na mě pohlédl a zamračil se. Pak se obrátil k Ransomovi. „Než se sem ten právník dokodrcá,“ zavrčel, „budeme mít tohohle chlapa už patřičně zpracovanýho a tam, kde ho chceme mít.“

Ransom zavrtěl hlavou.

Vmísil jsem se do hovoru: „Nikoho nebudete zpracovávat, Franku. Teď jste v Arizoně. Nejste ve své správní oblasti. Tady vlastně dokonce ani nejste žádný polda. Nemáte právo se mě dotknout ani prstem. Dokonce ani mě zatknout. Udeřil jste mě a postarám se, abyste byl za to zatčen a hnán k odpovědnosti. Mám svědky. A co víc, nepodaří se vám dostat mě z Arizony, dokud nebudete mít rozhodnutí o vydání, a já vznesu proti extradici odpor a budu žádat o projednání.“

„Už víte, co jsem měl na mysli?“ podotkl Ransom.

Sellers ke mně přistoupil. „Ty podrazáckej prťavej parchante!“ vybuchl. Já ti ukážu, jestli mám nějakou pravomoc nebo –“ Ozvalo se zaklepání na dveře.

Při druhém zaťukání seržant Ransom dveře opatrně pootevřel. Jakýsi mužský hlas oznámil: „Máte někoho na telefonu, seržante. Myslím, že je to důležité.“

„Kdo to je?“ zeptal se Ransom. „Moxey Malone.“

„Řekni mu, že ho za chvilku zavolám,“ požádal seržant Ransom. „Mám teď nějakou práci.“

„Dobře, seržante.“ Dveře se zavřely.

Ransom se obrátil k Sellersovi a pokývl hlavou. „A je to tady,“ prohlásil. „Myslel jsem si, že se obrátí na Moxeyho Malonea.“

„Kdo to je?“

„Advokát, a věru pěkně prohnaný. A co víc, je jedna ruka s guvernérem.“

„Co s tím má krucinál společnýho guvernér?“ chtěl vědět Sellers.

„Slyšel jste přece, co říkal Lam, seržante,“ vysvětloval Ransom. Jste v Arizoně. Musíte dosáhnout extradice.“

Sellersova tvář zbrunátněla. „Až s tímhle chlapem skoncuju, vzdá se extradice a vrátí se dobrovolně do Los Angeles a bude zatraceně rád, že tam půjde.“

„Ne v tomhle státě, ne v tomhle městě, ne v tomhle vězení a ne, dokud jsem tady já,“ prohlásil Ransom. Já tady žiju, vy ne.“

„Heleďte se, zadržte na chvilku,“ řekl Sellers. „Tomuhle případu neprospěje, když budeme mluvit před tím chlapem.“

„Dobrá, pojďme si promluvit někam jinam,“ souhlasil Ransom. „Budu ale stejně trvat na svém.“

Sellers se odkolébal ke dveřím a ucedil přes rameno: „Ani se odtud nehneš, prcku.“

„Sundejte mi ta pouta,“ žádal jsem. Jsou příliš těsná. Bolí mě zápěstí.“

„No to musí být teda krutý,“ řekl Sellers, otevřel dveře a vyšel. Ransom se podíval na Sellerse, pak se otočil, pohlédl na mě a řekl nikoli nelaskavě: „Nebudeme pryč dlouho,“ a také odešel. Dveře se s cvaknutím zavřely.

Seděl jsem tam asi půl hodiny. Když se Sellers s Ransomem vrátili, byl s nimi třetí muž, neveliký, podsaditý, schopně vyhlížející chlapík, který vyzařoval autoritu a věděl, jak ji uplatnit.

„Buďte zdráv, Lame.“ pravil. Jmenuji se Moxey Malone. Jsem právník. Vaše přítelkyni Helen Hartová mě požádala, abych vás zastupoval. Zadržují vás tu na základě zatykače vydaného losangeleskými úřady pro podezření z vraždy. Nic nedělejte, nic nevypovídejte, ani kolik hodin bylo včera večer touto dobou. Guvernérův náměstek pro trestní záležitosti včetně extradice určil neformální jednání na zítřek na desátou hodinu. Jde o vraždu, nemohu vás tedy dostat ven na kauci, dokud jednání neproběhne. Budete muset zůstat v chládku až do zítřejšího rána. Nemějte strach. Nikdo vám neublíží. Ať už vám budou říkat cokoliv, neudělají zatraceně vůbec nic. Bude se s vámi jednat spravedlivě. Guvernér vás nevydá, pokud proti vám nemají dostatečné důkazy.“

„Máme takový důkazy, že se budete divit,“ ozval se Sellers. „Nerad odkrývám svý karty, ale jestli to musím udělat, odkryju je.“

„Dobrá, dejte se do toho a odkryjte je,“ souhlasil Malone, „ale toho člověka se nedotýkejte.“

„Říká kdo?“ zeptal se Sellers a výhružně se proti němu obrátil.

„Říkám já,“ odpověděl Malone a postavil se mu. „A jestli tu máte nějaké movité přátele, radši se s nimi spojte, protože asi za třicet minut vám bude doručen zatykač za nevyprovokované hrubé napadení, jehož jste se dopustil, protože jste vzal Donalda Lama pod krkem, když seděl u stolu v soukromém bytě, a uhodil ho tak, že ztratil vědomí. Udeřil jste ho prudce pěstí do obličeje a narazil jste mu hlavu na zeď. Můžete sice složit kauci a být propuštěn, ale bude to pěkně mastná kauce. Pak, až zjistíme rozsah Lamových zranění, podáme na vás soukromoprávní žalobu a budeme požadovat odškodné deset tisíc dolarů. Uhoďte ho znovu, a zvýšíme na dvacet tisíc, a navíc budeme požadovat padesát tisíc dolarů jako zvláštní náhradu škody s přísnou pokutou.“

Sellersovi zbrunátněla tvář. „Cože, ty… ty –“

Jen klid, zachovejte klid,“ varoval ho Ransom.

Jen si poslužte,“ vyzýval Malone Sellerse.

Ransome však svého kolegu upozornil: „Tenhle chlápek byl na univerzitě šampiónem v boxu, seržante. Zachovejte klid.“

Asi dvě vteřiny stáli Sellers a Malone proti sobě a zahlíželi jeden na druhého. Potom se Sellers opovržlivě obrátil na podpatku a ucedil: „Tak to bysme teda měli.“ Udělal dva kroky, obrátil se k Maloneovi a řekl: „Zastavte se v Los Angeles, až se budete cejtit obzvlášť spokojenej.“

„Už jsem tam byl,“ řekl Malone. „Nemám Los Angeles rád. Je to váš místní zvyk zacházet se zadrženými a vězni brutálně?“

„Ne, nemáme ve zvyku zacházet se zadrženýma brutálně,“ odpověděl Sellers. „Vy neznáte fakta tohodle případu. Dal jsem tomuhle prckovi všechny možnosti na světě, a on mě podrazil. Co ale rozhodně nemáme ve zvyku, dovolovat advokátům, aby nám do věcí strkali frňák a říkali nám, co máme dělat. Zato tam máme fitcentrum, kdybyste si chtěl trochu zaboxovat.“

Na Maloneově obličeji se objevil široký úsměv. „No není to skvělé? Náhodou máme tady ve Phoenixu proklatě dobré fitcentrum. No tak, zajděme si tam. Už jsem si dlouho nezatrénoval.“

Ransom pravil výstražně: „Ne, Sellersi. Ne!“

Sellers vztekle vypochodoval z místnosti. Ransom vzápětí spěchal za ním. Obrátil jsem se na Malonea: „Opatřete mi z Palm Springs propagační brožuru Šalvějových, písečných a slunečných parcel. Zatelefonujte si o ni. Dejte ji sem dopravit letecky –“

Dveře se prudce otevřely. Ransom řekl: „Tudy, pane Malone. Tenhle případ mám na starosti já.“

Vyšel. Dveře se s cvaknutím zavřely.

Za deset minut se Ransom vrátil. Sundal mi pouta a vybídl mě: „Pojďte za mnou, Lame.“

Odvedli mě do vězení a zaregistrovali mě. Seděl jsem v cele celé odpoledne. Během noci jsem urval několik sporadických chvil spánku a v sedm hodin ráno mi dozorce půjčil holicí strojek. V devět třicet mě posadili do auta. V deset hodin jsem seděl v rozlehlé místnosti s vysokým stropem, která byla zařízena jako malá soudní síň.

O pět minut později vešel svižně do místnosti jakýsi chlapík ve věku něco málo přes třicet. V ruce nesl aktovku. Vystoupil vzhůru k vyvýšenému psacímu stolu a usedl za něj. Otevřely se dveře a dovnitř vpochodoval seržant Sellers, pak vešla Bernice Clintonova a nakonec vstoupil Moxey Malone a hned za ním Helen Hartová. Povzbudivé se na mě usmála, jak jsem tam seděl vedle obrovitého uniformovaného policisty.

„Dobrá,“ řekl muž za vyvýšeným stolem. „Začněme.“

Obrátil se ke mně a pravil: „Jsem Harvey C. Fillmore, guvernérův náměstek pro udílení milosti a také náměstek, který má v kompetenci extradice. Bylo mi řečeno, že důkazy shromážděné proti vám jsou vykonstruované a falešné. Obvykle tu důkazy nehodnotíme, ale tentokrát tak učiníme. Nuže, pánové, vyslechněme si, z čeho je tento vězeň obviněn a jaké důkazy jsou proti němu uplatňovány. Toto je neformální projednávaní. Mám zato, že byste nejspíš chtěl přednést svou kauzu, seržante Sellersi.“

Sellers povstal.

„Jenom kvůli zaprotokolování,“ pravil Fillmore. Jmenujete se Frank Sellers a jste seržantem policejního sboru v Los Angeles. Je to tak?“

„Ano,“ odpověděl Sellers.

„Dobrá. Tak jaká je vaše kauza?“

Sellers začal vypovídat: „V Motelu milovníků vody a slunce, který je na pláži, byl zavražděný Herbert Jason Dowling. Všechno nasvědčuje tomu, že ho zavraždil někdo, kdo se potloukal kolem a pokoušel se sehnat o něm nějaký důkazy. Dowling ho přitom načapal a ten chlapík, aby mohl uniknout, ho zastřelil a pak se vypařil.“

„Máte o tom nějaký důkaz?“ zeptal se Fill more.

„Důkaz máme,“ přisvědčil Sellers. „Mám tady svědkyni, která bude tohohle obviněnýho, Donalda Lama, identifikovat jako chlápka, který se tam potloukal a hrál si na šmíráka, když se svlíkala. Dowlingovo auto bylo v motelu a byla na něm namontovaná štěnice, teda elektronický sledovací zařízení. Podařilo se nám to zařízení vysledovat tady k Lamovi. Lam nelenil a pospíšil si do San Franciska a koupil si tam nový zařízení, aby moh nahradit tu část, kterou připevnil na Dowlingův automobil. V tomhle jsme ho jasně nachytali. Navíc máme v Kalifornii svědkyni, která tu dnes nemůže být přítomná, ale která mi dala písemný přísežný prohlášení. Viděla tohohle zatčenýho, Donalda Lama, jak ji civí do okna v tom samým motelu několik málo minut potom, co byl Dowling zabitý. Identifikovala ho pozitivně podle fotografie. Dowling byl zabitý automatickou pistolí ráže dvaadvacet. Tu automatickou pistoli jsme našli schovanou v bytě, kde Donald Lam bydlel. Lam je licencovaný soukromý detektiv a jeho firma se jmenuje Cool a Lam. Stačí vám to?“

„Není nutné, abyste kvůli tomu byl agresivní, seržante,“ řekl Fillmore. „Víc opravdu není třeba. Máte-li na něho tohle, tak to zcela postačí, abyste dosáhl kladného rozhodnutí o jeho extradici.“

Moxey Malone povstal a pravil: „Dovolí-li pan náměstek, rád bych předvolal svědkyni.“

„Nejdříve to vyřiďme tady se seržantem Sellersem,“ řekl Fillmore. Jen kvůli zaprotokolování – jste ochoten udělat stejnou výpověď pod přísahou, seržante?“

Frank Sellers zvedl pravou ruku a byl vzat do přísahy. „Trvám na svý výpovědi,“ pronesl slavnostně, „a každým jejím slově. Je pravdivá.“

„Chcete mu položit nějakou otázku?“ zeptal se mě Fillmore.

Moxey Malone ho upozornil: „Já zastupuji obviněného, pane náměstku,“

„Máte nějaké otázky?“ zeptal se Fillmore.

„Zeptejte se ho, kde přesně nalezli tu pistoli,“ napověděl jsem mu.

Sellers odpověděl: „Našli jsme ji vzadu za gramofonem, který byl zase schovaný za řadou kašírovaných knih. Hřbety knih se skládaly dohromady jako tahací harmonika a odkrývaly ten gramofon. Pistole byla vzadu za tím gramofonem.“

„Byla to vražedná zbraň?“ zeptal jsem se.

„Byla to vražedná zbraň.“ potvrdil Sellers.

„Jste pod přísahou, seržante,“ upozornil ho Fillmore.

„Jo, je mi to jasný,“ přitakal Sellers. „Pistoli zkoušeli na balistice. Je to vražedná zbraň.“

„Myslím, že tím se to rozhodlo,“ řekl Fillmore Maloneovi. „Tohle je neformální projednávání, ale snažím se věci trochu objasnit a popohnat kupředu. Chceme být spravedliví.“

„Rád bych povolal svědkyni,“ řekl Malone.

„Skončil jste, seržante?“ zeptal se Fillmore.

„Jo, skončil jsem,“ odpověděl Sellers chmurně.

Připomněl jsem: „Seržant tvrdil, že má svědkyni, která dosvědčí, že jsem se kolem motelu potloukal.“

„Je tady,“ řekl jsem. „Je to Bernice Clintonová.“

„Rád bych si vyslechl její svědectví. Chci, aby vypovídala pod přísahou,“ požádal jsem.

„Když našli tu pistoli, tak vlastně už není potřeba, aby vypovídala,“ namítl Fillmore.

„Předpokládejme, že opravdu tak vypovídala. Rád bych jí však položil pár otázek.“

Malone se mě tlumeně zeptal: „Zvládnete to, Lame?“

„Zvládnu to,“ ujistil jsem ho.

Malone prohlásil: „Souhlasíme s tím, aby bylo považováno za prokázané, když by zde tato svědkyně učinila tu svědeckou výpověď, o níž Sellers tvrdil, že ji zmíněná svědkyně učiní, avšak svůj souhlas podmiňujeme tím, že svědkyně bude vzata do přísahy a poté zde pod přísahou projeví svůj souhlas s tím, že dotyčné Sellersovo tvrzení o její výpovědi je pravdivé. Potom jí můj klient bude chtít položit několik otázek.“

„Vy, nebo váš klient?“ zeptal se Fillmore.

„Můj klient,“ odpověděl Malone.

Je-li někdo zastupován obhájcem, předpokládá se, že obhájce bude mluvit za něho,“ poznamenal Fillmore.

„Toto projednávání je neformální,“ pravil Malone. „Nezabývám se touto kauzou příliš dlouho.“

„Dobrá,“ souhlasil Fillmore. „Snažíme se přijít věci na kloub. Kde je Bernice Clintonova? Nechť předstoupí a zvedne pravou ruku.“

Bernice Clintonova předstoupila, zvedla pravou ruku a byla vzata do přísahy.

„Slyšela jste, co řekl seržant Sellers o vašem svědectví?“ zeptal se Fillmore.

„Slyšela.“

„Svědčila byste takto?“

„Svědčila bych takto.“

„Přistupte tedy sem a usedněte, aby vám obviněný mohl položit několik otázek,“ vybídl ji Fillmore nikoli nelaskavě, přičemž si zálibně prohlížel její výstavní postavu.

Přistoupila a usedla na svědeckou lavici.

Zeptal jsem se: „Poznáváte mě jako muže, kterého jste spatřila, jak se dívá do vašeho okna, když jste se svlékala?“

„Poznávám,“ řekla rozhodně.

„Kdy jste mě viděla poté?“ vyptával jsem se dále.

„Viděla jsem vás v Los Angeles,“ odpověděla, „a pak jsem vás viděla v Santa Aně, když jste přišel do mého bytu U Korintského erbu.“

„Pod jakým jménem jste si najala ten byt?“

„No to teda prr!“ vpadl Frank Sellers. „Nedovolme mu, aby začal vláčet její jméno blátem. Tohle je jen projednávání, aby se rozhodlo, jestli je důvod k extradici. S tímhle špiněním může začít, až bude svědkyně před soudem. Nehraje tu žádnou roli, pod jakým jménem si najala kvartýr.“

„Myslím, že je to pravda,“ souhlasil Fillmore. „Ptejte se jí na identifikaci.“

Zeptal jsem se jí: „Nevyjednávala jste se mnou o pronajmutí rohové parcely, kterou vlastním?“

„Vyjednávala.“

‚A neviděla jste mě v této souvislosti několikrát?“

„Ano, viděla.“

„Bylo to až poté, co jste udělala onu zkušenost v Motelu milovníků vody a slunce, a dříve, než jste mě viděla v Santa Aně?“

„Ano.“

„A při těchto příležitostech jste nepoznala, že jsem ten člověk, kterého jste viděla, jak vám v motelu civí do okna?“

„Ne, nepoznala. Snažila jsem se, abyste se mnou uzavřel tu smlouvu o pronájmu parcely, a prostě jsem na vás v té spojitosti nemyslela. Teprve když jsem měla možnost přemýšlet o vás ve spojitosti s tím šmírákem, který se tam potloukal, jsem si uvědomila, kdo vlastně jste. Už předtím jsem sice měla dojem, že jsem váš obličej někde viděla už dříve, ale nemohla jsem si vzpomenout, kde to bylo. Prostě jsem vás s tou příhodou v Motelu milovníků vody a slunce nespojovala.“

„Ale spojila jste si mě s tou příhodou, teprve když vám seržant Sellers řekl, že ten voyeur jsem já, není-liž pravda?“

„Zeptal se mě na to.“

„A pak jste mu to řekla.“

„Pak jsem si uvědomila, kde jsem vás už předtím viděla.“

„Koho jste reprezentovala, když jste se snažila sjednat se mnou tu nájemní smlouvu?“

„Herberta Jasona Dowlinga.“

„To je ten mrtvý muž?“

„Ano.“

„Nemyslím, že je třeba se tímhle vším zabývat,“ namítl Fillmore. „Když mají vražednou zbraň – a ta byla nalezena ve vašem bytě, pane Lame, mám za to, že vás guvernér bude muset vydat.“

„Máme tu svědkyni, kterou chceme předvolat,“ řekl Malone.

„Kdo to je?“

„Zdejší občanka, Helen Corliss Hartová. Vede tu salon krásy. Byla jednou z obětí v onom motelu. Ten voyeur se na ni díval, když vyšla ze sprchy.“

„To nehraje žádnou roli,“ usoudil Fillmore. „Mohlo tam být třebas i půl tuctu voyerů.“

„Součástí této kauzy je také obvinění policie z brutality,“ upozornil Malone.

„Arizonské policie?“

„Ne.“

„Čí tedy?“

„Seržanta Sellerse.“

„Seržant Sellers není policistou tohoto státu. Je tu jako soukromá osoba,“ řekl Fillmore. „Máte-li na něho nějakou stížnost, můžete ji uplatnit právní cestou.“

Sellers podotkl: „Byl jsem zatčený a propuštěný na kauci dvou tisíc dolarů.“

„Myslím, že tím je celá ta záležitost vyřízena,“ rozhodl Fillmore.

„Dělal jsem nákresy obličeje toho člověka, kterého slečna Hartová spatřila, jak se dívá do jejího okna. Kreslil jsem podle jejího popisu, jedna z těch skic zřejmě opravdu vystihovala jeho podobu. Slečna Hartová alespoň tvrdila, že přesně odpovídá podobě toho člověka. Rád bych viděl, co se s těmi nákresy stalo. Vzala si je od ní policie?“

„Nevzala,“ řekla Helen Hartová. „Mám je tady.“

„Mohla byste mi je dát?“

„K čemu by vám byly dobré?“ namítl Fillmore.

„V zájmu řádného průběhu tohoto jednáni jsem ochoten přistoupit na to, že tam bylo třebas půl tuctu voyeurů. Jestli jste tam byl vy aspoň jednou – a svědkyně Bernice Clintonova tvrdí, že jste tam byl, je to dostačující důkaz pro toto jednání. Dokonce i bez tohoto svědectví je držení vražedné zbraně dostatečným důvodem pro extradici.“

„Dovolí-li pan náměstek, dosud jsem s výslechem Bernice Clintonové neskončil,“ ohradil jsem se.

„Myslel jsem, že jste s ním už skončil.“

„Promiňte, ale neskončil. Dospěl jsem při výslechu k jistému bodu, když jste mě přerušil a řekl jste, že její svědectví spolu se skutečností, že ta pistole byla nalezena v mém bytě, je dostačující.“

„No a to taky je pravda. Je to naprosto dostačující.“

„Chtěl bych jí položit pár dalších otázek.“

„Nemůžeme tomuhle případu věnovat celé dopoledne. Snažím se jen zjistit, zda je rozumný důvod, aby guvernér povolil extradici. Tohle je neformální jednání, vzdor tomu, že beru svědkyni do přísahy a že to nechávám zaprotokolovat. Zatím považuji uvedené důkazy za postačující.“

„Chápu,“ řekl jsem, „ale chtěl bych svědkyni položit už jen dvě otázky.“

„No dobrá, tak je položte,“ souhlasil.

„Když jste se mnou jednala o tom pronájmu,“ obrátil jsem se na Bernice Clintonovou, „byla jste v mé garsoniéře, šla jste ke knihovně, odtáhla řadu falešných knih, abyste odkryla gramofon. Jak jste věděla, že je právě tam?“

„Propánakrále!“ zvolala, „viděla jsem tisíce hi-fi přístrojů ukrytých za řadou falešných knih.“

„Odpovězte na otázku. Jak jste viděla, že ten gramofon je právě tam? Byla jste v mé garsoniéře už někdy předtím? Mějte na paměti, že jste pod přísahou! Vaši odpověď bude možno ověřit.“

Zaváhala a pak odpověděla: „Byla jsem v té garsoniéře už předtím.“

„Bydlela jste tam?“

„Ano.“

„Dříve, než jsem se tam nastěhoval?“

„Ano.“

„Vystěhovala jste se z té garsoniéry, abych se tam mohl nastěhovat já?“

„No dobře, je to tak. Odstěhovala jsem si své věci, abyste se tam mohl nastěhovat vy.“ •

Obrátil jsem se k Helen Hartové: „Dala byste mi prosím ten náčrtek? Ten poslední – ten, o kterém jste mi řekla, že se až překvapivě podobá muži, kterého jste viděla zírat do vašeho okna.“

Podala mi ho.

Zeptal jsem se Helen Hartové: „Je tu zobrazen muž, kterého jste viděla, jak se divá do vašeho okna v motelu?“

Je tam zobrazen ten muž, kterého jsem viděla, jak se mi dívá do okna, když jsem vyšla ze sprchy,“ prohlásila s určitosti.

Hodil jsem náčrtek před Bernice Clintonovou a zeptal se jí: „Poznáváte tohoto muže? Ano, nebo ne?“

Pohlédla na kresbu, potom se podívala na mě a pak se zahleděla na Helen Hartovou. Zhluboka se nadechla a pravila: „Cosi na tom obličeji se mi zdá trochu… vzdáleně jaksi povědomé, ale kdo je ten muž, to podle této kresby poznat nemůžu.“

Otočil jsem se k Moxeymu Maloneovi. „Opatřil jste si tu brožuru o realitách?“

„Ano,“ odpověděl.

„Mohl byste mi ji dát, prosím?“

Podal mi ji.

Otočil jsem brožuru a strčil fotografii Montrose Levininga Carsona Bernice Clintonové pod nos. Zeptal jsem se: „Znáte toho muže? Odpovězte ano, nebo ne.“

Podívala se na fotografii, chvilku váhala a posléze připustila: „Ano, znám ho.“

Pravil jsem: Je to ten muž, který platí činži za byt v Santa Aně“ za byt, který obýváte pod jménem Agnes Daytonová?“

„Ale no tak,“ přerušil mé Fillmore vyčítavě, „řekli jsme si přece, že do toho tady nebudeme zatahovat morální hlediska.“

„Tohle není morální hledisko,“ namítl jsem. „Prohlédněte si tuto fotografii a potom si prohlédněte kresbu, kterou identifikovala slečna Hartová. A teď dovolte, abych se otázal svědkyně, zda je pravda, že ji vůbec nezaměstnával Herbert Jason Dowling, ale že celou tu záležitost vymyslel, zosnoval a zorganizoval Montrose L. Carson ve snaze, abych se domníval, že jednám s Dowlingem. Zároveň mi dovolte, abych ji upozornil, že tu jde o obvinění z vraždy a ona je do ní taky namočená. Že se už dopustila křivého svědectví a že se může dostat do kalifornské plynové komory jako spolupachatelka, pokud se hned nerozhodne změnit svoji výpověď.“

Bemice Clintonova se na svědecké lavici náhle napřímila a řekla: „Dobře, nehodlám se stát v téhle záležitosti obětním beránkem. Nikdo se tam neplížil kolem.“

Fillmore se naklonil dopředu.

„Nikdo se tam neplížil?“ podivil se.

„Nikdo se tam neplížil,“ trvala na svém.

„Myslím, že byste to měla radši vysvětlit,“ vybídl ji Fillmore.

Bernice začala mluvit: „Povím vám, jak se to všechno událo, ale chci to říct po svém. Pan Carson chtěl, abych šla do Motelu milovníků vody a slunce, a v určitou přesně stanovenou dobu jsem měla zavolat policii a říct jim, že mi do okna kouká nějaký šmírák.“

„A žádný šmírák tam nebyl?“ zeptal jsem se.

„Žádný, kterého bych viděla.“

„Měla jsem vytažené žaluzie a šaty svlečené. Byla jsem jenom v podprsence a kalhotkách a zavolala jsem policii. Potom jsem si oblékla župan a zůstala v něm, dokud se policie nedostavila. Ohlásila jsem, že jsem viděla šmíráka, a dala jsem jim všeobecný popis, který se hodil skoro na každého. Pan Carson mi řekl, že ten popis má být neurčitý a povšechný, tak abych ho mohla změnit a později někoho identifikovat, když budu muset.“

„Ale jaký to všechno mělo smysl?“ zeptal se Fillmore.

„Pan Carson chtěl získat kontrolu na Dowlingovou obchodní společností. Dostal tip, že Dowling tajně udržuje poměr s mladou ženou jménem Irene Addisová a že se setkávají v Motelu milovníků vody a slunce. Pan Carson si chtěl tuto informaci ověřit dříve, než cokoli podnikne. Dostal hlášku, že ke schůzce má dojít právě ten večer, kdy Helen Hartová viděla toho šmíráka. Šlo o omyl, a tak zatímco Carson nahlížel do pokoje, o kterém si myslel, že je v něm ubytován Dowling, vyšla ze sprchy Helen Hartová. Světlo svítilo panu Carsonovi přímo do obličeje. Obával se, že by mohla dát policii popis a způsobit mu tak nesnáze, proto mě přemluvil, abych se jeden večer, na který měl perfektní alibi, ubytovala ve stejném motelu a abych ohlásila, že jsem spatřila šmíráka. Měla jsem ho popsat tak neurčitě, aby se to hodilo skoro na každého.“

Rozhostilo se ticho a přítomní se snažili to, co vyslechli srovnat v hlavě.

„Ale Carson zaměstnal Irene Addisovou ve své kanceláři, že ano?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě že zaměstnal.“

„Proč to udělal?“

„Aby měl obstojnou záminku, proč najmout detektivní agenturu, aby si ji proklepla a objevila, že má poměr s Dowlingem. To je důvod, proč si najal vaši agenturu, ale vy jste byli příliš hloupí, než abyste jejich vztah odhalili. Proto jsem vám musela poslat ten telegram, abych vám dala tip.“

„Jak jste se to všechno dozvěděla?“ zeptal se Fillmore.

„Protože mi to pan Carson řekl.“

‚A proč to Carson řekl právě vám?“ chtěl vědět Fillmore.

Pohledla mu přímo do očí. „Protože jsem byla Dowlingovou milenkou a Carson se mě snažil využít, a tak mi o Herbertovi Dowlingovi napovídal spoustu lží. Teď vím, že to byly lži a že Herbert se mnou jednal čestně a na rovinu. S Montrosem Carsonem a jeho triky jsem skončila. Už se nemusím zahazovat s lidmi jeho druhu. Teď už můžu být opravdová dáma. Herbert Dowling mi vždycky říkal, že se o mě postará, a na jeho slovo bylo vždycky spolehnutí.“

Fillmore se zeptal: „Jak došlo k tomu, že jste za voyeura označila právě Donalda Lama?“

Jednala jsem podle Carsonových pokynů. Teď už je mi jasné, že se mě snažil zneužít. Všechny ty lži, co mi napovídal! Jsem z toho naprosto vedle.“

Fillmore se zase v židli opřel a pohlédl na Sellerse. Sellers tam seděl jako tumpachový a snažil se vyrovnat s novým, náhlým zvratem v případu.

„A byl to pan Carson, kdo vám řekl, abyste se mnou jednala o té rohové parcele?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„A ve skutečnosti jste nebyla v žádném kontaktu s Dowlingem?“

Zarazila se a posléze řekla: „Pokud se týká té parcely, tak ne. Měla jsem intimní styky s Herbertem Dowlingem a jsem hrdá na to, že jsem byla jeho milenkou. Lituju jen toho, že jsem dovolila jiným lidem, aby do mě zaseli semínko nedůvěry, takže jsem nakonec byla proti Herbertu Dowlingovi zaujatá. Dala bych nevím co, abych mohla odčinit křivdu, kterou jsem spáchala na tak velice ušlechtilém a ctihodném gentlemanovi.“

„Byla jste skutečně Dowlingovou milenkou?“ otázal se Fillmore.

„Jak často vám to mám opakovat? Byla jsem jeho milenkou.“

„A čím jste byla pro Carsona?“

„Byla jsem pouze jeho nástrojem. Slepým, důvěřivým nástrojem v jeho rukou. Vsadil na mou žárlivost. Tvrdil mi, že Herbert Dowling má jinou ženskou.“

„A ten byt v Santa Aně platil Carson?“ zeptal jsem se.

„Ten byt v Santa Aně platil Carson,“ vzplála. „Chtěl mít nějaké místo, kde by mě mohl kontaktovat, aby se to nikdo nedozvěděl. Ten byt byl určen k obchodnímu jednání, nebylo to žádné hnízdečko lásky… Teď, když už je příliš pozdě, si uvědomuju, jak jsem byla naivní a důvěřivá.“

„Řekl vám Carson o zavraždění Dowlinga?“ otázal jsem se.

„Ovšemže ne! Požádal mě, abych udělala jisté věci, a já je udělala.“

Fillmore se obrátil na Sellerse: „A co uděláte teď vy?“

Sellers na mě pohlédl: „Myslím, že Lam má co vysvětlovat.“

Pokývl jsem hlavou. „Chci se nyní vzdát svého práva, aby se rozhodlo o mé extradikci. Vrátím se do Kalifornie se seržantem Sellersem.“

„Cože chcete?“ vyhrkl Fillmore nevěřícně.

„Vzdávám se práva na extradiční řízení,“ prohlásil jsem. „Vrátím se do Kalifornie pod dozorem a ochranou seržanta Sellerse. Vracím se dobrovolně. Sellers je poctivý polda. Když si myslí, že má pravdu, je drsňák. Nenávidí gaunery. Nenávidí podrazáky. Jsou chvíle, kdy nemá rád mě. Ale je to férový chlap. Vrátím se s ním.“

Fillmore se zachmuřil.

Moxey Malone vyskočil, chtěl něco říci. Pak se zarazil, když ho Helen Hartová zatahala za lem kabátu a jemně ho stáhla dolů na židli.

„Myslím, že už není o čem jednat,“ řekl Fillmore. Jestli se Lam rozhodl vzdát práva na extradikční řízení, není o čem rozhodovat. Jednání končí.“

Fillmore se zvedl a vyšel z místnosti.

Moxey Malone ke mně přistoupil. „Poslyšte, Lame, uvědomujete si, co děláte?“

„Uvědomuju si, co dělám.“

„Tak dobře, chytrolíne“ řekl Sellers. „Děkuju za pomoc. Možná že máte pravdu. Jestli jste celý případ produmal a znáte už odpověď, chci ji znát taky. Ale nechci, abyste mě využíval. Rozumíte, Lame! Nechci, abyste mě využíval.“

„Nikdo vás nevyužívá,“ ohradil jsem se. „Vzdávám se práva na extradikční řízení a vracím se. Jaký postoj za těchto okolnosti zaujmete vy?“

„Za těchto okolností, odpověděl, „zaujmu ten postoj, že dřív než budete moct v tom svým prohnaným mozečku změnit názor, nasedneme do prvního letadla, který bude k mání.“

„Mohl bych to ještě vylepšit,“ podotkl seržant Ransom a pohlédl přitom na hodinky. „Za třicet minut odlétá letadlo do Los Angeles přes Palm Springs. Dovezu vás na letiště.“

Přiblížila se Helen Hartová. „Donalde,“ řekla, „věřím, že víte, co děláte, ale… kdybyste něco potřeboval – cokoli –, pan Malone a já jsme připraveni vám pomoci.“

„Děkuju vám,“ řekl jsem jí. „Nemyslím, že budu ještě něco potřebovat. Sellers je dobrák od kosti. Někdy je ale trochu tvrdohlavý.“

„Někdy jsem strašně tvrdohlavý,“ řekl Sellers.

„Myslím, že jste surovec!“ obořila se na něho Helen. „Neměl jste právo uhodit toho chlapce pěstí do brady.“

„Dobře, dámo, dobře,“ chlácholil ji Sellers, „ukvapil jsem se, byl jsem vzteklý.“

„Jenom doufám, že jednoho krásného dne se nějaký neurvalý hromotluk naštve na vás a dá vám pocítit, jak to chutná.“

Sellers se zazubil. „Vím, jak to chutná, dámo. Už jsem takových schytal nepočítaných. Pojďme. Lame.“

Podal jsem Helen Hartové ruku. „Děkuju,“ řekl jsem.

Sevřela mi ji do dlaní a potřásla jí. „Dejte mi vědět, Donalde, jak to dopadlo.“

„Dám vám vědět.“ ujistil jsem ji. „Prozatím na shledanou a děkuju za všechno.“

Jestli máme vlézt do auta, dojet na letiště a nasednout do letadla, měli bychom raději hejbnout kostrou,“ upozornil nás Ransom.

„Už se hejbeme.“ řekl Sellers. „Pojďte, Lame!“

Kapitola 17

Sotva jsme si zapnuli bezpečnostní pásy, Sellers spustil: „Heleďte se, Lame, nepřijmu slepě žádný vaše teorie. Nezbaštím vám vůbec nic.“

„No tak nezbaštěte,“ pokrčil jsem rameny.

Pilot spustil motory. Letadlo pojíždělo k místu startu, pak se na chvilku zastavilo a pilot začal túrovat motory a kontrolovat řízení.

„Co si teda vy myslíte, že se stalo?“ vyzvídal Sellers.

„Obávám se, že bych vás tak mohl nutit, abyste něco zbaštil,“ odpověděl jsem. „To by se vám nelíbilo.“

Pilot přidal plyn a uvedl letadlo do pohybu. Rozjeli jsme se po startovací dráze a strmě se vznesli do vzduchu. Letadlo postupně ubíralo stoupání a světelné znamení u bezpečnostních pásů zhaslo.

Sellers podotkl: „Nemusíte být tak zatraceně tajnůstkářský. Lituju, že jsem vás praštil do sanice. Měl jsem vztek.“

„Neměl jste žádný důvod mít vztek.“

Já vím, Lame. Dobrej polda se nenechá takhle unýst svými city. Lituju toho. Už jsem vám přece řek, že toho lituju. Omlouvám se. Proklatě, jestli chcete kvůli tomu bejt tak protivnej, stoupnu si, zůstanu klidně stát a můžete mi jednu ubalit.“

„No tak jo,“ řekl jsem, „litujete toho.“

„Fajn, prcku. Tak o co kráčí?“

„Může tu kráčet jen o jedno, ale nebudu se pokoušet, abyste mi to zbaštil.“

„Tak jo. Vzdávám se. Zkuste teda, jestli to zbaštím. Sice to nezbaštím, ale zkuste to. Udrží vás to ve formě.“

„Nebudu se snažit, abyste mi něco zbaštil. Jen do toho! Neváhejte! Vezměte mě zpátky do Los Angeles. Na letadlo už budou čekat reportéři od novin. Můžete se jim pochlubit, že jste chytil vraha. Potom bude Helen Hartová identifikovat Carsona jako toho šmíráka, Bernice Clintonová se přizná ke křivému svědectví, a někomu pěkně zrudne obličej, a nebudu to já.“

Zatímco letadlo stoupalo, Sellers si to promýšlel.

„Pokračujte,“ vyzval mě po chvíli.

„Nevidím důvod, proč bych měl,“ odbyl jsem ho. „Vyrovnávám se s vámi za tu ránu do ksichtu. Poranil jste mě. A teď si snězte, co jste si navařil. Vracíte se do Los Angeles. Helen Hartová a její obhájce Moxey Malone se už postarají, aby probudili zájem tisku. Reportéři z Phoenixu vyčenichají všechno o extradičním řízení ve Fillmorově kanceláři. Prodají ten příběh tiskové agentuře, losangeleské noviny to převezmou a pořádně rozmáznou. Než se dostanete do Los Angeles, bude na vás čekat obecenstvo. Zasypou vás spoustou otázek. Bude zajímavé vyslechnout si vaše odpovědi. Ale tohle je vaše vejce. Vy jste si ho snesl, tak si ho taky vyseďte. Já se budu jen koukat. Budu tam. Budu k vám připoutaný želízky. Nemůžete se mě zbavit, dokud mě nedáte zaregistrovat“

„No tak heleďte. Lame, za tu ránu do brady jsem se přece už omluvil.“

„Pořád to bolí.“

„Co teda krucinál chcete, abych udělal?‘* vybuchl. „Mám vám to políbit a pofoukat, aby to maminčina prťavýho mazlíčka už nebolelo?“

„Ne,“ řekl jsem. „Jenom chci, aby se mi dostalo toho zadostiučinění, že vás uvidím na koberečku, až vás budou novináři interviewovat. Budou tam mít fotoreportéry s profesionálními kamerami a fotoblesky a vy učiníte prohlášení. A potom, až skončíte, učiním prohlášení já.“

„Čerta starýho!“ utrhl se. „Prostě prohlásíte, že nemáte co říct.“

„V tom případě budou novináři větřit opravdovou senzaci a řeknou si, že jste něco ututlal. To se reportérům nebude líbit. Někteří z nich napíšou články asi v tomto smyslu: Seržant Frank Sellers, sám zatčený ve Phoenixu pro brutalitu a v současné době propuštěný na kauci dvou tisíc dolarů, zabránil zatčenému, aby učinil prohlášení. Moxey Malone, prominentní phoenixský obhájce, nás informoval, že Sellers nemá být pouze stíhán za nevyprovokované hrubé napadení, když zatčenému brutálně uhodil hlavou o stěnu bytu, ale že on, Malone, byl pověřen, aby na Sellerse podal soukromoprávní žalobu na zaplacení padesáti tisíc dolarů náhrady… No dobře, dělejte si to po svém.“

Uhnízdil jsem se pohodlněji v sedadle, zívl jsem a zavřel oči.

„Ty čubčí synu,“ zavrčel Sellers, „pokus se mi tady na truc usnout, a nepřej si mě, jak si tě podám.“

„Zkuste se mě dotknout byť jen prstem, a Moxey Malone vás připraví o odznak.“

„No tak teda heleďte, Donalde, takhle se nikam nedostaneme.“

„Dostaneme se do Los Angeles,“ ujistil jsem ho, „a přesně tam chci být. Nechtěl jste, abych vám dal něco zbaštit, poněvadž jste neměl na nic chuť, a –“

„Jestli to bude znít věrohodně, možná bych tomu moh uvěřit a zařídit se podle toho,“ řekl Sellers

„Ne,“ odmítl jsem ho, „nakonec byste to zprasil. Jen mě pěkně vezměte zpátky do Los Angeles. Spojím se se svým právním zástupcem, promluvím si s ním a dám mu patřičné instrukce. Potom detektivní agentura Coolová a Lam vyšetří tu vraždu, zatímco vy se znemožníte svým vlastním prohlášením před reportéry.“

„Taky nemusíte před reportéry žádný prohlášení dělat,“ oponoval Sellers.

Tomu jsem se jenom zasmál.

„Co je na tom k smíchu?“

„Uvědomte si, že novináři celou tu zprávu o extradici a jejím projednávání ve Fillmorově kanceláři dostanou od tiskových agentur. Budou ji chtít podrobně rozpracovat, patřičně rozvést.“

Znovu jsem zavřel oči.

„Nemusím vás vzít do Los Angeles,“ uvažoval Sellers.

„Vzdal jsem se práva, aby se rozhodlo o mé extradici. Jsem zatčený,“ upozornil jsem ho.

„Můžu to udělat po svým,“ tvrdil Sellers. Jestli se nemýlím, máte v Palm Springs auto pronajatý z půjčovny?“

„Zajisté,“ přitakal sem. „Pošlu pro něj Bertu.“

Potlačil jsem hluboké zívnutí, opřel se o opěradlo a zavřel oči.

Přímo jsem cítil, jak si Sellers všechno přemítá v hlavě. Jednou jsem malinko pozvedl oční víčka a kradí jsem ho pozoroval.

Sellers se mračil. Rty se mu pomalu pohybovaly, jak se pokoušel němě formulovat slova, jimiž by vyjádřil své myšlenky.

Po nějaké době nám stevardka ohlásila, že se blížíme k Palm Springs a máme se znovu připoutat. Sellers mě nevybíravě rýpl loktem. „No tak, prcku, vzbuď se!“

„Co se děje?“ předstíral jsem rozespalost.

„Nebudete muset mluvit s těma losangeleskýmy reportérama.“

„Jak to, že ne?“

„Vystupujete v Palm Springs.“

„To vám nepomůže,“ řekl jsem. „Až letadlo přistane v Los Angeles a vy nebudete na palubě, reportéři se zeptají stevardky a zjistí, kde jste vystoupil. Potom na vás opravdu uspořádají štvanici a počíhají si na vás.“

„Ať si číhají,“ řekl Sellers. „Hněte sebou, vystupujete!“

Vystoupili jsme v Palm Springs.

„Máte tady auto, co jste si pronajal,“ pravil Sellers. „Kde konkrétné je?“

„Tady před budovou.“

„Kde jste nechal klíčky?“

„Pod gumovou podlážkou.“

Sellers si dal ode mě ukázat auto, vydoloval klíčky a příslušný klíček zasunul do zapalování. „Kam pojedeme?“ zajímal jsem se.

„Teď pojedem na policejní velitelství, a pojedem tam, jak já budu chtít,“ prohlásil Sellers.

„Za tuhle kraksnu platím půjčovně deset centů za každou ujetou míli,“ protestoval jsem.

„No jestli tohle není smůla!“ ušklíbl se Sellers, „Vy nespolupracujete se mnou, já nespolupracuju s váma, víte?“

„Podívejte se,“ řekl jsem mu, „mám taky nějaká práva. Žádám, abych byl předvedený před nejbližšího a nejsnáze dosažitelného policejního soudce.“

„Mluvíte do mýho hluchýho ucha. Neslyším vás.“

„Dobře, ať je po vašem,“ řekl jsem. „Až si to Moxey Malone s vámi vyřídí, budete na to ucho potřebovat sluchadlo.“

„Heledte se, tenhle váš Moxey Malone není vůbec ochotný spolupracovat.“

„Se mnou spolupracuje dobře.“

„Co byste řek tomu, kdybych vás nechal jít, prostě vás pustil na svobodu, docela normálně propustil?“

„To nesmíte udělat,“ poučil jsem ho. Jste členem policie, představitelem zákona, a já jsem ve vaší péči a pod vaším dozorem.“

„Moli bych vás nechat utýct.“

„Neuteču.“

„Dobrá, tak co k čertu vlastně chcete?“

„Chci, abych byl propuštěn řádně,“ řekl jsem. „Chci, aby mé dobré, poctivé jméno bylo očištěno. Potom Berta Coolová a já vyřešíme tuto vraždu, ale tentokrát nenecháme žádného zatraceného poldu, aby si přivlastnil naše zásluhy. Budeme to my, komu se za to dostane uznání.“

Viděl jsem, že Sellers stiskl zuby, až se svaly na lících vyboulily.

Po chvilce vylovil z kapsy doutník, dal si ho do úst a začal ho nezapálený žmoulat. Palmovou silnicí jsme směřovali přes hory k Sosnové dálnici. Sellers si patrně myslel, že kdyby se ho někdo snažil vypátrat, dopadnout a vyrazit z něho nějaké prohlášení, bylo by méně pravděpodobné, že by ho hledal právě na této silnici.

„Nemůžete toho vyřešit víc, než co už je vyřešený,“ prohlásil. „Vím, kdo zabil Dowlinga.“

„Opravdu?“ řekl jsem. „Rád bych věděl, jak to dokážete.“

„Však ona se Bernice Clintonova nakonec zlomí,“ dělal si naději.

„Bernice Clintonová je komplic. Nemůžete odsoudit Carsona na základě svědectví spolupachatele, není-li podpořeno dalším, dostatečným důkazem,“ upozornil jsem ho.

„Máme tu pistoli“

„Ovšem,“ přisvědčil jsem, „máte tu pistoli. Použil jste ji jako důkazu proti mně. Nyní ji chcete použít jako důkazu proti Carsonovi. Jak ale víte, že ji tam nenastražila Bernice Clintonova, když ona byla v té garsonce?“

Tato teorie zasáhla Sellerse rovnou mezi oči. „Zatraceně!“ vykřikl.

„Nic netvrdím,“ podotkl jsem. „Tentokrát si s Bertou ten případ vyřešíme sami.“

„Nemůžete získat žádný důkazy, který by nemohla získat i policie,“ mínil Sellers.

„Máte pravdu,“ souhlasil jsem. „Nemůžu získat žádné důkazy, které by nemohla získat také poíicie, jenže policie nebude hledat na tom správném místě. Já ale ano a ještě tam budu první.“

„Heledte se, Lame, dejte mi v tomhle šanci. Víte proklatě dobře, že z toho nebudete nic mít, když tuhle vraždu vyřešíte. Za tohle nejste placený. Jste jenom soukromý detektiv. A co víc, Berta s váma v tomhle nepojede. Ona mi tu šanci dá.“

„Ne až se dozví, že jste mě praštil do brady.“

„Ech, zapomeňte na to!“

„Nemůžu. Pořád mě to ještě bolí.“

„Mohlo to s váma dopadnout mnohem húř. Něco vám řeknu, vy prťavej parchante, vy nebudete řešit žádnej případ vraždy. Jestli nekápnete božskou, přísahám bohu budu tenhle zatracenej vůz prohánět po celý Kalifornii za deset centů na míli, dokud se ten zkurvenej případ nevyřeší sám od sebe. A v tu dobu budete mít účet za ujetý míle, nad kterým si Berta bude rvát vlasy.“

„To je v pořádku,“ odtušil jsem klidně. „Až s vámi Moxey Malone ve Phoenixu skončí, dostanu ty prachy zpátky jako náhradu škody v občanskoprávní při.“

„Ze mě je nevyrazíte,“ ujistil mě Sellers. Jsem jenom polda. Nemám nic jinýho než svou gáži.“

„Máte auto,“ upozornil jsem ho. „Můžeme se hojit na něm.“

„Čert vás vem,“ zavrčel Sellers. „Chcete to brát osobně?“

„Vaše pěst mě praštila také osobně.“

„Dobrá, vzdávám to, prcku. No tak, vyklopte to,“ požádal mě Sellers.

„Byl byste ochoten sledovat stopu, kdybych vás na ni navedl?“

„Jakou stopu?“

„Stopu, která by vedla k vyřešení té vraždy.“

„No dobrá, co chcete, abych udělal?“

„Zastavíme u prvního telefonu. Zavoláme Bertě Coolové, aby se s námi setkala v Santa Aně. Pak půjdeme do Domu U Korintského erbu a prohledáme byt Bernice Clintonové, v němž bydlela pod jménem Agnes Daytonová. Jestli existuje nějaký důkazní materiál, nějaké dopisy nebo něco takového, najdeme to tam.“

„Tam nebude nic,“ mínil Sellers.

„Dobrá,“ řekl jsem mu, „dělejte si to po svém, jestli jste se už jednou definitivně rozhodl dělat ze sebe pitomce.“

Asi míli před námi stála benzinová pumpa a během té míle si Sellers všechno promyslel. Náhle prudce zabočil k pumpě a ukázal svůj policejní odznak. „Chci použít váš telefon,“ prohlásil. Jde o služební záležitost.“

O deset minut později byl už zase zpátky v autě. „Berta se s náma setká, ale nemáme povolení k domovní prohlídce.“

„Po tom, co Bernice Clintonová vypověděla ve Phoenixu, máte k prohlídce dostatečné důvody. Jestli jste už nepromrhal příliš mnoho času, můžeme všechno ještě stihnout.“

„Máme moře času,“ soudil Sellers.

„S touhle kočkou moc času nemáte,“ varoval jsem ho.

Sellers šlápl na plyn. „Tak ať je po tvým chytrolíne,“ řekl. „Tak to teda zbaštím. Přísahal jsem si, že už nikdy nezbaštím žádnou z vašich povídaček, ale tohle teda zbaštím. Držte se, protože teďka opravdu pofrčíme.“

Kapitola 18

Berta Coolová na nás čekala před Korintským erbem v Santa Aně.

Když jsme přijeli, vystoupila ze svého auta a rázovala si to po chodníku k nám. Sellersovi nevěnovala ani pohled, a hned se pustila do mě. „K sakru, co to vlastně vyvádíš? Ty –“ zavřískala.

„Zadržte Berto,“ přerušil ji Sellers, „Ten chlapík je možná nevinný.“

„Cože!“ vyjekla Berta.

„No slyšela jste dobře,“ pravil Sellers. „Ten případ není tak jednoduchý, jak se zdálo.“

„Tvrdil jste mi přece, že ho máte totálně usvědčeného,“ vybuchla Berta.

„Myslel jsem si to,“ řekl Sellers, „ale tenhle případ má určitý specifika, o kterých jsem nevěděl.“

Berta na mě nasupeně hleděla a pak vyjela na Sellerse: „Celé záležitosti by určitě prospělo, kdybyste se už konečně rozhodl.“

„Mně by taky určitě prospělo, kdybych se moh rozhodnout,“ připustil Sellers. „Prozatím se jen vezu s sebou a koukám. Držím medvěda za ocas a nemůžu ho pustit.“

„Co tu vlastně děláme?“

„Hodláme se podívat do bytu jistýho člověka.“

Berta se obrátila na mě: „To jsou ty tvé nekonvenční metody! Proboha, já začnu ve vší počestnosti s normálním, standardním případem úniku obchodních informací, a ty se zapleteš až po uši do vraždy.“

Dlouhými kroky kráčela za Sellersem ke vchodu do obytného domu. Já jsem tvořil zadní voj.

Sellers vyhledal správce domu a řekl mu. Že by si rád prohlédl byt Agnes Daytonové.

Správce zavolal právníkovi a řekl Sellersovi, že to nejde, ledaže by měl povolení k domovní prohlídce.

Sellers soptil a pěnil. Spojil se telefonicky s náčelníkem policie v Santa Aně. Náčelník zavolal městskému státnímu zástupci a okresnímu státnímu zástupci. Zatímco se spolu přeli, před budovou zastavil taxík a z něho vystoupila Bernice Clintonova.

Správce nás upozornil: „Tak tady máte slečnu Daytonovou.“

Bernice pohlédla na sešlost a zeptala se: „Co má tohle znamenat?“

„Chceme se podívat do vašeho bytu,“ informoval ji Sellers.

„Máte povolení k domovní prohlídce?“ zeptala se.

„Právě na tohle jsem se zeptal i já,“ poznamenal správce.

„Děkuji vám,“ vyjádřila mu svou vděčnost Bernice, proplachtila kolem nás, vešla do výtahu a ujížděla nahoru.

Sellers se jen stěží ovládal. Všechno si promyslel, pak se otočil a dlouhými kroky se vracel na chodník.

U auta se obrátil ke mně: „No dobrá, prcku. Tou svou genialitou jste mě dostal do pěkný kaše. Teď toho budou v Santa Aně plný noviny.“

„Proč se do toho prostě nepustíte a ten byt neprohlédnete?“

„Neodvažuji se to udělat, když existují všechny ty různý právní ustanovení.“

„Proč si tedy neobstaráte povolení k prohlídce?“

„Na to nemám dost důkazů.“

„Aha,“ řekl jsem, „tak si to dělejte po svém.“

„Nevíte, co se při všech těch zatracenej soudních rozhodnutích v poslední době děje,“ stěžoval si Sellers. „Už se stalo, že sejmuli pouta zločincům a rovnou je nasadili policajtům.“

„Dobrá,“ řekl jsem, „vy to tady kočírujete, ne já.“

„No a já si myslel, že vy. Vy jste přece přisel s těma návrhama.“

„Vy jste mé návrhy nepřijal.“

„Snažil jsem se je dotáhnout. Dal jsem vám šanci.“

Berta Coolová pohoršeně podotkla: „Je to absurdní, když představitel zákona nemůže jednomu prohledat byt.“

„Ale může,“ ujistil jsem ji.

„Co tím myslíš. Že může?“

„Ovšemže můžu,“ podotkl Sellers, „Jestli budu chtít riskovat, že se dostanu do maléru, když požádám o povolení k prohlídce.“

Začal jsem mluvit k Bertě takovým způsobem, jako bych vysvětloval problém desetiletému dítěti, a Sellerse jsem si vůbec nevšímal. „Tahle holka přiznala ve Phoenixu, že se dopustila křivého svědectví. Nejspíš ji zatkli a ona se postarala, aby ji propustili na kauci. Kauci poskytl někdo, kdo potřeboval, aby se dostala z dosahu tamní jurisdikce. Přiznala, že lhala ve spojitosti s případem vraždy. Přiznala, že se podílela na jednání, jež vedlo k vraždě. Stačí, aby Sellers šel nahoru a zalkl ji pro podezření z vraždy. Když ji zatkne, dostane se do jejího bytu, může se tam porozhlédnout, že jo? A všechno to může dostatečně zdůvodnit.“

„U joviše!“ vykřikl Sellers. „Můžu to udělat. Vždyť já ji přece můžu zatknout pro podezření z vraždy!“

„Ne, dokud mě nepropustíte,“ pravil jsem mu. „Nemůžete mít dva podezřelé najednou.“

Sellers si to nechal projít hlavou.

„A kdyby chtěl být opravdu krajně rafinovaný,“ řekl jsem Bertě, „přiznal by svou porážku, odjel, objel by blok a usadil se na nějakém místě, odkud by mohl ten dům pozorovat. Tahle holka se dostala ve Phoenixu do vážných nesnází. Vyvlékla se z nich, ovšem stálo to peníze. Najala si letadlo, aby se dostala přímo do Santa Any. Jedině tak mohla dát všechno do pořádku a dostat se sem tak brzy. I to stálo peníze. Během patnácti, dvaceti minut vyjde z bytu, přejde ulici a vhodí do schránky dopis. To ji umožní, aby se podívala, zda je vzduch čistý. Jestliže se bude domnívat, že vzduch čistý je, v dalších pěti minutách předjede před domovní vchod taxík. Holčička vyletí ze svého bytu jako namydlený blesk a řekne taxikáři, aby jí zavezl buď na letiště, nebo někam, kde na ni čeká Montrose L. Carson.“

„Proč zrovna Carson?“ nechápala Berta.

„On jediný mohl vynaložit všechny ty prachy, aby se dostala z Phoenixu,“ odpověděl jsem.

Berta na mě pohlédla a zamžikala očima. „No to mě teda usmažte jako ústřici!“ vyhrkla.

Zívl jsem. „… Nicméně Sellers to hraje opatrně. Nechce nic riskovat. A tak si myslím, že mě nechá zatčeného, vezme mě zpátky do Los Angeles, a potom to budu já, kdo poskytne reportérům rozhovor. Novináři se docela pomějou. V tu dobu už budou obeznámeni s projednáváním mé extradice ve Phoenixu a po rozmluvě se mnou budou vědět i o fiasku s tímto bytem v Santa Aně.“

„Ale vždyť právě vy jste mě přece přemluvil, abych sem šel,“ bránil se Sellers.

Znovu jsem zívl.

Seržant vlezl do mého vypůjčeného auta a řekl: „Měla byste si radši nastoupit, Berto.“

„Kam chcete jet?“

„Vezmu ho na policejní velitelství v Los Angeles.“

„V tom případě pojedu vlastním autem,“ prohlásila Berta.

„Nechte ho tady zaparkovaný. Nastupte si.“ Berta si vlezla na zadní sedadlo.

Sellers nastartoval, vyrazil, objel dva bloky, vrátil se a zaparkoval o kus dál na místě, odkud mohl pozorovat poštovní schránku.

Stáli jsme tam asi pět minut, když z budovy vyšla Bernice Clintonová. V ruce držela dopis tak nápadně, že jsme ho mohli vidět ze vzdálenosti půldruhého bloku.

Vhodila dopis do schránky, jakoby mimochodem se rozhlédla po ulici oběma směry a vrátila se domů.

Sotvaže vešla do domu, Sellers vyletěl z auta jako střela. Vpadl do dragstoru, kde měli telefonní budku, vběhl do ní, vhodil do aparátu deseťák a začal vytáčet číslo.

Berta Coolová mi začala vyčítat: „Vyvolal jsi úplné peklo! Dostal jsi naši agenturu do takových těžkostí, že se z nich už jakživo nevylíže. Přišel jsi o licenci a možná že o ni přijdu i já. Znepřátelil sis Franka Sellerse. Udělal jsi –“

„Přestaň mlít pantem!“ přerušil jsem ji.

„Jak si to vlastně představuješ, říkat mi, abych přestala mlít pantem!“ zavřískala Berta.

„Slyšelas mě,“ řekl jsem jí. „Budeš muset všechna svá slova pěkně spolknout, a když budeš míň mluvit, bude ten chod menší.“

„Cože, ty… ty…“

Berta se proprskala až v mrtvičnému mlčení.

Před Korinský erb přijel taxík. Bernice Clintonova musela čekat hned za dveřmi, protože jakmile zastavil a řidič vystoupil, dveře domu se otevřely a Bernice vyšla. Nesla kufr a aktovku na dokumenty. Taxikář uložil zavazadla do vozu, počkal, dokud Bernice nenastoupila, a zabouchl dvířka. Pak obešel vůz, usedl za volant a taxík odjel.

Všiml jsem si, že Bernice otočila hlavu a dívala se zadním okénkem, jestli ji někdo nesleduje.

„No krucinál!“ vyštěkla Berta. „Proč se tam ten zatracenej pitomej polda zabavuje u telefonu, když ta holka bere roba?“

„Dělá si svou práci,“ uklidňoval jsem ji. „Pro změnu se soustřeďme na tu naši a dělejme si starosti o sebe namísto o Franka Sellerse.“

„No, natropils toho dost, abychom si museli dělat starosti,“ řekla Berta. „To ti teda nemůžu upřít.“

Berta se snažila upoutat Sellersovu pozornost a dát mu znamení. Zůstával k nám však obrácen zády. Konečně se otočil a vzhlédl.

Berta gestikulovala jako šílená a ukazovala ve směru ulice, že taxík už odjel.

Možná ji Sellers neviděl. Obrátil se k nám zády a znovu kamsi telefonoval.

Po chvíli vyšel volným rozvážným krokem z dragsteru, došel k nám a pomalu nasedl do auta.

Berta byla tak rozzuřená, že přímo prskala. „Pro boha živého,“ vztekala se, „to jste se zase jednou vyznamenal a ukázal, jaký jste kus pitomou! Tady Donald vám řekl úplně přesně, co se stane, a vy jste musel jít do budky a telefonovat o radu, zrovna když se ta holka dekovala. Copak jste neviděl, jak dávám znamení?“

„Ovšemže viděl,“ odvětil Sellers.

„No tak teda, pro vaši informaci, jestli vás to může trochu uspokojit, váš ptáček právě frnknul z klece,“ řekla Berta.

Sellers ji opravil: Jestli vás to může trochu uspokojit, ten ptáček vlít rovnou do klece.“

„Co tím myslíte?“ zeptala se Berta.

„Vysvětlím to až pozdějc.“

Bertina tvář znachověla. Radši jsem jí to vysvětlil já: „Klídek, Berto, Sellers prostě zavolal na policejní stanici v Santa Aně. Ti zase zatelefonovali dispečerovi taxislužby a řekli mu: Pošlete taxík k Domu U Korintského erbu. Chceme vědět, kam ten pasažér pojede. Víš, taxíky mají radiové spojení s dispečerem, a jakmile zákazník udá adresu, kam má namířeno, ať už je to letiště, nebo jiné místo, taxikář to nahlásí dispečerovi.“

„No to mě teda usmažte jako ústřici!“ vyhrkla Berta.

Sellers na mě pohlédl. „Chytrej chlapeček!“

Zívl jsem.

Sellers vytáhl z kapsy čerstvý doutník, sevřel ho mezi rty a začal ho žmoulat. Po chvilce vystoupil z auta, opět vešel do telefonní budky, vytočil číslo, vrátil se, vlezl do auta a nastartoval.

„Kam to bude?“ zeptal jsem se.

Jste náramně chytrej, tak si to vykoumejte,“ odbyl mě.

„Pokusím se,“ souhlasil jsem. „Na nejbližší letiště, kde můžou přistávat soukromá letadla.“

„Nemyslíte, že by to bylo moc průhledný?“

„Možná ano, jenomže taky nejrychlejší.“

„Ale ne nejlepší,“ zazubil se Sellers.

„Tak kam tedy jedeme?“ zeptal jsem se znovu.

„To uvidíte,“ odpověděl.

Pohodlně jsem se zabořil do vypolštářovaného sedadla. Sellers jel Santa Anou směrem na Newport Beach.

„Ruplo mu v bedně?“ zeptala se Berta pochybovačně.

„Dává to smysl,“ řekl jsem jí. „Carson se s ní setká v Newportu na soukromé jachtě. Jakmile se Bernice objeví na palubě, oba společně ohlásí, že odplouvají do Cataliny, ale skončí v Ensenadě – prostě takový pěkný víkendový výlet na jachtě, natolik obvyklý, než aby vzbudil pozornost. Dají se oddat a pak žádný z nich nebude moct proti druhému svědčit Bernice si to vymyslela dobře a ten chlap si ji teď bude muset vzít.“

„Měla bych se vrátit pro svůj vůz,“ prohlásila Berta. „Napaří mi pokutu, že jsem přesáhla parkovací čas.“

„Zůstanete s náma,“ prohlásil Sellers.

„Pro tvou informaci, tohle auto jsem si najal v půjčovně a Sellers ho zrekvíroval,“ referoval jsem Bertě. „Platíme za ně deset centů za míli.“

Berta nadskočila na zadním sedadle tak vztekle, že jsem se obával, že zničí pérování. „Cože!“ vykřikla.

„Deset centů za míli,“ opakoval jsem.

„Cože, vy – jaký máte vy právo rekvírovat Donaldovi vůz? Kdo si k čertu myslíte, že jste?“ vřískala na Sellerse.

Sellers, který právě hleděl na semafor před sebou, přesunul v ústech doutník z jedné strany na druhou a ani se neohlédl.

Berta pokračovala v ječení ještě půl míle a pak zmlkla. Bylo to ukřivděné mlčení, naplněné skřípěním zubů a pocitem naprostého zmaru.

Zdálo se, že Sellers nijak nepospíchá. V poklidu jel až do Newportu a pak k navýsost elegantnímu jachtařskému klubu. Tam ukázal svůj odznak a mávl policejním průkazem, vjel dovnitř a zaparkoval.

Čekal tu na něho policista. „Tudy prosím,“ řekl.

„Vy dva pojďte se mnou a buďte zticha,“ vyzval nás Sellers.

Šli jsme k soukromému přístavišti. Byla tam připoutána veliká oceánská jachta s dieselovým motorem. Na lodním můstku stál na stráži policista.

Nechal nás projít Sestoupili jsme dolů do kabiny.

U stolu seděl L. Carson, Bernice Clintonova a dva policisté.

Carsonova tvář byla škraboškou ztuhlé, zamrzlé zuřivostí. „Předpokládám, že za tohle jste odpovědný vy,“ obvinil mě Carson, když jsem vesel. Zdvořile jsem se mu uklonil.

„Mluvit tady budu já“ prohlásil Sellers. „Já jsem za to odpovědný, Carsone.“

„Připravím vás o licenci,“ vyhrožoval mi Carson. „Podrazil jste mě. Hrál jste v tomhle případě na obě strany. Vy –“

„Buďte zticha.“ okřikl ho Sellers. „Najal jste tyhle lidi, aby objasnili únik informací ve vašem podniku. Žádný únik neexistoval. Celou tu věc jste si vymyslel, aby tihle lidé za vás vytáhli pár kaštanů z ohně. Nenajal jste je, aby vyšetřili vraždu, a ani jste je nenajal, aby vraždu spáchali.“

„Jak můžete vědět, co tenhle spáchal nebo nespáchal?“ řekl Carson. „U něj bych nevylučoval vůbec nic.“

Sellers se obrátil k policistovi. „Prohledali jste ho?“

Policista přikývl. „Nic jsem u něho nenasel.“

„A co tu rajdu?“ zeptal se Sellers.

Bernice Clintonová se rozhořčila: „Nejsem žádná rajda! Nikdo mě neprohlížel a taky ani nebude. Nikdo se taky nedotkne mých zavazadel! Jsem žena, nestrpím, aby mě spousta chlapů ochmatávala a aby z toho měli nízké uspokojení a přitom tvrdili, že plní svoje služební povinnosti. Žádám o policejní matronu. Žádám –“

Sellers ukázal palcem na Bertu Coolovou. „Ustanovte ji.“ řekl policistovi,

Policista se zazubil a zeptal se: Jak se jmenujete?“

„Berta Coolová.“

Policista slavnostně prohlásil: „Berto Coolová, ve jménu zákona vás jakožto občanku tohoto státu zavazuji a zmocňuji ke spolupráci s policií. Ustanovuji vás policejní matronou a žádám vás, abyste provedla osobní prohlídku u této zatčené osoby.“

Bernice Clintonova zbledla jako křída. Vyskočila ze židle a vykřikla: „Jak se opovažujete! Jak se opovažujete! Nesmíte se mě ani dotknout! Nesmíte –“

„Jsem teda ustanovená?“ zeptala se Berta.

„Jste ustanovená,“ ujistil ji policista.

„e tu nějaká prázdná místnost?“ zeptala se Berta.

Policista pokynul ke dveřím: „Tamhle je soukromá kabina.“

„Tak pojďte, drahoušku!“ nařídila Berta.

„Táhni k čertu,“ odsekla Bernice Clintonova.

Berta se pohnula směrem k ní a Bernice jí vyšla vstříc, sápala se na ni a vykřikovala nadávky.

Berta ji obrátila, jednou paží ji sevřela kolem pasu a pronesla ji dveřmi, jako kdyby to byl pytel s moukou.

Přišel třetí policista a odvedl Carsona na přístavní hráz.

Sellers usedl a na tváři se mu objevil široký úsměv.

Policista mu úsměv oplatil.

Sellers na mě ukázal palcem a řekl: „Sedni si, prcku!“

Za dveřmi se ozval nějaký hluk – bušení a hlas vřískající urážky na cti. Jachta se otřásla, jako by trupem narazila do něčeho pevného. Stěna se rázem prohnula.

Asi po deseti minutách Berta vyšla a Bernice Clintonovou vlekla za sebou.

Bernice vypadala, jako kdyby prošla mlýnkem na maso. Rozcuchané vlasy jí trčely na všechny strany a sukni měla roztrženou. V její blůze zela díra.

„Prohlédla jsem ji,“ prohlásila Berta

„Našla jste něco?“

Berta hodila na stůl jakousi listinu. „Tohle bylo složené a schované v její podprsence,“ řekla. Policisté se na to vrhli.

Nebylo mi dopřáno, abych se na listinu podíval, ale po chvíli Sellers pokývl hlavou a řekl: „Tohle rozhodlo. Teď už známe motiv. Je to závěť Herberta Jasona Dowlinga. Odkazuje všechno, co na světe má, Bernice Clintonový.“

„Kdy byla závěť pořízena?“ zajímal jsem se.

„Před dvěma roky,“ odvětil Sellers.

„Tahle závěť nemá ani cenu papíru, na němž je napsána,“ podotkl jsem. „Dowling zanechal syna. Zanechal po sobě také družku, tedy manželku ve smyslu obecného práva. On a jeho družka se zaregistrovali jako manželé ve státech, kde manželství podle obecného práva je platné a závazné. Měl s ní dítě. Nemohl právoplatně odkázat svůj majetek nikomu, aniž by tyto osoby výslovně vydědil, a navíc mám za to, že část tohoto majetku byla v bezpodílovém spoluvlastnictví Dowlinga a jeho družky.“

Bernice Clintonova na mě vyjela: „Ty sprostý, prťavý vejtaho! Nejsi tak chytrý, jak si myslíš. Jen se do té závěti koukni znovu. Navrhl ji právník, který se vyzná v tlačenici. Je v ní ustanovení, že kdyby někdo tvrdil, že je zůstavitelovým dědicem, manželkou nebo jakýmkoli příbuzným, má být takové osobě vyplacen jeden dolar.“

„Vy nemůžete dědit v žádném případě,“ řekl jsem jí. „Budete obviněna a usvědčena z vraždy. Vrah nemůže dědit majetek po své oběti.“

Sellers podotkl: „Tahleta závěť je přesně to, co jsme potřebovali – závět a důkaz, že se pokusila o útěk.“

„Co hodláte udělat teď?“ zeptal se policista.

„Obviním je z vraždy a dám je zaregistrovat,“ řekl Sellers.

„To se vám nikdy nepodaří!“ ječela Bernice Clintonova. „Už mám dost toho vašeho vměšování, vy sprostý, fízlovský, provokatérský parchanti s plechovejma hvězdárna! Vy –“

Berta mávla paži, popadla Benicinu roztrženou blůzu a přitáhla si ji k sobě.

„Sklapni zobák!“ poručila. „Mluvíš o mých kamarádech z branže.“

Bernice si už Berty užila ažaž, a tak sklapla zobák.

Policisté se na sebe usmáli.

Sellers přistoupil ke mě: „Vypadněte!“

Jsem propuštěn na svobodu?“

Jste volný jako vítr. Jste svobodný občan. Nikdo vás z ničeho neobviňuje. Jděte si svou cestou.“

„Tohle nemůžete udělat,“ namítl jsem. Jste policista, představitel zákona. Dostal jste rozkaz, abyste mě zatkl.“

„A měl jsem taky meziměstský hovor a po telefonu jsem dostal rozkaz, abych vás propustil, jestli tohle klapne,“ vysvětlil Sellers. „Co si ksakru myslíte, proč jsem asi trávil tolik času telefonováním, kromě toho, že jsem se snažil zjistit, kam jede ten taxík?“

„A co Berta?“

Sellers se zazubil. „Potřebujeme schopnou, silnou ženskou, aby krotila zatčenou. Jinak nás ta coura obviní, že jsme ji cestou do vězeni napadli a snažili se ji pohlavně zneužít. Berta je ustanovena jako policejní matrona.“

„Dostanu to zaplaceno?“ zeptala se Berta.

„Dostanete za to obvyklou taxu,“ ujistil ji Sellers. „Nárok na odměnu musíte ovšem uplatnit vůči okresu.“

„Žádny strach! Na to můžete vzít jed, že ten nárok uplatním,“ řekla Berta.

Bernice Clintonova namáhavě vstávala. Začala něco drmolit, pak si všimla Bertina pohledu a zmlkla.

„Prohledáme jachtu kvůli dalším důkazům,“ řekl Sellers. „Můžete prohlídnout zavazadlo tý zatčený, paní Coolová, a potom půjdeme.“

Obrátil se na mě a palcem ukázal na dveře. „Vypadni, prcku!“

Vypadl jsem.

Kapitola 19

Kancelář Herberta Jasona Dowlinga byla poté, co byl zavražděn, uzavřena. Doris Gilmanovou – onu dívku, co s ním svého času obědvala v jídelně – jsem vyhledal v jejím bytě.

„Vy jste ten člověk, který mě sledoval ve výtahu a pak chodbou až do kanceláře,“ vyhrkla, když jsem se představil.

„Správně,“ přisvědčil jsem. „A co víc, sledoval jsem vás už z té samoobslužné jídelny, kde jste s panem Dowlingem potají obědvali.“

Pohlédla mi do očí. Chvilku na mě v zamyšlení hleděla a potom řekla: „Tak dobře, co chcete?“

„Chci, abyste mi řekla pravdu, a bude lepší, když to skutečně bude pravda, protože jste zapletená do případu vraždy.“

„Co chcete vědět?“

„Proč jste se s Donaldem Dowlingem setkávali tak tajně?“

„Kvůli Bernice Clintonové.“

„Věděla jste, že vás v té jídelně pozoruje?“

„Cože!“ zvolala Doris Gilmanová. „Ona nás pozorovala?“

Přikývl jsem.

„Tím se to tedy vysvětluje.“

„Co se vysvětluje?“

„Ta vražda.“

„Jak to?“

„Bernice je… nebezpečná,“ řekla.

„Už jí vytrhali drápky,“ ujistil jsem ji. „Chodila jste někdy s Dowlingem? O co vám vlastně šlo? O sňatek, o peníze nebo –“

„Nikdy jsem s ním nechodila,“ bránila se, „a nebylo to tak, jak si myslíte.“

„Ve svém povolání jsem slyšel tohle tvrzení už tolikrát, že mě to pomalu začíná nudit.“

„Jako ženě mi Dowling nevěnoval víc pozornosti, než by byl věnoval pytli brambor,“ stála na svém.

„Takhle se mi to vůbec nejevilo. Házela jste po něm očima a –“

„Jistěže jsem po něm házela očima,“ přiznala. „On chtěl totiž něco, co jsem mu nemohla dát. Chtěl něco, co nemohl nikdy dostat. Tak proč bych se neměla starat, na které straně je chleba namazaný?“

„Co chtěl?“ zeptal jsem se. „Vás?“

„Neblázněte! Mě mohl dostat naservírovanou na stříbrném podnose, stačilo jen kývnout prstem. Chtěl Irene Addisovou.“

„Ach tak!“ řekl jsem.

„A přisel za mnou, protože si myslet že bych mohla nějak zařídit, aby se k němu vrátila.“

„A vám bylo jasné, že se vám to nemůže podařit?“

„Přesně tak, ale chtěla jsem, aby viděl, že jsem k mání.“

„Mluvila jste o tom s Irene?“

„Ne. Věděla jsem, co si o tom myslí. Snažila jsem se ale svou roli v této záležitosti protahovat a doufala jsem, že se celá situace nakonec nějak vyřeší. A možná by se byla opravdu vyřešila, nebýt toho, že… Jestli nás Bernice viděla – Dowling se jí hrozně bál. Říkala, že ho radši zabije, než aby ho nechala jít.“

„Z právního hlediska nad ním žádnou moc neměla. Proč jí neřekl, aby si šla po svém?“

„Měla toho na něj spoustu. Dokud byl do ní zblázněný, schraňovala si do svého hnízdečka peříčka.“

„Dopisy?“ nadhodil jsem.

„Dopisy, magnetofonové pásky, fotografie… měla kdeco.“

„Co chtěla?“

„Sňatek.“

„Byla by přijala majetkové vyrovnání?“

„Ke konci už ne. Dowling to odkládal příliš dlouho. V době, kdy se mohl vykoupit, to neudělal, a pak už její požadavky byly naprosto neúnosné. Chtěla být paní Dowlingovou. Chtěla dosáhnout společenského postavení, uznání – byla tím posedlá. Touží po tom, aby ji lidi ‚uznávali‘, touží být paní Důležitou.“

„Začala si mazat obě strany krajíce,“ řekl jsem. „Nebo bych měl spíše říct, že si mazala dva krajíce najednou.“

„Co tím myslíte?“

„Montrose L. Carson chtěl zapracovat zevnitřku, převzít Dowlingovu společnost a Dowlinga vystrnadit. Málem by se mu to bylo podařilo. Mohlo se mu to podařit, kdyby byl právě v této kritické době Dowlingovou společností patřičně otřásl nějaký pořádný, pikantní skandál, a Carson se připravoval takový skandál narafičit.“

„Carson!“ zvolala. „Tak proto zaměstnal Irene Addisovou.“

„Ovšem,“ přisvědčil jsem. „Nastražil na ni past. Celá ta věc byla jedna veliká past. Bernice přepřáhla koně uprostřed řeky, nicméně docela pěkně z toho těžila. Nevím, jestli jí Carson slíbil, že se s ní ožení a poskytne jí společenské postavení a úctyhodnost, po nichž tak toužila, ale udělal pro ni aspoň něco. Vydržoval si ji a platil jí exkluzivní byt v Santa Aně, kde bydlela pod jménem Agnes Daytonová.“

Doris na mě hleděla vykulenýma očima.

„A Bernice Clintonova,“ pokračoval jsem, „má závěť, kterou Dowling pořídil v její prospěch a kterou jí odevzdal do úschovy a –“

„Jo tamta závěť,“ odtušila,“ ta nic neznamená!“

„Jak víte, že nic neznamená?“

„Protože Dowling později pořídil další závěť. Celou ji napsal vlastní rukou a všechen svůj majetek odkázal Irene Addisové a jejímu synovi. Řekl mi, že ji předá Irene a poví jí, že už se nemůže dostat z Berniciných spárů, tak aspoň chce, aby věděla, –“

„Počkejte chvilku,“ přerušil jsem ji, „říkal vám, že tu závěť Irene předá?“

„Ano. Ptal se mě, jestli si myslím, že to nějak změní její postoj vůči němu.“

„Chtěl závěť opravdu Irene předat osobně?“

„Ano, chtěl.“

„Takže musel závěť vzít s sebou do Motelu milovníků vody a slunce – ale po vraždě ji u sebe neměl.“

„Máte pravdu,“ souhlasila. „V té jídelně mi vyložil karty na stůl. Řekl mi, že má večer schůzku s Irene, ale neprozradil kde. Ptal se mě, co má s tou závětí udělat.“

„A vy jste mu poradila, aby Irene o ni řekl a závěť jí předal?“

„Správně. Tehdy jsem si uvědomila, že je do Irene pořad úplné zblázněný a že pro něj žádná jiná žena na světě nebude nikdy existovat.“

„Věděla jste, že má Irene syna?“

„Ano.“

„Přiznal se vám Dowling někdy, že je jeho otcem?“

„Ano.“

„A vy jste mu poradila, aby závěť vzal a ukázal ji Irene?“

„Nejen aby jí závěť ukázal, ale také, aby ji Irene předal do úschovy… Řekněte mi. Donalde, co by se stalo, kdyby ten, kdo zabil Dowlinga, závěť vzal a zničil?“

„To záleží na tom, zdali bychom mohli dokázat, že ta závěť existovala. Museli bychom ovšem předat nezvratný důkaz nejen o tom, že existovala, ale také, jaká byla její ustanovení a že zůstavitel si to nerozmyslel a dobrovolně ji nezničil, než přišel do motelu. A to je věru zatraceně náročná objednávka… Vraťme se však k Ireninu synovi. Dowling vám tedy výslovně přiznal, že je jeho otcem?“

„Ano, to jsem vám už přece řekla.“

„Máte od něho nějaké dopisy? Vyjádřil to někdy písemně?“

„Mám od něho dopis týkající se závěti,“ pravila.

„Co o ní psal?“

„No, prostě mi o ni napsal. Víte, udělal závěť, že zanechává všechno Irene, ale pak se rozhodl, že sepíše druhou závěť a půlku majetku odkáže Irene a druhou půlku svému synovi.“

„A co se stalo s tou první závětí?“ zeptal jsem se.

Trochu se zamračila a přemýšlela. „Počkejte chvilku, Donalde. Asi ji mám já.“

„Vy?“

Přikývla.

„Poohlédněte se po ní,“ vyzval jsem ji.

Šla k psacímu stolu, otevřela zásuvku a přehrabovala se v nějakých papírech. „Tady je!“ Dokument zněl takto:

Poněvadž se mi dostalo poučení, že závěť, je-li celá, datována a podepsána mou vlastní rukou, je právoplatná, prohlašuji a ustanovuji, že toto je má závěť a poslední vůle a že všechno, co mám, odkazuji Irene Addisové. Úmyslně neodkazuji nic svému synovi Herbertu Dowlingovi mladšímu, protože vím, že se jeho matka o něho postará. Odvolávám a ruším všechny závěti předcházející. Jsem osamělý člověk. Od chvíle, kdy jsem ztratil Irene, jsem se marně snažil najít ženu, která by zaujala její místo. Nyní vím, že žádná taková žena není. V celém světě je Irene jediná. Pokoušel jsem se získat onen druh volnosti, jenž vyvěrá z holdování životu veselého starého mládence. Příliš pozdě jsem si uvědomil, že staří mládenci jsou nevyhnutelně osamělí.

Závět byla opatřena podpisem Herbert Jasan Dowling a datována před deseti dny.

Složil jsem ji a dal do kapsy. „Můžete dosvědčit, že je nasána Dowlingovým rukopisem?“ zeptal jsem se.

„Ano. Do posledního písmene. Ale Donalde, ta závěť je k ničemu, protože Dowling sepsal tu další.“

„Sepsal tu další závěť a Bernice Clintonova věděla, že ji chce předat Ireně. Sledovala ho do motelu. Zastřelila ho oknem, pak vešla dovnitř a závěť mrtvému vzala. Myslela si, že když to udělá, obnoví tím platnost testamentu, který měla v držení, a navíc bude moci donutit Carsona, aby se s ní oženil. Myslela si, že bude mít svůj vlastní majetek, úctyhodné postavení a společenskou prestiž.

Věděl jsem, že bychom závěť, kterou má Bernice, mohli vyřadit ze hry tím, že bychom dokázali, že Bernice Dowlinga zavraždila, ale nebyl jsem si už tak jistý, že bychom získali nijaký majetek pro Ireně nebo dokázali že dítě je Dowlingovo. Ale tahle poslední vůle to řeší.“

„Ach, jsem tak ráda!“

„Opravdu?“ řekl jsem „Přece jste se ho taky snažila získat.“

„Říkala jsem vám, že jsem hodila ručník do ringu,“ pravila.

„Kdy?“

„Tenkrát v té jídelně.“

„Tehdy jste si poprvé uvědomila, že jste prohrála?“

„Ano, uvědomila jsem si, že s ním je to marnost nad marnost. Věděla jsem, že žádná jiná žena nikdy nedokáže ukojit hlad, který sžíral jeho duši. Mohl dosáhnout tělesného uspokojení, ale duševně, citově byl spojen s Irene Addisovou a vždycky tomu tak bylo. Vykládám před vámi na stůl své karty, Donalde Lame, protože se mi zdá, že to tak bude lepší. Možná si myslíte, že jsem podrazácká intrikánka, a snad je to i pravda. Obávám se, že takové jsou všechny ženy, když jde o manželství, zabezpečení a úctyhodnost.“

Vytáhl jsem notes a začal do něho čmárat.

„Co to píšete?“ zajímala se.

„Dám vám stvrzenku na tu závět,“ řekl jsem.

Podal jsem jí stvrzenku a odkráčel ke dveřím.

Vrátil jsem se do kanceláře. Když jsem vešel, Elsie Brandová vzhlédla a zvolala: „No kdepak ses toulal? Kolovaly tu o tobě strašné zvěsti, Donalde. Prý ses dostal do pěkného maléru.“

„Byl jsem v maléru.“

„A stále ještě jsi?“

„Teď už ne.“

„Ach Donalde, to jsem ráda!“

Přistoupila ke mně a sevřela mě do náruče. Její rty se bezděčné přiblížily k mým. „Ach Donalde, tolik jsem se bála, tak hrozně, hrozně jsem se bála! Berta byla zralá pro svěrací kazajku.“

„Děkuju ti, že sis o mě dělala starosti. A díky za tu pusu.“

„Já děkuju tobě,“ pravila koketně. „A smím se zeptat, kdo je ta mladá žena, která používá iniciály M-B-H?“

„To nevím.“

„Máš tu vzkaz, že záležitost s přednostou se vyřešila a že ona je k dosažení kdykoliv. Lístek je podepsán M-B-H“

„To je zřejmě slečna Hinesová, která pracuje v kanceláři telegrafní společnosti.“

Jaké má křestní jméno?“

„Možná Maybe,“ řekl jsem.

„Možná Maybe?“

„Možná.“

„No, zdá se mi, že ten vzkaz nepřipouští žádné pochyby.“

„Co je ještě nového?“

„Ta striptérka Narciska Lawsonová.“

„Co je s ní?“

„Volala. Má smyslný hlas a přála si, abych ti vyřídila, že by ti ráda projevila svou hlubokou vděčnost. Prý si ani neumíš představit, jak je ti vděčná.“

„Vděčná za co?“

„Za tvůj podíl na její publicitě.“

„Byla jí k něčemu?“

„Jestli jí k něčemu byla!“ zvolala Elsie. „Angažovali ji na dva týdny do jednoho podniku přímo na Stripu v Las Vegas za deset táců týdně. Říká, že se díky tobě udělala… Donalde, je to pravda?“

„Co?“

„Že se díky tobě udělala?“

Zazubil jsem se a řekl jí: „Vrať se ke svým výstřižkům o zločinu, děvče. Berta Coolová tu bude cobydup a já musím zavolat advokátovi a spojit se s Irene Addisovou, aby požádala o soudní ověření závěti Herberta Jasona Dowlinga. Jakmile odhalíme Carsonovy pikle proti Dowlingově společnosti, hodnota majetku nejspíš vzroste asi tak na dva miliony dolarů. Myslím si, že naše odměna bude dělat nějakých sto táců.“

Elsie na mě užasle vykulila oči. „Donalde!“ zvolala, vrhla se na mě jako smrti a objala mě. „Donalde, ty jsi skvělý!“

A právě v této chvíli otevřela dveře kanceláře Berta Coolová

Dobře si prohlédla náš živý obraz, řekla „No to mě teda usmažte jako ústřici“, vycouvala, tiše za sebou zavřela dveře a odešla.

Vylekaná Elsie překvapeně řekla: „No teď teda můžeš mě usmažit jako ústřici!“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai