Lam a Cool - Volavkám se neplatí

Erle Stanley Gardner

(1998)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Volavkám se neplatí

ERLE STANLEY GARDNER

OSOBY

DONALD LAM – soukromý detektiv, který se vypravil na lov, ale zapletl se do sítě.

ELSIE BRANDOVÁ – sekretářka u COOLOVÉ & LAMA-na Coolovou je jako led, zato s Lamem hned roztaje.

BERTA COOLOVÁ – Donaldova stopětašedesátilibrová společnice, která obstarala slušný, klidný, solidní případ.

LAMONT HAWLEY – úředník pojišťovny; chtěl zabránit zbytečné publicitě.

DORIS ASHLEYOVÁ – čiperná bruneta, která si řekla, že dobrý skutek zasluhuje odměnu.

DUDLEY BEDFORD – Dorisin drsný přítel; umí to s děvčaty i s detektivy.

CARTER HOLGATE – úspěšný obchodník s realitami, který má tři sekretářky: blondýnu, brunetu a rusovlásku.

LORRAINE ROBBINSONOVÁ – Holgatova rusovlasá sekretářka. Její heslo je: dělej všechno tak, aby to za něco stálo.

CHRIS MAXTON (HARRY JEWETT) – ten druhý u Holgata & Maxtona; vydal se na pomoc svému společníkovi.

VIVIAN DESHLEROVA – tato blondýna, která má vše, co má žena mít, byla obviněna z mnoha špatností, ona však znala svá práva.

FRANK SELLERS – seržant, který věčně žmoulal cigaretu a myslel si, že Donald zná odpověď na spoustu otázek.

KAPITÁN WILLIAM ANDOVER – zjistil, že přímočaré vyšetřování může mít někdy háček.

ELOISE TROYOVÁ – očitá svědkyně, která si byla „téměř“ jistá.

MORLEY PATTON – šéf detektivní kanceláře; je „vřelý“ ke své konkurenci.

MONTAGUE DALE – policejní náčelník, který zmeškal večírek své ženy, ale dostalo se mu „daru z nebe“.

Kapitola 1

Prošel jsem recepcí detektivní agentury Coolová & Lam a otevřel dveře do své kanceláře. Elsie Brandová, moje sekretářka, ke mně zdvihla pohled, který jsem už dávno znal.

„Co se děje, Elsie?“ zeptal jsem se. „Dobrá, nebo špatná zpráva?“

„O čem to mluvíš?“

„O tom, co máš na srdci.“

„Jak jsi poznal, že ti chci něco říct?“

„Vidím ti to na očích.“

„Před tebou vážné nic neutajím…“

Usmál jsem se na ni a Elsie poněkud nejistě pravila: „Jestli máš chvíli čas, Donalde, tak… tak se mnou pojď ven na chodbu, já… já ti chci něco ukázat.“

„Mám čas,“ řekl jsem. Jdeme.“

Vykročili jsme z kanceláře, prošli recepcí. Elsie mě odvedla na druhý konec chodby ke skladištím. Vytáhla klíč, odemkla dveře skladiště číslo osm a rozsvítila tam.

Skladiště byla zastrčená v temném koutě bez oken. To naše sloužilo k odkládání všelijakého smetí, se kterým jsme si v kanceláři už nevěděli rady. Teď bylo všechno pečlivě uklizeno v kancelářských šanonech, a ty stály jeden vedle druhého na polici.

„No pane jo!“ uklouzlo mi,

Elsie na mě pohledla s očima naplněnýma pýchou. „Chtěla jsem tě překvapit.“

„To se ti povedlo. A teď mi to prosím tě vysvětli.“

„Tak dobře, nakázals mi, abych něco udělala s tou haldou výstřižků se zprávami o případech. Dalo mi zabrat, než jsem našla systém, jak je roztřídit.“

„Nechtěl jsem po tobě, abys je třídila,“ namítl jsem, „chtěl jsem jenom, aby v nich byl pořádek, abych měl vždycky po ruce ty nejčerstvější.“

„No právě,“ řekla, „teď najdeš kdykoli, cokoli budeš chtít. Tak například, tady je svazek A. To jsou násilné trestné činy. Číslo jedna až sto jsou vraždy ze žárlivosti. Číslo sto až dvě stě vraždy spáchaná při ozbrojených loupežích. Celkem tu máme deset oddílů. Tak, a tady je věcný rejstřík podle druhu smrtící zbraně. Vraždy střelnou zbraní, vraždy nožem, vraždy jedem. Další svazek, svazek B, obsahuje vloupání, ve svazku C jsou krádeže, a v déčku –“

Za námi se ozval drsný, chraplavý hlas Berty Coolové: „O čem to tady rokujete?“

Elsie Brandová se leknutím zajíkla.

Otočil jsem se ke své naštvané společnici. Z očí jí sršela zlost, tváře měla rudé vztekem. „O mém příručním archívu.“

„A co chceš sakra dělat s příručním archivem?“

„Chci ho mít při ruce.“

Berta zaskřípala zuby. „Řekli mi, že jste šli kamsi na chodbu. Byla jsem zvědavá, co tady vy dva –“

Berta sáhla po jednom ze svazků, prolistovala ho a otočila se k Elsie. „Takže tímhle se celý ten čas zabýváte.“

Elsie už chtěla odpovědět, ale vložil jsem se do toho já. „Dělala to ve svém volném čase,“ řekl jsem. „Snad je ti jasné, že když budeme mít přehled o rozdělaných a nedořešených případech, tak nám to usnadní spolupráci s policií a ušetříme si spoustu malérů.“

„Ty určitě,“ vybuchla Berta. „Vyvázneš vždycky jen o vlásek a –“

„A naše konto je hned o něco tučnější,“ řekl jsem a popadl mě vztek. Jestli máš nějaké připomínky, tak se vrať zpátky do kanceláře, hoď to na papír a předej ho Elsie. My tvou zprávu zařadíme do oddělení stížností, které se, kdyby tě to náhodou zajímalo, nachází v koši na odpadky.“

„No tak Donalde, uklidni se.“

„Proč?“

„Vztekáš se.“

„Nevztekám! Mám vztek.“

„Nedělej problémy, Donalde. Sháněla jsem tě kvůli jedný věci, a rozčililo mě, když u tebe nikdo nebral telefon.“

„Elsie mi ukazovala náš nový registrační systém.“

„Vypadá to dost hloupě,“ řekla Berta, „když mám v kanceláři klienta, chci mu představit svýho společníka, a nemůžu se k němu dovolat. Sekretářka nikde, společník nikde, nikdo nikde – a tak jsem tě šla hledat. V kanceláři sedí klient, je nervózní jako pes, a vy si klidně cukrujete ve skladišti.“

„My necukrujeme,“ řekl jsem.

„No, nevím,“ zakroutila Berta hlavou. „Když tak na vás koukám…“

„Podívej,“ skočil jsem jí do řeči, „jestli tvůj klient netrpělivě čeká v kanceláři, tak by asi bylo lepší jít za ním a věnovat se mu. Jestli máš nějaké připomínky k osobním vztahům na pracovišti, tak to hoď na papír a…“

„Dobrá, dobrá,“ řekla Berta otráveně. „Tak pojď… Elsie, vy zamkněte to pitomý skladiště. Donalde, my si jdeme popovídat s naším klientem. Tohle je zakázka, kterou jsme potřebovali. Solidní zakázka.“

Berta se otočila a kolíbavou chůzí vyvalila na chodbu svých stopětašedesát liber buldočí houževnatosti, vznětlivosti, hamižnosti a pronikavého úsudku; šlo o poněkud výbušnou kombinaci vlastností – snesitelnou jedině díky skálopevné loajalitě, která převážila pokaždé, když šlo o peníze.

Naše spolupráce by už dávno vzala za své, nebýt tak výnosná. Peníze v bance – to byl pro Bertu ten nejpádnější argument Když šlo do tuhého a náš rozchod byl na spadnutí, vždycky dokázala ovládnout svoji svárlivou povahu.

Dohonil jsem ji a ona řekla: „Jedná se o pojišťovací společnost. Trochu si nás oťukli. Je to přesně ten druh práce, ze které koukají prachy – ne jako to tvoje divoký pistolničení.“

„Tím pistolničením jsme si vydělali peníze,“ připomněl jsem jí, „spoustu peněz.“

„Zatraceně moc peněz. Znervózňuje mě to. Zbytečně riskujeme. Zakázka, kterou nabízí Hawley, se nám jen tak nenamane.“

„Fajn, a kdo je Hawley?“

Berta se zastavila přede dveřmi vnější kanceláře a ještě než vzala za kliku, stručně mě uvedla do obrazu.

„Lamont Hawley je vedoucím oddělení pojistného plnění u Consolidated Interinsurance. Ale to ti všechno poví sám… Donalde, chovej se k němu mile. Tohle je přesně ten druh práce, co potřebujeme.“

„Co z toho budeme mít?“

„Stovku na den plus výdaje, s garancí nejméně deseti dnů, a nasadíme tolik detektivů, kolik si okolnosti vyžádají.“

„Kolik detektivů můžeme nasadit za tuhle cenu?“

„Jednoho,“ řekla a provrtala mě pohledem. „Tebe. A můžeš na to vzít jed, že to bude stačit!“

Berta škubla za kliku, odkolíbala se na druhý konec místnosti a otevřela dveře své kanceláře.

Muž, který vstal při našem příchodu, byl vysoký, ale nikterak statný, měl podlouhlý obličej a pichlavý pohled. Byl typem puntičkáře na vyšším postu. Uměl seřadit fakta, cifry i lidi tak, aby dospěl ke správnému výsledku.

„Můj společník, Donald Lam,“ řekla Berta Coolová. „Donalde, tohle je Lamont Hawley z Consolidated Interinsurance.“

Podali jsme si ruce. Hawleyovy dlouhé prsty zajaly mou dlaň. Úsměv na rtech byl nepatrnou úlitbou konvenci. Jeho oči se nesmály.

„Hodně jsem toho o vás slyšel, pane Lame,“ řekl.

„V dobrém, špatném, nebo jen tak?“

„V dobrém. Velmi dobrém, věřte mi. Udělalo to na mě opravdový dojem. Čekal jsem… urostlejšího muže.“

„Nebudem chodit kolem horké kaše,“ pravila Berta Coolová a snažila se přitom umístit svou nadváhu do rozviklaného otáčivého křesla za pracovním stolem. „V Donaldovi se splete každý. Je mladej, prťavej, ale má za ušima, mizera jeden. Řekla jsem Donaldovi, jaké nám nabízíte podmínky, takže tohle můžete vynechat. Já si vezmu na starost finanční stránku věci. On dohlídne na práci v terénu. Můžete spustit, řekněte Donaldovi něco o tom případu.“

Hawley stál a nejistě si mě prohlížel, jako by nevěděl, jestli můj obličej stojí za to, aby mě bral vážně. Nakonec si přece jen sedl, vytáhl z aktovky papírové desky, položil si je na kolena, ovšem nepodíval se do nich – všechna fakta a čísla sypal z paměti.

„Carter J. Holgate, obchodník s nemovitostmi – dravec, továrna na peníze. Má hrůzu z toho, že někomu způsobí škodu při dopravní nehodí, uzavřel s námi neomezené pojištění zákonné odpovědnosti. Třináctého srpna mířil se svým vozem k severnímu okraji Colindy, blížil se k semaforu. Připouští, že byl utahaný a patrně i nepozorný. Celou cestu jel za nějakým malým autem. Přiblížili se ke křižovatce mezi Sedmou a Hlavní ulicí. Naskočila červená, auto před Holgatem zastavilo, Holgate tvrdí, že prudce, ale na to nemáme žádné další svědky. Holgate vrazil do zadní části auta před sebou. Řídila ho Vivian Deshlerevá, bytem v Colindě, stát California, Miramar Apartments – 6/19; věk dvacet šest, blond, pět stop, čtyři palce; váha sto dvanáct liber; zřejmě rozvedená, žije z peněz vysouzených při rozvodu, které jí pomalu docházejí Její auto je rychlý, ovšem nízký a lehký sporťák. Nárokuje odškodnění za hyperflexi krku. Určitě víte, že hyperflexe je noční morou všech pojišťoven. Nikdo na světě nedokáže zpochybnit fakt, že se může jednat o nesmírně závažné poranění a že jeho příznaky se můžou projevit s jistým zpožděním. Na druhé straně neexistuje způsob, jak si to ověřit. Člověk řekne, bolí mě hlava, a zkuste mu dokázat, že nebolí. Nedokážete nic. – Ani v nejmenším nepochybujeme o odpovědnosti našeho klienta. Byl unavený dlouhou jízdou, a jak nám důvěrně sdělil, doufal, že se mu podaří objet šňůru aut před sebou. Šlápnul na plyn, aby je předjel, zjistil, že to nepůjde, otočil volantem a chtěl se zařadit zpátky, ale jel mnohem rychleji než ostatní a přehlédl, že vpředu na semaforu naskočila červená. Měl zpomalené reakce, takže narazil do auta před sebou, a bohužel, bylo to malé auto.“

„Dobře, ale k čemu potřebujete nás?“

„U poranění, jako je toto,“ vysvětloval Hawley, „se snažíme zjistit něco o profilu poškozeného. Snažíme se zjistit, co je zač, odkud pochází, co dělá, ale hlavně se zaměřujeme na to, jak se poranění promítlo do jeho každodenního života. Jinak řečeno, mladá, přitažlivá žena předstoupí před poroto a předvede značnou část svých nylonek. Usměje se na porotce a začne popisovat, jaké má příznaky. Z jejího hlasu čiší utrpení, její úsměv prozrazuje, s jakou odvahou čelí perspektivě zničeného života. Vypravuje o bolestech hlavy, o obdobích nespavosti, o zvýšené nervozitě, a všech těch ostatních věcech. Ovšem když ji můžeme podrobit křížovému výslechu, postupujeme následovně: Tak, a teď se podívejme, jak vypadá váš typický den, slečno Deshlerová. Vezměme si například letošní devatenácté září. Stěžujete si na nespavost, ale za dveře pro noviny a pro mléko jste si došla až v půl jedenácté. V jedenáct deset jste opustila byt a šla na pláž. Koupala jste se v příboji celé odpoledne. Večer jste si spolu se svým přítelem vyrazila zatancovat. Potom jste zajeli na přímořskou silnici, zaparkovali na místě, odkud je vidět oceán, a zůstali tam dvě a půl hodiny. Pak vás váš přítel odvezl domů, šel s vámi nahoru a zůstal tam hodinu a čtyřicet minut. Nato pustíme film, kde pobíhá v přiléhavých plavkách po pláži, otáčí hlavou a svůdně se usmívá na svého přítele. Ukážeme ji v příboji. Ukážeme, jak vystavuje na odiv svoje vnady. Porotci postupně získávají dojem, že její život nebyl drasticky ochuzen a to zranění její aktivity až tak moc neovlivňuje.“

„Tak počkat,“ řekl jsem, „vy chcete, abych se té slečně pověsil na paty, nafilmoval, jak běhá po pláži, zjistil, kdy si chodí pro mléko, a sledoval jejího milence –“

„Kdepak, kdepak,“ přerušil mě Hawley. „To je vysoce specializovaná činnost. Na získávání těchto informací máme své metody, vlastníme skryté kamery a teleobjektivy. Jen si vzpomeňte, pane Lame, čím jsem začal. Řekl jsem, že křížový výslech zahajujeme větou: Tak, a teď se podívejme, jak vypadá váš typický den, slečno Deshlerová, a pak vytáhneme rozpis toho, co dělala v průběhu jednoho konkrétního dne. Povšimněte si, že se jí neptáme, jestli právě tohle byl její typický den. Náš právník místo toho řekne: podívejme se, jak vypadá váš typický den, a pak začne vyjmenovávat vše, co ten den prožila. Vzbuzuje tak dojem, že jsme minutu po minutě mapovali každý její den od podání žaloby až do chvíle, kdy se kauza dostala před soud. Ve skutečnosti jsme zmapovali jenom několik dnů, a ty mohly být klidně úplně atypické, což ovšem opomeneme říct. Podívejme se, jak vypadá váš typický den, a pak přehraje filmové a zvukové záznamy. Navodíme dojem, o který nám šlo, a tím zároveň postrašíme svědkyni, protože najednou neví, kolik toho víme. Jinak řečeno, ona si pravděpodobně myslí, že jsme ji sledovali den co den, noc co noc.“

„Aha,“ řekl jsem.

„Netvařte se, jako bychom kradli tříkolky z pískoviště, Lamě,“ ušklíbl se Hawley a v jeho očích zajiskřil studený úsměv. „Pohybujeme se na tenkém ledě. Tahle oblast je vysoce specializovaná. Vezměte si například takovou Vivian Deshlerovou. Zdálo by se, že máme co dělat s bezbranným jedincem, ale věřte mi, ona není bezbranná. Má za sebou celou organizaci. Má advokáta, který –“

„Kdo je jejím advokátem?“ přerušil jsem ho.

„Nevíme,“ řekl Hawley. „Zatím nevznesla žalobu. Požádala o náhradu škody, a my bychom pochopitelně případ rádi uzavřeli bez soudu. Chci tím říct, že Deshlerová má advokáta, i když zatím nevíme, o koho jde. Tím advokátem je někdo z těch, kdo se specializují na zastupování poškozených při dopravních nehodách. Je součástí společenství, které si navzájem pomáhá. Jinak řečeno, pokaždé když nějaký advokát objeví způsob, jak vymámit z poroty o něco příznivější verdikt, podělí se o něj s ostatními členy organizace. Pokaždé, když někdo dosáhne ohromné odškodnění pro klienta se zlomenou nohou, zpráva o tom se okamžitě rozkřikne a nová norma pro kauzy zlomených nohou je na světě. A tak to jde dál.“

„Takže se snažíte vyhánět čerta ďáblem?“ zeptal jsem se.

„Víte, tak bych to nenazval. My se prostě musíme chránit. Jinak by nastal bud konec automobilismu, nebo havarijního pojištění. Pojistné by dosáhlo takové výše, že by si lidé nemohli dovolit dát se pojistit.“

„Vraťme se k tomu, co chcete ode mě.“

„Chceme, abyste našel Vivian Deshlerovou.“

„Měl jsem pocit že jste říkal, že bydlí –“

„Víme, kde bydlí, ale momentálně nevíme, kde je. Požádala o pojistné plnění. Byla velmi vstřícná. Souhlasila, aby ji prohlédl náš lékař. Souhlasila s rentgenovým vyšetřením. Ochotně a přátelsky spolupracovala a řekla, že zatím nebude požadovat žádnou konkrétní částku, protože do vypršení promlčecí lhůty pro podání žaloby zbývá dost času. Prý se uvidí až podle toho, jak úspěšná bude léčba a tak podobně.“

„To zní velmi rozumně,“ poznamenal jsem.

„Opravdu velmi rozumně. Jednání s ní probíhalo hladce – chovala se téměř jako profesionál. Prohlásila, že by se spokojila s třicetitisícovým odškodněním, a to bylo všechno – pak prostě zmizela ze scény. Nemáme ponětí, kam se poděla. Velmi rádi bychom ji našli. Když se stane taková věc, vždycky nás to znepokojí. Abyste rozuměl, pane Lame, její žádost je z těch, u nichž nám nezbývá, než přiznat jejich oprávněnost Jde jen o to, kolik budeme muset zaplatit, abychom dosáhli smíru. No, a po vaší agentuře chceme, aby našla Vivian Deshlerovou.“

„Máte přece dost schopné pátrací oddělení, proč ho nevyužijete?“

„Máme na starosti spoustu jiných věcí a… upřímně řečeno, Lame, vyzkoušeli jsme všechny obvyklé postupy, a selhaly. Nevíme, kde je. Nemůžeme ji najít. Potřebujeme ji.“

„Podívejte, to je vaše práce. Máte na to odborníky. Tak jak můžete čekat, že zrovna my to děvče najdeme, když vy sami si s tím nevíte rady?“

„Myslíme si, že v tomhle jste daleko lepší než my,“ opáčil Hawley.

Berta zazářila.

„Tak dál,“ kývl jsem na něj.

„Prosím?“ zeptal se Hawley.

„Vyjádřete se tak, abych tomu rozuměl i já.“

„Dobrá.“ přikývl Hawley. „Řeknu to tedy takhle. Máme na Vivian Deshlerovou jeden kontakt. Má v Colindě přítelkyni a tahle přítelkyně, jak už to bývá, bydlí ve stejném domě jako ona, v Miramar Apartments. Jmenuje se Doris Ashleyová. Je jí dvacet osm let, bruneta, velmi přitažlivá, nemá žádný zdroj příjmů, který bychom byli schopni zjistit. Doris Ashleyová udržuje velmi přátelské vztahy s Dudleyem H. Bedfordem, asi pětatřicetiletým gentlemanem s pověsti člověka, který přišel k penězům kupováním a prodáváním nemovitostí. A evidentně v tom byl dobrý. Víte, služební postup našich zaměstnanců je závislý na počtu let odpracovaných u firmy, a protože funkce detektiva vyžaduje velkou dávku zkušeností a taktu, nejsou tato místa obsazována mladými muži. Obvyklé pokusy o navázání kontaktu v případě Doris Ashleyové selhaly a… tedy, měli jsme podnikovou poradu a došli jsme k závěru, že mladý člověk s osobnějším přístupem a bez zjevné vazby na naši společnost by mohl požadované informace získat.“

Hawley se na mě zazubil.

„Nevěřil byste, jak to Donald s ženskejma umí!“ zvolala Berta. „Jsou naměkko, jen ho vidí. Jestli chcete tahat rozumy z nějaké ženské, tak tady ten prohnaný mrňous je na to přesně ten právej.“

„Jsem o tom přesvědčen,“ řekl Hawley.

„Nemyslím, že by se mi to líbilo.“

„Budeš tím nadšenej!“ zvolala Berta. Je to výzva, Donalde.“

Pohledl jsem na Hawleye. „Podívejte, jestli se do toho pustím, udělám to po svém. Chcete najít Vivian Deshlerovou, je to tak?“

„Ano.“

Je vám jedno jak, jen když ji najdete.“

„Vyčerpali jsme všechny obvykle způsoby,“ připomněl mi

„Tomu rozumím, ale jde vám přece o to, abyste vypátrali Vivian Deshlerovou, je to tak?“

‚Je.“

„Dobrá, budu na tom pracovat, ale pod jednou podmínkou. Zaplatíte stovku na den plus výdaje, a kdykoli se rozhodnu, že dál nechci pokračovat, máme právo zařadit zpátečku.“

„Nejsem si jistý, jestli na tohle přistoupíme, Lame.“

„Jsem si jistý, že nepřistoupíme na nic jiného,“ opáčil jsem.

Berta se chystala promluvit, ale můj pohled ji umlčel.

Hawley vzdychl. „Fajn, co mám s vámi dělat“

„Tak, a teď mi něco povězte o té Doris Ashleyové,“ požádal jsem ho.

Hawley se poprvé podíval do svých poznámek. „Má oldsmobil, loňský model, poznávací značka RTD 9-13. Je to dvousedadlové kupé. Nakupuje v supermarketu, vaří si sama, když ji ovšem někdo nepozve na večeři, což bývá skoro denně.“

„Dudley Bedford?“

Hawley přikývl.

„A co ten dům, kde bydlí?*’ zeptal jsem se. „Mají tam garáže?“

„Ne, severně od činžáku je plácek, který používají jako parkoviště – kdo se vejde, ten parkuje. Z druhé strany, na ulici, jsou parkovací místa jako všude jinde.“

„Je Doris Ashleyová ranní ptáče?“

„Vůbec ne. Vstává před polednem, nakupovat chodí v půl třetí, zřejmě hned po snídani. Víc se nám toho o ní zjistit nepodařilo. Celý ten případ obklopuje taková tajemná a záhadná atmosféra, a to nás znepokojuje. Upřímně řečeno, pane Lame, jsme ochotni zaplatit o něco víc, než podle našich předpokladů ušetříme na pojistném, protože tyhle věci my nevidíme rádi. Nemáme rádi případy, které nejsou podle šablony. Naše práce má smysl jedině tehdy, když se opíráme o středové hodnoty. Jedině na základě toho můžeme určit výši pojistného. Pak jsme ochotni hradit škody.“

„Chápu,“ řekl jsem.

Hawley vstal a podal mi ruku. „Dal jsem slečně Coolové svůj soukromý telefon – není v seznamu. Můžete kdykoli počítat s naší pomocí, ovšem musím vás požádat, abyste se nepokoušeli navazovat s naší společností oficiální kontakt. Mohlo by to na nás upoutat pozornost, a naše plány by byly ohroženy.“

„Rozumím,“ přikývl jsem. „Tak dobře. Dáme se to toho.“

Uklonil se Bertě a vykročil ke dveřím. Na prahu se ještě otočil. „Asi bych vás měl upozornit, Lame, že ten případ skrývá jistou dávku rizika.“

„Osobního?“

„Ano.“

„Proč si to myslíte?“

Usmál se. „Měli jsme jeden zajímavý anonymní telefonát. Buďte raději opatrný.“

Vyšel z kanceláře a zavřel za sebou dveře.

Na obličeji Berty Coulové se rozhostil úsměv.

„Není to ohromný, Donalde?“ řekla. „Taková velká pojišťovací společnost – s vlastním detektivním oddělením, a když jde do tuhého, obrátí se na nás.“

Neřekl jsem na to nic.

„Pochopitelně,“ dodala, „že jim neskočíme na všechny ty povídačky o tom, proč se rozhodli, že si nás najmou. Tenhle případ jim nahání strach. Uhodili na tu holku, dostali přes prsty a vylekali se.“

„Taky mám ten dojem,“ souhlasil jsem. „Dám se do toho, trochu si omrknu terén.“

„Průběžně mě informuj,“ požádala mě Berta. „Je to důležitý případ. A ne abys šokoval klienta provozníma výdajema, jak to máš ve zvyku. Mohl by ses protentokrát uskromnit…“

Zavřel jsem za sebou dveře a připravil se tak o zbytek jejího proslovu.

Kapitola 2

Zašel jsem do půjčovny aut, vybral si jeden kabriolet, stáhnul střechu a rozjel se do Colindy.

Kroužil jsem kolem Miramar Apartments až do chvíle, kdy jsem zpozoroval vůz Doris Ashleyové. Pak jsem si našel místo na parkování a čekal jsem.

Kolem půl třetí vyběhla z domu čiperná bruneta a energicky, jako by její štíhlé nohy chtěly odstrčit chodník, odcupitala ke svému autu.

Jel jsem za ní až k místnímu supermarketu. Pořád jsem jednal jenom po čuchu, neměl jsem žádný konkrétní plán.

Potřeboval jsem ji sbalit, ale neměl jsem páru, jak na to. Starý trik s nákupním vozíkem, který se jakoby náhodou zasekne za kolečka vozíku zvolené dámy, by mohl zabrat. Všechno záleží na tom, jakou bude mít náladu. Ovšem i kdyby to vyšlo, mohlo by ji později, až o tom bude zpětně přemýšlet, napadnout, že to z mé strany nebylo tak úplně nevinné. To jsem nemohl riskovat.

Jak kdosi řekl: existuje milion způsobů, jak se sblížit s pěknou slečnou, ale všechny jsou na nic, když slečna nemá zájem.

Skoro všechna parkovací místa v blízkosti vchodu do supermarketu byla obsazená. Volněji bylo až na samém konci parkoviště. Doris se pomalu posunovala vpřed a obhlížela situaci. Nakonec zajela až knejzazšímu okraji parkovací plochy a postavila svůj vůz pravým bokem ke zdi. Otevřela dveře a vyskočila z auta – na okamžik se mi naskytl skvostný pohled na její onylonovanou nožku.

Zabouchla dveře a aniž je zamkla, odkráčela malými, svižnými krůčky ke vchodu supermarketu.

Nalevo bylo místo, zaparkoval jsem tam svůj kabriolet – tak těsně k jejímu autu, aby nemohla otevřít dveře. Stála dost blízko zdi, takže ani dveře na druhé straně nemohly jít otevřít. Vedle mě zaparkoval nějaký vysoký, štíhlý muž s fordem. Vytáhl jsem klíčky ze startéru a strčil si je do kapsy. Potom jsem se postavil na nenápadné místo na rohu supermarketu a čekal jsem. Netrvalo to dlouho.

Doris se objevila s hnědým papírovým pytlem plným nákupu. Přispěchala k místu, kde nechala auto, pokusila se vměstnat do mezery mezi kabrioletem a svým vozem, pak pochopila, v jaké je situaci, zaváhala, přešla na pravou stranu auta a snažila se dostat dovnitř tudy, ale jediný výsledek byl, že zjistila, že dveře se nedají dostatečně otevřít.

Zamračeně se kolem sebe rozhlédla. Bylo vidět, že má vztek.

Postavila papírový pytel na zem, přistoupila k mému kabrioletu, přejela ho očima, pak se naklonila nad volant a zatroubila na klakson.

Počkal jsem několik minut a potom jsem váhavě, jako bych někoho hledal, vykročil vpřed. Když jsem se přiblížil k Doris, vrhl jsem k ní jakoby letmý a vzápětí jakoby zvědavý pohled a zase jsem se odvrátil.

„To je vaše auto?“ vyštěkla.

„Kdepak, slečno.“

Zamračila se.

„Proč?“ zeptal jsem se. „Děje se něco?“

„Jestli se něco děje!“ vybuchla. „Nevidíte, jak ten blb zaparkoval? Nemůžu se dostat do vozu, a spěchám.“

„Hmm, to se nedá nic dělat.“

Přeměřila si mě očima a řekla., Jak to že se nedá nic dělat? Já vám řeknu, co se dá dělat. Řeknu vám, co si myslím o tom, kdo tady postavil to auto. Řeknu vám o něm spoustu věcí, a vy budete žasnout, jaká slova znám. Je nějaká možnost, jak pohnout s tím pitomým křápem? Nedal by se odšoupnout?“

„Jeho majitel bude asi v obchodě. Můžeme ho zkusit najít.“

„To jistě. Mohli bysme jít dovnitř a nechat ho vyvolat mikrofonem,“ řekla. „Ale já nechci. Uvnitř je spousta lidí. Já… já bych mu nejradši vypustila gumy.“

„Nemohl bych s ním popojet, kdyby…“

„Kdyby co?“ zeptala se.

„Strašně nerad bych se dal chytit,“ řekl jsem.

„Při čem?“

„Jak zkratuju zapalování.“

Prohlédla si mě od hlavy až k patě a zeptala se: „Jak dlouho by to trvalo?“

„Asi deset sekund.“

Najednou byla milá. „Opravdu?“ podivila se. „Tak proč to neuděláte?“

„Ale kdyby něco, tak jdu od toho –“

Její rudé rty se pousmály a odhalily perleťově bílé zuby. Mrkla na mě svýma velkýma černýma očima. „Prosím,“ špitla, „moc prosím!“

Přistoupil jsem k autu, opatrně se ohlédl přes rameno, skočil za volant, vytáhl nůž, seškrábal izolaci z kablíků, vyndal z kapsy kousek drátu, nastartoval vůz, couvl s ním a usmál se na Doris. „Spokojená?“

Otevřela dveře svého vozu, dala dovnitř pytel s nákupem, na chvíli se zamyslela, pak si pečlivě povyhrnula sukni – tak krátkou a přiléhavou, jako by se v ní narodila – a umožnila mi báječný výhled.

Nastartovala a vycouvala.

Zajel jsem s vypůjčeným autem zpátky na původní místo, otevřel jsem dveře a vystoupil. Doris na mě mávla. „Jak se jmenujete?“ zeptala se.

„Donald.“

„Já jsem Doris,“ představila se a svůdně se usmála. „Jste moc milý, Donalde. Kde jste se tyhle věci naučil?“

„Měl jsem tvrdou školu, slečno.“

„Doris,“ opravila mě. „Dobře, Doris.“

„Takže vy jste se nebál rizika a udělal to pro mě?“

„Ano.“

„Jste moc milý,“ řekla znovu a odměnila mě úsměvem. „Co tady děláte, Donalde? Vy tu nejste kvůli nákupům. Na někoho čekáte? Vaše žena je v obchodě?“

„Nemám ženu.“

„A přítelkyni?“

„Taky ne.“

„Jak to?“

„Neměl jsem příležitost se s někým seznámit – zatím.“

„A co vám v tom bránilo?“

„Okolnosti, které jsem nemohl ovlivnit“

„Donalde, možná bych vám mohla nějak pomoct. Řekněte mi, kvůli čemu tady jste.“

Naoko jsem zaváhal a pak jsem řekl: „Kvůli jednomu pokladnímu. Potřebuju s ním mluvit ale nechci, aby u toho někdo byl a – oni tam teď mají nával.“

„A ještě chvíli mít budou. Proč si na něj nepočkáte, až půjde z práce?“

„Asi mi nic jiného nezbude.“

Její oči byly mořem plným svodů. „Nechcete hodit do města?“

„To víte že jo… díky.“

Obešel jsem auto, otevřel dveře a nastoupil. Ukazováčkem a palcem si symbolicky, asi tak o dva milimetry, stáhla vyhrnutou sukni. „Jedu k Miramar Apartments. Hodí se vám to?“

„Kde jsou Miramar Apartments?“ zeptal jsem se. „Chestnut, 3/14.“

„Myslel jsem si to. Se mnou si nedělejte starosti. Chci říct místo jako místo.“

Couvla, otočila volantem, zastavila u výjezdu na hlavní a zařadila se do proudu vozidel. Pak po mně mrkla očkem a řekla: „Poslední dobou vám štěstí zrovna nepřeje, nemám pravdu, Donalde?“

„Máte.“

„Odkud jste věděl, jak se dá nastartovat auto bez klíčku?“

„Prostě jsem to věděl, co je na tom,“ lekl jsem.

„Dělal jste to už někdy předtím?“

Upřeně jsem se zadíval na palubní desku. „Ne.“

„Nesmíte mi lhát, Donalde. Měl jste v kapse připravený kousek drátu. Potloukal jste se po parkovišti. Jaký jste k tomu mohl mít důvod?“

Svěsil jsem hlavu.

„Teď upřímně, Donalde. Už jste měl někdy nějaký průšvih?“

„Ne.“

„A tamten pokladní, za kterým jste šel – s tím jste se seznámil na určitém místě? Řekněme v nějaké instituci?“

„Ne,“

„Donalde, vy v tom umíte chodit, vy jste věděl, že kdyby se náhodou objevil majitel toho auta a načapal vás, jak spojujete ty drátky, tak z toho pro vás koukají nepříjemnosti. Byl byste v pěkném průšvihu. Řekněte, věděl jste to?“

Přikývl jsem.

„Dobře, tak proč jste riskoval?“

„Protože – protože jste se na mě usmála.“

„To má můj úsměv takovou moc, Donalde?“

„Váš úsměv, vaše postava, vaše nohy…“

„Donalde!“

Ohlédl jsem se. Ten vyčouhlý dlouhán ve fordu byl o dvě auta za námi.

Okamžitě jsem zašmátral po klice u dveří. „Mohla byste mi zastavit,“ požádal jsem ji. „Rád bych vystoupil už tady, slečno.“

„Jmenuj u se Doris.“

„Rád bych tady vystoupil, Doris.“

„Jedu k Miramar Apartments, Donalde. Bydlím tam.“

Semafor nám nepřál. Drobné, vysoko klenuté chodidlo sešláplo brzdový pedál. „Bydlím tam,“ zopakovala poslední větu.

„Na shledanou, Doris,“ řekl jsem. „Byla jste báječná.“

Otevřel jsem si, vyskočil na chodník a zabouchl za sebou dveře.

Chtěla něco říct, ale to už naskočila zelená a řidič za ní krátce zatroubil.

Věnovala mi téměř roztoužený pohled, a pak jela dál.

Dlouhán s fordem se rozhlížel po místě, kde by se dalo zaparkovat, ale nemohl žádné najít, a tak se neochotně dál sunul vpřed ve šňůře aut.

Šel jsem zpátky k supermarketu. Strčil jsem klíček do zapalování, jel vrátit auto a zavolat Bertě.

„Kde seš?“ zeptala se.

„Tady ve městě,“ řekl jsem.

„Víš, Donalde, na tom případu mi něco nehraje.“

„A už jsi zjistila co?“

„Přestaň být drzý. Ta tvoje sekretářka, ta Elsie Brandová – víš, tyhlety výstřižky, o které se ti stará…“

„Co je s nimi?“

Elsie procházela inzeráty v novinách, aby ti pomohla – pane bože, ta holka by líbala zem, po který šlapeš. Jak to sakra s těma ženskejma děláš? Cos jí slíbil, že si ji vezmeš? Možná bys měl.“

„Když na tom trváš,“ opáčil jsem. „Ovšem tím pádem se stane společníkem firmy.“

„Čímže?“ zařvala Berta do telefonu.

„Společníkem firmy.“

„Na to zapomeň. Já nepřipustím, aby se mi nějaká pitomá sekretářka přivdala do kšeftu.“

„Tak dobrá, já si ji nevezmu. Co zjistila?“

„Pojišťovna si dala pokusný inzerát“

„Co to znamená?“

„Nabízejí sto dolarů tomu, kdo dosvědčí, že 13. srpna viděl v Colindě na křižovatce Sedmé ulice a Main Street dopravní nehodu.“

„Jak víš, že za tím stojí pojišťovna?“

„To je jasný. Nikdo jiný si nemůže dovolit zaplatit svědkovi sto dolarů.“

„Na co by pojišťovna potřebovala svědka? Jsou připraveni uznat oprávněnost. Pokud se týče oprávněnosti, nemají nejmenších pochyb.“

„No dobrá, já ti jen říkám, co bylo v novinách. Mrkni se ještě do colindských plátků, třeba se tam taky něco najde.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil jsem. „Podívám. Mám pro tebe novinku, Berto.“

„Jakou?“

„Někdo se mi pověsil na paty.“

„Tobě?“

„Jo.“

„Kdy?“

„V Colindě, a při cestě zpátky.“

„Jak to víš?“

„Zpětné zrcátko a trocha zkušeností.“

„Donalde, o co tady k čertu jde?“

„To netuším,“ přiznal jsem. „Aspoň zatím.“

„Myslíš, že sledovali Lamonta Hawleye do naši kanceláře?“

„Jak to mám vědět. Třeba v tom má prsty on.“

„Za tím vším něco vězí, to mi věř. Dávej na sebe pozor.“

„Ale proč?“ usmál jsem se. „Je to přece takový pěkný, klidný, solidní případ, vzpomínáš? Přesně ten druh práce, kterým bysme se podle tebe měli zabývat.“

„Ale houby,“ zaječela Berta do telefonu, „ta věc smrdí na sto honů, a ty to víš! Proč by se jinak ten Hawley otáčel ve dveřích a říkal ti, že ten případ skrývá jistou dávku rizika? Čeho tím chtěl ksakru dosáhnout?“

„Snažil se mě varovat před tím, abych se bezhlavě nevrhal do něčeho, na co bych pak nemusel stačit,“ odpověděl jsem.

„Dobře, ale proč se o tom nezmínil, když nám dával informace o tom případu, proč nám neřekl, o co tu jde?“

Trpělivě jsem si počkal, až Berta domluví, aby můj šleh zasáhl terč, a pak jsem poznamenal: „Protože kdyby k nám byl upřímný, řekla by sis o odměnu odpovídající množství práce a nebezpečí. Takhle ses spokojila s paušálem, dostal tě tam, kde tě chtěl mít. Kdyby na to přišlo, zaplatil by klidně tisíc, nebo deset tisíc dolarů –“

Neartikulované chroptění na druhém konci linky mohlo znamenat jen jedno.

Opatrně jsem zavěsil, dřív než mohlo Bertino běsnění rozžhavit telefonní linku do běla.

Vyzvedl jsem si služební bourák a v klidu jel domů, s očima přilepenýma na zpětném zrcátku. Nikdo mě nesledoval.

Dal jsem si záležet, abych nepropásl ranní noviny, když pozdě večer vyšly. Podíval jsem se do inzertní rubriky. Ten inzerát tam samozřejmě byl, ale mezitím vyšroubovali odměnu. Inzerát zněl: „Zaplatíme 250 $ svědkovi dopravní nehody na křiž. Sedmé a Hlavní ulice – Colinda, 13. srpen, 15.30. P.O. Box 694-W.“

Inzerát jsem vystřihl, nalepil ho na list papíru a napsal pod něj: volejte Mayview 6-9423 a chtějte Donalda.

Opsal jsem na obálku číslo P.O. Boxu z inzerátu a hodil ji do schránky.

Mayview 6-9423 bylo soukromé číslo Elsie Brandové. Zavolal jsem jí. „Ahoj, Elsie, jak se vede?“

„Prima, Donalde. Odkud voláš?“

„Tady z města.“

„Aha, můžu pro tebe něco udělat?“

„Ano, Elsie. Kdyby ti někdo volal a sháněl se po mně, tak začni trochu mlžit. Každému řekni, že jsem někde pryč, ale že mi u tebe můžou nechat vzkaz. Kdyby požadovali nějaké další informace, případně kdyby se zajímali o mé příjmem, pověz, že jsem tvůj bratr.“

„Budou si myslet že bydlíš na mé adrese, Donalde?“

„Nejspíš.“

„A nebylo by poněkud nepohodlné, žít s vlastním bratrem v jednopokojovém bytě?“

„Fajn, tak v tom případě jsem tvůj manžel.“

„To by mohlo vzbuzovat ještě větší rozpaky.“

„Dobře, čemu dáš přednost, nepohodlí, nebo rozpakům?“

„Čemu dáváš přednost ty, Donalde?“

„Raději zůstaneme u toho nepohodlí, s ohledem na tvé city. Řekni jim, že jsem tvůj bratr.“

„Cokoli budeš chtít,“ šeptla.

„Spi sladce,“ řekl jsem a zavěsil jsem.

Příštího dne jsem si zašel do půjčovny pro chevrolet, sedana, a rozjel jsem se do Colindy.

Pokud jsem byl s to posoudit nikdo o můj pohyb nejevil sebemenší zájem. Nepočítám-li běžný provoz, měl jsem celou silnici pro sebe. Jel jsem rychle i pomalu, a nezdálo se, že by mě někdo sledoval.

Dorazil jsem do Colindy a koupil si noviny.

V kolonce nabídek nestálo nic o tom, že se hledá svědek kolize ze 13. srpna.

Zajel jsem na dopravní oddělení místní policie a prohlédl si tamní nástěnku.

Viselo tam běžné oznámení, podané Carterem Jacksonem Holgatem den po nehodě. Uváděl v něm, že v půl čtvrté odpoledne způsobil na křižovatce Sedmé a Mam Street dopravní kolizi, že poznávací značka toho druhého vozu byla TVN 626 a že patřil Vivian Deshlerové, bytem v Miramar Apartments; že škoda na přední části Holgatova automobilu se odhaduje na 150$, že škoda na zadní části druhého vozu byla „zanedbatelná“.

„Jel jsem k Miramar Apartments. Auto Doris Ashleyové stálo na parkovišti.

Chvíli po druhé se objevila ve dveřích činžáku a pro ni typicky ráznými, malými krůčky se vydala k parkovišti.

Počkal jsem, až vycouvá s autem, pak jsem nastartoval, jel k supermarketu, zaparkoval a šel dovnitř.

Doris vstoupila do obchodu, vzala si nákupní vozík, dala do něj několik věcí a zamířila k pokladně.

Přistoupil jsem k pokladnímu a tlumeným hlasem jsem ho oslovil: „Hele kámo, rád bych si u vás otevřel malej úvěr.“

Zavrtěl hlavou. „Pouze za hotové.“

Byl by to krátkodobej úvěr. Já –“

Znovu zavrtěl hlavou. Je mi líto, na úvěr neprodáváme, nikomu. Nedali bysme úvěr ani presidentovi Spojených států. Prodáváme za hotové. Jo, kdybyste chtěl platit šekem, to by bylo něco jiného. Klidně vám zavolám vedoucího. Ale na úvěr nic nedostanete.“

„Nebylo by to víc než pět dolarů.“

Energicky zavrtěl hlavou.

Zvedl jsem hlavu a spatřil Doris Ashleyovou, jak mě upřeně pozoruje a snaží se pochopit, co se děje. Nemohla slyšet, o čem se bavíme, ale viděla, jak ten člověk vrtí hlavou a jak se odvracím.

„Donalde!“ zvolala.

„Ahoj,“ řekl jsem sklesle.

„Donalde, počkejte na mě. Počkejte, chci si s vámi promluvit.“ Spěchala k pokladně. „Spočítejte to prosím vás, pak mi vrátíte drobné.“

Vysypala před pokladního dvacet dolarů, přiběhla ke mně a zavěsila se do mne. „Donalde, proč jste včera zmizel?“

„Já… já jsem se bál, že se mi to vymkne z rukou.“

„Jak to myslíte, vymkne z rukou?“

„Řekl jsem něco, co jsem nechtěl.“

„A co? Něco z vaší minulosti? Neřekl jste mi vůbec nic.“

„Ne…, to o vašich nohách.“

Rozesmála se. „Co jste řekl o mých nohách, Donalde?“

„Že jsou úžasné.“

„Hlupáčku! Myslíte, že nevím, že mám pěkné nohy? Jsou moje. Používám je k chození a když chci na někoho zapůsobit – ano, i vás jsem nechala podívat, Donalde, když jste byl tak hodný a nastartoval kvůli mně to auto.“

„Nezlobíte se, že jsem –“

„Zlobila bych se, kdybyste to neřekl.“

Ozval se pokladní: „Madam, tři dvacet, drobné do dvaceti dolarů.“

Doris se naklonila pro pytel s nákupem. Počkal jsem, a po přesně odměřené chvíli jsem řekl: „Smím?“ a vzal jsem jí pytel z ruky. Odnesl jsem ho k autu. „Dejte to dozadu, Donalde.“

Položil jsem pytel na zadní sedačku a přidržel jsem Doris dveře.

„Co teď máte v plánu, Donalde?“

Jet zpátky do San Francisca.“

„Nasel jste člověka, kterého jste hledal?“

„Ano.“

„Sehnal jste to, co jste chtěl?“

„Ne,“

„Nastupte si,“ řekla.

„Já –“

„Nastupte si. Hodím vás do města – a neutečte mi zase.“

Sedl jsem si do auta.

Doris měla sukni vyhrnutou až k lemu punčoch a tentokrát neudělala ani symbolické gesto, aby si ji stáhla.

Vycouvala z místa, kde jsme parkovali, a když jsme vyjížděli na silnici, všiml jsem si zase toho hubeného vyčouhlého individua. Včera měl forda, dnes řídil těžko popsatelný plymouth, který vypadal dost ojetě.

Zařadili jsme se do provozu. Plymouth se držel čtyři auta za námi. „Vy jste osamělý, Donalde, viďte?“

„Možná.“

„A toužíte po… ženské společností?“

„Řekněme.“

„Ženete se do San Francisca, Donalde, a zároveň se ženete do maléru. Něco jste tu chtěl. Co jste tu chtěl – sehnat si místo v supermarketu?“

„Řekněme.“

‚A protože jste ho nesehnal, vzdal jste se naděje, že to půjde normálně. Proč jedete do San Francisca?

„Mám tam známého.“

„Muže nebo ženu?“

„Ženu.“

„Mladou?“

„Přiměřeně.“

„Pěknou?“

„Ano.“

„Znal jste ji už předtím?“

„Předčím?“

„Než jste měl ten malér.“

„Řekněme.“

„Donalde, musí vám být jasné, jak tohle skončí. Budete potřebovat peníze, zajdete za někým z bývalých kumpánů, a než se nadějete, budete zase v maléru, zpátky tam, kde jste byl.“

„Zpátky kde?“

„V San Quentinu.“

Vrhla na mě postranní pátravý pohled. Svěsil jsem hlavu a mlčel jsem. „Donalde, ráda bych pro vás něco udělala.“

„A co?“

„Pojďte ke mně nahoru.“

„Prosím?“ řekl jsem se značným údivem. „Prostě bych si s vámi ráda popovídala, chci se o vás něco dozvědět Třeba bych vám mohla nějak pomoct. Máte hlad?“

„Ani ne.“

„Ale něco byste si dal.“

„Proč ne.“

„Víte co, já mám v ledničce pěkný kousek masa. Něco uvařím a vy se zatím posadíte a budete relaxovat. Jste trochu ve stresu, a to se mi nelíbí.“

„Jste na mě moc laskavá,“ poděkoval jsem.

„Lidé by na sebe občas měli být laskaví.“ Chvíli jsem se odmlčel a pozoroval ji při řízení.

„Stále se vám líbí, Donalde?“ zeptala se.

„Co myslíte?“

„Mé nohy.“

„Jsou nádherné.“

Usmála se.

Jeli jsme mlčky až k domu. Zaparkovala na volném prostranství. Koutkem oka jsem zaregistroval, že hubený dlouhán zaparkoval svého plymoutha při kraji silnice asi půl bloku od nás. Vystoupil jsem, obešel jsem auto a otevřel Doris dveře. Vytočila kolena zpod volantu a vyklouzla ven. „Mohl byste vzít ten nákup?“

„Ano, slečno.“

„Doris,“ opravila mě.

„Ano, Doris.“

Vzal jsem pytel s nákupem a zavřel dveře. Šli jsme k činžáku a vyjeli výtahem nahoru.

Doris došla ke svému bytu, otočila klíčem, vstoupila dovnitř a prohlásila: „Chovejte se jako doma, Donalde. Dáte si něco k pití?“

„Radši ani ne.“

„Je ještě trochu brzy,“ připustila. „Jdu vám připravit pořádný steak.“

„Ne, to nemusíte. Já –“

„Ale no tak,“ usmála se. „Hezky si sedněte támhle do toho křesla a udělejte si pohodlí, já dám do trouby ten steak, a zatímco se bude grilovat, trochu si popovídáme.“

Sedl jsem si do pohodlného křesla, na které ukázala.

Doris čile pobíhala po bytě.

„Se zeleninou to bude slabé,“ prohlásila, „ale dostanete pořádný kus steaku, chleba s máslem, hranolky, kávu… Jak máte rád steak, mírně nebo středně propečený…?“

„Mírně.“

„Dobře.“

„A vy?“ zeptal jsem se.

„Já isem nedávno snídala – a mimoto si hlídám figuru.“

„Já taky,“ opáčil jsem a vzápětí se zatvářil zaskočeně. Zasmála se a řekla: Jen si ji klidně hlídejte. Mně to nevadí.“ Když zapnula kávovar a dala maso do trouby; vrátila se ke mně a posadila se na opěradlo mého křesla. „Hledáte práci, Donalde?“

„Ano.“

„Možná byste mohl udělat něco pro mě.“

„Co?“

„Takový malý džob.“

„Už se těším.“

„Ale možná to bude… trochu riskantní.“

„Kvůli vám budu klidně i riskovat“

„Donalde, proč se odtahujete? Já vás nekousnu.“

„Bojím se.“

„Čeho?“

„Toho, co bych mohl udělat.“

„A co by to mělo být?“

„To přesně nevím.“

„Donalde, ty jsi tak osamělý. Tak dlouho jsi nebyl s ženou, že jsi zapomněl, jak se máš k ženě chovat. Dej mi ruku kolem pasu. Ták… správně.“

Uchopila moji ruku. Obejmul jsem ji kolem pasu. Usmála se na mě. Stiskl jsem ji pevněji.

Svezla se z opěradla mně do klína a položila mi paži kolem krku. Její rty se přisály k mým. Pak se její ústa pomalu otevřela, a Doris se celá ztratila v mé náruči.

Jsi skvělý, Donalde,“ vzdychla po minutě. „A teď budeš chvíli hodný chlapeček, já jdu zkontrolovat ten steak.“

Sklouzla z mého klína, šla k troubě, vzala vidličku s dlouhou rukojetí, otočila steak a odložila vidličku. Vracela se zpět ke křeslu, s rozzářenýma očima, s pootevřenými rty, když se rozezněl zvonek u dveří.

V očích se jí zakmitl zklamaný a nevěřícný pohled. Pak téměř šeptla: „Ach ne, to ne!“ Zvonek znovu zadrnčel.

Doris ke mně přiskočila. Chytla mě za ruku a táhla mě z křesla. „Rychle, Donalde,“ sykla. „Do šatny. Támhle. Počkej tam. Bude to jen pár minut. Rychle!“

Zatvářil jsem se udiveně. „Tvůj manžel?“ zeptal jsem se.

„Ale ne, já nejsem vdaná, hlupáčku. To je… pospěš si.“

Odvedla mě ke dveřím a otevřela je. Šatna byla podlouhlá místnost, kopírující šířku obývacího pokoje. U jedné stěny byla dámská garderoba, druhou zabírala sklápěcí postel.

Zaplul jsem mezi šatstvo a Doris zavřela dveře. Pak jsem slyšel, jak se otevírají vnější dveře a jakýsi mužský hlas říká: „Co to vaříš?“

Zasmála se a odpověděla: „Kafe.“

Slyšel jsem toho muže vcházet do bytu a zavírat za sebou dveře. Něco zašustilo a mužský hlas řekl: „Hej, to křeslo je horké.“

„Samozřejmě, že je horké,“ zasmála se. „Seděla jsem v něm. Jsem celá žhavá – už jsi zapomněl?“

„To víš, že ne,“ odpověděl.

Asi minutu bylo vedle ticho. Pak se znovu ozval ten hlas: „Cos dělala, Doris?“

„Byla jsem nakoupit.“

„Něco nového?“

„Ani ne.“

„Tady se něco chystá vybuchnout.“

„Ježiš.“

Bylo slyšet, jak šramotí v kuchyňce, a pak zavoněla káva. Šálek cinknul o talířek.

„Víš, že zvedli odměnu?“

„Jakou odměnu?“

„Odměnu pro svědka té havárky. Včera to dělalo sto dolarů. Dnes stojí v novinách dvě stě a padesát k tomu.“

„Fakt?“

Na chvíli se odmlčeli. Pak se muž zeptal: „Víš o tom něco?“

„Ne, samozřejmě že ne, Dudde. Před chvilkou jsem ti přece řekla, že nic nového nevím.“

Zase se odmlčeli. Potom mužský hlas prohlásil: „Dělá mi starosti ta zatracená pojišťovna. Jestli se v tom začnou vrtat, tak nepřestanou, dokud to neprošťourají skrz naskrz.“

„Myslíš, že začnou s pátráním?“

Jestli zvětří nějakou levotu, tak budou čmuchat až do aleluja. Nemáme moc času. Železo se musí kout, dokud je žhavé. Když vychladne, nemá cenu do něj mlátit kladivem – sakra, co se to tady pálí?“

„Pálí?“

„Jo. Smrdí to jako spálené maso.“

„Pane bože,“ zvolala Doris. Její lodičky zaklapaly rychle o podlahu, a pak ten mužský hlas řekl: „Krucifix! Co má tohleto znamenat?“

Pach spáleného masa pronikl až ke mně do šatny. „Co to k čertu děláš?“ zeptal se muž.

„Zapomněla jsem, že griluju steak. Dala jsem ho do trouby, a když jsi přisel, tak jsem na něj úplně zapomněla.“

„Pro koho jsi ten steak grilovala?“

„Měla jsem hlad.“

„Co mi to tady věšíš na nos?“

„Nic. Prostě jsem si dělala steak. Pane bože, copak nemám právo udělat si ve svým vlastním bytě steak?“

Ozvaly se kroky, těžké, autoritativní, nepřátelské kroky. Pak mužský hlas řekl: „Fajn, zlatíčko, trochu se ti tu porozhlídnu. Já už si zjistím, co se tady děje.“

Slyšel jsem, jak se otevřely a zavřely dveře. Slyšel jsem Doris, jak říká: „Nedělej to, Dudde, to ne,“ a pak náraz těla o stěnu, to když ji zřejmě od sebe odstrčil.

Kroky se blížily k šatně, kde jsem se skrýval.

Otevřel jsem dveře a vyšel ven.

Svalovec deroucí se kupředu se rázem zastavil.

„To hledáte mě?“ zeptal jsem se.

„Na to vemte jed, že vás,“ ubezpečil mě a vystartoval proti mně.

Zůstal jsem stát a ani se nehnul.

Doris vyjekla: „Dudde, ne! Dudde, já ti to vysvětlím.‘*

Díval se mi do očí, jeho rty byly zkřivené hněvem. Zpozoroval jsem blížící se pěst, ale nesnažil jsem se ráně vyhnout Ta další by si mě zaručeně našla. Stal jsem na místě a dostal ji.

Cítil jsem, jak plachtím dozadu. Opsal jsem ve vzduchu oblouček, něco mě praštilo do zátylku, a v tu ránu jsem byl v limbu.

Když jsem přišel k sobě, páchl celý byt pořád po spáleném mase. Doris něco překotně vysvětlovala vystrašeným hlasem. Její slova ke mně doléhala z velké dálky. Uši je slyšely, ale mozek jako by jim nerozuměl. „Copak to nechápeš, Dudde? Tohle je přesně ten člověk, kterého hledáme. Bude se nám hodit. Chtěla jsem si ho prověřit a pak ho předat tobě. Jenže vtom jsi sem vtrhl a všechno mi pokazil.“

„Kdo to je?“

„Jak to mám vědět? Jmenuje se Donald, a to je všechno, co o něm vím. Je čerstvě venku ze San Quentinu. Chtěl si tady najít místo v supermarketu. Jeden z tamních pokladních s ním seděl ve vězení a Donald si myslel, že mu třeba pomůže, ale ten chlápek pro něj nehodlá nic udělat. Viděla jsem, jak Donalda drsně odbyl. A právě tehdy jsem do hry vstoupila já a –“

„Jak víš, že byl v San Quentinu?“

„Dělá s tím tajnosti. Zapírá to, ale je to nad slunce jasné. Měl malér, a venku není moc dlouho. Prahne po přátelském kontaktu s lidmi.“

„A jaký druh kontaktu jsi mu hodlala poskytnout ty?“

„Dobře. Když to chceš slyšet, snažila jsem se ho zbavit pocitu osamění.“

„Taky mám ten dojem.“

„Snažila jsem se o něm něco zjistit a pak, když by bylo všechno, jak má být, bych ti o tom řekla.“

„Jak jsi přišla na to, že byl v San Quentinu?“

„Podle toho, jak se mnou seznámil.“

„Jak se to stalo?“

„Moje auto bylo napresované mezi jiné auto a zeď. On zkratoval dráty pod volantem a s tím autem vycouval a uvolnil mi místo. Myslím, že je profesionální zloděj aut. Měl v kapse kousek drátku, se kterým mohl startovat auta bez klíčku.“

Na chvíli se rozhostilo ticho a pak muž řekl: „Sakra, nemáš nic podnikat beze mě! Říkal jsem ti, že hlavou týhle operace jsem já… Tak jo, namoč osušku do studený vody a zkusíme ho přivést k životu.“

Jejich hlasy ke mně stále doléhaly z velké dálky. Měl jsem pocit, že debatují o něčem, co se mnou nemá naprosto nic společného.

Ozvaly se mužské kroky, pak na mé čelo kápla voda, a pak mi dali na obličej ledově studený ručník. Někdo rozepnul zip mého poklopce, stáhl mi kalhoty, vyhrnul košili, a na břiše jsem ucítil mokrý studený ručník.

Mé břišní svalstvo se nedobrovolně stáhlo. Nadechl jsem se a otevřel oči.

Svalovec se nade mnou skláněl a v jeho očích se mísila zvědavost a rozpaky. „Tak, a je to. Vstaňte,“

Když jsem udělal několik marných pokusů, předklonil se, popadl mě za ramena, posadil mě a pak mi nasadil nelsona a postavil mě na nohy.

Změřil si mě pohledem a vyprskl smíchy.

„Co je vám?“ zeptal jsem se.

Zastrčte si košili do kalhot a zapněte si poklopec,“ ušklíbl se.

Shýbnul se pro mokrý ručník, který spadl na podlahu, a hodil ho přes celou místnost ke koupelně. Nacucaný ručník mlasknul o navoskovanou podlahu, Doris ho běžela zvednout, a jen ho v koupelně vyždímala, už byla zpátky a soucitně na mě hleděla. „Jsi… jsi v pořádku, Donalde?“

„Nevím,“ řekl jsem a pokusil se o úsměv.

Jen se nerozbrečte,“ vtipkoval neznámý. Já jsem Dudley Bedford. A kdo jste vy?“

„Donald.“

„A dál?“

„Lam“

„L-a-m-a?“ zeptal se.

„Lam,“ opravil jsem ho. „L-a-m.“

Bedford chvíli přemýšlel, pak pohodil hlavou a zasmál se. „Už to mám. Lam jako lamželezo, je to přezdívka.“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Lam je mé jméno.“

„Máte řidičák?“

„Zatím ne.“

Jak dlouho jste venku?“

Mlčel jsem.

„No tak,“ zazubil se, Jak dlouho jste venku?“ Vyhnul jsem se jeho pohledu. „Nikdy jsem nebyl uvnitř.“

„Jistě, jistě, ať je po vašem. A teď vyklopte, co tu sakra děláte?“ Já nevím. Tady slečna byla tak laskavá a pozvala mě na steak.“

„Sedněte si támhle,“ pokynul mi Bedford. „Chci si s vámi promluvit“

„Ale já si nechci promluvit s vámi. Končím. Nevěděl jsem, že je vdaná.“

„Není vdaná,“ řekl Bedford. Je tady dost ženských pro vás i pro mě a třeba pro deset dalších. Není moje a já nejsem její. Pracujeme spolu. A otázka zní: nechcete se k nám přidat?“

„Ne,“ ujistil jsem ho.

„Co myslíte tím ne?“

„Prostě ne.“

„Vždyť ještě ani nevíte, o co by šlo.“

„Samozřejmě že vím, o co by šlo.“

„Kdo vám to řekl?“

„Vy jste mi to řekl.“

„A co jsem vám řekl?“

„Zeptal jste se, jestli se k vám nechci přidat, a já jsem odpověděl, že ne.“

„Aha, už chápu, jste kapánek drzej, co?“

„Tak nějak,“ přikývl jsem. „Vím, co nechci.“

„A co teda chcete?“

„Chci si vydělat poctivé peníze.“

„Jak víte, že vám nenabízím poctívej výdělek?“

„Nevzal jste to z toho správného konce.“

„Dobře, zkusím to jinak.“

„Zkuste,“ pobídl jsem ho.

„Víte, kdo jsem?“

„Ne, řekl jste, že se jmenujete Bedford, a to je všechno, co vím.“

„Víte, jak jsem se sem dostal?“

„Zazvonil jste u dveří.“

„Drzej,“ řekl, „moc drzej. Sakramentsky moc drzej. Klidně byste moh vyfasovat zase přes hubu.“

„Asi ano.“

„Tak abyste věděl, já jsem náhodou majitel toho auta, ve kterým jste se včera vrtal. „Viděl jsem vás, jak z něho vystupujete a jak nasedáte do auta k Doris. Náhodou se s Doris znám, a tak jsem se za ní vypravil, abych zjistil, co ji to sakra napadlo, že někoho poslala, aby se mi vrtal v zapalování. A teď je řada na vás, Donalde Lame. Mluvte zas Chvíli vy.“

„O čem… o čem chcete, abych mluvil?“

„Mluvte si klidně, o čem chcete, ale já bejt váma, ve vaší situaci, spustil bych o tom, proč teď nemám chodit na policii a ohlašovat, že jsem vás načapal, jak se mi vrtáte v autě, a že jsem našel seškrábanou izolaci na drátech u zapalování. V případě, že to nevíte, i když já si myslím, že to víte, považuje se neoprávněná manipulace se zapalováním cizího vozu za trestnej čin. Tak, a přesně o tomhle bych mluvil.

Koutkem oka jsem se podíval na Doris. Mrkla na mě.

„No dobře. Ale co jsem měl podle vás dělat? Vaše auto blokovalo auto slečny Ashleyové, nemohla otevřít dveře a dát si dovnitř nákup.“

„Vy jste měl, Člověče, udělat jedinou věc: jít dovnitř do toho obchodu a nechat si mě zavolat. Já bych s tím popojel.“

„Na to nebyl Čas.“

„Musel jste mít děsně naspěch.“

Já ne.“

„Nejsem si jistej, jestli můžu přijmout tohle vysvětlení.“ Jiné neexistuje.“

Na chvíli se zamyslel a řekl: „Víte, mohl bych vás potřebovat. Uděláte pro mě jednu prácičku a budeme si kvit. Co vy na to?“

„Jakou prácičku?“

„Něco, co si žádá trochu kuráže, trochu taktu a trochu diskrétnosti, a když to uděláte, budeme si nadosmrti kvit, a když to uděláte dobře, dám vám na ruku sto dolarů. Jak by se vám to líbilo?“

„Těch sto dolarů na ruku by se mi líbilo moc,“ odpověděl jsem, „ale jestli tu práci vezmu, si zatím jistý nejsem.“

„Proč ne?“

„Vypadá to…“

Jak to vypadá?“ zeptal se, když jsem zaváhal.

„Vypadá to jako něco, co se bojíte udělat sám.“

Potřásl hlavou a zasmál se. „Ničeho se nebojím, ale v mým postavení si to nemůžu dovolit“

„O co jde?“ zeptal jsem se.

„Konečně rozumný slovo. Hned se dovíte podrobnosti.“

Sáhnul si do náprsní kapsy, vytáhl peněženku, vyndal z ní složený výstřižek z novin a podal mi ho.

Inzerát byl zatržen červenou tužkou. Nabízel dvě stě padesát dolarů svědkovi nehody, ke které došlo 13. srpna v půl čtvrté odpoledne na křižovatce Sedmé a Main Street v Colindě.

„Co s tím?“ zeptal jsem se

„Tím svědkem jste byl vy,“ vysvětlil mi.

„Já?“

„Přesně tak.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ale já jsem tam vůbec nebyl. Já –“

„Poslouchejte,“ zarazil mě. „Moc mluvíte, a přitom byste měl poslouchat. Budete tiše sedět a poslouchat mě. Je vám to jasný?“

„Tak dobře.“

„To jsem sám rád. Byl jste tady v Colindě. Na ulici. Viděl jste nehodu. Nějaký auto, velkej buick řízenej chlapem, kterej nedával pozor, co se děje na silnici, vrazil do auta před sebou. Byl to sporťáček, takový to nízký žihadlo. Řídila ho ženská. Značkou auta si nejste jistej. Při nárazu ta ženská prudce škubla hlavou dozadu. Moc dobře jste si toho všimnul. Ve sporťáku seděla jenom ona, jinak nikdo. Měla blond vlasy, bylo jí tak asi šestadvacet. Vy jste si ji prohlídnul, když vystoupila. Vypadala dobře, přiměřeně vysoká, přiměřeně štíhlá, prima šaty – prostě kost. Muž i žena vystoupili a vzájemně si ukázali řidičáky. Pokračoval jste v cestě. Nijak zvlášť vás to nezajímalo. Nehoda nevypadala vážně, a asi ani nebyla, protože už na další křižovatce vás obě auta předjela. Buick měl rozbitej chladič, kapala z něj voda, zato ten druhej auťák vypadal úplně OK, až na promáčklinu vzadu. To děvče se zdálo být v pořádku.“

„Co myslíte tím: zdála se být v pořádku?“

„Vypadala a chovala se naprosto normálně.“

„Šel jsem pěšky, nebo jsem jel?“

„Šel jste pěšky.“

„Co jsem dělal v Colindě?“

„A co jste dělal v Colindě?“ zeptal se.

„Já… já nevím. Budu o tom muset přemýšlet.“

„Začněte hned.“

Bedford se otočil k Doris. „Máš tu nějakej papír?“

Otevřela šuplík ve stole a podala mu list papíru.

„Ještě lepidlo.“

„Došlo. Ale mám trochu domácího klinu.“

„To stačí. Sem s ním.“

Podala mu klih.

Vystřihl z novin inzerát, nalepil ho na papír a řekl: „Tak, a teď by to ještě chtělo nějakou adresu.“

„Mohl by bydlet v Perkinsonově hotelu,“ navrhla Doris.

„To by šlo,“ přikývl. „Takže Perkinsonův hotel.“

„Budu potřebovat nějaké peníze na útratu,“ řekl jsem.

Jistě, jistě,“ pokýval nedbale hlavou. „A teď vám něco nadiktuju, pište.“

Vzal jsem si pero, které mi podával.

„Sedněte si támhle ke stolu. Takže: Jmenuji se Donald Lam. Viděl jsem zmíněnou nehodu. Zastihnete mě v Perkinsonově hotelu. – A teď to podepište: Donald Lam.“

„Počkejte, nemůžu mít kvůli tomu nějaké potíže?“

„Ne, když uděláte přesně to, co vám říkám.“

„A co se stane pak?“

„Někdo se vám ozve.“

„A pak?“

„Pak mu odvyprávíte svůj příběh.“

„A na to mě dostanou.“

„Jestli vás na to dostanou, zpřerážím vám všechny kosti,“ ubezpečil mě Bedford.

„Co když se můj příběh nebude shodovat s fakty?“

„Fakta se budou shodovat s vaším příběhem,“ ušklíbl se. „Ještě jednou si to shrneme. Viděl jste muže jedoucího ve velkým buicku. Vypadal krapet unaveně. Nedával nijak zvlášť pozor na to, co dělá. Byl v hustým provozu. Zkoušel to střihnout kolem kolony před sebou, zjistil, že to nepůjde, tak strhnul volant zpátky, ale jel rychleji než ostatní. Mezi Sedmou a Main Street je semafor. Když na něm naskočila červená, auta vpředu zabrzdila. Náš chlapík měl trochu zpomalený reakce a napálil to do vozu před sebou. –A teď něco, čeho jste si obzvlášť dobře všimnul. Náraz trhnul hlavou toho děvčete prudce dozadu. Pořadně, ale pořádně ji zaklonila. Zastavil jste se a chvíli se díval. Viděl jste, jak muž vystupuje, jak vystupuje to děvče, viděl jste, jak si opisují adresy z řidičáků, viděl jste, jak se muž jde podívat na předek svýho auta a odhaduje škody – z chladiče odkapávala voda. Pak se vrátil do auta, a to děvče zrovna tak. Vy jste pokračoval v cestě.

„Kde jsem stál?“ zeptal jsem se. „Budou chtít znát přesné místo.“

„Pojďte se mnou, já vám to ukážu. Podepište to oznámení.“

„Nemělo by se to hodit do schránky?“ zeptal jsem se.

„O to se postarám já. Tak jdem, projdeme se po ulici a já vám ukážu, kde přesně jste stál a kde došlo k tý havárce. Pak půjdeme do Parkinsonova hotelu. Najmu pokoj s koupelnou… Máte náhradní prádlo?“

„Ne.“

„Nevadí. Dostanete břitvu, kartáček na zuby a tolik prádla, kolik budete potřebovat. Zůstanete na pokoji“

„Jak dlouho?“

„Dokud vám neřeknu, abyste odešel.“

„A co když si budu chtít zajít někam do restaurace a –“

„Prokristapána, to samozřejmě můžete. Choďte si do restaurací, choďte si na procházky, a když budete chtít, navštivte Doris. Ale musíte udržovat kontakt s hotelem. Vždycky tak po hodině se tam jděte zeptat jestli jste neměl telefon.

„A když budu mít telefon, co potom?“

„Viděl jste tu bouračku.“

„Komu to mám říct?“

„Každýmu, kdo se zeptá.“

„A co z toho budu mít?“

„Zapomenu, že jste se mi vrtal v autě. A zaplatím vám pokoj v hotelu, tady jsou peníze na útratu.“ Vytáhl z kapsy hrst bankovek a podal mi jednu dvacku a jednu pětku. „Když to všechno klapne.“ ujistil mě, „dostanete ještě stovku.“

„A co těch dvě stě padesát dolarů z inzerátu?“

„Ty nedostanete,“ odvětil suše. „A kdo tedy?“

„Vy ne. Nebudem chodit kolem horký kaše, teď není čas na zdvořilosti. Vemete to, a nebo mám zvednout sluchátko, zavolat policajtům, říct jim, že tu mám chlápka, který se mi včera hrabal v autě, a ukázat jim seškrábanou izolaci na místech, kde jste zkratoval dráty?“

„Tak já ten papír podepíšu.“

„To už je lepší,“ pochválil mě. „Naškrábněte tam svý jméno.“ Podepsal jsem to.

Bedford ho přeložil a dal si ho do kapsy. „Pojďte,“ pokynul mi. „Ukážu vám, kde jste stál, když jste viděl tu nehodu.“

Kapitola 3

Zavedl mě na Main Street, a pak jsme šli až k hodinám mezi Sedmou a Osmou ulicí. „K tý bouračce,“ řekl, „došlo na křižovatce před náma.“

Na okamžik jsem se zastavil, abych si ji prohlédl.

„Ne, to ne,“ varoval mě Bedford, „zafixujte si ji při chůzi. Jen pojďte hezky dál, Lame. Dojdeme k nároží, dáme se doprava, přejdeme ulici, zahneme doleva a půjdeme směrem k Šestý ulici. Zastavíme se u nějaký ho výkladu, pak se otočíme a půjdeme zase zpátky na roh Sedmý a Main Street, zahneme doprava, pak doleva a budeme pokračovat rovně k Perkinsonovu hotelu. Tak budete mít možnost všechno si prohlídnout Zapamatujte si, že před autem, do kterého vrazili, byly tři nebo čtyři vozy. Nepamatujete si přesně kolik, ale víte, že to nabouraný auto nestálo až u semaforu. Všiml jste si bouráku, ve kterým jel Holgate – ačkoli v tý chvíli jste samozřejmě neměl tušení, o koho jde –, řidič byl evidentně nepozornej, otočil volantem doleva a snažil se předjet kolonu aut. Šlápnul na plyn, ale pak ho něco přimělo změnit názor. Zřejmě zjistil, že to nepude – proč, to vy nevíte –, a tak strhnul auťák zase doprava mezi vozy u krajnice, ovšem jel sakramentsky rychle. Na semaforu naskočila červená, celá kolona se zastavila a –“

„Pokud si vzpomínám,“ skočil jsem mu do řečí, „nejdřív naskočila oranžová. Auto jedoucí úplně vpředu by stihlo křižovatku ještě projet, ale řidič raději dupnul na brzdu.“

Bedford mě poplácal uznale po zádech, jako páníček svého učenlivého čokla. „Donalde,“ prohlásil, „vy jste dokonalej! Úplnej génius. Tak, a teď mi povězte, co bylo dál.“

„Všichni museli hodně rychle zastavit, jen ten buick, řízený mužem, který se, jak jsem se právě dozvěděl, jmenuje Holgate, ani nepřibrzdil. Pokračoval v jízdě, dokud nebyl takové tři, čtyři stopy od auta před sebou, a až tehdy si zřejmě uvědomil, že kolona před ním zastavila. Šlápnul na brzdu tak prudce, že zaskřípěly gumy, a asi za deset sekund se ozval náraz.“

„A co se stalo pak?“

„Ostatní auta projela křižovatku, ale tahle dvě zůstala stát. Dívka z nabouraného sporťáku vystoupila a mnula si rukou zátylek. Zdála se malinko otřesená. Zamířila k přední části vozu, pak se otočila a šla dozadu, kde se potkala s Holgatem. Chvíli tam spolu stáli a vzájemně si opisovali jména a adresy z řidičáků, a potom dívka nastoupila do svého auta a odjela. Holgate obešel předek svého vozu – tekla mu voda z děravého chladiče –, zakroutil hlavou, nastoupil do auta a celkem překvapený, že se rozjelo, odjel pryč. Celé to netrvalo víc jak minutu, hádám, že světla na semaforu se za tu dobu nestihla vyměnit víc než jednou nebo dvakrát“

Došli jsme ke křižovatce a čekali na zelenou.

„To by šlo,“ řekl Dudd. „A teď – jestliže ke srážce došlo mezi třetím a čtvrtým autem v řadě, muselo nabouraný auto stát –“

„Přímo naproti vchodu do kina,“ doplnil jsem ho. „Aspoň tak si to pamatuju.“

„A to druhý auto?“

„To bylo samozřejmě o nějakých patnáct stop vzadu, o délku průměrně velkého auta.“

„Slyšel jste náraz?“

„Něco jsem slyšel, ale na ulici byl rámus, a tohle byla překvapivě tichá nehoda. Asi proto, že nešlo o čelní srážku, ale jedno auto vrazilo do zadku druhého.“

„Vyvolalo to velkou pozornost?“

„Pár lidí se ohlédlo, ale pak si šel každý po svých.“

„Co jste dělal vy?“

„Díval jsem se, dokud jsem nezpozoroval, že se ten muž chystá odjet.“

„Proč?“

„Proč odjel?“

„Ne, proč jste se díval?“

„Co já vím, prostě ze zvědavosti. A ta holka byla parádní kus. Divil bych se, kdyby vyvázla bez následků, všiml jsem si, jak ji při té ráně ucukla hlava. Zřejmě si předtím uvolňovala krční svaly, protože její hlava přímo ustřelila dozadu.“

Přešli jsme na pravý chodník. Dudley Bedford řekl: „Sakra Lame, vy nepotřebujete, abych to s vámi celý obcházel. Půjdete nazpátek po tyhle straně. Až budete u biografu, tak se zastavíte, a podíváme se spolu, co hrajou.“

Následoval jsem ho na druhou stranu ulice, pak jsme zahnuli doprava a vrátili se na opačný konec Main Street. U vchodu do kina jsme se zastavili a dívali se na program. „Už jste si udělal obrázek, jak to všechno bylo?“ zeptal se mě Bedford tlumeným hlasem.

„Jistě,“ řekl jsem. Já tu nehodu viděl. Stalo se to třináctého srpna odpoledne, kolem půl čtvrté.“

Opět mě poplácal po rameni. „Jste príma chlap, Donalde! Takže můžeme jít k Perkinsonovu hotelu, je to blok a půl odsud. Jeden z nejlepších hotelů, jaký tu máme… Asi tak do hodiny vám někdo zavolá, počítejte s tím.“

„Kdo mi zavolá? Někdo od pojišťovny?“ zeptal jsem se nevinně. „Nebo nějaký advokát, nebo –“

„Ne,“ řekl Bedford, „a nic bych za to nedal, že to moc dobře víte. Člověk, kterej vám má zavolat, je Carter J. Holgate. Je to obchodník s realitami, jeho společníkem je jistej Chris Maxton. Holgatovi a Maxtonovi tečou pod rukama velký peníze.“

„Opravdu?“ podivil jsem se. „Už jsem kolikrát narazil na jejich jméno. Oni –“

„Jistě. Prodávají parcely,“ řekl Bedford. „Támhle jede jeden z jejich náklaďáků. Sami si navážejí stavební dříví, kupují ho po vagonech.“

Pozoroval jsem velký náklaďák s nápisem HOLGATE & MAXTON na postranici, který s rachotem projížděl kolem nás. „Podnikají někde tady poblíž?“

„Teď zrovna parcelují jeden pozemek asi tři míle za Colindou,“ řekl Bedford, uchopil mě za loket a jemně mě táhl pryč. „Nikdo si nesmí všimnout, jak se tady poflakujeme, Donalde,“ vysvětloval.

Držel jsem se vedle něho, ačkoli jeden jeho krok vydal skoro za dva moje.

„Omlouvám se za tu ránu do zubů,“ řekl. „Povolily mi nervy.“

„Zapomeňte na to.“

„Doufám, že jsem vás nepraštil moc.“

„Ani ne, hádám, že jsem byl v limbu patnáct, dvacet minut.“

„Houby, nebylo to víc než dvě minuty,“ zavrtěl hlavou Bedford, „a doopravdy toho lituju.“

„To je v pořádku.“

„Nějak vám to vynahradím.“

„Zapomeňte na to.‘*

„A teď něco k Doris. Povolily mi nervy, ale to neznamená, že bych ji chtěl zavírat na zámek. Rád bych, abyste s Doris byli přátelé. Jste sám a – až budete mít tuhle fušku za sebou, půjdete zas o dům dál. Můžete Doris vidět, kdykoli se vám zachce. Já teď pravděpodobné budu pár dnů mimo město.“

Jak dlouho mám zůstat v hotelu?“

„Dokud vám Holgate nezavolá.“

„A potom?“

„Pak k němu zajedete na návštěvu. Promluvíte si. Řeknete mu, jak to bylo s tou bouračkou.“

„To on nabízí tu odměnu?“

„Moc se ptáte, Donalde. A vy tu nejste od toho, abyste se vyptával. Vy jste tu od toho, abyste říkal fakta.“

„Rozumím,“ přikývl jsem.

„Takže dneska večer zůstanete v hotelu, a zejtra – co kdybyste zašel za Doris? Má vás ráda a je to hodná holka. Řekne vám, co chci, abyste dělal potom – hlavně bych byl s váma rád v kontaktu. To se ví, prachy si netisknu, ale pouvažuju, jestli by se pro vás u mě nenašla nějaká práce.“

„To by bylo fajn,“ ujistil jsem ho.

Kráčeli jsme ulicí až k Perkinsonovu hotelu.

Bedford mi dal sto dolarů. „Od teďka je to na vás, Lame. Tady máte něco na útratu. Až bude po všem, dostanete další stovku. Líbíte se mi.“

Ještě jednou mě plácnul do zad a šel dál.

Recepční v hotelu si mě přeměřil zkoumavým pohledem. „Dobré odpoledne,“ řekl jsem. Jmenuju se Lam. Mam tady ve městě nějaké jednání, které se protáhne déle, než jsem původně předpokládal. Po pravdě řečeno, mám se ta s někým setkat, a ten člověk se zatím neozval. Vezmu si pokoj s koupelnou. Chci mít jistotu, že se dozvím o všech telefonátech, které budu mít. Zavazadla žádná nemám.“

Vytáhl jsem z kapsy pár bankovek.

„Jak si přejete, pane Lame „ řekl, když si mé prozkoumal. „Zapište se mi prosím do knihy.“

Naše firma měla dobré kontakty s jednou agenturou v San Franciscu, s níž jsme si vzájemně poskytovali drobné službičky, a tak jsem vedle svého jména napsal adresu téhle sanfranciské kanceláře. Nechal jsem si ukázat pokoj, dal jsem spropitné poslíčkovi, zul si boty, natáhl se na postel a relaxoval.

Ani ne za hodinu zazvonil telefon.

Zvedl jsem ho.

Ozval se mužský hlas: „Pan Lam?“

„Ano, u telefonu.“

„Tady Carter Holgate z Holgate a Maxton.“

„Á, pan Holgate.“

„Takže, vy jste viděl třináctého srpna odpoledne nehodu na křižovatce Sedmé a Main Street“

„Ano, jistě, pane Holgate. Viděl jsem ji, to máte pravdu, ale nechápu, jak jste se to mohl –“

„Rád bych si s vámi promluvil.“

„Proč ne, budu tady –“

„Víte, já se teď nemůžu hnout z práce, pane Lame, ale mohl bych pro vás poslat auto. Zajedete ke mně na pár minut a já vás pak nechám odvézt zpátky do hotelu. Co vy na to?“

„To by šlo,“ přisvědčil jsem.

„Domluveno. Auto tam bude tak za dvacet, možná za patnáct minut.“

„Budu čekat. Můžete mi popsat muže, který ho bude řídit?“

„Nebude to muž, ale žena, moje asistentka,“ odpověděl Holgate. Jmenuje se Lorraine Robbinsonová. Rusovláska, asi… no, o jejím věku raději pomlčím, protože sedí přímo tady naproti mně za stolem.“

Podíval jsem se na hodinky a řekl: „Přesně za patnáct minut budu stát na ulici před hotelem. Počkám, dokud nepřijede.“

„Tak fajn,“ řekl. „Nezapomeňte, jmenuje se Lorraine Robbinsonová.“

„Nezapomenu.“

Osprchoval jsem se, vyčkal deset minut, sjel výtahem do haly, kývnul na recepčního, vyšel ven a svižně vykročil po ulici. Po chvíli, když si recepční uložil do paměti, že jsem ve spěchu odešel, jsem se loudavě vrátil k hotelu a stoupl si těsně vedle otáčivých dveří, tak aby na mě recepční neviděl.

Dorazila během dvou minut ve velkém lesklém cadillacu, který ovládala tak snadno, jako by to byl dětský kočárek.

Stočila vůz k obrubníku jediným nepatrným trhnutím zápěstí, za pomoci posilovače řízem. Zastavila, natáhla se pres sedačku a otevřela dveře. Když si mě všimla, zarazila se.

Byla k nakousnutí, jak balancovala na okraji sedačky, připravená vystoupit, s vysoko vyhrnutou sukní, živým, inteligentním obličejem. Zachytila můj pohled, usmála se, a když jsem přešel chodník a přistoupil k autu, udělala mi místo.

„To je pohled, co? Tyhle moderní sukně se do nízkých aut vůbec nehodí… Počkat. Nejdřív si musíme něco vyjasnit. Jste Donald Lam?“

„Jsem Donald Lam.“

Já jsem Lorraine Robbinsonová. Jestli jste připravený, můžeme jet.“

„Beze všeho,“ řekl jsem. Nasedl jsem do auta a zavřel dveře.

Mrkla se do zpětného zrcátka, vyhodila levý blinkr, pro jistotu se ještě jednou podívala do zrcátka, vypálila vlevo a zařadila se do jízdního pruhu.

Proplétala se odpoledním provozem a křižovatkou na Sedmé ulici. Jste místní?“ zeptala se. Jak se to vezme. Jednou jsem tady, pak zas jinde.“

„Takže vy jste viděl tu nehodu?“

„Ano.“

„Pan Holgate chce, abych pořídila stenografický záznam toho, co řeknete.“

„Teď?“

„Bože, ne. Teď řídím. Později, až s ním budete mluvit.“

„Pro mě za mě.“

„Co děláte, pane Lame?“

„Skoro všechno,“ odpověděl jsem.

Zasmála se. „Tak jsem to nemyslela. Ptala jsem se na vaše zaměstnání.“

„Momentálně mám něco jako pracovní mezidobí.“

„Aha.“

Zavadila o páčku pravého blinkru, proplula pravotočivou zatáčkou na První ulici a šlápla na plyn.

Řídila s takou bravurou, až se zdálo, že vůbec nepotřebuje brzdu. Prostě si vytipovala potenciální mezírku v dopravě ještě dřív, než se mezírka skutečně vytvořila. A když do ní proklouzla, mezírka se zvětšila, a ona jí projela na jediný dotek pedálu.

Byla to parádní ukázka řidičského umu.

„Vy jste asistentka pana Holgata?“

„Jeho a pana Maxtona. Jsou společníci. Vlastní realitní kancelář.“

„Spousta korespondence, co?“

„Korespondence, telefonátů, kontraktů, předkupních smluv, paragonů, kalkulací, upomínek za nedodržení termínů splatnosti, pochůzek… a čas od času přijde na řadu obchodní bilance.“

Jak významná je zdejší pobočka?“ leptal jsem se.

Je celkem perspektivní. V téhle fázi nám všem zabírá veškerý čas – ale tak už to v téhle branži chodí. První den podáváte maximální výkon, druhý den zvýšíte zátěž o padesát procent, a třetí den už pracujete dvakrát tak tvrdě – a to se mi líbí.“

„Zdá se, že jste v tom dobrá.“

Loupla po mně pohledem a řekla: „Snažím se být dobrá ve všem, co dělám. Považuju to za povinnost vůči sobě – a vůči svému zaměstnavateli. Světem hýbe konkurence. Když něco děláš, snaž se, aby to za něco stálo. To je moje heslo.“

„Užitečná filozofie,“ pokýval jsem pochvalně hlavou.

„Díky,“ řekla. „Líbí se mi.“

Otočila volantem doleva, pak doprava – a vjela na obloukovitou příjezdovou cestu. Zastavila před budovou, vyhlížející jako typická realitní kancelář, a řekla: Jsme tady na místě.“

Obří nápis hlásal: H O L G A T E & M A X T O N, OBCHOD S REALITAMI, pod ním stálo zeleně obtaženými velkými rudými písmeny. BREEZEMORE – TERASOVITÉ POZEMKY.

Vystoupil jsem z auta, chvíli jsem stál a ostentativně nasával atmosféru. Předstíral jsem, že mě zdejší okolí uchvátilo, ale ve skutečnosti jsem se rozhlížel, jestli náhodou neuvidím chlapíka, který mi dělal stín;

Nikde jsem ho neviděl.

Dole na prostranství označeném „Parking“ stálo asi půl tuctu aut, a na několika místech ukazovali agenti potenciálním zákazníkům plány pozemků. O pár set metrů výš na kopci jsem zahlédl tři nebo čtyři skupinky, stojící na klikatých příjezdových cestách a prohlížející si jednotlivé parcely.

Budova realitní kanceláře se skládala z charakteristicky bláznivých, zašpičatělých přenosných konstrukcí, které byly patrně přivezeny každá zvlášť a sestaveny až na místě.

Lorraine Robbinsonová vystoupila levými dvířky z auta, obešla ho, a když přišla ke mně, zeptala se, co tomu říkám.

„Vypadá to pěkně,“ řekl jsem. „Moc krásné místo.“

„Nejkrásnější předměstské parcely v kraji,“ poznamenala. „Je ostuda, že nejsou přístupné už dávno – přitom jaký je v téhle oblasti populační boom. Věřte nebo ne, ten zabedněný buran, kterému to tady patřilo, tu celých padesát let provozoval mlékárnu.“

„Chcete říct, že ho nikdo neoslovil –“

„Kdepak, zkoušeli to, ale byl jako beran. Vodjakživa tady bejvala mlíkárna, tak tady sakriš bude mlíkárna i dál! Kdo si krucinálfagot myslíte, že sem?“

Lorrainin tvárný hlas dokonale napodobil neústupného starce.

„Takže umřel,“ řekl jsem.

„Umřel, a když dědicové na základě dědické daně zjistili, jaká je skutečná hodnota jejich pozemku, okamžitě se obrátili na firmu Holgate a Maxton. Vlastně se obrátili na tři různé realitky. My jsme jim udělali nejlepší nabídku. – Nepůjdeme dovnitř?“

„Tady venku je tak krásně –“

„Pan Holgate vás očekává. Udělal si čas.“

„Tak pojďte,“ zazubil jsem se.

Zavedla mě do přijímací kanceláře, oblepené fotografiemi a mapami. Stálo tu na půl tuctu stolů, u třech z nich seděli agenti, kteří uzavírali obchody, vypisovali stvrzenky a přebírali šeky.

Napravo byly dveře s nápisem: Christopher Maxton, a nalevo s nápisem: Carter J. Holgate.

V zadní části přijímací kanceláře byly tři stoly s psacími stroji, několik telefonů a kancelářské skříně. Pohledná bruneta bušila do psacího stroje. „Moje sekretářka,“ řekla mi Lorraine přes rameno, když jsme zahýbali ke dveřím Holgatovi kanceláře.

Sekretářka zvedla velké, romanticky černé oči a usmála se na nás. Svěží rty odhalily perleťové bílé zuby.

Vstala a přistoupila k nám.

Byla to dlouhonohá, elegantní dívka s dokonalou postavou, která mohla s přehledem vyhrávat soutěže o královnu krásy. „To je –“ řekla.

„Za panem Holgatem,“ přerušila ji Lorraine. Jsme očekáváni.“

Otevřela bez zaklepání dveře a nechala tam brunetu stát. Dívala se za mnou, její obličej se smál, oči už ne.

Holgatova kancelář byla velká, procovsky zařízená místnost s podlouhlým stolem. Na stole se vyjímaly zmenšené modely domů, rozmístěné na parcelách šikmého papírmašového svahu, natřeného zelenou barvou napodobující trávníky a řídce osázeného umělými stromečky. Domky stály na terasovitých plošinách a daly se přemisťovat z místa na místo. Červené tašky na jejich střechách se leskly v umělém slunečním svitu, který od stropu vrhal silný reflektor.

Holgatův stůl byla masivní věc pokrytá spoustou různých nesmyslů a několika listy papíru.

Holgate – mohutný rúžolící chlap kolem padesáti s prohnanýma šedýma očima, poněkud línou výslovnosti a žoviální shovívavosti úspěšného obchodníka – vstal, aby mi podal ruku.

Vypadal jako urostlý Texasan. Měl šňůrku kolem krku a kovbojské boty. Měřil dobrých šest stop dvacet a jeho obličej byl z těch, které při sebemenší příležitosti vybuchnou smíchy.

„Vítám vás, pane Lame, vítám vás. To je hezké, že jste si na mě udělal čas. Prosím, posaďte se.“ Měl úzký, ocelově šedý knírek, který mu prodlužoval ústa.

Potřásl jsem si s ním rukou a řekl jsem mu, že mě těší, že má nádhernou pobočku, a že to tu vypadá na náramný úspěch.

„No ovšem, ovšemže vypadá,“ usmíval se Holgate. „Máme jedny z nejlepších stavebních parcel v téhle části Států – ovšem máme i něco navíc, Lame. Dáváme lidem příležitost vydělat si peníze. Objevili jsme tyhle pozemky a hned je prodáváme. Dělíme potenciální výnosy mezi naše zákazníky. Nebojím se to říct – jsem rychlík. Vpadnu na nějaké místo, vytluču z něho peníze, a šup pryč. Nemám rád pobočky, které existují třeba týden nebo dva, než dojde k prodeji. A někdy to trvá i měsíc – to není nic pro mě. Jak koupím realitu, hned rozdělím potenciální zisk mezi zákazníky, takže pobočku zlikviduju během krátkého času, a potom se dohodnu s některou finanční společností, přenechám jí za paušál parcely, které zbyly, a vrhnu se zas na něco dalšího. Při takovém postupu mám sice nízkou marži, ale zato rychlý obrat. Já – doprčic, teď to vypadá, jako bych vám chtěl vnutit parcelu. To ne – ačkoli kdybyste náhodou měl zájem uložit úspory do nějaké z našich parcel, byl by to ten nejjednodušší a nejjistější způsob pod sluncem, jak zdvojnásobit, ztrojnásobit a zčtyřnásobit vaše peníze. – No vidíte, takhle to dopadne vždycky, stane ze mě horlivý obchodník se spoustou řečí. Chtěl jsem s vámi mluvit o té autonehodě.“

„Ano, jistě,“ řekl jsem.

„Mohl byste mi říct, co jste viděl, pane Lame?“

„Stalo se to třináctého srpna, kolem půl čtvrté odpoledne.“

Holgate kývl na Lorraine Robbinsonovou. Usadila se v křesle, sáhla na stůl pro těsnopisecký blok a její pero se rozlétlo po papíře.

„Jestli vám to nebude vadit,“ obrátil se znovu ke mně, „požádám asistentku, aby udělala několik poznámek, aby později nevznikly nejasnosti, tady je pořád takový zmatek, že se raději snažím dělat si o všem poznámky. A abych nezapomněl… nemyslím, že by má paměť byla v tak dobrém stavu, jak bych si přál. Co vaše paměť?“

„Myslím, že je v pořádku,“ řekl jsem.

„No, jste ještě mladý,“ pokýval hlavou. „Měla by být. Tak kde jsme to Skončili?“

„Třináctého srpna, tři třicet odpoledne,“ připomněla mu Lorraine.

„Á, ovšem. Mohl byste pokračovat, pane Lame?“

„Jistě. Šel jsem po západní straně Main Street a blížil se ke křižovatce mezi Sedmou a Main Street. Přes ulici, na východní straně, jsem viděl šňůru aut, jedoucích na sever. Nevím přesně, kolik jich bylo, tak čtyři nebo nebo pět – no, spíš čtyři. Sledoval jsem tu křižovatku, protože jsem se chystal zahnout doprava a přejít na východní stranu Main Street. Stál jsem u přechodu a pozoroval semafor. Světla se změnila, po zelené naskočila oranžová. Auto, které bylo nejblíž křižovatce, by ji s klidem stihlo projet, ale řidič prudce šlápnul na brzdu. Vůz za ním do něj málem vrazil. Řídila ho mladá žena – velmi přitažlivá. – Počkat. Aspoň myslím, že to byl ten další vůz. Mezi ní a křižovatkou vlastně mohla být i tři auta, ale když o tom přemýšlím – byla jenom dvě.“

Přivřel jsem oči, jako bych si to snažil vybavit.

„Ano, ano, tak dál,“ pobízel mě Holgate.

„Nebylo to silné auto. Nevím, jaká značka, jestli cizí, nebo naše. Byl to sporťák a měl staženou střechu. Pamatuju si to, protože jsem viděl to děvče, když do ní vrazili, tedy když vrazili do jejího auta. Viděl jsem, jak její krk poskočil dozadu – chci říct, její hlava poskočila dozadu.“

„Ano, ano, pokračujte,“ řekl Holgate.

„Za ní jel velký auťák,“ řekl jsem. „Tedy, ne úplně největší, ale slušně velký auťák, buick, pokud si vzpomínám, velký buick, a – ten muž prostě nezastavil včas. Byl v levém pruhu, zřejmě se chystal předjíždět, protože když jsem si ho poprvé všiml, zrovna strhnul prudce auto doprava, aby se zařadil zpátky a –“

„Ano, ano,“ skočil mi do řeči Holgate. „A viděl jste toho muže tak dobře, abyste ho poznal?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Tehdy ne.“

Trochu se zamračil.

„Později po nehodě, jsem ho viděl vystupovat z auta.“

„A tehdy jste ho poznal?“

„Ne, v té chvíli jsem ho nepoznal, ale poznávám ho teď. Byl jste to vy.“

Na jeho tváři se rozhostil široký úsměv. „A čí že to byla vina?“

„Bože, o tom není sporu, čí vina to byla. Mrzí mě, že to musím říct, ale byla to od začátku do konce vaše vina. Napálil jste to do zadní části toho auta. Tedy, říkám, že jste to do něj napálil. Začal jste prudce brzdit asi tři nebo čtyři stopy předtím, než jste se k němu dostal. To podstatně ztlumilo náraz – vlastně mě překvapilo, jak málo hluku ta nehoda způsobila. Nicméně vletěl jste do toho sporťáku dost velkou silou – jak říkám, hlava té dívky ustřelila dozadu.“

„Ano, ano, a potom, co se stalo potom?“

„Vystoupila z auta, vy jste taky vystoupil, zřejmě jste si vyměňovali průkazy a vzájemně si opisovali adresy.“

Jak se ta mladá dáma chovala, když vystoupila z auta?“

„Trochu podivně. Držela si pravou rukou zátylek, a když jste ji ukazoval řidičák a ona si poznamenávala vaše jméno, mnula si krk levačkou.“

„A pak?“

„Nastoupila do auta a odjela pryč.“

„Pamatujete se, kde přesně k té havárce došlo?“

„Samozřejmě. Bylo to na východní polovině Main Street, přímo před křižovatkou u Sedmé ulice. Bylo to zhruba naproti vchodu do budovy kina.“

„Chtěl bych vás o něco požádat, Lame,“ řekl Holgate.

„O co?“

„Chtěl bych od vás místopřísežné prohlášení.“

„Klidně, proč ne,“ opáčil jsem.

Usmál se na asistentku a řekl: „Napiš to, Lorraine. Použij přesně pánovy výrazy, ať je to doslovné.“

Přikývla, zvedla se a odkráčela ke dveřím.

Když byla pryč, poznamenal jsem: „Pozoruhodná mladá dáma.“

„Jedna z nejvýkonnějších asistentek, jaké jsem kdy měl. – Ovšem já vyžaduju výkon.“

„Je taky jedna z nejkrásnějších,“ dodal jsem. „A zdá se, že její sekretářka si s ní v ničem nezadá.“

Holgate se zazubil. „Moje výkladní skříň, Lame. Musím mít hezké sekretářky. Kupoval jste někdy parcelu v realitní kanceláři?“

„Nikdy jsem žádnou nepotřeboval.“

„Dřív nebo později na to dojde, Donalde. Udělal byste nejlíp, kdybyste si ji koupil hned tady u nás. Zaručeně neproděláte. Chápejte, já vám za to svědectví nemůžu nabídnout žádné peníze. Ztratilo by veškerou hodnotu. Ale mohl bych vám dát důvěrný tip na některou z našich parcel a – vždyť to říkám. Já se prostě neudržím, pořád musím rozhazovat sítě. O čem že jsme to mluvili, Donalde?“

„O sekretářkách.“

„Ano, jistě,“ řekl. „Chm, kdybyste viděl tu třetí… Nádherná blondýnka.“

„Vy máte tři sekretářky?“

„Lorraine má dvě sekretářky. Ta druhá tu dnes není – ale to, co vám chci říct, Donalde, je, že kdybyste někdy kupoval parcelu od realitního agenta a potom šel do kanceláře za sekretářkou, aby vám připravila doklady, a tam seděla nějaká nabroušená sekyrnice s protáhlým obličejem, hnedka by vás přešla chuť na obchodování. Potřebuju krasavice. Dvě z mých dívek vyhrály soutěž o královnu krásy. Mají všechno, co mají mít, a já jim říkám, aby byly milé a přátelské. Vyjděte zákazníkovi vstříc, to je moje heslo. Chceme, aby to tady mělo šmrnc. Od chvíle, kdy zákazník vkročí na náš pozemek, v něm záměrně pěstujeme pocit důležitosti a snažíme se ho dostat do té správné nálady… Vezměte si třeba způsob, jakým děvčata vystupují z auta. Nevím, jestli jste někdy viděl takové ty filmy, kde předvádějí mladým ženám, jak správně vystupovat z auta – ladně, žensky, ale na to já kašlu. My u nás prosazujeme úplně opačný přístup. Promítáme děvčatům naše vlastní instruktážní filmy, jak vystupovat z auta – tedy v případě, že jednají s muži. Když jednají s ženou, je to pochopitelné jiné.“

„A když je to pár?“ zeptal jsem se.

„Když je to pár, musí se řídit svým úsudkem a odhadnout, kdo v rodině nosí kalhoty a kdo bude podepisovat smlouvu. Víte, Donalde, s chlapy je to tak. Jdou na pláž, kde vidí ženské nohy tak vysoko, jak jen to jde, ale kouknou se sotva jednou. Ovšem když vidí nějakou ženu vystopovat z auta, když je to náhodný pohled, a když po nich dotyčná hodí očkem – rozumíte, jenom kratičký pohled – páni, slabá polovička toho, co viděli v plavkách, je rozpálí jako čert. Myslí si, že viděli bůhvíco. A teď ženské. Podívejme se na to z psychologického hlediska. V případě, že na sobě mají punčochy a sukni a vy zahlídnete jejich nohy nad okrajem punčoch, dívají se na vás jako na šmíráka, a co se týče kalhotek, bože můj, to je svaté území. Ovšem když je ta sukně jakoby plážová a kalhotky jsou ze stejného materiálu jako sukně, co se stane pak? Připadá jim naprosto normální, že sukni odhodí a promenádují se jenom v kalhotkách – prostě proto, že kalhotky jsou ušité ze stejné látky jako sukně. Nechápu to, ale je to součást ženské psychologie – a já ji sakramentsky využívám, Donalde. Využívám všechno možné. Využívám v obchodě všechny druhy psychologie. Pro nás je…“

Nedořekl, protože se otevřely dveře a vešla Lorraine Robbinsonová, položila přede mě dva listy papíru a Holgatovi podala dva průklepy.

Úprava byla perfektní. Úhledný, pravidelný text, napsaný profesionálně na nejmodernějším elektrickém stroji. Vypadal, jako by byl vytištěný. Žádné výmazy, žádné překlepy, ani nejmenší chybička.

A celé to byl doslovný přepis toho, co jsem předtím řekl.

„Máte nějaké výhrady?“ zeptal se Holgate.

„Ani v nejmenším,“ řekl jsem.

Podal mi pero.

Podepsal jsem se na čárkovanou linku.

„Jste ochotný přísahat? Aby to mělo všechny náležitosti.“

„Jistě, bezevšeho.“

Kývl na Lorraine Robbinsonovou. Lorraine mě požádala, abych zvedl pravou ruku. Udělal jsem to.

„Přísahejte při Bohu Všemohoucím, že tvrzení obsažená v prohlášení, které jste právě podepsal, jsou pravdivá.“

„Přísahám.“

Ukázalo se, že v dlani levé ruky skrývá kapesní notářskou pečeť, jednu z těch drobných poniklovaných věciček, kterou si notář, když na to přijde, může klidně strčit do portmonky.

Natáhla se pro listinu, tam, kde stálo „Podepsáno a odpřísáhnuto v mé přítomnosti 5. října“, napsala coby notář svoje jméno, otiskla pečeť a předala papír Holgatovi.

Holgate se na něj podíval, přikývl, odložil papír a podal mi ruku na znamení, že rozhovor je u konce.

„Děkuji, moc vám děkuji, Lame. Je úžasné, že existují občané, kteří se přihlásí a dobrovolně poskytnou informace o nehodě, kterou viděli. Lorraine vás hodí zpátky do hotelu – jestli si ovšem nechcete prohlédnout pár našich parcel. V případě že ano, ráda vás tu provede a –“

„Až někdy jindy. Já – prostě teď nejsem v situaci, kdy bych si mohl dovolit někam investovat. Nemám dostatečný kapitál, abych to utáhl.“

Chápavě zamlasknul. „Ajajaj, to znám. Člověku se kolikrát namane šance na stoprocentně jistý zisk, a přitom nemá po ruce dost volných peněz. Dali bysme vám malou slevu, Lame a…“ Zavrtěl jsem hlavou.

„Dobře, dobře. Nechci vás nutit. Jsem vám jenom tolik vděčný, že bych vám rád přihrál nějaký zisk – víte, něco, co bych pro vás mohl udělat legálně. Lorraine, odvez pana Lama do hotelu… Vlastně, počkejte ještě, Donalde. Myslím, že na prohlášení není vaše adresa.“

„Najdete ji v hotelové knize.“

„Buďte tak hodný, řekněte mi ji, já si jí poznamenám přímo sem na to prohlášení. Kde vás můžu zastihnout?“ Dal jsem mu sanfranciskou adresu.

Obešel stůl, položil svoji velkou tlapu na moje levé rameno, uchopil mou pravici a zapumpoval s ní. „Děkuju vám, Donalde. Mockrát vám děkuju. Kdykoli byste potřeboval něco, co se bude týkat prodeje pozemků, dejte mi vědět A víte co? Neřeknu, o kterou parcelu půjde, to by nebylo fér – prostě vyberu jednu z nejlepších, jaké tu máme, a buduji pro vás rezervovat takže kdybyste přece jen zatoužil po jistém zisku, můžete se kdykoli během… no, dejme tomu během příštích třiceti dnů ozvat.“

„Aby nevznikly nějaké nejasnosti, pane Holgate,“ řekl jsem. „Tu nehodu jste zavinil vy.“

„Já, vím. Byla to moje chyba,“ přitakal. Jen doufám, že jsem to děvče neporanil vážně.“

„Já taky. Je to pěkné děvče.“

„Takových věcí vy si všímáte; viďte, Donalde?“

Pohlédl jsem na Lorraine. „Všímám.“

Zazubil se. „Lorraine, odvez pana Lama do hotelu.“

Lorraine se na mě usmála a zeptala se: „Můžeme, pane Lame?“

„Můžeme,“ přikývl jsem.

Odkráčeli jsme ven k autu. Chtěl jsem ho obejit a přidržet jí dveře, ale ona si otevřela na pravé straně, vsunula se dovnitř a přehoupla se na řidičovo sedadlo.

Sedl jsem si vedle ní a zabouchl dveře. Lorraine pošimrala špičkou nohy plyn, obkroužili jsme parkoviště a vyjeli na příjezdovou cestu.

Jak se vám líbil pan Holgate?“ zeptala se.

„Líbil.“

„Je to báječný člověk. Skvělý šéf.“

„A pan Maxton?“ zeptal jsem se.

„Půlvteřinové ticho mohlo být způsobeno faktem, že jsme se blížili ke křižovatce a Lorraine se musela soustředit. Mohlo být způsobeno i něčím jiným.

„Je prima,“ řekla.

„Máte určitě bezvadnou práci.“

„To tedy mám.“

„Líbí se vám?“

„Zbožňuju ji.“

„Vy jste ráda, když se kolem vás něco děje, že?“

„Když se něco děje, to je život Nicnedělání znamená smrt. Já potřebuju změnu. Potřebuju, abych den co den, každou minutu, prostě pořád, byla v situaci, kdy můžu uplatnit svoji osobnost energii a všechen rozum, co mi pánbůh nadělil.“

„Věřím, že jste dobrá.“

„Děkuju, Donalde. Už vám někdo řekl, že jste moc fajn?“

„Holgate,“ opáčil jsem, „ale myslím, že ten mi chtěl střelit parcelu.“

Vybuchla smíchy a řekla: „S vámi je legrace, Donalde! Jak dlouho se u nás zdržíte?“

„Ještě nevím.“

„Znáte tady někoho?“

„Jen pár lidí.“

„Muže, nebo ženy?“

„Obojí.“

„Tak nezůstávejte sám.“

„Nezůstanu.“

„To budu ráda,“ podívala se na mě koutkem oka. „Ale kdybyste přece jen zůstal – tak se mi můžete ozvat. Jsem v telefonním seznamu.“

„Pokusíte se mi střelit parcelu?“

Znovu se zasmála. „Možná.“

Dvě nebo tři minuty bylo ticho, a když jsme dojeli před hotel, usmála se na mě a poznamenala: „Mimochodem, na světě nejsou jenom parcely, Donalde.“

Rychle a energicky mi potřásla rukou, letmo se na mě usmála. Potom upřela pohled na kapotu auta a čekala, až zabouchnu dveře.

Zabouchl jsem je, Lorraine se koukla do zpětného zrcátka a odbočila do jízdního pruhu.

Kapitola 4

Recepční v hotelu mi oznámil, že pro mě nemá žádný vzkaz. Řekl jsem mu, že se jdu trochu porozhlídnout po městě, a vykročil jsem k několik bloků vzdálenému stanovišti taxíků.

Taxík mě zavezl k supermarketu. Nasedl jsem do auta, které jsem tam měl zaparkované, jel zpátky do hotelu a tvrdnul tam až do setmění.

Zdálo se, že o mě nikdo nejeví sebemenší zájem. Vyčouhlé individuum o sobě nedávalo vědět. Nevšiml jsem si, že by se někdo staral o to, kam jdu a co dělám. Nikdo mi netelefonoval.

Chvilku před soumrakem jsem zkusil vytočit číslo bytu Doris Ashleyové. Nikdo to nebral.

Šel jsem do telefonní budky a zavolal Elsie Brandové. „Ahoj Elsie,“ zahlaholil jsem. „Jak se máš?“

„Donalde!“

„Nějaký problém, dítě?“

„Volal mi nějaký člověk, vypadalo to – víš, nebezpečně.“

„To není těžké, působit nebezpečně,“ podotknul jsem „Co chtěl?“

„Týkalo se to jakési nehody, kterou jsi prý viděl. Zdál se mi hrozný – tedy, byl poněkud rozrušený.“

„Opravdu? Kolikrát volal?“

„Za poslední hodinu třikrát. Bože můj, neměla jsem ponětí, co mu mám odpovědět. Řekla jsem, že nevím, kdo mu dal číslo mého bytu, ale že se u mě občas zastaví můj bratr, že ho čekám každou chvíli.“

„Budu tam každou chvíli,“ ujistil jsem ji. „Buď v klidu.“

„Donalde, je to něco – nebezpečného?“

„Jak to mám vědět?“

„Já se bojím.“

„Nemáš proč. Budu u tebe.“

„Kdy?“

„Během hodiny.“

„Donalde, já – že budeš opatrný, vid?“

„To je zvláštní. Obvykle říkáš, abych byl hodný. A teď najednou chceš, abych byl opatrný.“

„Její smích zněl nervózně. „Nemám ti uvařit něco k večeři?“

„Dobrý nápad,“ pochválil jsem ji. „Dodá to tvému bytu domáckou atmosféru.“

„Co si dáš?“

„Šampaňské a medailonky.“

„Jsem pracující žena.“

„Tohle,“ řekl jsem, „jde na účet podniku.“

„Tak tedy šampaňské a medailonky. Chceš je silné?“

„Silné.“

„Krvavé?“

„Krvavé.“

„A brambory?“

„Opečené. Nedělej si s tím starosti. Nemusíš se párat s žádným salátem nebo zákuskem. Dáme si jen steak, pečené brambory, šampaňské a možná jednu plechovku hrášku. Ten steak udělám já, až k tobě dorazím. Kdyby zase volal ten chlápek, zkus z něj dostat, jak se jmenuje. Řekni mu, že jsem se zdržel, ale že jsem ti volal, že přijdu asi za hodinu a budeme spolu večeřet. Řekni mu, ať přijde tak za půldruhé hodiny, pak si s ním klidně promluvím.“

„Určitě dorazíš dřív než on, Donalde?“

„Určitě,“ ujistil jsem ji. „Kup zatím maso a šampaňské. A schovej si účtenky, předám je Bertě.“

„Berta vyskakuje až ke stropu.“

„Budeš ji muset uklidnit,“ řekl jsem. „Čekej. Hned jsem u tebe.“

Zavěsil jsem. Strefil jsem se do menšího provozu, než jsem čekal, a byl u Elsie ani ne za třičtvrtě hodiny.

Elsie chladila šampaňské a měla připraveno několik plátků masa, které stačilo už jenom hodit na gril. V troubě se pekly brambory, na stole stála plechovka s hráškem. Elsie koupila i francouzský chléb, nakrájela ho a namazala máslem, takže mohl jít rovnou do trouby. Byla tam i tuba česnekové pasty na tousty.

„Hm, cítím se tu jako doma,“ poznamenal jsem.

Chtěla odpovědět, zarazila se a polila ji prudká červeň, zřejmě kvůli tomu, co měla na jazyku.

„Máš ty účtenky?“ zeptal jsem se.

Podala mi je.

„Telefonoval zas ten chlap?“

„Volal ještě dvakrát, když jsem zavěsila po rozhovoru s tebou.“

„Řeklas mu, aby přišel?“

„Ano.“

„A co on na to?“

„Že přijde. A taky že mám říct bratrovi, že tohle není žádná legrace a jestli prý jseš si naprosto jistý, že mluvíš pravdu?“

„Cos mu odpověděla?“

„Řekla jsem mu, že můj bratr mluví vždycky pravdu, protože u nás v rodině je to zvykem.“

„Chytrá,“ pochválil jsem ji. „Udělali jsme dobře, že jsme to zahráli na bratra.“

Shodil jsem ze sebe kabát, rozepnul si manžety u košile, vyhrnul rukávy, sundal kravatu, povolil límeček a rozhlížel se, do čeho se pustím, když vtom zazvonil zvonek.

„Otevři dveře,“ kývl jsem na Elsie. „Řekni mu, že bratr právě dorazil, a zeptej se ho, jak se jmenuje.“

„Až mě budeš představovat, tak si dej pozor, abys mu neprozradila moje příjmení. Řekni prostě: To je Donald, je to jasné?“

„Jasné.“

„Tak můžeš.“

Agresivně vyhlížející pořízek stojící na prahu měl husté obočí. Jeho vlasy byly husté už jenom nad ušima, na temeni jich rostlo poskrovnu. Měl drahý oblek, zato boty zoufale volaly po leštidle.

„Zdravíčko,“ prohodil k Elsie, „je váš bratr doma – á, támhle je.“

Chtěl se vecpat do dveří.

Elsie mu zastoupila cestu. „Smím vědět, jak se jmenujete?“

„Harry Jewett,“ řekl a protlačil se kolem ní do bytu. „To vy jste ten bratr?“ zeptal se mě.

„Jo,“ potvrdil jsem to a přitom jsem držel v ruce dlouhou kuchařskou vidličku, kterou jsem se právě chystal nabodnout steaky, „ale nemám rád lidi, kteří mi vtrhnou do bytu bez pozvání.“

„Omlouvám se. Byl jsem asi trochu zbrklý. Já – moc mi na tom záleží.“

„A mně zase záleží na dobrých způsobech,“ řekl jsem, „má sestra je dáma.“

„Kdo tvrdí, že ne?“

„Vaše chování mluví za všechno.“

„Tak už se uklidněte, juniore. Chci si s vámi promluvit.“

„Nejsem žádný junior,“ odsekl jsem mu. „Jmenuju se Donald, a vy koukejte vypadnout za dveře, postavte se na chodbu a čekejte, dokud vás nepozveme dál, jinak se tady s váma nikdo bavit nebude.“

„Myslel jsem si, že to dopadne nějak takhle.“

„Budete hrát divadýlko, a netroufnete si mluvit“

„Mám dojem, že jsem toho řekl dost,“ odvětil jsem. „Mám dojem, že jsem řekl, abyste vypadnul za dveře.“

Přistoupil jsem k němu, v ruce pořád vidličku.

Narovnal ramena, celý se napružil, ale pak zakroutil hlavou, otočil se, vyšel na chodbu a zaklepal na dveře.

Elsie, která stála jako přikovaná, mě očima prosila o pomoc.

Jewett řekl: „Dobrý večer, madam, jmenuji se Harry Jewett. Omlouvám se, že vás obtěžuji v tuto pozdní hodinu, ale ta věc je pro mě hodně důležitá. Váš bratr byl před dvěma měsíci svědkem dopravní nehody a já bych si s ním o tom velmi rád promluvil.“

Elsie přistoupila na jeho hru. „Vítám vás, pane Jewette. Já jsem Elsie Brandová. Prosím, pojďte dál. Můj bratr je tady. Právě přišel.“

„Děkuji vám. Jste velmi laskavá,“ řekl Jewett a vstoupil do bytu.

„Tak co?“ zeptal se mě.

„To už by šlo,“ opáčil jsem. „Jdete brzy. Ještě jsem nevečeřel.“

„Nechcete se posadit?“ zeptala se ho Elsie.

„Děkuju,“ řekl.

Oči pod hustým obočím se do mě zaryly. „Povíte mi, co jste viděl?“

„Mám dojem, že se mluvilo o jisté sumičce,“ poznamenal jsem.

„Dvě stě padesát dolarů.“

„Nerad něco pouštím z ruky, když je za to slíbená odměna.“

„A já nechci vyhazovat peníze za zbytečnosti. Přesvědčte mě, že jste tu bouračku viděl, a dostanete svých dvě stě padesát.“

„Beru.“

„Fajn, tak spusťte.“

„Bylo kolem půl čtvrté odpoledne,“ řekl jsem. „Vykračoval jsem si po hlavní colindské třídě – mám dojem, že se tak i jmenuje – Main Street. Šel jsem po levém chodníku směrem na sever. Dorazil jsem ke křižovatce se Sedmou ulicí a hlídal si semafor, protože jsem chtěl přejít na druhou stranu ulice, jen co autům naskočí červená.“

„Tak dál,“ pobídl mě.

„Ke křižovatce se blížila kolona několika – asi čtyř vozů. Najednou se zelená změnila na oranžovou. Auto, které jelo úplně vpředu by to bez problémů stihlo projet ještě před červenou, ale řidičovi ruply nervy a dupnul na brzdu, prudce. Zastavil skoro na fleku. Auto za ním mělo co dělat, aby do něj nevrazilo. Třetí vůz v řadě byl lehký sporťák se staženou střechou. Řídilo ho docela pěkné děvče. Další auťák jel pořádně rychle. Řidič si zřejmě najel doleva a chystal se předjet celou kolonu před sebou, protože –“

„Odkud to víte?“

„Když jsem se na něj podíval, odbočoval zpátky do pravého pruhu, ale jel moc rychle.“

„Co se stalo?“

„To dá rozum. Ten v tom druhém autě, v tom velkém buicku, vlítnul do děvčete se sporťákem. Byla to docela šlupka. Její auto v okamžiku nárazu stálo. Vlastně zastavila už několik vteřin předtím.“

„Nevšiml jste si, jestli se jí něco nestalo?“

„Ne, ale zdálo se mi, že ji bolí za krkem. Držela si rukou zátylek.“

„Jó?“

„Opravdu, byl to asi šok, protože náraz nečekala. Viděl jsem, jak jí hlava ustřelila dozadu.“

„Zastavila?“

„Stála, už když do ní vrazil.“

„V pořádku. A co se stalo pak?“

„Oba vystoupili a asi minutu spolu o něčem mluvili. Potom to děvče pokračovalo v cestě. Muž šel k přední části svého auta, prohlížel si ho, pak pokrčil rameny, sednul za volant a jel pryč. Podle všeho měl proražený chladič, protože z auta vytékala na silnici voda. Víc jsem toho neviděl. Odhaduju, že jsem promeškal asi jednu nebo dvě zelené, zatímco jsem tam stál.“

„Pamatuje si čísla těch aut?“

„Ne, nepamatuju.“

„Poznal byste někoho z těch dvou, kdybyste je zase viděl?“

„Jistě. Měl jsem možnost dobře si je prohlédnout.“

„Popište mi toho muže.“

„Byl to udělaný, vysoký chlap – vyhlížel jako Texasan. Měl na sobě hnědý oblek a sportovní košili.“

„Jak byl starý?“

„Pětačtyřicet, šestačtyřicet let“

„A vysoký?“

„Dobrých šest stop dvacet. Takový správňák. Všiml jsem si, že se usmívá, ačkoli měl nabourané auto. Měl úzký knírek.“

„Kolik bylo hodin?“

„Asi půl třetí, minuta sem, minuta tam.“

„A den?“

„Třináctý srpen.“

„Ukážu vám jednu fotku,“ řekl Jewett. „Může to k něčemu vést, ale taky nemusí. Je mi naprosto jasné, že poznat někoho podle fotky je docela fuška, ale chci, abyste to zkusil.“

Vytáhl z kapsy šrajtofli a vyndal z ní portrét Cartera Holgata. Byl to docela povedený snímek, ukazoval Holgata s Jewettem, jak stojí bok po boku před budovou s nápisem: HOLGATE & MAXTON-BREEZEMORE, TERASOVITÉ POZEMKY.

„Poznáváte někoho z nich?“ zeptal se mě.

„Jistě,“ řekl jsem. „Ten vpravo, to jste vy.“

„A ten vlevo?‘

„To,“ prohlásil jsem pevným hlasem,, je muž, který řídil auto, co vlítlo do vozu té dívky.“

„Jste si tím jistý?“

„Naprosto.“

Jewett pomalu, rozvážně strčil peněženku zpátky do kapsy. „Kde vás najdu?“ zeptal se. „Zavolejte Elsie. Jsme spolu pořád v kontaktu.“

„Budete bydlet u ní?“

„Myslím, že ne,“ řekl jsem. „Vzala mě k sobě jenom na pár dní. Jsem na odchodu.“

„Kam?“

„To ještě nevím.“

Jewett chvíli váhal, pak vytáhl z peněženky jednu padesátidolarovku a dvě stodolarovky a všechny tři bankovky mi podal. „Co se ode mě očekává za ty peníze?“ chtěl jsem vědět.

„Naprosto nic, vůbec, ale vůbec nic.“

„Můžete mi prozradit jméno toho člověka, který stojí na fotografii vedle vás?“

„Proč?“

„Abych mu mohl říct, že jsem viděl tu nehodu.“

„Čí to byla vina?“

„Jeho.“

„A vy si myslíte, že bude stát o svědka, který může odpřisáhnout, že to byla jeho vina?“

Zašustil jsem mezi prsty dvěma sty padesáti dolary. Jak se zdá, někdo po svědkovi přímo touží,“ podotkl jsem.

„Odpověděl jste na inzerát. Dostal jste peníze. Tak teď na to zapomeňte.“

„Co tím myslíte?“

Jak říkám, zapomeňte na to.“

Vstal z křesla s lehkostí trénovaného atleta, odkráčel ke dveřím, otočil se, změřil si pohledem Elsie a řekl: „Děkuju. Omlouvám se, že jsem vyrušoval a že jsem byl hrubý. Je mi to opravdu líto.“

Vyšel na chodbu a zavřel za sebou dveře.

Elsie se na mě podívala. Všiml jsem si, že se jí podlamují kolena.

„Donalde, kdo to byl?“

„Nevím. Jsem si jistý jenom jedinou věcí: že uhádnu, kdo to nebyl.“

„Dobře, tak kdo to nebyl?“

„Harry Jewett,“ řekl jsem.

„Jak to?“

„Iniciála na proužku jeho manžety byla M. Měl M vyšité na kravatě. Na fotografii stáli ti dva pod nápisem Holgate a Maxton. Ten velký chlap vedle něj byl Holgate. Mám takové tušení, že by to mohl být Christopher Maxton.“

„Ale,“ řekla udiveně.

Podal jsem jí těch dvě stě padesát dolarů. „Běž si za to koupit nějaké punčochy.“

„Proč, Donalde – co jsi –“

„Tyhle peníze jsme dostali bokem,“ řekl jsem. „Udělej si radost.“

„Ale, Donalde, neměl bys to započítat?“

„Do čeho?“

„Do zálohy.“

„Do jaké zálohy?“

„Do těch peněz, které jsi dostal – víš, do těch na běžné výlohy.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Tohle je takové přilepšeníčko, Elsie. Kup si za to tenké nylonové punčošky. Nos je v práci a buď velkorysá, jak jen to půjde.“

Znovu se začervenala. „Donalde!“

Podával jsem jí bankovky, po chvíli si je vzala.

Kapitola 5

Bylo tři čtvrtě na deset, když jsem se dostal zpátky do Colindy a našel si místo na parkování asi blok od hotelu. Prošel jsem ulicí a vstoupil do hotelových dveří. Kývl jsem na recepčního.

„Pan Lam?“ zeptal se mě.

„Ano, to jsem já.“

„Měl jste pár vzkazů. Dal jsem je do vaší schránky. Vezmete si je?“

„Samozřejmě.“

Podal mi dva vzkazy. Jeden z nich byl přijat v osm hodin a říkal: Pane Lame, prosím zavolejte mi hned, jak dorazíte. Carter J. Holgate.

Druhý byl nadepsán 9:30 a sděloval: Nezávisle na tom, kdy dorazíte, je absolutné nutné, abyste mě navštívil. Budu čekat v kanceláři.

Ta věc je mimořádné důležitá, číslo je 6-3292. Určitě zavolejte. Holgate.

„Zdál se velmi rozrušený, pane Lame,“ informoval mě recepční. „Ujistil jsem ho, že jeho vzkaz dostanete. Podruhé volal sotva před několika minutami.“

„Jak jste věděl, kdo jsem?“ zeptal jsem se.

„Kolega, který měl denní, mi vás popsal, řekl, že jste si výslovně přál, abychom vám předávali všechny vzkazy, které v recepci převezmeme.“

„Ano, děkuju,“ řekl jsem mu.

Šel jsem nahoru do pokoje a zavolal na číslo, které mi dal Holgate. Nebral to.

Vytočil jsem číslo Doris Ashleyové. Nebrala to.

Vrátil jsem se do haly a řekl recepčnímu: „Asi si zajdu na kafe. Kdyby zase někdo volal, řekněte, že tady budu za – tak za půl hodiny.“

Šel jsem ke svému autu a jel za město, do Breezemore. Cesta tam trvala přibližně osm minut.

V pravém křídle budovy, kde měl kanceláře Chris Maxton, byla tma. Svítilo se v recepci a svítilo se v pravém, Holgatově křídle.

Zaparkoval jsem auto, překonal schůdky a vešel do recepční místnosti. „Halóo,“ zavolal jsem, „Je někdo doma?“ Všude vládlo naprosté ticho.

To ticho by se dalo nazvat hrobové – kancelář se všemi náležitostmi moderních úřadů, stoly, elektrickými psacími stroji, nástropními světly, pořadači, byla tichá a opuštěná. Všechny stroje měly umělohmotné kryty, jenom z jednoho byl kryt sundaný, a prostořeká kloubová lampička upozorňovala, že je zapnutý.

Vstoupil jsem lítačkami do zadní části místnosti a stroj jsem si prohlédl. Elektromotor tiše vrněl. Položil jsem ruku na skelet. Byl teplý, stroj musel už nějakou dobu běžet.

Šel jsem ke dveřím Holgatovy osobní kanceláře a zaklepal jsem.

Nikdo se neozýval.

Zaváhal jsem, a pak jsem dveře otevřel.

V kanceláři byla jedna velká spoušť. Židle převrácená a odmrštěná, papírmašový model svahu shozený ze stolu, všechny ty krásné domečky se válely po podlaze a na některé zřejmě někdo šlápl, protože z nich zbyly jenom trosky. Okno vedoucí k parkovišti bylo otevřené a lehký noční vánek čechral závěsy.

Zásuvky stolu byly vytahané, sekretář převrátili zřejmě hned poté, co z něho vytáhli poslední plný šuplík. Někdo tu musel něco zuřivě hledat.

Na podlaze ležela dámská kabelka, měla přetržené jedno ucho a ohnutý kovový rám. Pudřenka byla otevřená a rozplácnutá.

Části pudrové náplně ležely na podlaze spolu se střípky rozbitého zrcátka.

Shýbl jsem se pro jeden kousek pudru, přičichl jsem k němu a promnul ho mezi prsty. Prášek byl světlounce růžový a slabě voněl po karafiátech.

Zpod papírmašového svahu, ležícího na zemi, vyčuhoval dámský střevíček. Vsunul jsem prsty pod okraj zeleného modelu, abych ho nadzvedl a mohl botu vytáhnout a prozkoumat ji. Byla to lodička z krokodýlí kůže, nesoucí štítek jednoho obuvnického obchodu v Salt Lake Gity. Byl to elegantní, krátký a úzký kousek kůže, který měl všude možně vepsané označení kvality. Bota musela stát plno peněz a říkala si o něžnou, vysoko klenutou nožku.

Popošel jsem, abych se podíval na haldu smetí vypadlou ze sekretáře.

Větší část papírů z vyrabovaných zásuvek byla v hnědých papírových deskách, ale hodně jich leželo i volně. Buď je vytáhl a rozházel po podlaze kdosi, kdo pátral po nějakém konkrétním dokumentu, anebo z desek vypadly při tom, když obsah šuplíků létal na zem. Při bližším pohledu se ukázalo, že jde o opční smlouvy, uzavřené kontrakty a proplacené faktury. Téměř všechny písemnosti byly na předtištěných formulářích.

Jeden z dokumentů, které tam ležely, mě zaujal. Byl to list průklepáku popsaný modrofialovým kopírovacím inkoustem.

Znal jsem tenhle druh papíru až moc dobře. Byl to papír, který používá většina detektivních agentur na hlášení pro své klienty.

Odšoupl jsem stranou překážející papíry a vytáhl průklepák z haldy, přičemž jsem zjistil, že k němu jsou přicvaknuté další dva listy.

V hlášení stálo:

Řídíce se pokynem nespouštět subjekt z dohledu, jsme považovali za účelné sledovat jeho automobil, abychom zjistili, kdy opouští byt, jelikož neexistovala žádná jiná možnost, jak zajistit sledování jeho bytu, než postavit na chodbu našeho muže, což by mohlo ohrozit klientem požadovanou diskrétnost sledování.

Poté, kdy vyšlo najevo, že jeho automobil sleduje také jiná osoba, byl klient informován meziměstským telefonátem. Instruoval nás, abychom na tento nový subjekt nasadili agenta, který vypátrá jeho totožnost.

Ve čtrnáct dvacet pět subjekt Doris Ashleyová opustila byt, nastoupila do svého vozu a v souladu s každodenním rutinním postupem odjela do supermarketu.

Muž, který sledoval její automobil, jel k supermarketu a zaparkoval vůz tak těsně vedle jejího, že nemohla dostat dovnitř nakoupené zboží. Později zmíněné individuum předstíralo, že nejde o jeho vůz a zkratovalo zapalování drátem. Patrně hodlalo pod touto záminkou navázat kontakt se subjektem. V tomto ohledu byl onen muž úspěšný a subjekt mu nabídl, že jej sveze.

Nechal se odvézt ke křižovatce mezi Jedenáctou a Main Street, na tomto místě náhle opustil automobil, a náš agent zachytil jeho pohyb až následujícího dne, kdy byl mul znovu spatřen a sledován.

Ukázalo, že jeho vůz, ten, u nějž zkratoval zapalování, pochází z půjčovny Continental z Los Angeles, ale v daném okamžiku ještě nebyly k dispozici informace o totožnosti osoby, která si automobil půjčila.

Příštího dne se muž opět objevil, a byl sledován k supermarketu. V obchodě přistoupil k jednomu z pokladních, právě v okamžiku, kdy se k němu blížil subjekt, aby zaplatil nakoupené věci. Subjekt ho poznal a zdál se být jeho přítomnosti potěšen. Poté, co jej k tomu vyzvala, muž nastoupil do jejího vozu a jel tentokrát až k bytu sledovaného subjektu. Opět bylo zjištěno, že neznámý přijel ve voze z půjčovny Continental, avšak tentokrát se naší kanceláři podařilo pod záminkou, že zmíněný vůz měl podíl na dopravní nehodě, zjistit totožnost osoby, která si vůz najala.

Touto osobou je Donald Lam, společník detektivní kanceláře COOLOVÁ & LAM.

Tato kancelář používá při vyšetřování velmi svérázných metod. Lze toho o ní jenom velmi málo zjistit, neboť, jak se zdá, neposkytuje služby běžné klientele, ale zabývá se riskantními případy neobvyklého charakteru.

Podle našich informací je Donald Lam vysoce inteligentní a vynalézavý, je ochotný riskovat a nade vší pochybnost občas zapomene na profesionální etiku, jen aby získal skutečné či domnělé výhody pro svého klienta.

V souladu s našimi instrukcemi jsme telefonicky sdělili tyto informace klientovi bezprostředně poté, kdy jsme je získali. V tu dobu se Donald Lam nacházel v bytě subjektu.

Po převzetí informace, týkající se totožnosti zmíněné osoby, nám klient nařídil, abychom ihned přerušili veškeré pátráni, uzavřeli případ, vystavili konečný účet a nepodnikali žádné další kroky.

V souladu s těmito instrukcemi jsme odvolali svého agenta a případ byl uzavřen.

Detektivní kancelář ACE HIGH, J. C. L, ředitel. Pobočka Los Angeles.

Chvíli jsem si dokument pročítal, pak jsem ho složil a uschoval do náprsní kapsy svého kabátu. Rozhlížel jsem se po nějaké obálce nebo papírových deskách, z nichž ten papír vypadl, ale žádné jsem nemohl najít

Všiml jsem si, že dveře do koupelny jsou pootevřené. Šel jsem k nim, otevřel je dokořán a chystal se vstoupit do místnosti, když vtom jsem ve vedlejší kanceláři zaslechl kroky.

Rozhrnul jsem závěsy na okně, vyhoupl se na parapet a spustil se na zem. Vykročil jsem ke svému autu, pak jsem si to rozmyslel a dal se do běhu.

Skočil jsem do auta, nastartoval a co nejtišeji se rozjel. Někdo zakřičel.

V okně, kterým jsem utekl, jsem uviděl mužskou siluetu rýsující se proti světlu v pokoji.

„Hej, vy,“ zakřičel. „Vraťte se! Koukejte zastavit!“ Šlápl jsem na plyn.

V rychlosti jsem postřehl, že ten muž prolezl oknem a přeběhl přes trávník k autu. Pak jsem smykem říznul zatáčku u výjezdu z cesty, dostal se na dlážděnou silnici a dupl na plyn.

Až asi po půl míli jsem zahlédl ve zpětném zrcátku dálková světla.

Vymáčknul jsem z auta všechno, co v něm bylo.

Přede mnou se vynořila stopka u hlavní. Proletěl jsem kolem ní, jak nejrychleji to šlo, a když jsem s kvílejícími pneumatikami vybral zatáčku a vystřelil vpřed, osvítily mé reflektory v dálce další stopku. Tentokrát to byl hlavní tah. Jak jsem přijížděl k bílé čáře, viděl jsem blížící se světla, ale stiskl jsem tlačítko klaksonu a jel dál.

Na setinku vteřiny mě z levé strany oslnila světla vzdálená ani ne třicet stop. Pak jsem to pořádně osolil a ocitl se na volné silnici.

Měl jsem dost času, abych zvládl stoosmdesátistupňovou otočku, snížil rychlost a pohodlně se rozjel na opačnou stranu.

Byl jsem právě u křižovatky; když při burácel vůz, který mě pronásledoval, stejně jako já minul značku stop a přehnal se kolem mě.

Řidič měl tolik práce s řízením, že si nestačil všímat aut v protisměru, a nezpomalil, ani když mě minul. Pochybuju, že viděl víc než světlo mých reflektorů.

Vplul jsem na hlavní silnici a zařadil se do provozu.

Mířil jsem po hlavní k Los Angeles, a jakmile jsem narazil na první benzínku s telefonní budkou, zavolal jsem domů Bertě.

Její hlas zněl nakvašeně. „Víš, kolik je hodin?“ zeptala se, „a proč sakra nepíšeš hlášení a občas se neozveš, abych věděla, co děláš? Náš klient se zajímal, jestli jsi něco zjistil, a já na něj musela vybalit ty starý otřepaný kecy o tom, že se to zdárně rozvíjí, ale momentálně máme tolik práce, že nestíháme psát hlášení.“

„V pořádku, to nebyly kecy. Rozvíjí se to, ale měl jsem tolik práce, že jsem nestíhal psát hlášení. Teď si s tebou musím promluvit.“

„O čem?“

„O tom, jak se to rozvinulo.“

„Už ležím.“

„Tak vstaň,“ navrhl jsem jí. „Ostatně, neměla bys chodit spát tak brzo.“

„Krucinál, Donalde!“ zařvala do telefonu. „Přeci víš, že mám ve zvyku chodit spát brzo a že usínám…“

„Tak se zase probuď,“ řekl jsem jí. „Budu tam za slabou půlhodinu.“

Kapitola 6

Berta Coolová otevřela dveře svého bytu hned, jakmile jsem u nich zazvonil. Měla noční košili a na hlavě natáčky. A byla naštvaná.

„A teď vyklop, co to má všechno znamenat“ zavelela, když jsem vešel a usadil se v křesle. „Hergot proč nejdeš do kanceláře a nenaťukáš to do stroje, abych to ráno mohla ukázat klientovi? Anebo tahleta tvoje sekretářka, ta kočička, která na tebe dělá zamilovaný oči, ta by byla jistě celá bez sebe, kdybys ji vytáhnul z postele a začal diktovat. Možná bys ji z tý postele ani –“

Přerušil jsem ji. „Na takové procedury je ta věc příliš žhavá.“

„Co je na ní tak žhavýho?“

„Někdo na mně dělal.“

„Kdo?“

„Kancelář Ace High.“

„Co se mají co cpát do našeho případu?“

„Oni se do něj necpou. Mají svůj vlastní. Někdo si je najal, aby sledovali Doris Ashleyoou a všímali si všeho, co dělá. Takže když jsem se objevil na scéně a začal sledovat její auto, detektiv z Ace High mě zmerčil a ohlásil to klientovi, čert ví, kdo to je, meziměstským hovorem.“

„Někdo odsud?“ zeptala se Berta Coolová s přimhouřenýma očima.

„Řekl jsem, že to bylo meziměsto. Colinda patří k našemu telefonnímu uzlu. Podívej, tady to mám.“

Podal jsem Bertě zprávu detektiva z Ace High.

„No tě bůh!“ řekla Berta, když dočetla. „Donalde, myslíš, že by Lamont Hawley nasadil na ten případ další agenturu – Jak jsi k tomu přišel, Donalde?“

Řekl jsem ji, jak to bylo.

„V tom případě nás Hawley musí tahat za nohu.“

„Jak jinak by Ace High přišla k téhle práci?“ zeptal jsem se.

Malá, dychtivá očka Berty Coolové se rozzářila. „To je ono, Donalde. Takhle se to semlelo. Ten mizera si najal dvě detektivní agentury, Ace High a nás, a nasadil jednu proti druhý. Hoši z Ace High na tom dělali už několik dnů, ale bezvýsledně, a tak někdo Consolidated Interinsurance upozornil na tebe a na to, jak to umíš se ženskýma. To by vysvětlovalo, proč pojišťovna tak najednou stopla spolupráci s Ace High, jakmile zjistili, žes navázal osobní kontakt s Doris Ashleyovou.“

„Ať je to jakkoli, chtěl bych v tom mít jasno. Nemám rád, když jsem někomu za blbce. Nemám rád, když mi klient dává jenom polovičaté informace. Vrazíme k Lamontu Hawleyovi do kanceláře a vyříkáme si to s ním hezky od plic.“

„Moje řeč, Donalde!“

Vtom zamžikala. „Počkej, Donalde. Nemáme jedinej důkaz, jenom to hlášení z Ace High, a Hawley bude chtít určitě vědět, jak jsme k němu přišli.“

„To mu vůbec nemusíš říkat,“ uklidnil jsem ji. Jen ať si láme hlavu.“

Berta o tom chvíli přemýšlela, a pak její obličej ověnčil úsměv. „Už se těším, jak se ten mizera bude tvářit, Donalde. Zkoušel nasadit dvě detektivní agentury proti sobě. Chtěl, aby se lidi z Ace High pokusili navázat kontakt. Nehli se z místa. Pak přijdeme my, a bác ho, navážeme kontakt hned na první pokus a navrch vypátráme všechno o tý druhý kanceláři a instrukcích, který jí dal. Z toho bude mít na čele hluboký vrásky!“

„Hm, ale teď by mě ale zajímalo, odkud pochází to hlášení.“

„Říkal jsi přece, žes ho vzal v Holgatově kanceláři.“

„To jo, ale jak se k němu Holgate dostal?“

„No – to jsem teda blázen,“ řekla Berta a zmlkla.

„Dala mu ho nějaká žena,“ uvažovala jsem nahlas, „která za ním přišla do kanceláře. A krátce nato tam přisel někdo jiný a nastala mela. Buď se do sebe pustili Holgate a ta žena, anebo se začal prát ten druhý a žena mu pomáhala.“

„Jak to víš?“

Řekl jsem jí o nalezené botě.

„Vrátila by se pro ni,“ podotkla Berta. „Žádná ženská nemůže chodit s jednou nohou naboso a na druhý mít botu s vysokým podpatkem.“

„Třeba odhodila i tu druhou botu,“ nadhodil jsem, ,,a chodila jenom v punčochách.“

„To je možný,“ připustila Berta, „jestli se z nejakýho důvodu bála pro tu botu vrátit. Dobře, a co se stalo pak? Prali se. A vyhrál kdo?“

„Vetřelec.“

Jak to víš?“

„Protože potom obrátil kancelář vzhůru nohama.“

„Co hledal? To hlášení?“ zeptala se Berta.

„Ale houby,“ zavrtěl jsem hlavou. „Hlášení tam zůstalo ležet a navíc, nic bych za to nedal, že ho přinesl právě ten vetřelec.“

„Proč si to myslíš?“ zeptala se Berta.

„Podívej, přišel do kanceláře a začal se bavit s Holgatem. Pak vytáhnul z kapsy to hlášení a podal ho Holgatovi, aby se na něj podíval. Nato pravděpodobně začala rvačka. Kancelář byla pěkně zdemolovaná. Ta dívka se toho účastnila taky, zřejmě někoho bacila po hlavě kabelkou, přičemž si u ní ohnula rám, zároveň se asi obsah kabelky vysypal na zem. Když odcházela, tu kabelku tam nechala, protože byla ohnutá a nešla zavřít, ale odnesla si věci, které mohla ještě potřebovat. Pravděpodobně je zabalila do ručníku.“

„Proč do ručníku?“

„Na věšáku v koupelně, která je vedle kanceláře, nevisel žádný ručník, jenom na podlaze se jeden válel.“

„S námi si naštěstí tu záležitost nikdo spojovat nebude.“

„Víš,“ řekl jsem, „tím bych si právě nebyl tak jistý.“

„Jak to zase?“

„Protože když jsem byl uvnitř, přijelo auto a do budovy vesel nějaký muž. Možná to byl noční hlídač. Možná to byla policie. Nevím. Vyskočil jsem z okna a dal se na ústup. On se pustil za mnou. Vytáhl jsem ho na jedno místo, kde bylo možné otočit se s autem do protisměru a setřást ho.“

„Fajn, takže jsi mu ujel.“

„Ale co když si všiml mé espézetky? Nevzal jsem si auto z půjčovny, jel jsem služebním, a to je napsané na nás.“

„Hergot, proč jsi to udělal?“ vyjekla Berta. „Pane bože, jestli to číslo viděl –“

„Snižoval jsem výdaje,“ bránil jsem se.

Berta po mně šlehla pohledem.

Ušklíbl jsem se na ni.

„A nemělo by se tohle nahlásit na polici?“ zeptala se po chvíli.

„Ale co?“

„No že se někdo vloupal do tý realitky a –“

„Jak víš, že to bylo vloupání?“ zeptal jsem se. „Hlavní vchod byl odemčený. Je to běžně přístupný úřad. Možná Holgate pozval toho člověka dovnitř.“

„Tak teda že to tam někdo vyraboval a ztratily se nějaký materiály a –“

„Jak víš, že se něco ztratilo? Někdo prohledával sekretář a byl při tom trochu neopatrný. Místo aby šuplíky postupně otvíral a pak zase zavíral, zotvíral je všechny najednou, pod tíhou papírů, které byly uvnitř, se vychýlilo těžiště ze středu a sekretář se převrátil. Přitom se papíry vysypaly na podlahu. Ten, kdo to tam prohledával, prostě jen vrátil skříň do původní polohy. Jak můžeme vědět, že něco vzal?“

Berta se zamyslela.

„Jinak řečeno,“ uzavřel jsem, „my nevíme, jestli se tam stal zločin, a jestliže se tam žádný zločin nestal, nemáme důvod ho hlásit.“

„Jsi pěkně vyčůranej,“ usmála se Berta. „Nerada se pohybuju na takhle tenkým ledě, ale když myslíš, že z toho vybruslíš, tak to zkus.“

„Především musím zjistit, co se stalo s Holgatem.“

„Jak to myslíš?“

„Čekal tam, dokud vetřelci, ať to byl kdokoli, neodešli a –“

„Neříkej jim vetřelci,“ napomenula mě Berta. „Říkej jim návštěvníci. Líbila se mi ta myšlenka, jak jsi říkal, že je to běžně přístupnej úřad a že je Holgate pozval k sobě a snažil se jim prodat parcelu.“

„No dobře,“ souhlasil jsem, „když návštěvníci zmizeli, odešel potom taky nebo –“

„Samozřejmě že potom odešel,“ řekla Berta. Jeho auto bylo přece pryč. Říkal jsi, že když jsi tam přijel, žádný auto tam nestálo.“

Přikývl jsem.

„Neodešel odtamtud pěšky,“ pokračovala Berta. „Měl tam auto. Návštěvníci odjeli svým autem a pak odjel Holgate.“

„Volal mi předtím, nebo až potom?“ zeptal jsem se.

„Pravděpodobně předtím,“ řekla Berta.

„Kéžby.“

„Ty myslíš, že ne?“

Já nevím, Berto. Protože teď už vědí, kdo jsem, a tím by se celá ta záležitost mohla poněkud zkomplikovat. Myslím, že bysme měli zavolat Lamontu Hawleyovi. Máš jeho číslo domů, někam, kde by se dal momentálně zastihnout?‘*

„Krucifix, nemám,“ zamračila se Berta. „Číslo domů mi nedal. Předpokládala jsem, že to bude seriózní obchod. Dal mi svou privátní linku, ale nepočítala jsem, že – pane bože, Donalde, já nevím, co ty seš zač. Pokaždý když se pustíš do případu, tak se z tý věci vyklube nějaká levárna a dřív nebo pozdějc se objeví mrtvola.“

„Hm, doufám, že tentokrát pozdějc,“ poznamenal jsem.

„Jak to myslíš?“

„Jestli už se objevila, mohlo by to být zlé.“

Berta zamžikala očima. „Řekneš mi už konečně, o čem to mluvíš?“

„Mluvím o tom, co by se mohlo stát, kdyby vyšlo najevo, že se stala vražda.“

„Čí vražda?“

„Holgatova.“

„Neblázni.“

„Proč ne?“

Berta znovu zamžikala. „Ježišmarjá!“

Chvíli bylo ticho, pak Berta řekla: „Počkej. Mluvils o tom, že někdo možná zahlídl espézetku našeho auta. Ale co otisky prstů? Odcházels odtamtud v náramným fofru. Musels tam zanechat –“

„Zanechal jsem tam fůru otisků,“ přerušil jsem ji. „Ale nebuď naivní. Posichruju si to.“

Jak? Přece se tam nemůžeš vrátit a všechny ty otisky setřít. Vždyť ani nevíš, čeho všeho ses dotknul.“

„Samozřejmě že ne,“ přikývl jsem. „Vrátím se tam a přidělám další.“

„Jak to?“

„To je jeden z nejstarších detektivkových triků,“ poučil jsem ji. „Když se potřebuješ zbavit svých otisků na místě činu, pod nějakou záminkou se tam vrátíš a přivedeš si s sebou svědka. Pak se dotkneš všeho, co je kolem. Až policie najde otisky, nikdo nepozná, ze kdy pocházejí. Jedinou časovou indicií je v tomhle případě náplň, která vypadla z pudřenky. Promnul jsem ji mezi prsty a pak jsem sahal na různé věci. Až tam půjdu podruhé, musím udělat přesně to samé.“

„A kdy to bude?“

„Teď hned. Heleď, Berto, dej se do práce a zkus sehnat Lamonta Hawleye. Ten chlap je někde na telefonu a pojišťovna má něco jako pátrací službu s nonstop linkou. Nech si Hawleye najít a řekni mu, jak jsme na tom. Zprávu z Ace High si tady můžeš nechat. Nerad bych ji měl při sobě. Je v ní jedna stopa. Všimni si, že chybí kus druhé strany, ale zato je tam součet výdajů a u něj účet za meziměstský hovor v hodnotě jednoho dolaru a devadesáti centů. A ta dámská bota, kterou jsem našel tam v kanceláři, byla koupená v Salt Lake City. Mám dojem, že zjistíš, že ten telefon byl do Salt Lake City a že právě odsud pochází ten klient. Jakmile klientka Ace High zjistila, že jsem detektiv, sedla na letadlo a odletěla do –“

„Klientka?“ divila se Berta.“

„Ta bota,“ připomněl jsem jí.

„Aha,“ pokývala hlavou. „Trochu moc fantazíruješ, Donalde. Já si pořád myslím, že to je Lamont Hawley.“

„A já si začínám myslet, že by to mohla být žena ze Salt Lake,“ řekl jsem „Hawley by se měl každopádně dozvědět co se děje.“

„Krucifix,“ ulevila si Berta, „já si začínala libovat, že jsme z toho srabu venku, a ono už je to zase tady. Proč proboha nemůžeš používat při vyšetřování stejný metody jako ostatní. Neexistuje přece jedinej důvod, proč bysme nemohli vybudovat důvěryhodnou a slušnou agenturo s tou správnou klientelou a –“

„Vždyť teď máš správného klienta,“ poznamenal jsem. „Tedy, říkalas, že je to ten pravý, když jsi to s ním domlouvala.“

„Teď už si tím nejsem tak jistá jako před pár dny,“ vzdychla Berta. Jestli si najal detektivní agenturu a pak si najal další – himlhergot, já to tomu syčákovi vytmavím!“

„Jasně,“ přikývl jsem. „Je tvůj. Vytmav mu to.“

Přešel jsem k telefonu a vytočil číslo informací. „Chtěl bych vědět číslo Lorraine Robbinsonové z Colindy,“ požádal jsem.

Informace pravily: „Okamžik, prosím“ a po chvilce mi číslo sdělily. Je to tři-dva-čtyři, devět-dva-čtyři-tři. Můžete volat přímo.“

„Díky,“ odvětil jsem. Vytočil jsem číslo a po chvíli jsem uslyšel hlas Lorraine Robbinsonové, jak říká chladně zdvořilé „prosím“.

„Lorraine,“ ozval jsem se, „tady je Donald Lam.“

„Á, Donald.“

„Musím se s vámi ještě teď večer sejít, je to hrozně důležité.“

„Opravdu ještě dnes, Donalde?“ divila se. „Ta moje narážka dneska odpoledne, to byl jen vtip.“

„Jaká narážka?“ zeptal jsem se nevinně.

„Jak jsem řekla, že na světě nejsou jen parcely… Podívejte, Donalde, už je pozdě a já se chystám jít spát… Nemam ráda muže, kteří musejí půl dne sbírat odvahu, než –“

„Volám obchodně. Ta věc je moc důležitá pro vás a pro vašeho zaměstnavatele.“

„Nešlo by to vyřídit v úředních hodinách?“

„Nešlo.“

„O co vám jde?“

„Chci si s vámi promluvit“

„Dobrá,“ souhlasila rezignovaně, „tak já vám tedy věřím. Ale poslyšte, Donalde, říkám vám na rovinu, jestli je to nějaký trik, na který lovíte děvčata, plýtváte zbůhdarma časem. Nemám zájem nechat se vyburcovat uprostřed noci s tím, že jde o naléhavou obchodní záležitost a pak zjistit že to byla jenom záminka, abyste se mnou mohl sejít a dělat mi návrhy. Zpozdil jste se o čtyři hodiny, takže žádné koktejly, žádná večere… Jestli mě hodláte svádět řekněte to rovnou a –“

„Jde o obchod, Lorraine,“ zopakoval jsem. Jinak bych vás neotravoval.“

„No to jste mi tedy zalichotil.“

„V tuhle dobu, myslím. Zavolal bych vám dřív.“

„Hm, a proč jste to neudělal?“

„Pracoval jsem.“

„Radši jste neměl přestávat, Donalde,“ podotkla. „Chtěla jsem jít spát. Zůstanu vzhůru. Víte, kde bydlím?“

„Ne.“

„V Miramar Apartments. Dvě lomeno dvanáct.“

„Přijedu.“

„Za jak dlouho?“

„Bude mi to trvat něco přes půl hodiny. Volám z Los Angeles.“

„Budu čekat“

Zavěsil jsem a ucítil na sobě zkoumavý pohled Bertiných oči. „Kdo to byl?“

„Lorraine Robbinsonová. Je asistentkou u Holgata a Maxtona – obchodují s realitami.“

Berta uznale pokývala hlavou. „Dostal ses fakticky daleko.“

„Jsem za to přece placený,“ opáčil jsem sebevědomě.

„Pokud jde o ženský,“ dodala Berta suše.

Na tohle nemělo cenu odpovídat, takže jsem odkráčel z bytu a zavřel za sebou dveře.

Kapitola 7

Lorraine Robbinsonová otevřela snad po prvním zazvonění. Měla decentní šaty a tvářila se velmi pracovně.

„Ahoj, Donalde. Pojďte dál. O co jde?“

„Miramar Apartments,“ prohodil jsem, „copak tady bydlí celá Colinda?“

„Ne, proč?“

„Znám pár dalších lidí, kteří tu bydlí.“

„A koho?“

„Ale, to není podstatné,“ usmál jsem se, „jenom jsem se divil, že mají všichni tuhle adresu.“

„Je to nejšmrncovnější bydlení pro zaměstnaná děvčata ve městě,“ podotkla. „Dům je nový a moderní a služby jsou perfektní. V zimě tu udržují teplo a v létě zapínají klimatizaci. Činže ve třetí kategorii není tak vysoká. Dá docela práci, dostat se sem. Pořadník je delší než vaše noha. Takže co vás trápí, Donalde? Neposadíte se?“

Usadil jsem se a ona si sedla do křesla na protější straně pokoje. Kolena držela u sebe a pečlivě si uhladila sukni.

„Musím ještě dnes večer vidět pana Holgata,“ řekl jsem, „a chci, abyste byla při tom.“

„Vy chcete, abych byla při tom!“ rozhořčila se. „Kdyby pan Holgate chtěl, abych –“

„Počkejte,“ brzdil jsem ji. „Tohle je ohromně důležitá věc.“

„Pro koho? Pro vás nebo pro nás?“

„Pro nás pro všechny.“

„O co jde?“

„O tu dopravní nehodu. Co myslíte, je možné, že by pan Holgate v té věci třeba lhal?“

„Tak za prvé,“ odvětila, „pan Holgate nemá ve zvyku lhát. A za druhé, v tomhle případě by ani neměl proč lhát. Přiznává svou odpovědnost a jeho podání nehody se shoduje s vaším.“

„Víte, mám důvod si myslet, že to prošetřuje jedna detektivní kancelář.“

Rozesmála se. „No ovšem, hlupáčku. To jsou lidé od pojišťovny, snaží se zjistit povahu a rozsah poranění té dívky z nabouraného auta. Aha, tak tu jste prve myslel. Ta bydlí taky tady, v Miramar Apartments. Tedy, bydlela. Mám dojem, že už se odstěhovala.“

„Mám dojem, že tady dějí moc zvláštní věci, a jsem z toho tak nějak nesvůj.“

„Ale jak jste na to přišel, a proč s tím jdete za mnou?“

Sáhl jsem do kapsy, vytáhl inzerát vystřižený z novin a řekl jsem: „Předpokládám, že k tomuhle se hlásit nebudete.“

„Kčemu?“

„K nabídce dvě stě padesáti dolarů svědkovi té nehody.“

Přeběhla místnost pro výstřižek v mé ruce dřív, než jsem k ní stačil přiskočit. Popadla výstřižek, podívala se na něj, a pak se podívala na mě.

„Ten inzerát jsme my nepodali, Donalde. Nic o tom nevíme.“

„Mám dole auto, pojďme si promluvit s Holgatem.“

„Mohla bych zjistit, kde je,“ nabídla se Lorraine. „Dal mi několik soukromých čísel.“

„Je v kanceláři.“

„Jak to víte?“

„Jel jsem kolem cestou sem. Všude se svítilo. Chvíli jsem uvažoval, jestli tam nemám jít a říct mu, aby počkal, že tam budeme, jen co vás naložím. Ale pak jsem si řekl, že to k vám nemám víc než deset, patnáct minut a –“

„Dobře, ale mezitím mohl klidně odjet, měl jste zastavit a říct mu, aby nikam neodcházel. Počkejte chvíli, zavolám mu –“

„Ne,“ řekl jsem s pohledem upřeným na hodinky. „Na to není čas. Jedeme tam. On tam je. Jsem si tím jistý.“

„Na okamžik se objevil další záblesk podezření.

„Donalde, vy máte něco za lubem. A já nevím co. Jestli je to záminka, jak mě vylákat ven, a v kanceláři se nebude svítit, jestli si myslíte, že mě zatáhnete dovnitř a budete mě svádět nebo mě budete osahávat na některé z tamních pohovek, tak jste vedle jak ta jedle. Když mě nějaký muž svádí, chci, aby na to šel zpříma. Nemám ráda postranní obchvaty.“

„Samozřejmě, tak pojďte.“

Zhasla v bytě světla a řekla, že je připravená.

Šli jsme k mému autu, řídil jsem mlčky. Všiml jsem si, že mě bedlivě pozoruje. V jednu chvíli pokrčila rameny a řekla: „Liší se to.“

„Co se liší?“

„Když jsem vezla za město já vás,“ řekla, „díval jste se na mě a dumal jste, jak daleko bych byla ochotná jít.“

„Opravdu?“

„Teď řídíte vy,“ pokračovala, „a já se dívám na vás a snažím se přijít na to, jak daleko jste se dostal.“

„Urazil jsem lán cesty,“ usmál jsem se.

„Běda, jak ne. Radila bych vám, aby vaše historka byla pravdivá, jinak si koledujete o malér. Jestli si myslíte, že z Holgata vyrazíte dvě stě padesát dolarů, zažijete překvapení. Neví nic o tom inzerátu a nezaplatí vám ani ň.“

„O žádné ň nestojím,“ ujistil jsem ji.

Potřásla hlavou. „Ráda bych věděla, o co stojíte. Máte něco za luhem… Myslela jsem, že se mi budete líbit, když jsem vás poprvé uviděla, a – ach jo, pořád se mi líbíte.“

„Děkuji.“

„Neděkujte, to prostě vyplyne ze situace. Je to tak, buď se mi někdo líbí, nebo ne. Já se líbím vždycky. Stačí mi jediný záblesk mužského šarmu a poznám, jestli se mi dotyčný líbí. Vy jste se mi líbil od první chvíle a na tom se nic nezměnilo, ale než vám dovolím skočit, chci si být stoprocentně jistá každým vaším krokem.“

„To zní rozumně,“ souhlasil jsem.

Znovu jsme se odmlčeli.

Odbočil jsem z hlavní silnice, Lorraine uviděla rozsvícená světla v budově realitky. „Hm,“ řekla a opřela se proti sedačce, „to je tedy překvapení.“

„Nečekala jste to?“

„Ne. Upřímně řečeno, nečekala. Myslela jsem, že mě sem chcete vylákat a pak mi navrhnout abychom šli dovnitř a pokusili se vypátrat pana Holgata pomocí telefonu.“

„Říkal jsem vám, že se tady svítilo. Viděl jsem to ze silnice.“

„Počkat, počkat tady nejsou žádná auta.“

„Ano, ale světla jsou rozsvícená. Někdo tu je.“

„To nechápu,“ zavrtěla hlavou. „Kdyby tu někdo byl, musel by tu mít auto.“

„Dobře, ale přece by neodjel a nenechal svítit světla, ne?“

„To ne.“

„Takže je tady.“

Objel jsem parkoviště a zaparkoval auto před hlavním vchodem, pokud možno přesně na tomtéž místě, kde jsem stál předtím. Lorraine vyskočila ven a rozběhla se ke dveřím. Otevřela kancelář, vešla dovnitř, zběžně se rozhlédla kolem a náhle se zarazila. „Kdo psal na mém stroji?“

„Děje se něco?“ zeptal jsem se.

„Podívejte se na ten elektrický stroj,“ ukázala před sebe. „Kryt je sundaný a motorek běží.“

Přistoupila ke stroji a položila na něj ruku. Okamžitě jsem udělal totéž. „Musí běžet dlouho,“ konstatoval jsem, „je teplý. Možná jste ho zapomněla vypnout, když jste dnes odpoledne odcházela z práce.“

„Ale prosím vás,“ zavrtěla hlavou. „Někdo tu byl a na tom stroji psal.“

Otočila se a vykročila k Holgatově kanceláři, vzala za kliku, zarazila se, ze zdvořilosti lehce zaklepala, a pak otevřela dveře a vešla dovnitř.

Byl jsem jí těsně v patách.

„Proboha!“ uklouzlo jí.

Stáli jsme tam a obhlíželi okolní spoušť. „Tady leží rozbitá pudřenka a – co je tohle, pudr?“ Zvedl jsem úlomek pudrové náplně. „Ano. To vypadlo z pudřenky.“

Vzala si úlomek, který jsem jí podával, přivoněla k němu, důkladně si ho prohlédla a řekla: „Pravděpodobně blondýnka.“

Shýbnul jsem se pro botu. „Tady je nějaká dámská lodička. Co tomu říkáte?“

Zvedl jsem ji a podal ji Lorraine.

„Nějaké děvče zřejmě potřebovalo zbraň,“ prohlásila. „Sundala si botu a použila podpatek.“

„Znásilněná?“ zvedl jsem obočí.

„Ne Holgatem.“

„A co jeho společník, Chris Maxton?“

„Co víte o Maxtonovi?“

„Co víte vy?“

„Neznám jeho sexuální způsoby, jestli jste myslel tohle.“

„Je jasné,“ řekl jsem, „že tady došlo k pořádné rvačce. Někdo asi vlezl dovnitř oknem.“

„Proč oknem?“

„Je otevřené.“

„Třeba oknem odešel.“

„Ano,“ připustil jsem, „to je možné. Zkusím to.“ Sednul jsem si na parapet, pak jsem se otočil a seskočil na zem. Zůstal jsem chvíli venku a Lorraine zatím uvnitř prohlížela kancelářské složky, rozeseté po podlaze. Pak jsem se vyškrábal zpátky do okna a poznamenal jsem: „Tudy se dá vylézt docela snadno, ale proč by to někdo dělal?“

„Na to se mě neptejte,“ řekla Lorraine. „Musím zjistit, co se tady stalo a zjistit, co se stalo s panem Holgatem.“

„A s tou ženou,“ dodal jsem.

„Jestli prohrála,“ podotkla Lorraine, „tak si můžete vcelku snadno domyslet, co se s ní stalo. V každém případě je pryč.“

„Ztratilo se něco?“ zeptal jsem se. „To se právě snažím zjistit. Hledám hlavně jeden papír.“

„Jaký?“ zeptal cestou do koupelny.

Neodpověděla mi a chvíli se prohrabovala složkami, až našla jedny žluté kancelářské desky, takové ty s chlopněmi a provázkem, které se dají zašněrovat.

Odklopila chlopeň, nahlédla se dovnitř, pak mi desky podala. „Podívejte se.“

„Ale tam nic není.“

„Podívejte se na vnější stranu.“

Podíval jsem se a uviděl nápis psaný čitelným ženským rukopisem: „Místopřísežné prohlášení Donalda Lama, svědka nehody pana Holgata.“

„Tohleto se ztratilo,“ řekla.

Lorraine se natáhla pro telefon.

„Nechte toho,“ zachytil jsem její ruku.

„Čeho?“

„Co se chystáte udělat?“

„Uvědomit šerifův úřad.“

„Proč?“

„Proč!“ zvolala. „Prokristapána, podívejte se na tu spoušť!“

„No dobře, a co se ztratilo?“

„Vždyť vám říkám. Vaše prohlášení.“

„Podepíšu jiné.“

„Kam tím míříte?“

„Nic cenného se neztratilo,“ vysvětloval jsem, „aspoň pokud jste si stačila všimnout. V kanceláři je nepořádek, někdo převrátil židli, a je tu halda papírů, které potřebují uklidit. Uvědomíte šerifův úřad a oni sem okamžitě přijedou a začnou snímat otisky. Pak se to dozvědí noviny a dostane to velkou publicitu. Pracujete pro firmu Holgate a Maxton, domníváte se, že potřebují takovouhle publicitu?“

„Nevím.“

„Mělo by se to zjistit, než spustíme poplach.“

Zamyslela se. „To co říkáte, bude asi moc dobrá rada, Donalde. Nějaké další návrhy?“

„Zkuste přemýšlet o tom, kdo by mohl tak hrozně stát o moje prohlášení, že to tady obrátil vzhůru nohama, a kdo se tu podle vás pral.“

„Co já vím.“

Je to Holgatova kancelář. A někdo se tu pral.“

„To je zřejmé.“

Jestliže se někdo pere, znamená to, že se dva lidé s protichůdnými názory uchýlili k násilí, aby hájili své pozice.“

„Pokračujte,“ pobízela mě.

„Je naprosto jasné, že jedním z účastníků té rvačky musel být Holgate. Je to jeho kancelář. Buď byl uvnitř, když vetřelci vešli, nebo vetřelci vešli a pak vešel on. Holgate nepovažoval za nutné uvědomit policii. Tudíž není důvod, proč bysme to měli dělat my.“

„O tom už nemluvte. Pustila jsem ten nápad z hlavy.“

„Snažím se přijít na to, kvůli čemu ta rvačka vypukla a co je tak důležitého na mém prohlášení, že sem kvůli němu někdo vtrhnul a hledal ho.“

„Donalde, řeknu vám něco, co jsem ještě nikomu neřekla. Ale chci vám nejdřív položit jednu otázku a očekávám upřímnou odpověď.“

Jen do toho,“ vybídl jsem ji. „Řekněte mi to a pak se ptejte.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Zeptám se, a pak vám to řeknu.“

„Tak dobře,“ přikývl jsem, „ať je po vašem.“

„Donalde, jste si absolutně jistý, jak to bylo s tou dopravní nehodou?“

„Ano, proč? Došlo k ní třináctého srpna.“

„V kolik hodin?“

„Kolem půl čtvrté odpoledne, plus mínus pár minut.“

„Opravdu?“

Zadíval jsem se jí do obličeje. Já – no, mohl jsem se trochu splést. Vždyť víte, jak to chodí, když děláte místopřísežné prohlášení. Netroufáte si říct, že to bylo asi takhle anebo takhle nebo dokonce takhle, nebo že se možná pletete. Když to řeknete, tak vás při prvním křížovém výslechu advokát roztrhá na kusy.“

Pokývala hlavou.

„Takže, co se vám nezdá na tom čase?“

„Někdo se musel zmýlit,“ řekla.

„Proč myslíte?“

„Na třináctý srpen si náhodou pamatuju, protože to je den mých narozenin. Odpoledne jsme měli v práci malou oslavu, trochu se pilo. Je sice pravda, že pan Holgate byl skoro celé odpoledne někde mimo, ale krátce po čtvrté se vrátil a na několik minut se k nám přidal, tak asi na dvě skleničky, a pak zase zmizel. Musel mít nějaké jednání nebo co. Pořad se díval na hodinky. Vtip je v tom, že jsem viděla jeho auto kolem půl páté, když odjížděl, a vůbec nebylo nabourané.“

„Myslíte, že celá ta nehoda je blamáž?“ zeptal jsem se, „že auto nebylo nabourané, protože –“

„Ne, vůbec ne,“ ohradila se. „Je to problém časového určení, nic víc A já si nejsem úplně jistá, že – Donalde, vy jste tu nehodu viděl, mohl byste mi říct, jestli je možné, abyste se mýlil?“

„Je to možné,“ připustil jsem.

„Děkuju. To mi stačí.“

„Asi bude lepší, když zavřeme okno a zhasneme, nemyslíte?“

„A zamkneme.“ Přikývl jsem.

Dobře,“ řekla. Obcházela kancelář a rozhlížela se. „To je ale spoušť!“

„Teď nemá cenu snažit se to napravovat,“ podotkl jsem. „A pro případ, že by pan Holgate chtěl uvědomit policii, bysme všechny věci měli nechat tak, jak jsou.“

„To je pravda.“

„A co ta druhá kancelář?“ zeptal jsem se. „Tam se nesvítí.“

„To je osobní kancelář pana Maxtona.“

„Radši bysme se tam měli podívat, co říkáte?“

„Asi ano.“

„Máte od ní klíč?“

Je v sejfu v přijímací kanceláři“

„A znáte kombinaci sejfu?“

„Jistě.“

„Mrknem se na to, už kvůli tomu sejfu. I když, nezdálo se, že by se do něj někdo dobýval.“

„Vyšli jsme do vstupní kanceláře, Lorraine se zastavila u svého psacího stroje a zamračeně ho pozorovala. Pořád nechápu, co se tady stalo. Není mi jasné, kdo mohl psát na tom stroji.“

„Píše pan Holgate na stroji?“

„Datluje jedním prstem.“

„Tak tu byl někdo, kdo psát umí, nebo se Holgate pokoušel naťukat něco sám.“

„Nedovedu si představit, kdo jiný by tu mohl psát.“

„Dámský střevíc,“ připomněl jsem jí.

Přikývla.

„To nás přece jen posunuje o kousek dál. Holgate tu byl s tou ženou. Možná jí prodával parcelu. Uměla psát na stroji. Prostě, plácli si a potřebovali to sepsat. Holgate ji požádal, jestli by se toho neujala, souhlasila, a tak jí řekl, ať použije váš stroj.“

Lorraine našpulila rty. „To by šlo, Donalde. Pokračujte. Jde vám to dobře.“

„Takže,“ pokračoval jsem, „ukázal na váš stroj, ona sundala kryt, strčila šňůru do zásuvky, dala do stroje papír a začala psát.“

„A potom?“

„Potom dopsala a odnesla papír do Holgatovy kanceláře k podpisu, a v té chvíli vešel vetřelec a začal se hádat s Holgatem. Hádka přerostla ve rvačku, a tak si děvče zulo botu a pokoušelo se toho chlapa přetáhnout po hlavě.“

Lorraine se zamračila a zavrtěla hlavou.

„Co se vám na tom nelíbí?“ zeptal jsem se.

„Kdo vyhrál?“

„Podle všeho ten druhý?“

„Dobře, ale co se v tom případě stalo s panem Holgatem a tou ženou?“

„To bysme právě měli zjistit. Ten člověk získal to, co chtěl. Pak odešel. Holgate se rozhodl, že předtím, než dá vědět policii, předtím, než udělá cokoli jiného, musí zajít na nějaké místo a něco zařídit, a to děvče vzal s sebou.“

„Fajn,“ řekla,, jsme zas o krok dál. V tom případě se ta rvačka musela strhnout kvůli vašemu prohlášení.“

„Vypadá to, že s ním měla něco společného, ale nemyslím, že by ten, kdo se tu přehraboval v papírech, pátral po místopřísežném prohlášení.“

„Ale je to jedna z věcí, které se ztratily.“

„Probereme si to hezky popořádku… Děvče vešlo do kanceláře. Holgate chtěl udělat něco, co souviselo s prohlášením. Třeba si chtěl pořídit jeho opis, nebo tak něco. Stoupnul si k sekretáři, vyndal prohlášení z desek, a děvče šlo do vedlejší kanceláře a začalo ho opisovat a –“

Lorraine luskla prsty.

„Něco neklape?“ zeptal jsem se.

„Klape to perfektně. Takhle se to stalo. Pracovali na vašem prohlášení.“

„Takže prohlášení nebylo zas tak důležité. Opustilo kancelář. Možná ji opustilo spolu s Holgatem a tím děvčetem. To, co vetřelec hledal, bylo něco jiného.“

„Podle toho, jak důkladně to tady prohledal, musel mít vetřelec možnost pracovat víceméně nerušené. To by znamenalo, že vítězem rvačky byl on,“ rozvíjela moji myšlenku Lorraine.

„Jistě, zvítězil ve rvačce. Musel, když to posuzujeme z téhle stránky.“

„Pojdte,“ kývla na mě Lorraine. „Podíváme se do Maxtonovy kanceláře, a jestli tam bude všechno v pořádku, tak to tady všechno pozamykáme a půjdeme hledat pana Holgata. Chcete se ke mně na chvíli připojit, Donalde?“

„Jenom na chvíli.“

„Kvůli čemu jste ho chtěl vidět?“ zeptala se.

„Upřímně řečeno, dělal mi starosti ten časový faktor. Nebyl jsem si jistý, když už jste na to narazila, absolutně jistý, že se to stalo v půl čtvrté. Napadlo mě, že to mohlo být i později. Chtěl jsem se ho na to zeptat, abych získal naprostou jistotu.“

„S tím časem, to je omyl. Ale k nehodě došlo, to vím, protože jsem viděla jeho auto.“

„Kdy?“

„Když bylo odstavené v garáži. Zůstalo tam… no, asi týden. Museli vyměnit chladič a nějaké součástky na přední části vozu.“

„Kdy vám o té nehodě řekl, čtrnáctého?“

„Zmínil se o tom jen tak mimochodem a zdálo se mi, že si z toho moc nedělá. Oznámil to pojišťovně a já jsem mu poradila, aby to radši nahlásil na policii. To bylo čtrnáctého odpoledne.“

„Nerad bych se mýlil. Stanovil jsem čas na tři třicet, protože Dudley Bedford mi řekl, že podle policejního protokolu se nehoda stala právě v tuhle dobu.“

„A kdo je Dudley Bedford, Donalde?“ zeptala se.

„Vím o něm jenom to, že je přítelem jedné dívky, kterou znám.“

„Jak dobře ji znáte?“

„Viděl jsem ji jenom párkrát“

„Předpokládáte, že se s ní ještě někdy uvidíte?“

„Pravděpodobně.“

„Kolikrát?“

„To přijde na to.“

„Jmenuje se ta dívka Doris Ashleyová?“

„Ano.“

„Bedford je její přítel?“

„Myslím, že ano. Proč se ptáte?“

„Protože Bedford se setkal s panem Holgatem, a pan Holgate mi neřekl, o čem spolu mluvili. Obvykle to dělává. Patří to ke stylu, jakým vede kancelář. Říká mi všechno o různých lidech, kteří k nám přicházejí, svěřuje se, jaký z nich má dojem, prozrazuje mi, čím se zabývají a tak podobně, abych věděla, co mám dělat v případě, že zavolají a on tu není. Tedy jestli se mám přetrhnout, abych ho našla, nebo je poslat k čertu. Ale pokud se jedná o Bedforda, pan Holgate mi neřekl ani slovo, a já jsem se pochopitelně nezeptala.“

„No,“ navrhl jsem, „myslím, že bude lepší, když se podíváme do Maxtonovy kanceláře a pak se vydáme hledat Holgata. Zamkneme to tady, zhasneme světla a podíváme se, co se dá dělat.“

Otevřela sejf, vyndala klíč. Otevřeli jsme dveře Maxtonovy kanceláře a rozsvítili.

Místnost byla čistá a uklizená.

„Nikdo se tady ničeho nedotkl,“ řekla.

Chvíli stála v hlubokém přemítání, pak zhasla světlo a zavřela dveře. Západka cvakla.

Přistoupila k sejfu, vrátila klíč, zavřela sejfové dveře, nastavila kombinaci, přešla ke svému psacímu stroji, vypla ho a přikryla stroj plastikovým krytem.

Pak šla do Holgatovy kanceláře, zavřela a zajistila okno a zhasla světlo. Vyšli jsme ven, nastoupili do auta, a Lorraine mě navigovala k Holgatovu bytu.

Na zvonění nikdo nereagoval. V bytě byla tma.

Zkusili jsme několik klubů, kde pravidelně hrával karty a roztáčel peníze,

„Někde ten chlap přece být musí,“ řekl jsem.

Jistě, Donalde,“ přikývla. „Někde je, ale my nevíme, kde to někde je. Je pozdě, jdu spát. Vyspíme se na to, a ráno uvidíme, jak dál.“

Podíval jsem se na ni, tvářila se jako neviňátko. Věděl jsem, že se stoprocentně nechystá jít spát. Věděl jsem i to, že se mě chce zbavit, aby se mohla podívat někam, kde by podle ní Holgate ještě mohl být. Nechtěla, aby se někdo dozvěděl, kde to je. Byla to dobrá sekretářka.

Přistoupil jsem na její hru, zavezl jsem ji zpátky k jejímu bytu, popřál jí dobrou noc a odjel.

Objel jsem blok, vrátil se zpátky a zaparkoval. Netrvalo ani dvě minuty, když z parkoviště rychle vyjelo nějaké auto.

Přiblížil jsem se k němu tak blízko, že když projíždělo osvětlenou křižovatkou, rozeznal jsem za volantem Lorraine Robbinsonovou. Byla uvnitř sama.

Nesnažil jsem se ji sledovat. Jel jsem zpátky k Perkinsonovu hotelu. Měl jsem tam lístek, abych neprodleně volal Doris.

Vytočil jsem číslo a po chvíli se na opačném konci linky ozval její hlas.

„Haló,“ řekla opatrně, neosobně. „Jak se vede?“ zeptal jsem se.

„Donalde!“ poznala můj hlas. „Myslela jsem, že bylo domluveno, že zůstaneš v hotelu, někde, kde ti bude možné nechat vzkaz.“

„Ano, ale měl jsem nějaké zařizování. Pak ti to všechno povím. Děje se něco?“

„Doufala jsem, že se na mě přijdeš podívat než bude moc pozdě.“

„Moc pozdě na co?“

„Na počestnou návštěvu?“

„Máme zapotřebí tvářit se počestně?“

Já ano – v tomhle domě.“

„Proč se nepřestěhuješ?“

Zasmála se a řekla: „Teď vážně, Donalde, myslela jsem, že si tě užiju víc.“

„Užiješ.“

„Kdy?“

„Dnes večer.“

„Už je moc pozdě, Donalde. Venkovní dveře jsou zavřené.“

„A co takhle zítra?“

„To by šlo. Kdy?“

„Čím dřív, tím líp. Už jsem ti dnes volal. Nebylas doma.“

„Tys mi volal?“

Jistě.“

„Je to dlouho?“

„Docela.“

„Jak?“

„Nedíval jsem se na hodinky. Bylo to, jak bys řekla, v počestnou hodinu.“

„Ale ne, tak to muselo být, když jsem si odskočila dolů na roh pro cigarety! Taková smůla! Já… doufala jsem, že mi zavoláš. Žena by něco takového říkat neměla. Zní to – poslyš, Donalde, co kdybysme zapomněli na konvence?“

„Klidně. Můžu přijít?“

„Dnes už ne. Dostala bych se do řeči.“

„Dobrá, popovídáme si zítra, hned ráno.“

Na okamžik zaváhala, pak řekla: „Musím se stavit pro jednu známou na letiště. Nechtěl bys tam jet se mnou?“

„Někteří tví známí,“ poznamenal jsem, „jsou poněkud hrubí. Ještě teď mě svrbí brada.“

„Ten…“ zakroutila hlavou, „Moc se kvůli tomu na něj zlobím a doufám, že to ví. Jenže tohle není ten známý, ale ta známá. Ani bych ti ji neměla ukazovat Je to děsná fešanda, blondýna s nádhernou postavou. Vrací se na skok z východního pobřeží, přilétá ranním letadlem a chce se mnou sejít.

„Znám ji?“ zeptal jsem se.

„Doufám, že ne,“ opáčila. „Ale myslím, že jsi o ní slyšel. Je to Vivian Deshlerová – víš ta, která se poranila při té havárce.“

„Ach ano,“ prohlásil jsem lhostejně. „Ta nehoda, kterou jsem viděl, třináctého srpna.“

„Přesně tak.“

„Mám pochybnosti o čase, kdy se to stalo, Doris. Tvůj přítel mi možná dal špatný časový údaj. Myslím, že ta nehoda se stala tak o hodinu, hodinu a půl později než –“

„Donalde, kdo ti co namluvil? Bylo to v půl čtvrté.“

Jak to víš?“

„Viděla jsem Vivianino auto ve čtyři hodiny. Mělo nabouraný zadek. Vivian jela po té nehodě rovnou sem.“

„Jsi si jistá tím, kolik bylo?“

„Jistě.“

„Fajn, Doris, takže co kdybych se u tebe objevil kolem osmé? Můžeme spolu posnídat a pak vyrazíme na letiště.“

„V osm?“

„Jo. Je to moc brzo?“

„Aby ne. Její letadlo tu nebude dřív než ve tři čtvrtě na jedenáct. Přijď ke mně v půl deváté, Donalde. Postavím na kafe, vypijeme si ho a pak pojedeme na letiště. Podíváme se jestli nemá letadlo zpoždění, dáme si malou snídani, a až Vivian přiletí, půjdeme jí naproti.“

„Plánuješ ranní rande,“ řekl jsem.

„Opravdu je moc pozdě, abych za tebou ještě teď zašel?“

„Ano, Donalde. Možná jindy.“

„Možná.“ Zavěsil jsem.

Zavolal jsem Bertě Coolové.

„Tady Donald, Berto,“ ohlásil jsem se. „Co je nového?“

„Odkud voláš?“

„Z Colindy, z Perkinsonova hotelu.“

„Sehnala jsem soukromé číslo Lamonta Hawleye a řekla mu co a jak. Ten chlap byl z toho úplně paf. Neměl nejmenší tušení, že na tom pracuje další detektivní agentura. Přísahal mi, že se nás nesnažil poštvat proti sobě, prej s náma vždycky jednal na rovinu. Zdálo se, že ho to dovopravdy vzalo, mám ti vyřídit, abys na sebe dával pozor, že v tom případu jsou věci, který přesahujou jeho chápání.“

„Malinko to podcenil,“ poznamenal jsem.

„Povídal, že když nás na tu práci najímal, měl pocit, že to bude chtít něco víc než jen – jak se vyjádřil – nastražit uši.“

„Cos mu řekla?“

„Řekla jsem toho spoustu,“ opáčila Berta ponuře. „Řekla jsem mu, že to vůči nám nebylo fér, nechat mě, abych určila taxu, když věděl, že to bude chtít víc než jenom nastražit uši, a řekla jsem mu, že by měl zvýšit odměnu.“

„Co na to on?“

Jako obvykle nepohnul ani brvou,“ odvětila Berta. „Řekl, že nám přidá tisíc dolarů navrch, protože – jak se vyjádřil – nebyl zcela upřímný.“

„Jen tak z ničeho nic ti slíbil přidat tisíc dolarů?“

„Jaký z ničeho nic, sakra?“ vypěnila Berta. „Měls slyšet, co jsem tomu mizerovi řekla. Šla jsem na to zostra.“

„Neptal se tě, odkud víš, že na tom pracuje jiná agentura?“

„Vysvětlila jsem mu, že jsme našli hlášení.“

„On chtěl přirozeně vědět, jak jsme ho našli, ne?“

„Jistě.“

„Cos mu řekla?“

„Řekla jsem mu, ať se nestará, že naše metody nemusí nikoho zajímat, že si nás najal kvůli výsledkům, že mu budeme předávat informace, ale jak jsme k nim přišli, je čistě naše věc.“

„Dobře,“ řekl jsem, „slíbil jsem, že zůstanu přes noc v Colindě, ale abych řekl pravdu, chystám se jet domů a přespat ve svém bytě. Potřebuju si pořádně odpočinout“

„V Colindě by sis neodpočinul?“

„Bojím se, že by se to neobešlo bez vyrušování, a já chci získat trochu času, abych se s tím vyrušováním potom dokázal vyrovnat. Tak mě napadlo, že bych si měl užít spánku, protože to možná bude na nějakou dobu můj poslední“

„Tak jo,“ souhlasila Berta, Já si jdu taky lehnout. Čekala jsem, až zavoláš. Dal sis načas. Co jsi sakra dělal?“

„Pracoval na případu.“

„Vsadím se, že ti přitom pomáhal nějakej zajda,“ uchechtla se Berta.

„Mně, Berto?“‚ zvolal jsem. „Jak můžeš něco takového říct?“ a zavěsil jsem dřív, než si stačila znovu rýpnout.

Opustil jsem hotel, jel domů, dal auto do své soukromé garáže, zamknul vrata, šel nahoru do svého bytu a lehnul si do postele.

Na to, abych měl klidné spaní, bych musel Bertě ještě něco říct. Ale něco jiného bylo chtít to a udělat to.

Bylo po třetí ráno, když jsem konečně usnul. Ta věc prostě nedávala smysl, ať se na to člověk díval odkudkoliv.

Holgate a nějaká žena spolu debatovali, když někdo vpadnul dovnitř. Museli být dva. Holgate byl velký, silný chlap. Jeho a tu ženu nemohl přeprat jediný člověk – samozřejmě pokud by ten člověk neměl zbraň, a kdyby měl zbraň, nebyly by tam všude stopy zápasu. Stačilo by vystřelit.

Převaloval jsem se v posteli z jednoho boku na druhý a pokoušel se usnout.

Probudil jsem se v šest, o něco utahanější, něž když jsem šel spát, a mnohem nespokojenější.

Kapitola 8

Osprchoval jsem se, oholil, vypil tři šálky silné černé kávy, nasedl do služebního bouráku a jel k Perkinsonovu hotelu.

Ve schránce byl vzkaz, abych zavolal Lorraine Robinsonové do jejího bytu.

Chvíli jsem nevěděl, jestli jí mám volat takhle po ránu, ale pak mě napadlo, že jako pracující žena už bude vzhůru. Vytočil jsem číslo, zvedla to téměř okamžitě.

„Donald?“

„Jsem to já.“

„Donalde, dělám si starosti o pana Holgata.“

„Je moc brzy, abyste si musela dělat starosti, Lorraine. Má na dopoledne domluvené nějaké schůzky?“

„Ano, má se setkat s důležitými zákazníky.“

„No tak počkejte, jestli přijde. Co my víme, třeba vyspává u sebe doma po rušné noci.“

„Nevyspává, není nikde k nalezení.“

„Co myslíte tím nikde, a jak víte, že není doma? Jako že nebere telefon?“

„Byla jsem v jeho bytě, Donalde. Postel je netknutá.“

„Jak jste se tam dostala?“

„Domovník mě zná. Řekla jsem mu, že nesu důležité dokumenty, jestli by mi neodemknul.“

„Co byste dělala, kdybyste našla Holgata, jak si užívá v posteli s nějakou krasotinkou?“

„To nevím, ale měla jsem silný dojem, že si v žádné posteli s žádnou krasotinkou neužíval. Vím, co jsem našla.“

„Co jste našla?“

„Postel nebyla rozestlaná. Nikdo v ní nespal – samozřejmě, že jsem nebyla tak hloupá, abych chodila do ložnice, když tam byl domovník. Pan Holgate má moc pěkný třípokojový byt,“

„Ničeho neobvyklého jste si nevšimla? Známek toho, že tam někdo slídil?“

„Ne. Všechno bylo v pořádku.“

„Fajn,“ přikývl jsem, „poslyšte, když jsme se včera večer rozešli, tak jste šla hned spát?“

„Proč?“

„Potřebuju to vědět.“

„Proč?“

„Abych věděl, jak vám mám poradit. Ptala jste se mě, jestli máte zavolat policii. Pro vašeho šéfa by mohlo být velmi trapné, kdyby se do toho vložila policie, a pak vyšlo najevo, že měl prostě společenské závazky.“

„Tak dobře, Donalde, budu k vám upřímná. Existovalo jedno místo, o kterém jsem si myslela, že by tam snad mohl být – jeden byt.“

„A vy jste tu mladou dámu vytáhla z –“

„Nebuďte hloupý, pátrala jsem po jeho autu. Kdyby tam byl, muselo by jeho auto stát poblíž domu. Vypravila jsem se ven a pořádně to místo projezdila. Jeho auto tam nebylo.“

„A potom?“

„Během noci jsem dvakrát nebo třikrát volala do jeho bytu, samozřejmě bezvýsledně. Dělá mi to starosti.“

„Počkejte do schůzek. Když nepřijde na schůzky, ačkoli jsou důležité, tak poznáte, že byste radši měla zavolat policii.“

„Dobře,“ souhlasila poněkud neochotně, „první schůzka je v deset. Nechce se mi čekat tak dlouho, ale… ach jo, asi je to nejlepší, co se dá dělat“

„Budete dneska někde poblíž, Donalde?“

„Chvíli tam, pak zas onde. Ale ozvu se vám. Budete v kanceláři?“

„Ano, po deváté.“

„Tak já tam buď za vámi zaskočím, nebo brnknu,“ ujistil jsem ji.

Zavěsil jsem, počkal do osmi dvaceti a pak se rozjel k Miramar Apartments. Bez problémů jsem našel místo na parkování a přesně v osm třicet jsem klepal na dveře Doris Ashleyové

Byla v lehkém negližé, a jak otevřela dveře, světlo z bytu obkreslilo její postavu skrze průsvitné, nařasené záhyby županu.

„Donalde! Jdeš brzo!“

„Osm třicet, ne?“

„Na osm třicet jsme se dohodli, ale teď je teprve osm a –“

„Je osm třicet.“

„Cože!“ zvolala. „Tak to se mi rozbil budík. Nařídila jsem ho na tři čtvrtě na osm.“

Podíval jsem se na budík vedle postele. Ukazoval osm hodin a dvě minuty.

„Jak jsi ho včera večer nařídila?“ zeptal jsem se. „Budík? Dala jsem ho na sedm čtyřicet pět.“

„Ne, když jsi natahovala a nařizovala budíkové hodiny, podle čeho jsi je nařizovala?“

„Proč, podle televize. Sledovala jsem program a –“

„Dalas je o půl hodiny pozdějc,“

„To není možné! Ukaž mi hodinky.“

Popošla dopředu a stoupla si těsně vedle mě. Zvedl jsem zápěstí a ukázal ji hodinky.

Chytila zápěstí a přidržela si mou ruku tak, že se skoro dotýkala jejího županu. „Proboha, tak přece jsi měl pravdu!“ Na chvíli se zarazila, potom řekla: „Donalde, musím si najít nějaké šaty. V konvici v kuchyňce je kafe, prosím tě dohlídni na něj, já… já na sebe rychle něco hodím. Běžím se do šatny oblíknout.“

Přiskočila k šatně a sotva vzala za kliku, už stahovala župan

Několikrát se mihla za dveřmi a mně se naskytl dráždivý pohled na její tělo oděné do kalhotek a podprsenky. Pak vešla do pokoje ve vycházkových šatech a elegantních lodičkách.

Zahvízdl jsem jako playboy.

„Donalde!“ pokárala mě pohledem. „Mysli radši na to, co musíme udělat“

„Tobě se to řekne…“ opáčil jsem. „To jsou moc hezký boty. Z čeho jsou, z krokodýlí kůže?“

„Ano. Líbí se mi. Dost si na ni potrpím. Libí se mi krokodýlí kůže a punčochy do hněda.“

Trochu si povyhrnula sukni, koukla na mě a usmála se. „Líbí?“

„Líbí.“

„Mám hlad jako vlk,“ řekla. „Počítala jsem, že si dám jenom šálek kávy, ale jak to tak vypadá, budu si muset udělat topinku s trochou slaniny. Myslíš, že to stihneme?“

„Ale jistě,“ přikývl jsem. „Zajdeme na něco ve městě; ovšem kdybys chtěla, můžeme se nasnídat tady.“

„Ne, spíš bych se najedla na letišti, až budeme čekat, tady si dáme třeba jenom něco malého.“

Odběhla do kuchyně.

Šel jsem k šatně, v níž se oblékala. V šatně visela ženská garderoba a v otevřené zásuvce leželo dámské spodní prádélko.

Na konci šatny jsem našel přihrádku s botami, v rychlosti jsem zvedl jednu z krokodýlí kůže a podíval se, kde byla vyrobená. Chicago, stát Illinois.

Vzal jsem jinou. Ta byla ze Salt Lake City, měla značku téhož obuvnického obchodu jako ta, kterou jsem našel v Holgatově kanceláři.

„Donalde, kdepak jsi?“ zavolala Doris.

Rychle jsem vyšel ze šatny,

„Už jdu.“

„Co kdybys udělal topinky? Já zatím opeču slaninu. Mám elektrický opékač slaniny, mělo by to být hned – tady je topinkovač. A támhle chleba.“

Vyndal jsem chleba z chlebové skříňky, dal dva krajíce do topinkovače a zmáčknul páčku, kterou se zapínal. Opékač se činil a v malém jídelním koutku se brzy mísila vůně slaniny a kávy.

„Donalde,“ řekla Doris, „mrzí mě to s Dudleyem.“

„To je v pořádku,“

„On… on tě využil. Neměla jsem to připustit – je mi jasné, že tě dostal do situace, kdy ti nezbývalo, než říct, že jsi viděl tu nehodu.“

„Mám pro tebe novinu, Doris,“ oznámil jsem jí.

„Jakou?“

„Já tu nehodu doopravdy viděl.“

Talíř, který si připravila na slaninu jí vyklouzl z ruky. „Cože?“ zvolala.

„Viděl jsem tu pitomou bouračku. Byla to jedna z těch podivných, bláznivých náhod, které se stanou jednou za milion let. Pochopitelně jsem v té chvíli neměl nejmenší tušení, že vás to zajímá, nebo že vás to bude zajímat, ale už je to tak. Prostě jsem se k tomu nachomýtl.“

Chvíli byla zaražená, pak se vzpamatovala, vyndala slaninu na talíř a nervózně se zasmála.

„Donalde, ty jsi číslo. Hlavně se mě nesnaž oblbnout, buď tak hodný. Jak víš, Vivian tenkrát jela v tom sporťáku a – pravděpodobně si s tebou o tom bude chtít promluvit.“

„Proto jsi chtěla, abych se s ní setkal?“

„Proboha ne. Chtěla jsem se s tebou vidět, nic víc. Já – Donalde, proč jsi mi zavolal až tak pozdě večer?“

„Volal jsem, ale nebylas doma.“

„Říkala jsem ti, že jsem si byla pro cigarety.“

„Zkoušel jsem to znovu a znovu. Nikdo to nebral.“

„Tak to, tos musel mít špatné číslo, Donalde. Celej ten pitomej večer jsem dřepěla u telefonu – a vymluvila jsem se Dudleymu.“

„On tu nebyl?“

„Ne.“

„Nebyli jste spolu?“

„Ne, a něco ti povím, Donalde. Nejsem si jistá, že bych ho toužila vídat zvlášť moc často. Seznámila jsem se s ním a po nějakém čase jsem začala mít dojem, že to nabírá směr, který se mi vůbec nelíbí. Dudley je – zkrátka chová se majetnicky a hrubě. Viděls ho dost dlouho na to, aby sis udělal obrázek.“

Podíval jsem se na její boty. „Máš opravdu pěkné nohy.“

Zasmála se a z legrace do mě šťouchla. „Copak se nedokážeš povznést výš než na moje nohy?“

„Ty boty jsi koupila tady?“

„Ne. Dala mi je jedna kamarádka. Proč se ptáš?“

„Tvá kamarádka je ze Salt Lake?“

Zatvářila se překvapeně. „Nějaký čas tam žila. Proč, Donalde?“

„Zajímám se o boty.“

„Nejsi nakonec jeden z těch pošuků, kteří šílí po dámském prádle, co, Donalde – po kalhotkách a tak podobně? Slyšela jsem, že muži, kteří byli zavřeni ve vězení, mívají někdy ujeté sexuální chutě. Donalde, povídej mi o tom.“

„O čem?“

„Jaké to je, žít bez ženy?“

„Je to peklo.“

„Šílel jsi, když jsi vyšel ven? Šílel po sexu, myslím.“

„Ano.“

„Nechováš se tak.“

„Zapomněl jsem, jak se mám chovat.“

„Osvěžím ti paměť. Nejdřív ale musíme zajet na letiště. A teď vem topinku, dej na ni slaninu a přiklop ji další topinkou – budeš mít topinkový sendvič se slaninou. Je to výborná snídaně – až na to, že snídat budeme až na letišti. Tohle je snídaně hon ďoeuvre, něco jako předehra. Máš rád předehry, Donalde?“

„Zbožňuju předehry.“

„Někdy,“ prohlásila tak trochu zasněně, „si myslím, že předehry jsou zajímavější než…“ Zarazila se a hledala správné slovo.

„To hlavní?“ navrhl jsem.

Zasmála se a řekla: „Je vidět, že máš bystrou hlavu. Chceš do kafe cukr a šlehačku?“

„Teď ne, až potom, až budeme snídat na letišti. Teď si dám černé.“

„Vypadáš dnes ráno báječně, Donalde. Vyspal ses dobře?“

„Dosytosti,“ přikývl jsem. „Ty taky?“

„Skvěle jsem si odpočala.“

„Jen kveteš.“

„Nelžeš?“

„Ne, opravdu.“

„Donalde, mám radost, že jsme se potkali. Chtěla bych pro tebe něco udělat – víš, mám pocit, že jsi měl zábrany o něco se pokusit a byl jsi takový – jsi prostě stydlivý…“

„Jak to myslíš, stydlivý?“

„Před malou chvílí, když jsem držela tvou ruku a dívala se na tvoje hodinky – v takové situaci by mě většina mužů k sobě přimáčkla.“

„To není můj styl.“

„Chceš říct, že se nevrháš na ženy tak zprudka?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou, „Jenom nerad svádím ženu s jedním okem na budíku a myslí upřenou na tabuli příletů. Mám rád tlumené světlo, snivou hudbu, intimní atmosféru plnou pohody a –“

„Donalde, přestaň!“

Podíval jsem se na hodinky. „Tak jo,“ řekl jsem. „Umyjeme nádobí, předtím než pojedeme na letiště?“

„Určitě. Nesnáším, když se musím vracet domů ke dřezu plnému špinavého nádobí. Snažím se mít byt pořád jako klícku. Pustím horkou vodu a kápnu na to trochu mycího prostředku. Díky bohu, že tady teče opravdu horká voda. Kouří se z ní.“

Napustila horkou vodu do dřezu, kápla na houbičku trochu saponátu, umyla první talíř, opláchla ho a podala mi ho.

„Budeš utírat,“ oznámila mi.

Utíral jsem.

Když jsme odcházeli, bylo devět hodin a dvanáct minut.

Doris se ještě v rychlosti rozhlédla po bytě… Vivian se ti bude líbit,“ řekla, „ale ne aby ses do ní zamiloval, Donalde. Nehodlám se o tebe dělit – prozatím.“

„Vivian je hezká?“ zeptal jsem se.

„A jak. Blondýnka se vším všudy.“

„Pojedeme mým autem?“ zeptal jsem se.

„Třeba.“

„Tak fajn, parkuju dole před domem. Pojďme.“ Podívala se na budík a pousmála se. „Napadlo by tě, že jsem taková husa?“

Šla k budíku a posunula ručičku o třicet minut dopředu.

„Tak co, Donalde, dobrý?“

„Dobrý.“

„Můžeme jít.“

Přidržel jsem jí dveře, prošla kolem mě se vztyčenou bradou, a když se nesla po chodbě, vrhala na mě svůdné pohledy

Sjeli jsme výtahem do přízemí, nastoupili do služebního auta, jeli na letiště a podívali se, kdy přesně má přiletět Vivianino letadlo. Žádné zpoždění nebylo hlášeno.

Šli jsme do restaurace a dali si salám, sázená vejce a kávu.

Zjistil jsem, ke kterému východu přistaví Vivianino letadlo, a šli jsme jí s Doris naproti.

Letadlo přistálo na čas a odrolovalo na odstavovací plochu. Začali vycházet pasažéři, poznal jsem Vivian, aniž mi Doris musela cokoli říkat.

Byla to nápadná blondýna v kraťoučkých svítivě růžových šatech ze surového hedvábí. Nedopnuté sako se rozevíralo a odhalovalo hluboký výstřih. Samo o sobě, na méně vyvinutém modelu, by její oblečení vypadalo pytlovité. Takhle nemělo chybu.

„Vivian už jde,“ řekla Doris a s přehnanou dychtivostí povyskočila.

Vivian prošla letištním vchodem, Doris radostí vyjekla, běžela k ní a vzala ji pod paží.

„Vivian!“ vítala ji. „Vypadáš báječně!“

Vivian se usmála, pomalu, smyslně. „Čau, sexbombo,“ řekla.

„Neříkej mi tak, Vivian. Já – já tu s sebou někoho mám.“

Otočila se ke mně. „Donalde, to je Vivian. Vivian, ráda bych ti představila Donalda Lama, mého přítele.“

„Současného?“ zeptala se Vivian.

„Toho nejsoučasnějšího.“

Vivian si mě prohlédla, pak pomalu napřáhla ruku. „Ahoj, Donalde,“ řekla hlubokým, sametovým hlasem.

V tom, jak podávala ruku, byla jakási záměrná malátnost, která jako by tomuto gestu podsouvala nějaký hlubší význam. Bylo to, jako když zkušená striptérka svléká rukavici, a vy máte pocit, že vybuchne bomba, ta holá paže od lokte ke konečkům prstů působí dojmem bezostyšně vystavované nahoty.

„Donald mě přivezl,“ vysvětlovala Doris. „Bože, Vivian, ty sis ale musela přivstat.“

„Jsou to tři časová pásma. A musela jsem letět courákem s mezipřistáním v Chicagu, Denveru a Salt Like. V New Yorku jsou v tuhle chvíli dvě. Řeknu ti, zlato, vyrážela jsem pěkně brzo.“

„Jak jsi proboha dokázala vstát?“

„Snadno,“ ušklíbla se Vivian, „vůbec jsem nešla spát.“ Otevřela kabelku, našla letenku, odtrhla z ní zavazadlový kupón a podávala mi ho se slovy: „Donalde, co kdybyste zašel pro auto, já zatím vyženu nosiče pro bagáž. Zajeďte k nakládací zóně a otevřete kufr auta, o nic víc se nemusíte starat. Smí se tam stát dvacet minut, nechte kufr otevřený a trpělivě čekejte.“ Její hluboké modré oči na mě spočinuly. „Umíte trpělivě čekat, Donalde?“

„Nevím,“ odpověděl jsem, „podle toho na koho.“

„A takhle poťouchlý je pořád,“ řekla Doris.

Vivianiny oči flirtovaly s mými. „Čekejte na mě, Donalde.“

„Třeba budu zklamaný.“

„Třeba ano.“

„Donalde, jdi pro to auto,“ obrátila se ke mně Doris.

„Nemusíte nijak zvlášť spěchat, Donalde,“ řekla Vivian. „Bude jim trvat deset nebo patnáct minut, než vyloží zavazadla, a mně bude trvat minutu nebo dvě, než si je vyzvednu a najdu nosiče, který mi je dopraví k autu.“

„Až budeš pryč, všechno jí o tobě povím, Donalde,“ ozvala se znovu Doris. „Tedy, ne všechno, ale skoro všechno. A taky jí vysvětlím, že nesmí pytlačit v cizím revíru.“

Sladce se usmála na Vivian. „Smíš nakouknout, zlatičko, ale ne pytlačit.“

„Kde stojí plot?“ zeptala se Vivian.

Šel jsem pro auto.

Zabralo mi chvíli času, než jsem došel k místu, kde jsem parkoval.

Dalších několik minut trvalo, než jsem prokličkoval parkovištěm, objel ho a zajel k vykládací zóně.

Šlo jim to očividně rychleji, než Vivian předpokládala. Už tam čekali spolu s nosičem, čtyřmi kufry a příruční taškou.“

Zavazadla byla úhledně naskládána na ručním vozíku. Podal jsem nosičovi klíč od kufru auta.

Přešel jsem dopředu a otevřel děvčatům dveře.

„Sednu si vedle vás,“ prohlásila Vivian a hrnula se na přední sedačku.

V té chvíli jsem zaslechl, jak nosič vykřikl. Otočil jsem se.

Nosič stál jako solný sloup, s očima navrch hlavy. Znova vykřikl, otočil se a pelášil pryč, až se mu za patami prášilo. „Co to do něj vjelo?“ zeptala se Doris. „Tys mu něco udělal, Donalde?“

Šel jsem k zadní části vozu.

V kufru něco bylo, něco tmavého. Vypadalo to jako nohavice. Přiskočil jsem blíž a podíval se pořádně. V kufru leželo ve skrčené poloze zubožené tělo Cartera J. Holgata. Stačil mi jediný pohled, abych věděl, že je mrtvý.

Mýma ušima pronikl jekot Doris Ashleyové a vzápětí pískání policejní píšťalky. Potom se kolem začali shlukovat lidé, ženy spustily křik a policista mě chytil za loket.

„To je vaše auto, kamaráde?“ zeptal se mě.

„Moje,“ přisvědčil jsem.

Policista zavelel: „Lidi, rozejděte se. Tady nemáte co dělat.“ Zapískal na píšťalku.

Přiběhl muž v jakési letištní uniformě a o chvíli později se rozeřvala siréna blížícího se rádio vozu. Přiřítil se k zevlujícímu davu, zpomalil a krokem projel k nám.

Vyskočili z něj dva uniformovaní policisté a vtlačili mě do vozu. O dvě minuty později jsem seděl na policejní stanici v budově letiště a ti dva mě vyslýchali. Nějaký muž v civilních šatech pořizoval zápis.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se jeden z policajtů.

Řekl jsem mu to.

„Můžu vidět váš řidičský průkaz?“

Dal jsem mu ho.

„To je vaše auto?“

„Služební.“

„Co jste tu dělal?“

„Byl jsem naproti jedné slečně, která dnes přiletěla.“

„Jak se jmenuje?“

Řekl jsem mu to.

„Víte číslo jejího letu?“

Poskytl jsem mu příslušnou informaci.

„Kdo je ten muž ve vašem kufru?“

„Podle toho, co jsem si stačil všimnout, si myslím, že to je Carter J. Holgate, ale jistě to nevím.“

„Kdo je Carter Holgate?“

„Obchodník s realitami“

„Znáte ho?“

„Samozřejmě že ho znám. Jinak bych ho nepoznal.“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

„Včera, někdy pozdě odpoledne.“

„Jak se jeho tělo dostalo do vašeho auta?“

„To bych taky rád věděl.“

„Nic jiného ne?“

„Ještě spoustu věcí. Mluvil jsem s Lorraine Robbinsonovou –“

„Kdo to je?“ přerušil mě policista.

„Holgatova asistentka.“

„Kde bydlí?“

„Colinda, Miramar Apartments.“

„Dobře, tak o čem jste spolu mluvili?“

„O Holgatovi. Měla o něj strach.“

„Zdá se, že k tomu měla dobrý důvod. Co říkala?“

„Nebyl celou noc doma, dělalo jí to starostí.“

„Ona s ním žije?“

„Ne. Zjistila, že zmizel“

„Jak to zjistila?“

„Hledali jsme ho spolu v noci.“

„Řekl jste: „spolu?“

„Ano, přesně tak.“

„Vy jste byl s ní?“

„Nějakou dobu.“

„A proč jste se Holgata snažili najít?“

„Protože se někdo vloupal do jeho kanceláře.“

„Kolik bylo hodin?“

„Myslíte, když jsme ho hledali? Nevím Nedíval jsem se na hodinky. Vím, že bylo dost pozdě. Pravděpodobně už po půlnoci.“

Jak jste věděli, že se někdo vloupal do jeho kanceláře?“

„Protože jsme v té kanceláři byli.“

„Co jste tam hledali?“

„Holgata.“

„Proč?“

„Potřeboval jsem s ním něco projednat.“

„O co šlo?“

„O jednu dopravní nehodu.“

„Jakou?“

„Nejsem si jistý, jestli se mi o tom právě v tuhle chvíli chce vypovídat.“

„Podívejte, člověče,“ řekl policista, „máte to nahnutý. Jste soukromý detektiv. Jste dost mazaný na to, abyste věděl, v jaké jste situaci. Být vámi, přiznám barvu.“

„Vždyť se snažím.“

„Nesnažíte, když nám tajíte to o té nehodě.“

„Co je s těmi slečnami, které byli se mnou?“

„Tady na letišti?“

„Ano.“

„Jsou u výslechu.“

„Jedna z nich, ta blondýna, byla účastná té nehody.“

„Jak se jmenuje?“

„Vivian Deshlerová.“

„A ta druhá?“

„Doris Ashleyová.“

„Kdy jste se s ní setkal?“

„Dnes ráno.“

„V kolik hodin?“

„V osm třicet.“

„Kde?“

„V jejím bytě.“

„Kvůli čemu?“

„Abysme zajeli na letiště pro slečnu Deshlerovou.“

„Jak jste poznal, že se do Holgatovy kanceláře někdo vloupal?“

Byl tam strašný nepořádek, jako by se v kanceláři někdo s někým pral.“

„Ohlásil to někdo na policii?“

„Myslím, že ne.“

„Proč ne?“

„Sekretářka usoudila, že by se s tím mělo počkat.“

„Na co počkat?“

„Počkat co se stane ráno.“

„Ráno se staly pěkný věci, jen co je pravda,“ řekl policista. „A teď nás čeká trochu práce, musíme si ověřit pár faktů. Po vás chci, abyste tady zůstal sedět a sepsal všechno, co jste mi teď řekl. Napište všechno, co o tom případu víte.“

„Poslyšte, znáte seržanta Franka Sellerse?“ zeptal jsem se.

„Jistě, známe.“

„Já ho znám taky. Sežeňte Sellerse a já si s ním promluvím. Do té doby nehodlám nic sepisovat.“

„Cože nehodláte?“

„Nehodlám nic sepisovat“

„Je vám jasné, co to znamená, člověče? Koledujete si o přeshubu.“

„Dobře, tak si koleduju o přeshubu. Ale dokud si nepromluvím se Sellersem, nehodlám nic sepisovat.“

„No dobrá, zavoláme Sellersovi. Pravděpodobně vás k němu zavezeme.“

Policista šel k telefonu a chvíli hovořil tlumeným hlasem. Neslyšel jsem, co říkal. Pak mě nechali víc než dvacet minut v kanceláři samotného.

Potom se oba vrátili a přivedli s sebou Doris Ashleyovou a Vivian Deshlerovou. A hned šli k věci.

„Tamhle se posaďte, slečny,“ vyzval je jeden z policajtů. Doris mi věnovala povzbudivý úsměv. Vivian si mě zamyšleně prohlédla.

„Takže Lame,“ řekl policista, „vy jste třináctého srpna viděl v Colindě autonehodu.“

„A co má být?“

„Popište tu nehodu.“

„Prostě někdo vlítnul do auta před sebou.“

„Kdo někdo?“

„Carter Holgate.“

„A v druhém autě seděl kdo?“

„Tady slečna Deshlerová.“

Jste si tím jistý?“

„Ovšem, v té době jsem ji ještě neznal, ale teď když jsem ji viděl, vím, že to byla ona.“

„V pořádku, popište tu nehodu.“

„Není co, už jsem vám všechno řekl.“

„Jen pokračujte. Popište ji podrobně.“

„Jak chcete,“ pokrčil jsem rameny. „Byla tam šňůra aut.“

„Jak velká?“

„Mám dojem, že před slečnou Deshlerovou jela dvě auta, a hned za ní byl samozřejmě vůz Cartera Holgata.“

„Takže to máme dohromady čtyři?“

„Správně.“

„Co se stalo.“

„Blížili se ke křižovatce.“

„Jaké křižovatce?“

„Mezi Sedmou a hlavní třídou.“

„Kde jste byl vy?“

„Na západní straně Main Street.“

„Jak daleko od křižovatky?“

„Dvacet, třicet metrů.“

„Co se stalo?“

„Myslím, že Holgate šlápl na plyn a snažil se objet auta před sebou. Když zjistil, že se mu to nepovede, pokoušel se vřadit zpátky do pruhu, ale jel moc rychle.“

„Proč by se mu to nemělo povést?“

„No, já bych řekl, že vjel do levého pruhu, aby všechny předjel, dokud má zelenou a –“

„A zjistil, že to nepůjde?“

„Asi ano. Do hlavy jsem mu neviděl. To všechno usuzuju jenom podle způsobu, jakým řídil.“

„Takže důvodem toho, proč se mu to nemohlo podařit, musela být změna světel na semaforu.“

„Vypadá to tak.“

„Takže sledoval semafor.“

„To nemůžu vědět.“

„Nenapadá mě jiný důvod, než že v levém pruhu byla další auta.

„Nepamatuju se, že by vlevo před ním někdo jel.“

„A co se stalo pak, když se na semaforu změnila světla?“

„Auto, které se blížilo ke křižovatce, by to stihlo projet na oranžovou, ale řidič prudce zabrzdil. Další řidič zabrzdil ještě prudčeji a málem do toho před sebou vrazil. Slečna Deshlerová jela v lehkém voze. Zastavila ho, ale Holgate si toho očividně všiml až na poslední chvíli. Dupnul na brzdu až tři stopy před ní, ale to už jenom stačilo zbrzdit náraz. Vlítnul do vozu slečny Deshlerové pěkně zostra, všimnul jsem si, jak jí to škublo hlavou.“ Policista se kouknul na Vivian.

Pomalu a důkladně si mě přeměřila a pak prohlásila: Je to lhář.“

„Proč lhář?“ zeptal se policista.

„Takhle se to vůbec nestalo.“

„A jak tedy?“

„Ke křižovatce se blížily dva proudy vozů,“ řekla. Já jela v levém. Pan Holgate v pravém. V pravém pruhu byly čtyři možná pět aut, v levém jsem byla jenom já a jedno auto přede mnou. Pan Holgate chtěl vjet do levého pruhu, aby předjel kolonu před sebou. Jel dost rychle. Odbočil doleva, přímo za mě, jenže naskočila červená a on do mně vrazil.“

„Kolik bylo před vámi aut, když jste dojela ke křižovatce?“ zeptal se policista.

„Žádné,“ odpověděla. „Byla jsem jediná v levém pruhu. Napravo jelo pět nebo šest aut. Proto pan Holgate chtěl celou tu kolonu objet. Musel zrychlit těsně předtím, než do mě vrazil. Jinak bych ho určitě viděla v zrcátku.“

„Lame,“ otočil se ke mně policista, „tu nehodu jste neviděl. Tak proč jste to tvrdil?“

Promluvila Doris Ashleyová: „Já vám to řeknu. Protože ho k tomu Dudley Bedford přinutil.“

„Jak to myslíte, přinutil?“

„Mohli by mě zabít, když vám to řeknu,“ ošívala se Doris.

„Kvůli tomu, co tady řeknete, vás nikdo nezabije,“ zavrtěl hlavou policista. „Tak jak to bylo?“

„Donald Lam je hodný člověk. Byl v San Quentin. Vrátil se a hledal si poctivé místo, ale Dudley Bedford ho z nějakého důvodů přinutil udělat místopřísežné prohlášení, že viděl tu nehodu.“

Policista na ni dlouze pohlédl. „Tak poslouchejte,“ řekl. „Donald Lam je soukromý detektiv. Je společníkem agentury Coolová a Lam. Celou dobu si z vás utahoval. Nikdy nebyl v San Quentin – zatím. Snažil se hrát na vaše city, slečno Ashleyová, jaké měl plány s vámi, slečno Deshlerová, to nevím, ale…“

Otevřely se dveře a vešel Frank Sellers.

„Zdravím vás, Franku,“ kývl jsem na něj.

Já vás taky, prcku. Co to tady k čertu zase provádíte?“

„Vydělávám si na chleba,“ opáčil jsem.

„Jen aby vám nezůstala na triku vražda.“

Obrátil se k policistovi. „O co tady jde?“

„Právě jsme ho přistihli při lži, seržante,“ oznámil mu policista.

„To nic neznamená,“ usmál se Sellers. „Klidně ho můžete přistihnout při tuctu lži, a ten mizera se vám nakonec stejně vy kroutí. Stačí trocha nepozornosti a zůstanete stát s prázdnýma rukama.“

„Pokaždé, když jsem vás nechal stát s prázdnýma rukama,“ opáčil jsem, „uvízlo vám mezi prsty něco užitečného.“

„Necháme toho,“ řekl Sellers. Kývl na policistu. „Pojďte, odvedeme slečny pryč. Pár minut si popovídáme a vy mě uvedete do obrazu. Pak se sem vrátím a vyslechnu si tohohle chlapa.“

Všichni odešli.

Uplynulo dobrých dvacet minut, než se Sellers vrátil. V puse žmoulal odumlaný zbytek vyhaslého cigára a zamyšleně mě pozoroval.

„Děláte nám jenom problémy, Lame.“

„Dělám je hlavně sobě,“ odpověděl jsem.

„Viděl jste tu bouračku?“

„Ne.“

„Tak proč jste tvrdil, že jo?“

„Protože ten člověk, Bedford, mě nutil udělat místopřísežné prohlášení.“

„Jak nutil?“

„Praštil mě pěstí, pro začátek.“

„A potom?“

„Myslel si, že jsem byl v San Quentin, a já jsem ho při tom nechal.“

„Proč?“

„Chtěl jsem zjistit, co má s tou věcí společného.“

„Hm, ale pak je tu ještě jeden chlápek, Chris Maxton, Holgatův společník. Tvrdil jste mu, že jste viděl nehodu, a dostal jste za to dvě stě padesát dolarů.“

„To souhlasí.“

„Proč jste to udělal?“

„Chtěl jsem zjistit, proč za to svědectví nabízejí dvě stě padesát dolarů a kdo ty peníze vyplatí.“

Sellers zakroutil hlavou a řekl: „Divím se, že tak mazanej chlap jako vy klidně vezme dvě stě padesát dolarů, Lame. To je vylákání peněz pod falešnou záminkou.“

„A to mě usvědčuje z vraždy?“ zeptal jsem se.

„Ne, z vraždy vás usvědčují jiné věci.“

„A to jako které?“

Jako že jste byl v Holgatově kanceláři, vyskočil jste odtamtud oknem, běžel ke svýmu autu – to už bylo v jeho kufru nacpaný Holgatovo tělo – a ujel pryč.“

„Kdo vám to nakukal?“

„Vaše otisky prstů.“

„O čem to mluvíte?“

„Mluvím o otiscích, který jste nechal na Holgatově pracovišti. Lorraine Robbinsonová dělala co mohla, aby vám kryla záda. Říkala, že tam jela s vámi a teprve pak jste zjistil, co se stalo. Ovšem vaše otisky potvrzují, že jste lhal.“

„Jaké otisky?“

Sellers se zašklebil. „Byla to mazaná finta, Lame. Vrátil jste se tam a dělal, jako že se snažíte zjistit, co se tam stalo. Hrozně, hrozně ochotně jste Lorraine pomáhal a přitom jste šmátral všude kolem, abyste znehodnotil otisky z první návštěvy. Ale na jednu věc jste zapomněl.“

„Na jakou?“

„Na tu dámskou lodičku.“

„Co je s ní?“

„Když papírmašovej model pozemku slítnul ze stolu, dopadl na tu botu. Na kůži jsou vidět známky toho, že bota ležela napůl pod ním.“

„O tom já nic nevím,“ řekl jsem.

„A“pokračoval Sellers, „vy jste ten model nadzdvihl, abyste moh tu botu vytáhnout a kouknout se na ni.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„A,“ nenechal se Sellers zastavit, „přitom jste nechal otisk svého prostředníku, zvýrazněnej pudrem z rozbitý pudřenky, na spodní straně papírmašovýho modelu. Vyšetřování začalo dneska ráno v devět hodin.“

Sellers zmlkl a přesunul si vyhaslého vajgla do druhého koutku úst. „Tak a teď jsem zvědavej, prcku, jak se z toho vykroutíte.“

Nic jsem neřekl.

„Nó?“ zeptal se Sellers s táhlou výslovností.

„Jste úplně vedle, seržante. Moje otisky se na spodní stranu papírmaše mohly dostat kdykoli.“

„Ne, nemohly. Když jste vytáhnul tu botu a model dosedl na podlahu, tak tam nezůstala žádná skulina, do který byste moh strčit prsty. Nezvednul byste to, leda se šroubovákem nebo dlátem nebo něčím podobným co by se dalo pod ten model zasunout.“

„Aha,“ konstatoval jsem, „takže jsem podezřelý číslo jedna, že?“

„Ještě nevíme. Zatím se to vyšetřuje.“

„To je vyšetřování jedna radost. Najdete mé otisky na spodku půlmetrákovéno modelu z papírmaše, a hned dojdete k závěru, že jsem se vloupal do realitní kanceláře, skočil na Holgata, vymlátil z něj duši, vystrčil ho oknem ven, odtáhnul přes trávník k autu, nacpal do kufru auta a pak se pro něco vrátil. Proč asi, pro další mrtvolu?“

„Možná jste sháněl to svoje místopřísežný prohlášení, když vám došlo, že je to volovina,“ řekl Sellers.

„Když jsem nedokázal pohnout s tím papírmašovým modelem, jak jsem zvednul Holgatových sto kilo, vyskočil s nimi z okna, donesl je k autu a složil je do kufru?“

„To nevíme, to se právě snažíme zjistit.“

„To mě těší,“ ušklíbl jsem se. „Kdybych dokázal vynést oknem chlapa vážícího něco mezi sto a sto dvaceti kily a strčit ho do kufru, byl bych asi schopný nadzdvihnout papírmašový model pozemku, který má všeho všudy padesát kilo.“

„No tak jste měl komplice,“ našel Sellers pohotové vysvětlení. „Stačilo nést polovinu váhy.“

„To by šlo,“ přikývl jsem. „Kdo je ten komplic?“

„Rozhlížíme se,“ řekl Sellers a zamyšleně žmoulal cigárem.

„Dobře, ale co z toho vyplývá pro mě? Jsem obviněn z vraždy?“

„Zatím ne.“

„Jsem zatčen?“

„Zatím ne.“

„Tak jak to se mnou je?“

„Byl jste předveden k výslechu.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Tohle nemám rád. Buďto mě zatkněte, nebo mě nechte jít.“

„Máme právo předvést vás k výslechu.“

„Už jste mě vyslechli. Chci si zatelefonovat.“

„Jak je libo.“

Šel jsem k telefonu, zavolal do kanceláře a požádal paní v ústředně, aby mě okamžitě přepojila k Bertě.

Když se ozvalo Bertino: „Tak co zas máš,“ řekl jsem: „Vyslýchají mě v souvislosti s vraždou Cartera Holgata. Jsem na letišti. Holgatova mrtvola se našla v kufru našeho vozu. Mám co dělat. Potřebuju –“

Berta mi skočila do řeči. „Holgatova mrtvola!“ vykřikla.

„Přesně tak,“ přisvědčil jsem. Je tady Sellers. Vyslýchá mě a pěkně mi zatápí. Řekl jsem mu všechno, co vím. Chci, aby mě buď obvinil z vraždy, nebo mě pustil. Zatím se mu nechce ani jedno ani druhé. Potřebuju, abys našla nejlepšího právníka ve městě, aby požádal o habeas korpus akt.“

„Dej mi k telefonu Franka Sellerse,“ požádala mě.

Podal jsem seržantovi sluchátko. „Chce s várna mluvit seržante.“

Sellers se zazubil. „Vyřiďte jí, že to nebude nutný. Bojím se o svůj ušní bubínek. Můžete jí vzkázat, že vás hodláme propustit.“

Řekl jsem do telefonu: „Sellers tvrdí, že to není nutné. Říká, že se mě chystají propustit.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že jsem na cestě do kanceláře.“

„Nemůžete jet svým autem, Lame,“ upozornil mě Sellers. „Je dočasně zabaveno kvůli důkazům – krvavé skvrny a tak podobně.“

Řekl jsem Bertě: „Sellers zabavil auto. Vezmu si taxíka.“

„Taxíka, ty ses zbláznil! Jeď aspoň nějakým starým křápem, ušetříš čtyři dolary.“

„Jde o vraždu,“ poznamenal jsem. „Čas je drahý.“

„Čas vem čert!“ zavrčela Berta. „Dolary taky nejsou zadarmo.“

„A,“ dodal jsem, „řekni klientovi, aby přišel do kanceláře. Chci ho tam mít.“

„Rezervujte židli i pro mě,“ řekl Sellers.

„Proč?“

„Prostě mi rezervujte židli. Pojedu s vámi. Jestli si hodláte najmout mazanýho právníka, aby požádal o habeaskorpusakt, nesmíme nechat nic náhodě. Nemůžeme vás obvinit z vraždy, dokud nezjistíme, co je to za případ, proto budu pořád s vámi, Lame, jako bych byl váš bratr.“

„Řekněte to Bertě,“ podával jsem mu sluchátko. „Řekněte jí to sám,“ zavrtěl hlavou.

„Sellers pojede se mnou,“ oznámil jsem Bertě, „Nechce se jim obvinit mě z vraždy, ale Sellers se na mě nalepí – aspoň to tvrdí.“

„Nemůžeme ho zastavit?“ zavrčela Berta.

„Pravděpodobně ne. To je jejich styl. Buď mi vnutí doprovod, nebo na mě uvalí vazbu pro podezření z vraždy. Tímhle způsobem mě můžou zadržovat několik dní.“

Berta o tom chvíli přemýšlela a pak prohlásila: „Dáme tomu neřádovi zaplatit polovinu účtu za taxík, jestli pojede s tebou.“

„Myslím, že by se to dalo zaonačit líp,“ opáčil jsem. „Určitě má služební auto. Sežeň našeho klienta. Rád bych si s ním promluvil.“

„A já to chci slyšet,“ řekl Sellers s úšklebkem. Je to čím dál tím zajímavější.“

„Za jak dlouho dorazíte?“

„Za moment, zatím vyjednej ten rozhovor.“ Zavěsil jsem. Sellers se pořád šklebil.

„Řekl jsem jim, co jste právě udělal,“ prohodil. „Co?“

„Pohrozil jste habeaskorpusaktem, abyste nás donutil jednat. Takže my vám teď dáme volnou ruku, ale vy – vy nás zavedete k lidem, který hledáme.“

Kapitola 9

Shromáždili jsme se v Bertině kanceláři: se sebou náramně spokojený Frank Sellers, žmoulající novou cigaretu, Berta Coolová, s všetečným pohledem, tajemná, přísně střežící svoje myšlenky, a chladný, důstojný a rezervovaný Lamont Hawley, který očividně toužil mít celou tu patálii co nejdřív z krku.

„Tak jo, prcku,“ promluvil Sellers, ‚je to vaše párty, vy jste ji svolal. Ujměte se slova.“

Zazubil se na Bertu Coolovou.

Ta po něm na oplátku šlehla pohledem. „To byl váš nápad, Franku Sellersi, přišít Donaldovi podezření z vraždy!“ zahřímala.

„Přišil si ho sám,“ bránil se Sellers, „a čím víc se v tom vrtá, tím hloub klesá. Ani se nenaděje a bude v tom až po uši.“

„To už jsem od vás jednou slyšela,“ uzemnila ho Berta, „a když se potom zvedly mlhy a ukázalo se, že Donald měl pravdu, svezl jste se s jeho úspěchem a urval si pro sebe mnohem větší kus slávy, než jste zasluhoval. A ještě něco, ta vaše podělaná cigareta smrdí. Zahoďte ji.“

„Líbí se mi, jak voní,“ řekl Sellers.

„A mně se zase nelíbí, jak smrdí.“

„Dám ji pryč, když si to přejete.‘*

„Jo, to si teda přeju!“ zabouřila Berta.

Sellers si vyndal cigaretu z pusy a zamířil s ní ke dveřím.

„Hej, počkejte. Kam s tím jdete? U nás se cigarety nikam nepohazují.“

„Kdo mluví o pohazování?“ zatvářil se Sellers nevinně. „Říkala jste, abych ji dal pryč. Tak se snažím dát ji pryč.“

„Včetně sebe?“

„Jistě, proč?“

„Tady si sedněte a poslouchejte – a přestaňte bejt drzej. Tak Donalde, o co krucinál jde?“

Obrátil jsem se k Lamontu Hawleymu. „Takže vy jste detektivní agenturu Ace High nenajal?“

„Né. Už jsem to paní Coolové všechno řekl.“

„Proč jste si najal mě?“

„Nevidím důvod, proč bych měl znovu všechno vysvětlovat, Lame, navíc v přítomnosti svědka, když se cokoli, co teď řeknu, může objevit v tisku. Nebudu vám zastírat – vám oběma – že naše firma pohlíží na publicitu, kterou nepochybně vyvolá vaše zadržení v souvislosti s vyšetřováním této události, se značnou nelibostí. Jak si patrně uvědomujete, ostatně je to velmi snadno pochopitelné, nevyhledáváme tento druh publicity a –“

„To jsou velmi kulantní formulace,“ přerušil jsem ho. „Proč jste tenhle případ přihráli nám, a nenasadili svoje firemní detektivy?“

„To jsem vysvětloval už nejméně desetkrát,“ ohradil se Hawley.

„Zkuste to po jedenácté. Seržanta Sellerse by to mohlo zajímat.“

Hawley utrápeně vzdychl. „Nevím jak vy, seržante, ale já mám pocit, že pan Lam hraje o čas.“

„Jen ho nechte,“ řekl Sellers. „Máme moře času. I on bude mít moře času. Jako v tom fóru – bude-li mít štěstí.“

„Čekáme,“ upozornil jsem Hawleye.

„Mysleli jsme si,“ začal Hawley, že soukromá agentura nám zajistí kvalitnější sledování.“

„Ještě jednou,“ kývl jsem na něj.

„Slyšel jste, ne?“

„Slyšel,“ přisvědčil jsem, „ale nedává mi to smysl. Chtěli jste soukromou agenturu z nějakého konkrétního důvodu. Nebylo to proto, že jste se báli žaloby za nactiutrhání a pomluvu?“

Jeho oči se zúžily.

„Bylo, nebo nebylo?“

Hawley chtěl něco říct, ale pak změnil názor.

Sellers, pozorující Hawleye bystrýma očima policajta, který viděl v životě spoustu vyslýchaných lidí, řekl: „Vy přece nemáte rád skandály, Hawleyi. Myslím, že jste dostal férovou otázku. Tak co, neodpovíte na ni spíš tady než v kanceláři státního zástupce, kde se budou poflakovat za dveřma novináři hladový po informacích a lámající si hlavu, proč do tý věci zatahujeme vaši pojišťovací společnost?“

Hawley polkl a prohlásil: Je to jeden z nejchoulostivějších aspektů celého případu.“

„Podle mého jim ta záležitost přišla moc ošemetná na to, aby se jí zabývali. Museli by podat na Holgata žalobu, a to si nechtěli vzít na zodpovědnost. Stálo jim za to zaplatit si nezávislou agenturu, která za ně měla nastavovat krk.“

Sellers se otočil k Hawleymu, vytáhl cigaretu z pusy a namířil ji na něj. „Nic nám k tomu neřeknete, Hawleyi?“

Hawley, který předtím usilovně přemýšlel, náhle změnil taktiku. „Ve smyslu toho, co pan Lam řekl, nemám co dodat, seržante. Ovšem rád bych zmínil toto. Způsob, jakým Vivian Deshlerová požádala o pojistné plnění, nás přivedl k domněnce, že možná máme co dělat s profesionálním přístupem.“

„Co myslíte tím profesionálním přístupem?“

„Příznaky byly popsány velmi detailně, výčet nejrůznějších bolestí, obtíží a neuróz, popis symptomů a tak podobně v návrhu na odškodnění, který nám předala, nás vedl k domněnce, že máme co dělat s podvodnicí.“

„Jenom proto, že požádala o pojistné plnění?“

„Jde o to, jakým způsobem o něj požádala. Náš likvidátor byl poněkud neopatrný a pronesl v přítomnosti svědka poznámku, která nás kompromitovala. Bývalo by se to mohlo stát podnětem k nějaké aktivitě, kdyby své nařčení mohl dokázat, ale věděli jsme, že s informacemi, kterými jsme tehdy disponovali, nemáme žádnou, respektive máme velmi malou šanci na úspěch.“

Sellers se otočil ke mně. „Prcku, je to uspokojivá odpověď na vaši otázku?“

„Obchází ji.“

„Na tom teď nezaleží. Pojďme dál. Jaká je vaše odpověď?“

„Má odpověď je, že k žádné nehodě nedošlo,“ řekl jsem.

„Jak to, že nedošlo k žádné nehodě?“ ozval se Lamont Hawley. „Samozřejmě že došlo. Ověřovali jsme si to v servisu, kde spravovali Holgatovo auto, a ověřovali jsme to v servisu, kde spravovali auto Deshlerové. Měli tam ještě část jejího nárazníku. Barva, kterou na něm našli, pocházela z Holgatova vozu. Budete se muset polepšit, Lame.“

Sellers se zazubil. Jen se vykrucujte, Lame. Baví mě vás pozorovat. Jste jako ten pstruh, co jsem ho chytil loni v létě. Vzal jsem ho do podběráku a on sebou mrskal jako zběsilej. Svíjel se, skákal, mlátil kolem sebe ocasem, ale všechno marný. Byl v pasti.“

Sellers se při tě vzpomínce nepřítomně usmíval.

„Copak to ještě nechápete? K žádné nehodě nedošlo. Carter Holgate se opil. Začal koktejly na oslavě narozenin své sekretářky. To byl slušný základ. Pak šel někam na večeři a zlískal se. Vracel se zpátky, stala se mu nehoda, ale protože byl opilý, neodvážil se zastavit. Tak ujel. Jenže naboural do něčího auta a musel s tím něco udělat. Znal se s Vivian Deshlerovou. Nic bych za to nedal, že Vivian měla předchozí zkušenosti s hyperflexí – buď osobní, nebo prostřednictvím někoho, koho dobře znala. Věděla, že jakmile k takové hyperflexi dojde, je téměř nemožné, aby takové poranění nějaký doktor přesně zhodnotil. Takže Holgate se za ní vydal hned, jak vystřízlivěl natolik, aby byl schopný trochu uvažovat. To bylo pravděpodobně kolem půlnoci. Řekl jí: Heleď, Vivian, jsem v bryndě. Co kdybych ti jakoby naboural auto? Dohodneme se, kde a kdy došlo k nehodě. Přimlouval bych se za pozdní odpoledne, předtím, než jsem vypil svůj první koktejl. Můžeš předstírat hyperflexi krku a podat na mě žalobu. Budu se tvářit že tě neznám, že jsi pro mě naprosto cizí člověk, a s výrazem kajícníka uznám svoji vinu. Pojišťovna bude muset klopit. Já se vykroutím ze silničního pirátství, ty získáš jedinečnou možnost vyrazit z pojišťovny peníze za hyperflexi a –“

Lamont Hawley luskl prsty.

„Sedí to?“ zeptal se Sellers.

„To si sakra pište, že sedí,“ řekl Hawley. „Už do toho začínám vidět. Sakra, ten člověk má pravdu!“

Sellers se zazubil. „Neklejte, jsou tady dámy.“

„To si sakra pište, že jsou tady dámy,“ ozvala se Berta, „a přestaňte jančit. Co o tom všem víte, Hawleyi?“

„Nevíme nic, ale začíná to do sebe zapadat. Provedli jsme rutinní šetření a snažili se najít svědky kolize, ale nikoho jsme nenašli. Ovšem, Holgatův příběh byl jasný, tomuhle konci jsme nevěnovali velkou pozornost. Co nás zarazilo, byl způsob, jakým Vivian Deshlerová požádala o pojistné plnění. Tu žádost musel psát velmi prohnaný právník, který ovládá všechny kličky, nebo někdo, kdo – a to je pravě ono!“

Požádal jsem Bertu, aby zavolala Elsie.

Berta zvedla sluchátko a vzápětí do místnosti vešla Elsie Brandová.

„Co tvůj archiv nevyřešených případů?“ zeptal jsem se. „Máš tam nějaké případy, kdy řidič ujel z místa nehody – za poslední dva nebo tři měsíce?“

„Spoustu, svazek G, číslo dvě stě. Chceš se na to podívat?“

„Chci.“

Upřela na mě soucitný pohled, pak vykročila ke dveřím, ohlédla se, věnovala mi přes rameno ještě jeden povzbudivý pohled a zmizela.

„Co to má znamenat, vedete si policejní archiv?“ zeptal se Sellers.

„Tak nějak.“

„Profláká kvůli tomu spoustu času,“ zabručela Berta. „Myslím ta jeho věčně zasněná sekretářka.“

„To nechápu,“ zakroutil hlavou Sellers. „že byste chtěl přetrumfnout policejní okrsek?“

Přešel jsem to mlčením.

Sellers si zažmoulal a řekl: „No jo, ale co když je to bouda? Kdykoliv vás nachytáme na hruškách, snažíte se spojit to, co právě děláte, s některým z případů, o který se zajímá policie a chtěla by ho vyřešit. Dáme vám volnou ruku, protože si myslíme, že byste moh přijít s něčím, po čem paseme. Když o tom tak uvažuju, vyrukoval jste s podobným trikem už u několika případů.“ Sellers přimhouřil oči. „Vy víte, Lame,“ dodal, „že s vámi je těžká práce. Jste prcek, a proto je hrozně snadný vás podcenit.“

Elsie Brandová se vrátila, vzrušeně oddychovala a v podpaží nesla šanon.

„Tady to je, Donalde,“ řekla a naklonila se ke mně. Cítil jsem její dech na svém obličeji a ňadra opírající se o moje rameno.

Položila mi šanon do klína a levou rukou mi povzbudivě stiskla paži.

„Něco z třináctého srpna,“ požádal jsem ji. „Máš to odatované?“

Její prsty hbitě obracely stránky. „Tady je to.“

Je tam případ, kdy řidič ujel z místa nehody?“

„Ano, ano. Hned na začátku.“

Podíval jsem se na výstřižek a pak jsem ho podal seržantu Sellersovi. „Tady to máte, seržante. Neznámé auto šněrovalo silnici mezi Colindou a Los Angeles, smetlo do příkopu jiné auto, řidič ztratil nad vozem kontrolu, vjel na zastávku autobusu, zabil dva lidi a ujel. Veškeré pokusy vypátrat pachatele selhaly.“

Sellers řekl: „Položím vám několik otázek, Elsie. Vy děláte tomuhle člověkovi sekretářku.“

„Ano, pane.“

„Měli jste tenhle výstup připravenej?“

„Jak to myslíte?“

„Bylo to férový? Hraje se mnou čistou hru? Neřekla jste mu o tý nehodě už dřív?“

„Ach ne, pane. Ani jsem si jí nevšimla. Jenom jsem se starala o archiv.“

Sellers se obrátil na mě: „Máte nějakej důkaz, kterej potvrzuje vaši teorii, Lame, nebo střílíte od boku a náhodou vám to vychází?“

„Jeden důkaz bych měl. Ta nehoda se údajně stala v půl čtvrté, ale já můžu přivést svědka, který může odpřisáhnout že ještě v půl páté viděl Holgatovo auto nepoškozené. K nehodě na autobusové zastávce došlo v osmnáct dvacet.“

„Není to sice můj obor, ale vsadím se, že hoši z dopravního budou mít ohromnou radost, jestli se to objasní. Nevidíme rádi, když nám tihle silniční piráti upláchnou. Je to velký povzbuzení pro opilce za volantem.“

Náhle Hawley řekl: „Počkat počkat Holgate je náš klient, Lame. Je u nás pojištěný. Vy nás strkáte z deště pod okap.“

„Já si fakty nevymýšlím,“ prohlásil jsem „Já je zjišťuju.“

„Takové zjišťování by se nám nemuselo líbit.“

Sellers si ho přeměřil a potom se zeptal: „Doufám, že nemáte v úmyslu mařit vyšetřování, nebo máte?“

„Ne, ne, to samozřejmě ne.“

„Dobře, jestli má Lam pravdu, měli bysme to prověřit, a vám bych radil, abyste s náma ve všem spolupracoval.“

„Jistě, seržante,“ ujistil ho Hawley. „Jenom jsem komentoval jistý aspekt tohoto případu.“

„Tak radši už nic nekomentujte. Není to k ničemu.“ Podíval se na mě, už zase žmoulal cigaretu. „Vy byste vymámil z jalový krávy tele – hernajs, já nevím.“

Sellers se znovu podíval na výstřižek, pak sáhnul po Bertině telefonu, zvednul sluchátko, vytočil číslo a ohlásil se: „Tady seržant Sellers. Chtěl bych mluvit s kapitánem Andoverem z dopravního.“ O chvíli později řekl. „Bille, to jsem já, Frank Sellers. Jsem na stopě něčemu, co by mohlo objasnit autonehodu, která se stala třináctýho srpna na silnici mezi Colindou a Los Angeles. Několik zabitejch na autobusový zastávce kolem čtvrt na sedm – opilej řidič. Poslyš, nemáš nějakýho svědka, kterej by nám k tomu moh něco říct?“

Sellers chvíli poslouchal a potom zašermoval rukou ve vzduchu: „Tos mi špatně rozuměl. Říkal jsem, že pracuju na něčem, co by mohlo, rozumíš – jenom mohlo vést k vyřešení… Poslyš, za pár minut budu mít cestu kolem. Někoho přivezu. Zatím všechno zařiď.“

Sellers zavěsil, podíval se na mě a potřásl hlavou. „Pokaždý, když si myslím, že vás mám na udici, tak mi někam pláchnete. Krucinál Lame, jestli mě tentokrát převezete tak…, tak se dočkáte něčeho, na co jen tak rychle nezapomenete.“

Sellers se podíval na hodinky a koukl na Bertu. „Řekl jsem jednomu kolegovi, aby sem přivezl Chrise Maxtona, Holgatova společníka. Budu muset odejít dřív, než přijde, ale až přijde, tak byste –“

Zazvonil telefon.

Berta ho zvedla a chvíli poslouchala, pak se otočila k Sellersovi: „Už jsou tady.“

„Řekněte, ať jdou hned dál,“ požádal ji Sellers. „Nejdřív se musíme podívat na tohle, až potom můžeme jít dál.“

Berta řekla: „Pošli je dovnitř,“ a zavěsila.

Dveře se otevřely, na prahu stál jeden z policajtů, které jsem viděl na letišti. „Pojďte dál, Maxtone.“

Muž, který vešel, byl oním pořízkem, kterého jsem potkal v bytě Elsie Brandové, tím, který mi dal dvě stě padesát dolarů.

Podíval se na mě. „Jste dvojnásobnej gauner!“ houkl na mě a vystartoval vpřed.

Sellers zkušeně vysunul nohu a zarazil ho.

„Zpátky, chlape. Nemáte ho rád? Pročpak?“

„Jestli ho nemám rád!“ zařval Maxton. „Ten člověk je podvodník! Obral mě o dvě stě padesát dolarů.“

„Povězte nám o tom,“ vyzval ho Sellers.

„Není moc co povídat,“ řekl Maxton. „Můj společník –“

„Jak to jmenuje?“

„Carter Jackson Holgate.“

„V pořádku, pokračujte.“

„Mému společníkovi se stala autonehoda a já jsem chtěl najít nějaké svědky. Dal jsem inzerát do novin –“

„Se svým jménem?“ zeptal se Sellers. „Ne, bylo tam jenom číslo P.O. boxu.“

„Pokračujte.“

„Podal jsem inzerát do novin s nabídkou dvou set padesáti dolarů pro svědka, který tu nehodu viděl. Tenhle chlap mi poslal lživý dopis, že ji viděl, a dal mi svoje telefonní číslo. Tvrdil, že je bratr ženy jménem Elsie Brandová, která bydlí v Los Angeles. Ta mi řekla, že ji přijde navštívit. Pověděl mi docela pravděpodobný příběh a já mu vyplatil dvě stě padesát dolarů. Potom jsem zjistil, že ta nehoda se stala úplně jinak a ten člověk je lhář, který nic neviděl.“

Sellers se na mě podíval.

„Proč jste potřeboval svědka?“ zeptal jsem se.

„To vám nemusím vysvětlovat. Vy taky vždycky hledáte svědka.“

„Byl váš společník pojištěný?“

„Samozřejmě že byl. Je to firemní pojištění. Nesměli jsme sednout za volant auta, které nebylo pojištěné – zákonná odpovědnost, majetková škoda v plné výši.“

„Váš společník uznával, že tu nehodu zavinil on?“

„No a kdyby?“

„Tak proč jste potřeboval svědky?“

„Vy mi nemáte co klást otázky.“

„A když jste prvním inzerátem se sto dolary nezískal svědka,“ dodal jsem, „šel jste ve druhém na dvě stě padesát dolaru.“

Maxton se obrátil k Sellersovi: „Vy jste policajt?“

„To jsem.“

„Zdá se, že jste tu služebně. Já se odmítám dát vyslýchat tímhle podvodníkem.“

„Dobrá, položím vám tu samou otázku,“ opáčil Sellers. „Proč jste zvýšil nabídku?“

„Protože jsem chtěl najít svědka.“

„Proč?“

„Aby nebylo pochyb o tom, co se stalo.“

„Věděl jste, že si pojišťovna najala soukromou detektivní agenturu?“

„Proboha, ne. Jenom jsem se snažil, aby se to vyjasnilo.“

„Váš společník věděl o tom inzerátu v novinách?“

„Samozřejmě že – vlastně já nevím, jestli to věděl. Byli jsme neustále spolu. Je to těsné partnerství, Carter ví, že mu kdykoli pomůžu se vším, na co stačím.“

„Víte, kde teď Holgate je?“ zeptal se Sellers.

„Ne. Nepřišel do kanceláře a policie to u nás prohledávala. Někdo se tam vloupal, ale nemyslím, že by to s tímhle mělo něco společnýho – anebo mělo?“

Maxton otočil hlavu a podíval se na mě.

Sellers pokynul palcem policistovi: „Odveďte ho ven. Zatím mu nic neříkejte.“

„Dozvím se, co se tady děje?“ zeptal se Maxton. „Přišel jsem obvinit podvodníka, který mě pod falešnou záminkou připravil o peníze. A vy děláte, jako byste mě z něčeho podezřívali.“

Sellers jednoduše pokynul palcem policistovi.

„Tudy,“ řekl policajt Maxtonovi a vzal ho za paži.

Maxton se vzpíral. Policajt zvýšil tlak a Maxton odešel za dveře.

Sellers začal žmoulat cigaretu.

„Je to to zapeklitej případ,“ prohlásil nevrle Hawley.

„Pojďte,“ řekl Sellers. „Někam se podíváme, prcku.“

Kapitola 10

Kapitán William Andover nás zavedl k pani Eloise Troyové. Řekl, že je to jediný svědek té nehody na zastávce, jehož svědectví má nějakou cenu.

„Nebude ti vadit, když povedu výslech já, Bille?“ zeptal se Sellers Andovera. „Dělám na něčem mnohem větším, než je ta havárka. Na jedný vraždě.“

Jen si posluž,“ řekl kapitán Andover. „Co se týče toho případu, mám horkou stopu, ale zatím nechci odkrývat karty. Posluž si.“ Seržant Sellers zazvonil.

Ukázalo se, že paní Elois Troyová je sympatická, korpulentní vdova kolem padesátky. Nosila brýle a vypadala vyrovnaně a rozumně.

Kapitán Andover se identifikoval a nás představil.

„Chceme si promluvit o té srpnové nehodě na zastávce,“ začal Sellers.

„Bože, řekla jsem všechno, co o tom vím, už pětkrát.“

„Mohla byste to zkusit ještě jednou?“ zeptal se Sellers, „chtěl bych to mít z první ruky. Sleduju teď jednu stopu, která by to mohla objasnit.“

„Upřímně doufám, že objasní,“ prohlásila paní Troyová. „Byla to ta nejbezohlednější a nejbrutálnější událost, jakou jsem kdy zažila. Ještě teď se mi z toho dělá špatně od žaludku. Dlouho se mi to vracelo ve spaní jako noční můra.“

„Mohla byste nám to vyprávět?“

„Dobrá, tak já to tedy zkusím. Pojďte dál a posaďte se.“ Její byt bylo útulné místo s domáckou atmosférou. Z kuchyně se linula vůně kuřete.

Zavřela dveře do kuchyně a řekla: „Griluju kuře, ta vůně je báječná, ale příliš výrazná. Nečekala jsem společnost.“

„To nic, nezdržíme se dlouho,“ uklidnil ji Sellers.

„Ach, to mi vůbec nevadí. Já jen, že je to tady trochu, trochu cítit.“

Sedli jsme si a paní Troyová začala vyprávět: „Bylo asi půl sedmé večer, myslím, tedy brzy po dopravní špičce. Mířila jsem směrem na Los Angeles a to auto jelo za mnou. Mám ve zvyku dívat se čas od času do zpětného zrcátka, abych měla představu, co se děje za mnou. Když jedete v hustém provozu a máte zastavit, je vždycky důležité, jaké auto je za vámi. Musíte vědět jestli má jeho řidič vůz pod kontrolou, nebo jestli je to někdo, u koho hrozí, že vám nabourá zadní nárazník. Bůh ví, že jsem tušila, co se stane.“

Sellers s porozuměním přikývl.

„Pozorovala jsem to auto delší dobu a ten chlap byl opilý. To je bez debaty. Byl opilý.“

„Můžete to auto popsat?“

„No to právě nemůžu. Můžu vám říct, že to bylo velké auto, tmavé auto, moderní, nablýskané auto – víte, žádná ojetá rachotina. Bylo to nové a hodně velké auto.“

„Řidič šněroval silnici?“ zeptal se Sellers.

„Musím říct, že ano. Málem škrtnul při předjíždění o jedno auto a pak vjel do cesty dalšímu autu a úplně ho vytlačil ze silnice, a v tu chvíli jsem si řekla, ježišmarjá, ten chlap je opilý, nikdo kromě něj a Pánaboha neví, co v příštím momentu udělá. Zpomalím a zajedu ke krajnici. Takže jsem zpomalila a jela jsem ke kraji silnici, ale on se řítil za mnou, a já už myslela, že vletí přímo do mě. Pak prudce strhnul volant – příliš prudce, a strhnul to zase zpátky. Zadní částí auta škrtnul o můj předek, a tím zřejmě definitivně ztratil kontrolu nad řízením. Přejel silnici až do levého pruhu, pak se vrátil doprava a vjel přímo do skupiny lidí, kteří čekali na autobus.“

„Nevšimla jste si poznávací značky nebo něčeho podobného?“ zeptal se Sellers.

„Bohužel ne. Měla jsem plné ruce práce se svým autem, abych ho zvládla a zastavila. Jak zavadil o můj vůz, vystrčil ho ze silnice, a když jsem se pokoušela dostat se zpátky, drcla jsem do obrubníku a musela jsem zastavit – myslím, že jsem byla taky trochu otřesená.“

„O tom se raději nikde nešiřte, paní Troyová,“ upozornil ji kapitán Andover. „Kdyby někdy došlo na to, že byste musela svědčit, neříkejte, že jste byla otřesená, protože toho se každý advokát chytí a začne tvrdit, že jste byla příliš hysterická na to, abyste věděla, o čem mluvíte.“

„Nebyla jsem hysterická,“ ohradila se. „Byla jsem malinko otřesená a byla jsem rozčilená a… zkrátka, určitě jsem nebyla hysterická – pokud vím, co je to hysterie.“

„K tomu autu nám už nic neřeknete – třeba jakou mělo značku – kromě toho, že bylo velké?“

„Víc si nepamatuju.“

„Takže on vytlačil vaše auto ze silnice?“

„Ano.“

„Sejmuli jsme barvu, která zůstala na nárazníku paní Troyové,“ řekl kapitán Andover, „a podrobili ji mikroskopické a spektroskopické zkoušce. Pocházela z posledního modelu buicku.“

„To je Holgatovo auto,“ podotkl jsem. „Teda, on měl taky poslední model buicku.“

Sellers přimhouřil oči. „Nevšimla jste si na tom autě něčeho – nějaké maličkosti, která by nám pomohla? Přemýšlejte. Bylo na tom autě něco – nevšimla jste si něčeho charakteristického?“

„Ne, na auto si tak moc nepamatuju. Prohlédla jsem si důkladně řidiče.“

Sellers se napřímil. „Vy jste si ho prohlédla?“

„Ano, vypadal jako… tedy, byl to mohutný chlap v kovbojském klobouku a měl knírek, takový úzký knírek, jak si vzpomínám, a měl šaty z pracího kordu. Víte, jaké nosívají policajti nebo kovbojové a někteří farmáři a venkované vůbec.“

Sellers a Andover si vyměnili pohledy.

.Myslíte, že byste poznala jeho fotografu, kdyby vám ji někdo ukázal?“ zeptal se Sellers.

„No nevím. Je hrozně těžké poznat lidi podle fotografie. Snad kdybych mohla vidět profil, tak ano.“

„Dejme tomu, že vám toho muže ukážeme, myslíte, že byste ho dokázala identifikovat?“

„Myslím že ano. Jeho podoba se mi vryla do paměti.“

„Možná to pro vás bude šok,“ řekl Sellers, „ale našli jsme jednoho muže a rádi bychom, abyste se na něj podívala. No a ten muž – abych byl upřímnej, je v marnici. Možná to bude malinko nepříjemný, ale moc by to pomohlo spravedlnosti, kdybyste se na něj zašla podívat.“

„Mrtví lidé mě neděsí,“ odpověděla. „Půjdu tam.“

Sellers vytáhl z kapsy fotografii. „Ukážu vám teď profil toho muže. Nechci vám tou fotkou nic podsouvat Jestli ho identifikujete, v pořádku. Jestli ne, nebudu chtít abyste se šla podívat na toho mrtvýho, a nebudu si myslet, že je to ten, koho jste viděla, jenom proto, že jste ho poznala na fotografii.“

„Rozumím.“

Sellers jí podal fotografu.

Podívala se na ni a řekla: „No… víte, ano… myslím, že je to on. Vypadá jako on.“

Sellers si od ní snímek zase vzal a dal si ho zpátky do kapsy. „Myslím, že nás budete muset doprovodit do márnice, paní Troyová, jestli proti tomu nic nemáte. Nebude to dlouhej výlet. Vezmeme vás tam a pak někoho z našich pošleme, aby vás odvezl zpátky domů.“

„Ale jistě. Kdy by to mělo být?“

„Hned teď – teda, až se připravíte.“

„Bože, vždyť já griluju to kuře a –“

„Nemůžete říct třeba sousedce, aby vám na to dohlídla?“ zeptal se Sellers.

„Ach,“ zavrtěla hlavou, „to není zas tak důležité. Vypnu troubu. Na chuť to nebude mít vliv. Teďka ji vypnu, a až se vrátím, tak ji zase zapnu. Nepotrvá to dlouho, že ne?“

„Ne, moc dlouho ne,“ odpověděl Sellers.

„Chviličku strpení, prosím vás.“

Odchvátala do kuchyně a Sellers s Andoverem si vyměnili pohledy.

„Krucinál, jak já budu rád, až se to vyřeší,“ řekl Andover.

Sellers se otočil ke mně. „Vy mizero! Jestli se vykroutíte i tentokrát, tak jste nabeton dítě štěstěny.“

„Já se nemusím z ničeho vy krucovat,“ opáčil jsem. „Já vám jen pomáhám najít správnou cestu, nic víc.“

„Tak vy mi pomáháte najít správnou cestu!“ zavrtěl hlavou Sellers. „To vás přesně vystihuje, líp jste to ani říct nemoh. Pomáháte mi najít cestu…“

Jeli jsme do márnice. Policajti seděli vpředu. Paní Troyová seděla vzadu se mnou.

„Co s tím máte společného vy, pane Lame?“ zeptala se mě.

„Lam je detektiv,“ řekl jí Sellers přes rameno, „všímá si všeho, co se kde šustne, ale zásadně se nesvěřuje s tím, co mu táhne hlavou.“

„Ach, to chápu, to chápu,“ pokývala hlavou paní Troyová. „Ptala jsem se jen tak ze zdvořilosti“

„To víte, tak už to v tyhle branži chodí,“ vysvětloval Sellers. „Musíme držet jazyk za zuby.“

„Ano, to samozřejmě chápu. Nemusíte mi vůbec nic vysvětlovat.“

Potom už se na nic nezeptala.

Dorazili jsme k márnici a Sellers mi řekl: „Vy počkáte tady v autě, prcku. Nemám zájem aby se tam vochomejtaly vaše šikovný italský ručičky.“

Byli uvnitř asi patnáct minut Když vyšli ven, Sellers kroutil hlavou.

„Tak co,“ zeptal jsem se, „jak to dopadlo?“

„Jak?“ opáčil Sellers. „No jak asi? Identifikovala ho – sice ne stoprocentně, ale byla to identifikace jak se patří. Koukla se ze všech stran na jeho knírek a podle toho knírku ho poznala. Určitě víte, co udělá kdejakej advokát při křížovým výslechu. Prohlásí, že neidentifikovala chlapa, ale knírek. Říká, že ten muž byl opilej, válel se po volantu, měl těžký víčka a oči dočista jako sůva – abych použil její výraz ale ona na něj viděla moc dobře a pamatuje si jeho knírek.

Jen tak mezi námi, prcku, takovej knírek má na svědomí daleko víc mylnejch identifikací, než si kdo dovede představit. Nicméně ho identifikovala – a byla to sakramentsky jistá identifikace.“

„Odvezeme ji domů?“ zeptal jsem se.

„My ne,“ řekl Sellers. „Posíláme s ní jednoho kolegu a naše poručení. Jak vás načapám, že se s ní snažíte domluvit a nějakým způsobem ovlivnit její svědectví, tak vás strčím do díry, kde nepoznáte, jestli je den nebo noc a budete třicet dní o chlebu a vodě. Už toho mám plný zuby, jak se mi pořád pletete pod nohy a mistrujete moje případy. Dá mi spoustu přemáhání, abych si to s várna nevyřídil. My se plahočíme s hromadou exaktních policejních metod, řešíme případy tvrdou a únavnou prací, a vy si vystačíte s různejma hokusama pokusama a taháním králíků z klobouku.“

„Přesně tak. A teď asi zajdeme za Vivian Deshlerovou,“ nadhodil jsem.

„To je hlava!“ zvolal Sellers sarkasticky. „Koho by to napadlo? Vy jste učiněnej génius, Lame. Máme dvě výpovědi o jedný autonehodě, a vy přijdete se skvělým nápadem, že ta nehoda se vůbec nestala, že měla jenom zamaskovat jinou, daleko horší havárku, a pak získáme svědka, kterej nám potvrdí, že máte pravdu. A vy z toho vykoumáte nebo vydedukujete, že bysme si měli jít popovídat s tou druhou osobou, která je do toho zapletená. No řekněte, není to od vás úžasně chytrý?“

„Nemusíte být hned tak vtipný,“ poznamenal jsem. „Jak řekla paní Troyová, ptám se jenom ze zdvořilosti.“

„Nedělejte si s tím starosti,“ řekl Sellers a zahryzl se do své odumlané cigarety.

„Pozoruju, že to není zrovna váš styl,“ opáčil jsem.

„A co?“

„Být zdvořilý.“

„To ti pište, že není. Konec řečí, prcku, jdeme vyzpovídat Vivian Deshlerovou, dřív, než ji nějakej všiváckej komplic dá avízo a ona oněmí jako ryba, anebo se poradí s advokátem.“

Kapitola 11

Na naše zazvonění přišla Vivian Deshlerová ke dveřím, pootevřela je, vykoukla ven a uviděla Franka Sellerse. „Á, dobrý den, seržante,“ pozdravila ho. „Bože, já se právě oblékám a – jéje, Donald je tady taky, už se to vysvětlilo?“

„Rádi bysme šli dovnitř a trochu si s váma popovídali,“ řekl Sellers. „Promiňte, já vás teď nemůžu pustit. Já… se oblékám.“

„Nemáte ani župan?“ zeptal se Sellers. „To mám.“

„Tak v čem je problém? Otevřete dveře. Bude to trvat jen pár minut.“

„Nejsem vůbec upravená.“

„My nejdeme volit královnu krásy,“ řekl Sellers. „Snažíme sprovodit ze světa případ vraždy.“

Trochu se našpulila a poznamenala: „Chci vypadat k světu, když jdou ke mně na návštěvu pěkní mužští, ale… dobře, tak pojďte.“

Otevřela dveře.

Vešli jsme dovnitř a Sellers pokynul svou vyhaslou cigaretou k židli. „Sedněte si, bude to chvíle.“

Posadila se a jeden cíp županu jí neslyšně sklouzl z nahé nohy. Drobným kočičím pohybem po něm hmátla a vrátila ho na lýtko.

„Už víte, co jsem tím myslela?“ zeptala se.

„Co?“ zeptal se Sellers.

„Že nejsem oblečená.“

„Nechápu o čem mluvíte,“ zavrčel Sellers.

Chystala se něco říct, potom se podívala na mě a usmála se. „Donald to chápe.“

„Tak jo,“ řekl Sellers, „přejdu hned k věci. Chci, abyste mi něco řekla o tý autonehodě.“

„Bože ne; Mluvila jsem o tom už tolikrát“

„Kolik bylo hodin?“ chtěl vědět Sellers.

„No, tím, kolik bylo, si nejsem úplně jistá,“ váhala a se skloněnou hlavou si odpočítávala palcem na prstech. „Bylo to někdy k večeru, asi v…, už nevím. Snažila jsem si vzpomenout co jsem ten den dělala, ale nejde to. Víte, seržante, pěkně to mnou otřáslo, a zpočátku jsem si neuvědomovala, že jsem vážně poraněná. Jela jsem domů a někde cestou jsem najednou měla okno. Dál si vzpomínám až na to, jak jsem dorazila do svého bytu, potom všechno přikryla mlha a – jistě, tehdy už jsem věděla, že jsem v šoku a zraněná, ale ani v nejmenším mně nenapadlo, že by to mohlo být něco skutečně vážného. Myslela jsem, že jsem rozrušená a – víte, četla jsem o chvilkové slabosti a účincích psychického šoku, a domnívala jsem se, že to je to, co právě zažívám.“

„Tak jo,“ rozhodl se Sellers, „vybalím to bez zbytečnejch cavyků. Stala se ta nehoda?“

„Jestli se stala?“ vykulila oči. „Proč, pane bože, co vás to napadlo? Samozřejmě že se stala.“

„Chci vědět jen jedno,“ pokračoval Sellers. „Vrazil do vás Holgate, nebo jeto kamufláž?“

„Jaká kamufláž?“

„Existuje důkaz, že Holgate měl prsty v jedny havárce, od který ujel, ale naboural si při ní předek auta. Zdá se, že jste s Holgatem upekli takovou dohodu: on si díky vám opatří vysvětlení pro svoje nabouraný auto a vy budete mít možnost vymáhat na pojišťovně náhradu škody za –“

„O čem to proboha mluvíte? Ta nehoda se stala tak, jak jsem ji posla. Žádnou pojišťovnu se podvést nesnažím, s panem Holgatem jsem se poznala, až když najel do mého auta a já si opsala jeho jméno z řidičského průkazu.“

Sellers na mě upřel zamyšlený pohled. „Nechcete se na něco zeptat, prcku?“

„Kdo sestavoval žádost, kterou jste poslala pojišťovně, slečno Deshlerová?“

Přejela mě pohledem od hlavy až k patě a její chování se naráz změnilo. „To nemá nic společného s tou nehodou ani s ničím jiným. Stručně řečeno, nic vám do toho není, pane Lame.“

„Zeptám se jinak. Už jste někdy předtím měla dopravní nehodu?“

Podívala se na Franka Sellerse. „Nevím, proč bych si měla nechat líbit takové vyptáváni? Koneckonců snažíte se vyšetřit vraždu. Co na tom záleží, jestli jsem měla tisíc nehod?“

„Jenom se ptal,“ řekl Sellers.

„A já odpovídám,“ odsekla. „Nic mu do toho není. Tak pánové, nemůžu tady celé odpoledně prosedět ve spodním prádle a chytat se vámi za slovíčko. Chystám se večer ven. Měla jsem namáhavý den, chci, abych vypadala k světu, až vyrazím.“

„Z ničeho vás neobviňujeme,“ uklidňoval ji Sellers, „ale uvědomte si, že byste z toho mohla mít pěknou polízanici, kdyby se vaše jméno dostalo do souvislosti s vraždou. Zeptám se vás ještě na tohle: najala jste si detektivní agenturu, aby pro vás něco udělala?“

„Proboha, ne.“

„Aby špiclovala Lamonta Hawleye, úředníka společnosti Consolidated Interinsurance?“

„Vždyť vám říkám, že ne. Ne, ne, ne! Stokrát ne! Nenajala jsem si žádnou detektivní agenturu, a basta! A teď buďte od té dobroty a běžte.

Zazvonil telefon.

Přešla k aparátu a zvedla sluchátko. Nechala být župan, který se rozevřel a odhalil, že je pod nim v kalhotkách a podprsence.

Sellers se podíval na ni, pak na mě a řekl: „Budete se chtít ještě na něco zeptat?“

„Jistě,“ přisvědčil jsem. „Zatím kloužete po povrchu. Co jste myslel, že udělá, že změkne a řekne ano, udělala jsem to proto, abych mohla podvést pojišťovnu, a skončilo to vraždou? Jste zvyklý získávat přiznání takhle snadno?“

„Něco na tý věci mi nesedí,“ zamračil se Sellers. „Nelíbí se mi to. Pohybujeme se na tenkým ledě.“

„To je pro vás, seržante,“ ozvala se Vivian. „Volá vás kapitán Andover z dopravní policie. Říká, že s vámi musí okamžitě mluvit a že je to velmi nutné.“

Sellers šel k telefonu, vzal si od ní sluchátko, přesunul cigárem do opačného koutku úst a ohlásil se: „Haló, tady Sellers… spusť.“

Minutu poslouchal a pak řekl: „A sakra!“

Pak rozhovor pokračoval.

Vivian Deshlerová po mně začala pokukovat a odhadovat mě, potom nasadila úsměv a prohlásila: „Doufám, že z toho vyjdete bez problémů, Donalde.“

Poposedla si a župan jí znovu sklouzl z lýtka. S hranou cudností po něm sáhla a přetáhla si ho zpátky. „Mám pro vás pochopení,“ ujišťovala mě. Jestli pro vás můžu něco udělat – v mezích zákona…“

Seržant Sellers praštil s telefonem. „Tak jo, prcku, odcházíme.“

„Rád bych dokončil –“

„Odcházíme.“

Sellers se obrátil k Vivian Deshlerové s omluvným výrazem: „Moc mě mrzí, že jsme sem tak vtrhli, slečno Deshlerová, ale potřeboval jsem si ověřit jednu důležitou věc – a teď je načase, abysme se vrátili k dennímu plánu, jak se říká.“

„Nemusíte mi nic vysvětlovat, seržante,“ usmála se. „Bylo mi potěšením. Jestli za mnou vaši lidé ještě někdy přijdou a nezastihnou mě zase úplně svlečenou, nabídnu jim drink.“

„Chtěl bych se ještě na spoustu věcí zeptat,“ připomněl jsem svou maličkost, „já –“

Seržant Sellers mě vzal za předloktí a doslova mě vystrčil z bytu.

Vivian se usmála na rozloučenou a pak za námi zaklaply dveře.

„Vy a ty vaše teorie,“ vzdychl Sellers.

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

„Říkal jsem vám to o těch knírkách,“ kroutil hlavou Sellers. „Kdybych měl knírek, tak dám tu věc pryč dřív, než vůbec sednu za volant. Ufík bych ho žabikuchem, kdyby na to přišlo. Myslím, že bych ani nečekal, až dojdu k prvnímu holičství.“

„Co to do vás zase vjelo?“

„Mylná identifikace.“

„Kdo?“

„Ta Troyová.“

„Co je sní?“

„Andover mi říkal, že dělá na stopě, která je tak trochu na vodě. Vzpomínáte si? Povídal, že se bojí, že to krachne, když přizná barvu předčasně, ale po tý identifikaci s paní Troyovou, si řek, že už na tom stejně nesejde, a tak za tím šel, a jak myslíte, že to dopadlo?“

„Jak to mám vědět,“ odbyl jsem ho podrážděně, „tak to vyklopte.“

„Tak abyste věděl, prcku,“ řekl Sellers, „to auto, co zabilo lidi na dálnici, vůbec neřídil Carter Holgate. Řídil ho chlap jménem Swanton, kterej jel v posledním modelu buicka a před cestou se totálně ožral na jednom večírku. Auto nebylo moc poškozený a jeho napadlo, že by se ta záležitost třeba dala ututlat. A tak seděl a ani nedutal, ale když nám ta paní identifikovala Holgata, Andover si řek, že by nebylo od věci za tím chlápkem zajít a položit karty na stůl.“

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Co se stalo?“ opakoval Sellers. „Chlápek se sesypal. Delší čas už ho hryzalo svědomí, a když na něj Andover uhodil, povolily mu nervy a ke všemu se přiznal, rozklepaly se mu ruce a začal drmolit, jak je mu to líto a co prej si teď počne jeho rodina, a že za živýho boha nedokáže pochopit jak moh něco takovýho udělat že to odporuje jeho povaze, že si neuvědomil, jak je opilej, že mu muselo přeskočit, že – no, vždyť to znáte.“

„Je tam nějaká podobnost s Holgatem?“

„Dost výrazná. Oba jsou to urostlí chlapi s knírkem a Swanton nosí kovbojský klobouky a obleky z pracího kordu – takže vaše slavná teorie, kvůli který mě honíte od čerta k ďáblu, je v prachu. Víte, Donalde, kdyby se váš přirozenej intelekt nemíchal do věcí, po kterejch mu absolutně nic není, a nechal nás policajty spravovat tenhle okrsek podle osvědčenejch metod systematickýho vyšetřováni, ušetřil byste si spoustu trablů, a já bych se možná časem naučil zvládat vztek, kterej mě popadne vždycky, když se vytasíte se svou novou teorií. – A teď pojďte, vrátíme se na stanici.“

„Můžu ještě něco navrhnout?“

„Ne,“ řekl a jeho hlas zněl tvrdě. „Už nebudu poslouchat žádný vaše teorie. Jste první podezřelej v případu vraždy. Vracíme se na stanici, a jestli na to okresní státní zástupce kývne, půjdete do lochu a už se z ničeho nevykecáte.“

„Přemýšlím, čím si vás lidi z Ace High koupili,“ poznamenal jsem. „Strašně by mě to zajímalo. Přes co na vás šli, posílají vám o vánocích kartón cigaret?“

„O čem to sakra mluvíte?“ vyštěkl.

„Agentura Ace High je do té věci zapletená, a vy to klidně necháte plavat Kdyby to byla Coolová a Lam, už byste si na nás došlápnul a –“

„Ale, zapomeňte nato,“ mávl rukou. „Máte perzekuční komplex.“

„Možná mám,“ připustil jsem, „ale jedno je jisté. Ace High sledovala Holgata a možná vyšetřovala i tu nehodu. Kdo ví, co zjistili, a oni určitě nezvednou telefon a neřeknou vám to. Jestli chcete, tak se do toho dejte, ale sehrajte to s nima opatrně. Příště až od nás budete potřebovat informací –“

Sellers se zuřivě zahryzl do cigarety: „Poslyšte, kdy už vám konečně dojde, že žádný příště už nebude? Během následujících osmačtyřiceti hodin vás obviníme z vraždy a budete mít co dělat, abyste z toho vyváz se zdravou kůží. Připouštím, že některý okolnosti toho případu jsou trochu nejasný, ale my už tomu přijdeme na kloub. Osobně si myslím, že jste ho nezabil, ale určitě jste se do toho namočil dost na to, aby z vás byl prvotřídní terč. Pochybuju, že dokážete přesvědčit porotu, že jste něžný, nevinný jehňátko.“ Sellers se zamyslel, pak se ušklíbl: „Leda by v ní seděly samý ženský.“

„No prosím, jak chcete,“ pokrčil jsem rameny. „Jenom nezapomeňte, že jsem vás upozorňoval, že Ace High sledovala Holgata a vyšetřovala tu nehodu, a vy jste s tím nic neudělal.“

„Počkat co má zas tohle znamenat?“

„Varoval jsem vás. Ve své obhajobě to pěkně rozmáznu. Nic mi v tom nezabrání.“

„Jinak řečeno,“ pochopil Sellers, „chcete něco vytěžit z faktu, že jsem – No tohle, já přeci proti tomu nic nemám. Benzín je erární. Jestli si chcete udělat výlet za lidma z Ace High, uděláme si výlet za lidma z Ace High, a pak se už nebudete mít na co vymlouvat.“

Zabořil jsem se do sedačky. „Moc se těším, až uvidím, jak vlídný dokážete být na jiné detektivní agentury.“

„To uvidíte,“ ušklíbl se.

Kapitola 12

Morley Patton, šéf detektivní kanceláře Ace High, nás nepřijal dvakrát vřele.

„Jsem tady služebně,“ zdůraznil Sellers.

„A tak jste si s sebou vzal jednoho z mých konkurentu, aby si to poslechnul?“ zeptal se Patton.

„No tak, no tak,“ zchladil ho Sellers. „Něco jsem rozjel a musím mít Lama při sobě, zná některý okolnosti toho případu.“

„A spoustu dalších by se určitě rád dozvěděl,“ opáčil Patton.

„Takže vy jste Lamovi nasadili stína,“ konstatoval Sellers. „Jak k tomu došlo?“

„Nevím, co k tomu říct. Lamovi jsme žádný stín nenasadili.“

„Nevykrucujte se, Pattone,“ ozval jsem se. „Sledovali jste Doris Ashleyovou z Miramar Apartments v Colindě, a když jsem se objevil na scéně a seznámil se s ní, nasadili jste na mě stína.“

„Nemusím odpovídat na vaše otázky, to vím na beton,“ řekl Patton.

„Jak chcete,“ prohlásil Sellers a jeho obličej potemněl, „budete muset odpovídat na mý. Takže sledovali jste Doris Ashleyovou nebo ne?“

„To záleží na tom, co myslíte tím –“

„Vy víte, co tím myslím,“ nenechal ho Sellers dokončit. „A teď odpovězte ano nebo ne a hezky rychle.“

„Ano,“ připustil Patton.

„Hlídali jste její auto před domem?“ zeptal jsem se.

„Mluvíte do mého hluchého ucha,“ odsekl Patton.

„Hlídali?“ zasáhl Sellers. „Udělám z toho svou otázku a nasměruju ji do toho správnýho ucha.“

Patton přisvědčil: „Ano.“

„Fajn, kdo byl vaším klientem?“

„To vám nesmím prozradit.“

„Já myslím, že smíte.“

„Já ne.“

„Pro vaši informaci,“ řekl Sellers, „souvisí to případem jedny vraždy.“

„Vraždy!“ vyděsil se Patton.

„Slyšel jste.“

„Kdo byl zavražděn?“

„Carter Holgate. Víte o něm něco?“

„On… v tom figuruje jen okrajově.“ Patton opatrně volil slova a jeho chování prozrazovalo, že je znepokojený.

„Dobrá,“ pokračoval Sellers, „myslím, že identita vašeho klienta by mohla mít souvislost s naším vyšetřováním. Chci vědět, kdo vás zaměstnával.“

„Hned to bude, jen co najdu ten záznam.“

Patton přešel k sekretáři, vytáhnul odtud desky, otevřel je, prohlédl si nějaké papíry, vrátil desky zpátky do šuplíku a zůstal zamračeně stát.

„Čekáme,“ řekl Sellers. „Pro vaši informaci, policie je zvyklá na aktivnější spolupráci ze strany soukromé detektivní kanceláře, když jde o vraždu.“

„Jak s vámi spolupracovali Coolová a Lam?“

„Ve všem, co jsem od nich potřeboval,“ ujistil ho Sellers. A pak s úšklebkem dodal: „A nejen v tom.“

„Dobře, já vám to povím,“ rozhoupal se konečně Patton. „Náš klient byl jenom telefonní číslo v Salt Lake City. Peníze za naše služby jsme dostávali v hotovosti a instrukce k dalším krokům po telefonu, kdykoli se na tom čísle někdo ozval.“

„A to jste si ho nevyhledali?“ divil se Sellers.

„Jistě, vyhledali. Tak naivní jsme nebyli. Bylo to číslo pokoje, který si najal muž jménem Oscar Bowman. Byl to hotelový pokoj. Nikdo o Bowmanovi nic nevěděl. Zaplatil na měsíc dopředu a bylo to. Když jsme si volali o pokyny, ozval se v telefonu někdy mužský a jindy zase ženský hlas. Sledovali jsme Doris Ashleyovou všeho všudy asi týden. To znamená, sledovali jsme její byt, nebo spíš auto před domem. Když šla ven nebo dovnitř, zapsali jsme dobu jejího odchodu a příchodu. Jakmile se o ni začal zajímat Lam, referovali jsme o tom, a když s ní Lam navázal kontakt a odešli spolu nahoru do jejího bytu, tak jsme tam zatelefonovali a dostali jsme pokyn všeho nechat, odeslat zprávu a okamžitě ukončit veškeré aktivity.“

„Tu zprávu jste posílali do hotelu v Salt Lake City?“ zajímal se Sellers.

„Ne, to ne. Posílali jsme ji Oskarovi Bowmanovi poste restante do Colindy.“

„Sakra, a co váš honorář?“ zeptal se Sellers.

„Přišla nám záloha – v hotovosti, poslaná poštou v obálce. Ještě klientovi dlužíme přeplatek. Dostali jsme pokyn, abysme zapomněli na přeplatek a případ uzavřeli.“

„Takže,“ shrnul Sellers, „když se do toho vložil Lam, tak jste zpanikařili a vycouvali?“

„Nevím,“ řekl Patton. „Vím jenom to, co se stalo. A to vám právě říkám.“

„Kdo vám přikázal, abyste ten případ zabalili, když jste jim zavolali? Byl to muž nebo žena?“

„To si pamatuju naprosto přesně. Byla to žena.“

„Při tomhle způsobu jednání se agentury obvykle jistí, seržante,“ poznamenal jsem.

„A jak?“

„Požádal dotyčnou, aby chvilku počkala, a zapnul magneťák. Mají tu někde nahrávku.“

Sellers se podíval na Pattona.

Patton se na mě zaškaredil „Vem vás čert.“

„I na to jednou dojde,“ ubezpečil ho Sellers, „ale teď bych rád věděl, jestli máte pásku s tím rozhovorem.“

„Máme.“

„Tak nám to pusťte.“

„Vám ji pustím,“ řekl Patton s důrazem, „ale necháte si to pro sebe. Nemáme zájem předávat záznamy o naší práci konkurenčním firmám, zvlášť, když tenhle člověk je do případu zapletený a –“

„Máte pravdu,“ přikývl Sellers. „Nechám si to pro sebe. A popřemýšlím o tom sám. Lame, vy si můžete dát odchod. Vím, kde si vás najít, kdyby to bylo nutný. Ne, aby vás napadlo vzít roha. Ne, aby vás napadlo zmizet z města.“

Pattonovi zahořely tváře. „Chcete říct, že je podezřelý?“

„To chci,“ přisvědčil Sellers, „a může se stát, že až se prokoušu vašima nahrávkami, tak se ukáže, že náš milej prcek je v tý vraždě namočenej víc než kdy předtím.“

Patton byl v tu ránu samá ochota. „Když je to takhle, seržante,“ prohlásil, „tak to já ty nahrávky vyhrabu. Abyste rozuměl, nahrával se celý rozhovor. Tedy, telefonovali jsme, že se na scéně objevil Donald Lam, a vzápětí nám bylo nařízeno, abysme přerušili pátrání a uzavřeli případ, abysme poslali závěrečnou zprávu Oskaru Bowmanovi poste restante do Colindy a abysme si nechali zálohu, ať je jakákoliv… to všechno máme na pásce.“

Sellers si vyndal cigaretu pusy. „Ztraťte se, prcku,“ houkl na mě. „Já se vám ozvu, až vás budu potřebovat – a to bude možná setsakramentsky brzo. Jestli máte něco neodkladnýho, tak si to radši zařiďte.“

Vzal jsem si taxíka k firmě Coolová a Lam. Vyjel jsem výtahem nahoru, strčil do velkých prosklených dveří recepce, kývnul na děvče v centrále. „Nemusíte Bertě říkat, že jsem se tady stavil,“ požádal jsem ji, „Já hned –“

„Ale ona chtěla, abych jí dala vědět, až se objevíte, pane Lame. Přála si vás vidět hned, jakmile přijdete.“

„Dobrá,“ přikývl jsem. „Řekněte, že už jdu.“

Otevřel jsem dveře označené B. COOLOVÁ. Berta právě pokládala telefon.

„Konečně, Donalde. Co se stalo?“

„Vzali mi vítr z plachet. Nemám se o co opřít.“

„A co ta tvoje teorie?“ zajímala se Berta.

„Je na hadry, totálně.“

„Byla to slepá ulička?“

„Bohužel.“

„A jak jsi na tom ty?“

„Jsem v rejži.“

„Codělá Sellers?“

„Povídá si s lidma z Ace High.“

„Osobně?“

„Jo. Mají tam nějaké nahrané telefonáty, poslouchá to. Ten kdo si je najal, ať už to byl kdokoli, zpanikařil ve chvíli, kdy se ukázalo, že se o to zajímá jiná detektivní kancelář, a nařídil jim, aby stopli vyšetřováni a uzavřeli případ.“

„Proč?“

„To právě musím vyšpekulovat,“ řekl jsem.

„Ty už ses našpekuloval až dost,“ zpražila mě Berta. „Měls teorii a pokoušel ses ji prodat Sellersovi, teď teorie krachla, a ty jsi v rejži. Kdybys klidně seděl a nechal na policii, aby ti něco dokázala, když o to stojí, nevypadalo by s tebou tak bledě. Jak si hergot můžou myslet, že bys dokázal zvednout Holgatovo tělo a nacpal ho do kufru služebního auta?“

„Myslí si, že jsem měl komplice. To se stává.“

„Blbost!“ sykla Berta. „Ten komplic by musel mít sílu jako bejk a – to mi pověz, kdo o tom ví tolik, aby byl ochotnej asistovat ti při vraždě?“

Podíval jsem se jí zpříma do očí. „Ty.“

„Já!“ nadskočila Berta.

„Ty,“ přikývl jsem.

„Co to krucinál plácáš?“

„Já jenom říkám jak uvažujou policajti. Jakmile začnou proti mně sbírat důkazy a rozhlížet se po komplicovi, který by mi pomohl s vraždou, po někom, kdo měl dostatečnou motivaci, aby v tom se mnou zašel až do krajnosti, první, kdo je napadne, budeš ty.“

„Ježkovy voči!“ zděsila se Berta.

„Už je to tak,“ řekl jsem.

„Jak víš, že ta pani Troyová lhala?“ zeptala se Berta. „Mohla třeba –“

„Lhala. Mají člověka, který přejel lidi na zastávce. Holgate to rozhodně nebyl. Pani Troyová se dopustila chybné identifikace. Nepoznala Holgata, ale knírek a kovbojské šaty.“

Bertiny diamanty se zaleskly, když její buclaté prstíky začaly bubnovat o desku stolu.

„Zatracenej případ!“ vybuchla.

Musel jsem se smát „Sama sis ho vybrala, vzpomínáš? Chtělas nějaký pěkný, klidný, solidní případ. Už tě unavovaly krkolomné úniky na poslední chvíli, na které jsem expert já.“

„Kde teď je Sellers?“ zeptala se.

„Přece v Ace High.“

„Maž do svý kanceláře, já si s ním promluvím sama. Jestli se na mě pokusí vybalit nějaký žvásty o komplicovi, tak mu zvednu mandle, že na to do smrti nezapomene.“

„A ty nezapomeň,“ upozornil jsem ji, „že všechno, co řekneš, může být použito proti tobě.“

Ve dveřích jsem se ohlédl, Berta seděla s otevřenou pusou a byla tak rozzuřená, že na čas oněměla.

V kanceláři na mě čekala Elsie Brandová. „Vyšlo to, Donalde?“ zeptala se vyjukaně.

Zavrtěl jsem hlavou. „Nevyšlo, sakra, a přitom mohlo. Všechno by to do sebe nádherně zapadalo, jenom –“

„Jak to, že to nevyšlo? Myslela jsem –“

„Nevyšlo to, protože chlapa jménem Swanton hryzalo svědomí a v okamžiku, kdy na něj policie ukázala prstem, ze sebe začal sypat přiznání jedna radost.“

„Myslíš ohledně té vraždy?“

„Ne, to ne. Ohledně té nehody na zastávce. Můžeš ji vyškrtnout ze seznamu. To se vyřešilo.“

„Ach, Donalde,“ vzdychla, „to mě mrzí.“

V očích měla lítost a zdálo se, že má slzy na krajíčku.

„Teď nemá cenu plýtvat lítostí, Elsie. Musíme začít přemýšlet konstruktivnč.“

„Co mám udělat?“ zeptala se dychtivě. Její hlas prozrazoval, že mi chce pomoct, že mi chce zoufale pomoct.

„Já nevím,“ pokrčil jsem rameny.

„Víš, Donalde, chtěl jsi po mně nehody z večera třináctého srpna, a jen jsem ti řekla o té na autobusové zastávce, tak ses toho chytil, ale ony vlastně byly dvě a –“

Chvíli jsem na ni třeštil oči, potom jsem ji prudce vytáhl ze židle, vzal ji do náruče a začal s ní tancovat po kanceláři.

„Donalde!“ zvolala. „Proboha, co to děláš?“

„Zlatíčko, já tě miluju. Já –“

„Ach, Donalde!“

„Proč jsi sakra nevzala židli a nevzala mě s ní po hlavě, když jsi viděla, jaká je to palice dubová?“

„Jak to?“

„Protože sáhnu po jednom případě a nezeptám se, jestli neexistuje další. Rychle, Elsie, jaký je ten druhý?“

„Vyhlíží to jako nějaký drb. Nestálo by to ani za řeč, ale byla to nehoda, kdy řidič ujel a –“

„Honem, kde to máš? Sem s tím!“

„Ještě ke všemu se to týká náčelníka městské policie v Colindě. Někdo vrazil do jeho auta, odhodil ho do příkopu a pokračoval v jízdě.“

„Šéf policie v Colindě?“ divil jsem se. „To jsou věci. Jak se jmenuje?“

„Počkej chvíli. Je to legrační jméno pro policejního důstojníka. Hned ho najdu. Zní spíš jako jméno filmové hvězdy. Je to – moment, je to Montague A. Dale. Abys tomu rozuměl, Donalde, to nebylo jeho soukromé auto, patřilo městu, koupili ho pro policejního šéfa a – zdá se, že se to seběhlo tak rychle, že měl Dale plné ruce práce, aby se nepřevrátil, a už nestačil sledovat ujíždějící auto. Postřehl jenom, že bylo velké, vím jistě, že říkal, že by to mohl být buick. Ale nevšimnul si poznávací značky, což městskou radu přimělo k mírně sarkastickým komentářům a –“

„Zlatíčko,“ zarazil jsem ji, „na tom už nezáleží. Stalo se to třináctého?“

„Třináctého.“

„V kolik?“

„V půl šesté.“

Přitáhl jsem si ji k sobě a políbil ji. „Elsie, ty jsi poklad. Jsi moje spása. Jsi to nejsladší stvoření, jaké jsem kdy potkal. Jsi jako kombinace sirupu, cukru, sacharínu a medu. Kdyby mě někdo hledal, pošli ho do háje.“

Škubl jsem dveřmi a vyřítil se z kanceláře.

Kapitola 13

Natrefil jsem na Montaguea Dala zrovna když zamykal svoji kancelář. Nebyl ve zvlášť dobré náladě.

„Budeme to muset vyřídit rychle, Lame,“ řekl potom, co jsem mu podal svůj průkaz. „Už mám zpoždění. Pracoval jsem na něčem ve spojitosti s tím Holgatovým případem, a má žena pozvala pár přátel na skleničku a na večeři. Mám zpoždění a nemusím vám říkat, co to znamená, když muž přijde pozdě na sešlost tohoto druhu. Kromě toho, vyrozuměl jsem ze zpráv šerifovy kanceláře a losangeleské policie, že jste do toho Holgatova případu jaksepatří zapletený, takže si myslím, že je mou povinností upozornit vás, že cokoli řeknete, může být použito proti vám. Osobně se mě to ani moc netýká. Holgatův případ, díky bohu, nespadá do mé kompetence, protože je to nad rámec města Colindy. Má to v rukou šerif a městská policie v Los Angeles. Vzhledem k okolnostem, za kterých bylo nalezeno tělo, zřejmě nikdo nedokáže určit, kde toho chlapa zavraždili… Takže co máte na srdci?“

„Nemá to nic společného s Holgatovým případem,“ předznamenal jsem, „aspoň ne přímo.“

„Dobrá, oč jde?“

„Někdo naboural zezadu do vašeho auta, vy jste sjel do příkopu a –“

Zrudnul. „Poslyšte, Lame, s tím už jsem si užil svoje, neradil bych vám, abyste mě popichoval…“

„Myslím, že bych vám mohl pomoct tu nehodu objasnit.“

Vyvalil na mě oči. „Vy myslíte, že byste moh zjistit, kdo to udělal?“

„Myslím, že byste to mohl zjistit vy sám. Já vám jen nabídnu klíč.“

Jeho obličej se najednou uvolnil, šel ke stolu, zvednul telefonní sluchátko a vytočil číslo: „Haló, drahoušku. Mám tu něco naléhavého… Ano, ano, já vím… Začněte beze mě. Možná se malinko opozdím… Nedá se nic dělat, zlatíčko, tak už to chodí.“

Zavěsil, pokynul k židli a řekl: „Sedněte si, Lame. Sedněte si a udělejte si pohodlí. A teď mi to všechno povězte.“

„Budu s vámi mluvit naprosto otevřeně.“

„To je taky jedině správné. Dejte se do toho.“

„Mám hypotézu o tom, co se stalo třináctého srpna. Snažil jsem se tu hypotézu prodat losangeleské policii. Seržant Sellers to se mnou vyšetřoval, už jsme si mysleli, že jsme se strefili do černého. Pak nám to vybouchlo pod rukama a on na mě zanevřel. Zanevřel na celou moji teorii.“

„Jestli vám to vybuchlo pod rukama, to se mu nemůžete divit.“

„Jenom jedna část vybouchla. Začali jsme od špatného konce. Zabočili jsme na špatné křižovatce.“

„Dobře, a kde je ta správná křižovatka?“

„U vás,“

„Nemluvte v hádankách, Lame,“ řekl. „Vyložte karty na stůl.“

„Holgate měl třináctého srpna autonehodu. Nahlásil pojišťovně, že měl kolizi s autem, které řídila Vivian Deshlerová bytem v Miramar Apartments, a že tu nehodu zavinil on. Naboural si předek auta, ale ne tolik, aby se s ním nedalo jet, a škoda na voze Vivian Deshlerové byla v podstatě zanedbatelná.“

Dale přimhouřil oči. „Pokračujte,“ vybídl mě.

„Vivian Deshlerová tvrdila, že utrpěla hyperflexi krku, a požádala pojišťovnu o odškodnění. Z toho, jakým způsobem byla žádost sestavena, pojišťovna vytušila, že v tom má prsty profesionál.“

„Mazaný advokát?“

„Může být.“

„Pokračujte, Lame.“

„Vtip je v tom, že tu nehodu nikdo neviděl, že předek Holgatova auta byl poměrně slušně nabouraný, zato zadní část vozu Vivian Deshlerové jenom lehce škrábnutá – ačkoli to byl lehký vůz a člověk by čekal, že právě na něm budou největší škody. V souvislosti s tím případem se objevila i další fakta, která vypadají kapánek divně. Zjistil jsem, že Holgatovo auto bylo třináctého ještě v šestnáct třicet v pořádku, jenomže ta nehoda se údajně stala asi v půl čtvrté. Myslím, že není pochyb, že auto Vivian Deshlerové bylo poškozeno už kolem půl čtvrté odpoledne. Doris Ashleyová, její přítelkyně, ho v té době zahlédla, bylo vzadu promáčknuté – ne moc, ale bylo to vidět.“

„Pokračujte,“ pokynul mi Dale.

„Podle policejních záznamů až do následujícího dne nikdo nevěděl, že se na daném místě v Colindě stala nějaká nehoda. Takže, na základě všech okolností se mi zdálo, že Holgate měl možná prsty v nějaké bouračce, která se stala někdy v podvečer. Byl zmatený a nevěděl si rady. Svěřil se s tím své přítelkyni Vivian Deshlerové a ta mu řekla: Mně dneska odpoledne naťukli auto. Co kdybysme tvrdili, že škoda na tvém autě vznikla, když narazilo do mého, a nahlásili to jako naši společnou autonehodu? Tím se vysvětlí poškození tvého auta. Můžeš ho dát klidně opravit a nahlásit pojišťovně nehodu. Pošlou odhadce, aby se ti na to podíval, a pak za mnou přijde pojišťovák a já mu povím svou verzi. Zakamufluješ škody na svém voze a unikneš podezření, žes ujel od nehody.“

Na náčelníkově tváři se pozvolna rozhostil úsměv. „Víte o něčem, co by tohle výjimečnou teorii potvrzovalo?“ zeptal se.

„Myslím, že už toho moc nepotřebujeme. Jestliže Holgatovo auto nebylo nabourané v půl čtvrté a jestliže auto Vivian Dehlerové bylo nabourané v půl čtvrté, je to zatraceně dobrý důkaz, že to hlášení pro pojišťovnu byl podvod.“

„Že by Holgata zavraždili na to konto?“

„Nevím,“ pokrčil jsem rameny. „Řekl bych, že Holgate nepočítal s eventualitou, že se jeho přítelkyně Vivian Deshlerová vytasí s požadavkem na senzační odškodnění za hyperflexi krku. Myslím, že ve chvíli, kdy se to stalo, si Holgate uvědomil, že se zapletl do nezákonného spiknutí, do vymáhání peněz pod falešnou záminkou. Uvědomil si, že by mohl jít do vězení a že se dostal z deště pod okap. Možná měl plné kalhoty a chtěl od toho dát ruce pryč. Myslím, že když Holgatovi došlo, že pojišťovnu neuspokojilo jeho vysvětlení, jak došlo k té nehodě, hrozně znervózněl. A protože řetěz je tak pevný jako jeho nejslabší článek, lidé, kteří do toho byli zapletení s ním –“

„Myslíte, že ho Vivian Deshlerová zavraždila, aby nemohl žvanit?“

„Nevím, kdo ho zavraždil. Vrah nemusel mít s tou nehodou vůbec nic společného. Na druhou stranu, mohlo by to spolu souviset. Nedělám nic jiného, než že spojuju volné konce, a vy zase máte zájem, aby se objasnila ta vaše nehoda.“

„To tedy mám!“ přikývl Dale. „Je to ostuda roku. Ta zatracená havárka by mě mohla stát židli, jestli ji nevyřeším.“

„Mohl byste mi o ní vyprávět?“ zeptal jsem se.

„Ale klidně. Byl jsem právě na cestě domů, když jsem za sebou uviděl to auto. Nezamlouvalo se mi, jak jede. Neměl jsem dojem, že je řidič opilý, ale zdálo se mi, že řídí bezohledně. Zajel jsem ke krajnici, a když se ke mně přiblížil, vysunul jsem ruku z okýnka. Chtěl jsem ho zastavit, vzít si od něj průkaz, udělat na něj bububu a možná mu i dát pokutu. Místo aby udělal, co měl, strhnul auto přímo na mě, vrazil do mého levého zadního blatníku a odhodil mě málem až do příkopu. Potom vybral smyk a ujel pryč. Já jsem poskočil tak daleko ze silnice, až jsem myslel, že se převrátím. Zápasil jsem s volantem dobrých pár sekund. Levá zadní pneumatika nevydržela a praskla. Nemohl jsem ho pronásledovat a vzhledem k okolnostem jsem nepostřehl nic, co by mohlo sloužit jako popis. To máte tak. Nikdo by ho nedokázal popsat, ale protože jsem policejní náčelník a protože neustále vykřikuju, aby si lidi všímali podezřelých aut a pamatovali si je – no, detaily si domyslíte. Takže takhle se věci mají.“

„Rozumím, třesete se na to, aby se to už vyřešilo. Máte nějaké stopy?“

„To víte, že mám,“ přikyvoval Dale živě.

„Kolik?“

„Docela dost Když do mě to auto vlítlo, rozbil se pravý reflektor. Máme střepinky skla. Odprýsklo se trochu barvy a našli jsme úlomky z masky chladiče – ta věcička pocházela z buicka. Kdybysme tak našli to auto, to by byl důkaz jedna radost. Ale my ho nenašli.“

„Obešli jste autodílny?“

„To víte, že jsme je obešli. Hergot! Nařídil jsem všem dílnám, které dělaly na nějakém autě – hlavně na tomhle modelu buicka, aby sepsaly podrobný raport pro policii.“

„To znamená,“ podotkl jsem, „že jste tu údajnou Holgatovu nehodu prošetřovali.“

„Samozřejmě.“

„Tak abysme se podívali, jestli máte hlášení o tom, co bylo třeba opravit na Holgatově autě.“

Chvíli zkoumavě pozoroval můj obličej, potom nasadil široký úsměv. „Lame,“ rozzářil se, „Je to šance – jenom šance, ale… Nevím, jak bych to přijal, nebýt faktu, že se mě to osobně týká. Ta teorie je přitažená za vlasy, já nevím, mám pocit, že si chcete ukrojit kousek koláče a vybřednout z té vraždy. Předtím, než se na to podívám, se vás na něco zeptám. Chci upřímnou odpověď. Policie má pocit, že jste byl v Holgatově kanceláři už předtím, než jste se tam vrátil s Holgatovou sekretářkou, abyste zdánlivě objevil tu spoušť. Pokládám vám kontrolní otázku: byl jste tam, nebo nebyl?“

Podíval jsem se mu do očí a řekl jsem: „Byl jsem tam.“

„A pak jste tam šel podruhé, abyste to zamaskoval?“

„Je to tak.“

„Proč?“

„Protože jsem nevěděl, co se stalo, a protože jsem podepsal místopřísežné prohlášení, že jsem viděl Holgatovu nehodu –“

„Proč jste to udělal?“

„Protože jsem chtěl rozčeřit hladinu. Tušil jsem, že když podepíšu prohlášení o tom, že jsem viděl tu nehodu, dají se věci do pohybu. Víte, někdo inzeroval v novinách, že hledá svědka nehody, a nabízel sto dolarů. Potom vyšrouboval odměnu na dvě stě padesát“

„Že by si Holgate chtěl ze zoufalství opatřit falešného svědka?“ zeptal se.

„To mně zprvu taky napadlo, ale když jsem podepsal to prohlášení, tak jsem se přesvědčil, že to byl někdo, kdo se snažil Holgata krýt.“

„Kdo by se ho snažil krýt?“

„Dva lidi. Jedním je jeho společník, druhým Vivian Deshlerová.“

„Jeho společník. Míníte Chrise Maxtona?“

„Ano.“

„A vy myslíte, že by to mohl být on?“

„Existuje důkaz, který tomu nasvědčuje. Zaplatil mi dvě stě padesát dolarů, když jsem ho přesvědčil, že jsem byl u té nehody.“

Dale seděl za svým stolem a dumal o tom, co si vyposlechl. Jste dost nekonvenční a hodně riskujete, Lame. Strčil jste hlavu do spousty oprátek, jen abyste pomohl klientovi.“

Jestli je moje teorie o tom, co se stalo, správná, bude má hlava ze všech oprátek venku.“

„A když ne?“

„Zlámu si vaz,“ pokrčil jsem rameny.

„O tom není pochyb,“ přikývl, vstal a šel k sekretáři. Vyndal žluté desky, odnesl je ke stolu a začal z nich vytahovat papíry.

„Jo,“ řekl, „Holgatovu máme hlášenou, ale dopravní oddělení po tom nešlo.“

„Proč?“

„Opravy prováděla jedna garáž v Los Angeles, vyšetřování proběhlo po telefonu. Garáž nahlásila, že to sice byl buick, to ano, ale škody na autě byly naprosto odpovídající, obě auta ohodnotil zástupce společnosti Consolidated Interinsurance a veškeré podrobnosti nehody byly prověřeny, pojišťovna uznala své závazky a dala pokyn k opravě.“

„A podrobnější popis škod tam není?“

„Jistě, je. Buick měl promáčknutý celý předek a rozbitá obě přední světla. Maska chladiče byla úplně zničená.“

„Když nechcete, aby někdo poznal, že máte díru ve výbavě, stačí vzít nůžky a díru zvětšit. Všechno, co Holgate musel udělat, bylo, že vzal kladivo a přidělal na autě pár děr.“

„Hergot chlape, já vám snad uvěřím,“ řekl Dale. „Nehodlám koupit tu vaši divokou teorii, ale můžete vzít jed na to, že ji prošetřím. Člověče, jak já si přeju, abyste měl pravdu!“

„Už víte, že se tady stal podvod. Kdy začnete s vyšetřováním?“

„Kdy začnu s vyšetřováním?“ zeptal se. „Teď hned.“

Znovu zvednul sluchátko: „Promiň zlato, ale nepřijdu domů. Ne, je to důležité. Nemůžu ti to říkat do telefonu a… Je mi to líto, budeš mě muset omluvit u hostů. Vědí, že jsem k dispozici dvacet čtyři hodin denně a tohle je jedna z věcí… papa holčičko, vím, že ses snažila… pokračujte a bavte se dobře.“ Zavěsil a zeptal se: „S čím začneme?“

„S Chrisem Maxtonem. To on dal do novin inzerát s nabídkou dvousetpadesátidolarové odměny.“

„A co se vám nelíbí? Snažil se Holgatovi pomoct“

„Proč by mu měl pomáhat?“

„Protože Holgate byl jeho společník.“

„A jak by mu pomohl? Holgate uznal svou zodpovědnost. Pojišťovna uznala své závazky vůči Vivian Deshlerové. Svědek nehody by nanejvýš potvrdil, že to byla Holgatova vina. Tak jak by mu byl hergot užitečný tím, že by pro něj sehnal svědka? Jediné vysvětlení, proč chtěl Holgatovi pomoct tímhle způsobem, je, že věděl, že ta nehoda je podfuk, a byl ochotný nabídnout nějaké osobě slušně velký úplatek za to, že bude křivě svědčit –“

„Pojďte,“ přerušil mě Dale.

„Vy víte, kde Chrise Maxtona najdeme?“

„Jistě, vím. Má tady ve městě byt.“

„Ženatý?“

„Tak trochu hochštapler,“ vysvětloval Dale. „Sem tam hraje, táhnou se za ním pěkná děvčata.“

„Včetně Vivian Deshlerové?“

„Jak to mám vědět“ opáčil Dale. „Nikdy jsem se o něj nezajímal natolik, abych to zjišťoval, ale teď se do toho obuju. Pojďte, Lame, vyrazíme.“

Nasedli jsme do náčelníkova vozu.

První ni bloky jel normálně. Všiml jsem si, že přemýšlí o mé teorii. Čím víc o ní přemýšlel, tím víc se mu líbila. Na konci třetího bloku zapnul červený majáček. Na konci pátého bloku spustil sirénu.

Náčelník Dale měl naspěch.

Dojeli jsme k docela honosnému činžáku a náčelník zaparkoval přímo před hydrantem. „Pojďte, Lame.“ Vyjeli jsme výtahem nahoru a Dale zmáčknul perleťové tlačítko. Uvnitř zazvonil zvonek.

Chris Maxton přišel otevřít dveře. Mě zatím neviděl, ale viděl Dala.

„Jéje, zdravíčko, náčelník,“ řekl.

„Potřebuju s vámi mluvit,“ opáčil Dale.

Maxton zašeptal: „Já… já tu někoho mám… já –“

„Potřebuju s vámi mluvit.“

„Heleďte,“ řekl Maxton. „dejte mi deset sekund, abych ji dostal…“

Dale vkročil dovnitř.

„Běž do ložnice, miláčku,“ zavolal Maxton přes rameno. „Nic proti tomu, náčelníku, ale hergot, koho to s sebou máte?“

„Donalda Lama,“ odpověděl Dale. „Znáte ho?“

„Jestli ho znám? Je to dvojnásobnej švindlíř a špinavej lhář! Proč jste neřek, že to má něco společnýho s případem Donalda Lama? Bude mi potěšením zasolit tomuhle dvojnásobnýmu –“

„Uklidněte se,“ zarazil ho Dale a vešel do pokoje. „Budete jenom odpovídat na otázky.“

„Chci podat žalobu, Donald Lam ze mě vylákal peníze pod falešnou záminkou a –“

„Nechte si to, Chrisi,“ umlčel ho náčelník. „Budete jenom odpovídat na otázky. Co se to tady hergot dělo?“

„Vůbec nic,“ řekl Maxton. „Jenom takový malý společenský večírek.“

Náčelník se rozhlédl. Na podlaze ležela láhev od whisky, pár kostek ledu, dvě barmanské láhve, dvě prázdné sklenice a pár dámských bot. Přes opěradlo židle byla přehozená podprsenka a v koutě se válela zmuchlaná sukně.

„Vypnul jsem hifi, když se ozval zvonek,“ poznamenal Maxton.

„Ne, tak to nebylo,“ opravil ho Dale, přešel k oknu a vyhlédl ven. „Vypnul jste hifi, když jste zaslechl sirénu. Co jste to tady provozovali za prasečinky?“

„No tak, no tak, náčelníku, to snad ne,“ vrtěl se Maxton.

Uvědomil jsem si, že se ho náčelník snaží dostat do optimálního duševního rozpoložení, do takové defenzívy, aby vysypal všechno, co ví. A šlo mu to dobře.

Náčelník šel do rohu pokoje, zvednul sukni a prohlédl si ji. Šel k podprsence a prohlédl si ji, obrátil se ke gauči, šel k němu a zvedl čtvercovou krabičku, kterou zrovna někdo rozbalil. Balicí papír ležel na podlaze.

Náčelník sáhnul do krabičky a vytáhnul dámské kalhotky. Byly celé popsané různými nápisy. Dolní nápisy zněly: „Dál už ne – stůj – že tě plácnu.“ Nad nimi byly nápisy: „Proč ne – ano! ano! ano!“

„Co to je?“ zeptal se přísně Dale.

„Objednal jsem si je,“ řekl Maxton. „Inzerovali je v jednom pánském časopise jako ideální dárek pro přítelkyni.“

„Aha,“ opáčil Dale ponuře, „takže vy jste tu mladou dámu přemluvil, ať si je zkusí, abyste viděl, jak ji padnou.“

Maxton se schlíple usmál.

Náčelník ho provrtal pohledem a náhle se hromovým hlasem zeptal: „Proč jste si podal inzerát, že hledáte svědka té nehody?“

„Já… já jsem chtěl – no, chtěl jsem pomoct společníkovi.“

„Přestaňte žvanit nesmysly,“ řekl Dale. „nebo otevřu dveře a sbalím vás oba za obscénnosti.“

Chris začal chrlit slova v celých proudech. „Vždyť víte, jak to chodí, náčelníku. Můj společník měl nehodu a – heleďte, náčelníku, tu slečnu byste do toho nemusel zatahovat – a jsem ve svém bytě. Platím nájem a –“

„S tím běžte někam,“ usadil ho Dale, „zpátky k věci. Na co jste potřeboval svědka?“

Maxton se z hluboka nadechl a řekl: „Dobře, tak já vám povím, proč jsem ho sháněl. Myslel jsem si, že ta nehoda je podfuk.“

Náčelník Dale se posadil. Jeho ztuhlé rysy se uvolnily, „Tak, a mluvte. Proč jste si myslel, že je to podfuk?“

„Věděl jsem zatraceně dobře, že je to podfuk,“ řekl Maxton. „Holgatovo auto bylo ještě v půl páté odpoledne v pořádku. Všechno se muselo udát až potom. Můj společník měl vypito. Stala se mu nehoda, a bylo jisté, že se bude moc snažit, aby to zamaskoval.“

„Takže co jste podniknul?“

„Chtěl jsem si v tom udělat jasno.“

„Tím, že si koupíte svědka, který řekne, že nehodu viděl?“ zeptal se Dale podezřívavě.

„Nenechte se vysmát. Chtěl jsem dokázat, že žádný svědek neexistuje. Tak bych dokázal, že se nestala žádná taková nehoda, o jaké mluvil Holgate. Byl jsem připravený nabídnout až pět tisíc dolarů tomu, kdo dokáže, že tu nehodu viděl, ale přitom jsem nechtěl moc vystrkovat nos. Počkal bych si, až to bude hotová věc, a pak bych to rozjel ve velkém stylu a pořádně to Holgatovi zavařil. Počítal jsem, že začnu na stovce. Když se neobjeví žádný svědek, zvýším odměnu na dvě stě padesát a pak na pět set. Potom, když se nikdo neobjeví, půjdu na tisíc. Potom, pořád beze svědka, půjdu na dva tisíce. Tou dobou už bych si byl jistý, že je to hotovka a podal bych inzerát, který by upoutal tolik pozornosti, že by pojišťovna a vůbec všichni začali mít podezření“

„To už je lepší,“ pochválil ho Dale. „Proč jste chtěl, aby začali mít podezření?“

„Poněvadž,“ řekl Maxton, „si Holgate myslel, že na mě něco má, a snažil se mě tlačit k tomu, abych odprodal svou část podniku za míň, než je jeho hodnota. Myslel jsem si, že takhle na toho nafoukanýho idiota budu taky něco mít, takže už si na mě nebude tak dovolovat. Chtěl jste slyšet pravdu, tady ji máte.“

Jak víte, že ještě v půl páté bylo jeho auto v pořádku?“ zeptal se Dale.

„Tomu bych se radši vyhnul.“

„Ale já chci, abyste to vzal skrz.“

„Tak dobře, jeho sekretářka mi to řekla.“

„Jak ona to ví?“

„Měla ten den narozeniny. Měli jsme něco jako podnikový večírek a –“

„Koktejly?“ zeptal se Dale.

„Koktejly.“

„Pokračujte,“ kývl na něj Dale, „Co se stalo?“

„A potom se objevil tady ten syčák, dvojnásobnej bastard Donald Lam, a tak věrohodně lhal o tom, jak viděl tu nehodu, že jsem došel k závěru, že veškerá moje podezření byla omyl, a stáhnul jsem se zpátky. Dal jsem ruce od toho, smířil se s tím, že jsem prohrál, a vyplatil jsem tomu hajzlovi dvě stě padesát dolarů.“

Dale o tom všem chvíli přemýšlel a pak se začal usmívat.

Vstal a kývnul na mě. „Vesele pokračujte,“ řekl Maxtonovi. Je mi líto, že jsem vás vyrušil, a doufám, že ty kalhotky padnou.“

Kapitola 14

Vrátili jsme se dolů k autu. Náčelník nastartoval motor. Jeho přimhouřené oči prozrazovaly, že přemýšlí.

Zapnul vysílačku a zavolal na dispečink. „Tady náčelník Dale, vůz číslo jedna. Pracuju na případu. Je něco nového v té Holgatově kauze? Přepínám.“

Dispečer odpověděl: „Svodka od losangeleské policie, vydali příkaz k zadržení Donalda Lama. Mají po kupě důkazní materiál a chtějí ho obvinit z vraždy Cartera Holgata. Přepínám.“

Dale řekl: „Díky. Ozvu se.“

Vypnul vysílačku a zazubil se na mě.

„Váš přítel z losangeleské policie vám moc nevěří, co?“

„To tedy ne,“ souhlasil jsem. „Co kdybych si zavolal?“

„Není problém. Cokoli chcete, Lame.“ Znovu se zazubil. „Cokoli chcete. Stačí říct, já se o všechno postarám.“

Pak se začal usmívat do vousů.

„Měl Holgate nějaký důvod, proč by se nechtěl přihlásit k odpovědnosti za vaši nehodu, náčelníku?“

Samozřejmě, že měl,“ přikývl Dale. „Je to stará historie. Holgate byl tvrdý obchodník. Docela prima chlap, ale zatraceně tvrdý obchodník. Jedna moje známá měla nějaké pozemky tam nahoře v horách. Holgate jí nabídl, že je vymění za pár svých parcel. Šla do toho s velkým elánem. Asi šest dní po tom, co podepsali smlouvu, vyšlo najevo, že v horách se má stavět nová dálnice, a trasa povede přímo přes pozemky, které předtím patřily tomu děvčeti. Nevím, kolik na tom Holgate vydělal, ale určitě ne málo.“

„Podnikla s tím ta známá něco?“ zeptal jsem se.

„Ona ne,“ řekl Dale. „Ale já jsem měl s Holgatem rozmluvu.“

Jak se tvářil?“

„Vysmál se mi.“

„Takže,“ uzavřel jsem, „v případě, že byste měl možnost zavřít Holgata za řízení v opilosti, za to, že ujel od nehody… Začínám to vidět v jasných barvách.“

„I já to začínám vidět v jasných barvách,“ připojil se Dale. „Pro vaši informaci, Lame, dnes v půl desáté večer je mimořádné zasedání městské rady a jedním z bodů programu je jmenování nového policejního náčelníka. Kdybyste se zastavil v mém úřadě, byl by to pro mě dar z nebe. Manželce jsem to zatajil, nechtěl jsem, aby si dělala starosti. Půjdu domů, něčeho se napiju, povečeřím a zařídím si to tak, abych byl k dosažení na telefonu. Jak mě zavolají, vyrazím na zasedání rady a budu jim k dispozici. Víte, nepozvali mě tam. Měli neveřejnou schůzi a já se obávám, že mého nástupce už v tichosti vybrali… Támhle je hezky zastrčená telefonní budka. Zavolejte si. Máte dost peněz?“

„Mám kreditku,“ řekl jsem.

„Fajn, počkám tady.“

Náčelník se pohodlně opřel o sedačku a zapálil si cigaretu. Usmíval se jako měsíček. Zavolal jsem do kanceláře.

Berta to zvedla. „Hergot, kde vězíš?“ vyštěkla nervózně. „Víš, co se stalo? Ten pitomec Frank Sellers si nechal od toho grázla z Ace High nakukat, že v tom máš prsty. Čert ví, co tam spolu upekli, ale Sellers mi volal, abych ti řekla, ať se mu okamžitě ozveš.“

„Co ty na to?“

„Řekla jsem mu pravdu. Řekla jsem mu, žes odešel pryč a já nevím, kam, a on mi odpověděl, že mi dává patnáct minut na to, abych tě našla, a jestli tě do tý doby nenajdu, rozešle příkaz k zatčení. Prej už ho nebaví, aby ti byl za blbce.“

„Nic jiného nemáš?“ zeptal jsem se.

„Ale ano – počkej. Elsie s tebou chtěla mluvit… Sakra, kde zase je? Říkala, že našla něco, co by tě mohlo zajímat. Asi už šla domů.“

„Dobrá, něco bych od tebe potřeboval, Berto. Sedni do auta a jeď, jak nejrychleji můžeš do Colindy, k Miramar Apartments. Předtím sežeň Elsie. Kdyby to jinak nešlo, tak jí nech aspoň doma vzkaz. Řekni jí, aby si s sebou vzala seznam havárek, od kterých viník ujel, a potom upalujte do Colindy. Já si vás tam vyzvednu.“

„Kdy?“

„Jakmile dorazíte.“

„Můžu se ještě navečeřet?“ zeptala se Berta.

„Proboha ne. Jeď, jak nejrychleji můžeš pro Elsie.“

Zavěsil jsem a začal hrát divadýlko. Předstíral jsem, že hážu do telefonu minci a vytáčím číslo. Stál jsem tak skoro deset minut a dělal, že mluvím a poslouchám.

Náčelník Dale seděl ve voze a uculoval se. Jakmile začal projevovat známky neklidu, vyšel jsem z budky.

„Dal jste si načas,“ řekl.

„Měl jsem několik hovorů.“

„Vyřízeno?“

„Vyřízeno, šéfe.“

„Donalde, já nemám zájem pochodovat na kobereček za to, že jsem kryl zločince. Jste stíhán pro podezření z vraždy. Nastavte ruce.“

Nastavil jsem ruce. Náčelník mi připnul pouta. „Jste zatčen,“ prohlásil. Jste můj vězeň. Ovšem chci, abyste věděl, že v době, kterou strávíte jako můj host v colindské base, můžete zatoužit po kterékoliv věci na světě. Stačí jen kývnout a můžete mít speciální stravu, speciální pozornost, telefon na cele, můžete mluvit s kýmkoli se vám zachce. Můžete mít cokoli, kromě ženské. Tu vám nabídnout nemůžu.“

„Díky,“ řekl jsem.

„Neděkujte,“ řekl on.

„Chcete mě odvézt do basy předtím než –“

„Než půjdu za Vivian Deshlerovou?“ zeptal se. „Sakra to ne. Nemyslete si, že jsem hlupák, a nedělejte hlupáka ze sebe, Lame. Ty náramky jsem vám nasadil pro forma. Jste můj vězeň – a jste moc prohnaný na to, aby vás napadlo utíkat. Možná jste tu vraždu nespáchal, ale jednou jste zatčený, takže útěk by byl trestný čin a – taky by se mně to dotklo, Donalde, a já umím být zlý, když mi někdo provede věc, která se mně dotkne.“

„Rozumím,“ ujistil jsem ho. „Ani se nehnu.“

„Nejsou ta pouta moc těsná?“

„Ne, je to docela pohodlné.“

„Fajn, tak jdeme na to.“

Jeli jsme k Miramar Apartments a náčelník mě odvezl výtahem nahoru, v poutech. Šli jsme k bytu Vivian Deshlerové.

Náčelník přitlačil prst na perleťové tlačítko a držel ho, dokud Vivian Deshlerová nepřišla otevřít.

Dale odhrnul klopu. „Policie, slečno Deshlerová. Jsem náčelník Dale, náčelník místní policie.“

„Á,“ jistě,“ řekla. „Co pro vás můžu udělat, náčelníku?“

„Chci si s vámi promluvit“

„Pojďte a posaďte se, pane Dale,“ pokynula mu. „Jste vítán. Chystám se později do města, ale…“ Náčelník vešel do bytu, já za ním.

Uviděla mě a zarazila se: „Počkat. Nevěděla jsem, že si vedete hosta.“

„To není můj host,“ vysvětloval Dale. „To je můj vězeň. Je zatčen pro vraždu Cartera Holgata.“

„Proboha, zatčen! Vím, že jste ho vyšetřovali, ale –“

„Je zatčen,“ zopakoval Dale.

„Donalde,“ pohlédla na mě. „To je mi líto! Netušila jsem, že to vezme takový konec. Já – je mi vás líto.“

„To nic,“ řekl jsem. Sednul jsem si a opřel lokty o kolena tak, aby jasné světlo stolní lampičky osvítilo želízka na mých zápěstích.

„Vyšetřuju tu vaši nehodu,“ prohlásil Dale. „Víte, jak se Carter Holgate naboural do vašeho auta a –“

Okamžitě se naježila. „Už nehodlám odpovídat na žádné otázky týkající se té nehody, pane Dale. Mluvila jsem o tom tolikrát až je mi z toho špatně, unavuje mě to. Požádala jsem pojišťovnu o odškodnění, teď jsem si našla advokáta a podám žalobu. Můj právník mi poradil, abych o tom s nikým nemluvila.“

„Chápu,“ poznamenal Dale trpělivě. „Takhle to vypadá z občanskoprávního hlediska. Ale já se na to dívám z trestního hlediska.“

„Co tím myslíte?“

„Získal jsem zatraceně spolehlivý důkaz, že Carter Holgate vrazil třináctého srpna do mého auta. Řídil opilý.“

„Proboha,“ řekla.

„A ta nehoda se stala krátce po půl šesté večer,“ dodal Dale.

„Vážně?“

„Vážně,“ přisvědčil Dale. „Ale chtěl bych o tom vědět něco víc. Popravdě řečeno, chtěl bych o tom vědět mnohem víc.“

Bleskově zapřemýšlela.

„Musel mít smůlovatý den na nehody,“ poznamenala.

„Rád bych od vás slyšel, jak to bylo s tou nehodou, kterou měl s vámi,“ řekl Dale. „Kolik bylo asi tak hodin, když narazil do vašeho auta?“

„Budu k vám naprosto upřímná, náčelníku, nejsem si jistá, kolik bylo hodin. Co se toho dne týče –“

„Už se stmívalo?“

„Ne, ne. Bylo to odpoledne. Bylo to – nedokážu si to vybavit a určit přesnou hodinu.“

Její přítelkyně Doris Ashleyová,“ zapojil jsem se do hovoru, „viděla její auto někdy mezi půl čtvrtou a tři čtvrtě na čtyři a už bylo nabourané, takže ta nehoda se musela stát předtím, náčelníku.“

Vivian po mně blýskla jeduplným pohledem.

„Je to pravda?“ zeptal se Vivian.

„Jak to mám vědět. Když to Doris řekla – je to velmi pravdomluvné děvče, a všímavé.“

„Budu k vám mluvit na rovinu, slečno Deshlerová,“ řekl Dale. Jestli Holgate vrazil do mého auta, odhodil ho do přikopu, a pak ujel, byl to kriminální čin. Silniční pirátství. Rozumíte?“

„Jistě, to chápu.“

„A,“ pokračoval Dale, „jestli se s ním někdo spikl, aby mu pomohl tu nehodu zakamuflovat, případně vyhnout se trestu, tak se dotyčná osoba stala automaticky jeho spolupachatelem a mohla by být obviněna ze spousty věcí – nejenom ze spolu viny, taky ze zločinného spiknutí. Chápete mě?“

Navlhčila si špičkou jazyka rty.

„Ano,“ hlesla vzápětí.

„Za těchto okolností, nechtěla byste učinit nějakou výpověď, slečno Deshlerová?“

„Já… já nevím – Počkejte chvíli, musím si to rozmyslet… Promiňte, ale mohli byste mě na chvíli omluvit? Poslední dobou se nějak necítím dobře. Musím si odskočit do koupelny. Hned jsem zpátky.“ Vstala a zmizela v útrobách bytu.

Dale na mě mrknul, vstal a po špičkách odhopkal k zavřeným dveřím. Vytáhl z kapsy malý mikrofonek, přiložil ho na dveře, dal si na uši sluchátka, zmáčknul tlačítko a poslouchal.

Podíval se na mě a znovu mrknul, potom poslouchal dobré dvě nebo tři minuty.

Najednou stáhnul sluchátka z uší, sundal zařízení ze dveří, strčil ho do kapsy, odťapkal zpátky ke křeslu a posadil se.

Dveře koupelny se otevřely. Vivian Deshlerová řekla: „Omlouvám se, ale byla to nějaká střevní nevolnost a… – Doufám, že si o mně nemyslíte, že jsem špatná hostitelka.“

„Ne, vůbec ne,“ uklidnil ji Dale.

„Takže, o čem jsme to mluvili, náčelníku?“

„O té nehodě.“

„Ano, už vím. Zkrátka, vypovídala jsem v pojišťovně, vypovídala jsem na policii, vypovídala jsem…, vypovídala jsem už tolikrát, že jsem z té nehody k smrti otrávená. Řeknu vám, co hodlám udělat, náčelníku. Při té nehodě jsem se zranila. Mám to, čemu se říká hyperflexe krku, a vyrozuměla jsem, že by to mohlo být velmi vážné, ale jsem celou tou záležitostí tak znechucená a unavená, že jsem se rozhodla vyrovnat se s tou újmou sama. Stáhnu svou žádost u pojišťovny a na celou věc zapomenu. Odjedu pryč a budu se snažit odpočívat. Můj doktor říká, že důkladný odpočinek a minimum starosti může pro moje uzdravení udělat hodně.“

Podívala se na mě. Pokrčil jsem ruce, takže se světlo odráželo od želízek. Fascinovaně na ně zírala.

„To je všechno moc hezké,“ řekl Dale. „Doufám, že se z toho dostanete. Musím vám říct, slečno Deshlerová, že si dost oddychnu, až tenhle případ vyřeším, poněvadž, jak víte, nějaký pirátský řidič odhodil moje auto do příkopu. Teď mám důvod věřit, že tím řidičem byl Carter Holgate, a tou čistě imaginární nehodou, kterou měl s vaším vozem, to chtěl zamaskovat –“

„Co míníte tou imaginární nehodou?“ zeptala se s chladnou vážností. „Nevidím jediný důvod, proč by se mu nemohly stát dvě nehody. Jestli byl opilý –“

„Míním tím přesně to, co jsem řekl,“ přerušil ji Dale, „ta nehoda byla čirá fantazie.“

„To se podívejme! Obviňujete mě ze lži?“

„Upřímně řečeno,“ opáčil Dale, „obviňuju, slečno Deshlerová. Obviňuju vás z toho, že jste předstírala autonehodu, a z toho, že jste se spřáhla s Holgatem a vymyslela s ním historku o srážce vašich vozů. Účelem bylo, aby se Holgate dostal z úzkých. Kdyby vás to náhodou zajímalo, použil jsem odposlouchávací zařízení, když jste byla s údajnými střevními potížemi v koupelně. Někomu jste telefonovala a chtěla jste po něm, aby vám poradil, co máte dělat. Takže, kdo to byl?“

„To byl můj právník,“ odsekla, „a vy nemáte absolutně žádné právo odposlouchávat mé rozhovory s právníkem. Budu vás muset požádat, abyste opustili můj byt“

„Odejdu, když na tom trváte, ale můj odchod se bude rovnat vyhlášení války. Dávám vám šanci vyjít z toho čistá.“

„Jak to myslíte, vyjít z toho čistá?“

„Řekněte mi pravdu.“

„Jak to myslíte…, že mi dáváte šanci?“

„Když mi řeknete, jak to bylo, nechám vás na pokoji. Když ne, budete mít na krku soud.“

Zahryzla se do rtu, chvíli váhala, potom zavrtěla hlavou. „Nemám vám co říct.“

„Já myslím, že máte.“

Okamžik váhala, potom rozhodla: „Dobrá, když chcete pravdu, máte ji mít.“

„To už je lepší.“

„Všechno to začíná u toho člověka, kterého jste si přivedl s sebou, u Donalda Lama.“

„Jak ten se k tomu přimíchal?“

„Přimíchal se do toho takhle. Snažil se chránit pojišťovnu, která si ho najala. Podplatil Lorraine Robbinsonovou, Holgatovu sekretářku, aby řekla, že viděla Holgatovo auto po čtvrté hodině a že bylo úplně v pořádku. Slizká a špinavá stopa jeho korupčnictví se táhne celým tímhle případem. Zastrašoval svědky, podplácel, a dokonce se dopustil křivé přísahy. Přísahal, že byl svědkem mé nehody, a přitom ji vůbec neviděl… Ta nehoda se udála přesně tak, jak jsem ji popsala, a jestli chcete využít svůj vliv a někoho skřípnout, běžte za Lorraine Robbinsonovou, vemte ji do prádla, a brzy zjistíte, že ona a Donald Lam to spolu táhnou od samého začátku. A jestli chcete něco vědět, Donald Lam byl tam venku v Holgatově kanceláři předtím, než se vůbec sešel s Lorraine Robbinsonovou a vylákal ji tam pod záminkou, že by se měli podívat po Carteru Holgatovi. Myslím, že měl komplice. Nevím, kdo to byl, ale tohle jsou fakta, a já nedovolím, aby se mnou vláčel nějaký vrah, který se snaží na můj účet vyklouznout z oprátky. A teď mě omluvte, pane Dale, to byla jediná výpověď, kterou jsem hodlala učinit. Nechtěla jsem zajít tak daleko, protože nerada někoho obviňuju ze zločinu. Řídím se heslem žij a nechej žít, ale dotlačil jste mě k tomu. Teď se jdu poradit se svým advokátem. Nehodlám už před vámi ani před nikým jiným vypovídat bez jeho přítomnosti.“

Vstala a prohlásila: „Je mi líto, že se musíme rozloučit, pánové, ale už nemám čas si s vámi povídat.“

„Nemusíte se tak rozčilovat, slečno Deshlerová,“ uklidňoval ji Dale. „Já se jenom snažím –“

„Je mi líto, ale vy jste zpochybnil mé slovo, a já jsem se přesvědčila, že celou tu věc rozvířil pan Lam, který vymáhal peníze pod falešnou záminkou, který podepsal křivé místopřísežné prohlášení, který vyzkoušel kdejaký špinavý, nechutný trik, jen aby mě očernil, a vytáhl z potíží pojišťovnu, která ho platí. Udivuje mě, že policista s vašimi zkušenostmi mohl naletět na takovou věc. Měl byste si uvědomit, jak v tomhle případu figuruje a o co mu jde. Je to vrah, který se snaží zmást stopy. Naletěl jste na jeden z nejstarších triků v historii kriminalistiky. A teď, když dovolíte, tak… tak půjdu zase do koupelny.“

Odkráčela ke dveřím, zabouchla je za sebou a zamkla. Dale na mě pohlédl. Viděl jsem, jak se do jeho očí vkrádá pochybnost.

„Vy jí necháte takhle odejít?“

„Propánajána, a co mám dělat?“ rozhodil ruce. „Řekla, že jde do koupelny. Tentokrát to od ní bylo mazané. Zamkla dveře. Nemůžu je vyrazit a vytáhnout ji ven. Nemám soudní příkaz. Nemám vůbec nic – kromě vašeho slova!“

Znovu se na mě podíval a řekl: „Pojďte, Lame. Myslím, že pojedeme na stanici. Zavolám do Los Angeles, že vás mám pod zámkem.“

Šli jsme do předsíně a Dale otevřel dveře. „Pojďte.“

Následoval jsem ho do chodby.

„Když se to tak vezme,“ řekl, „vaše teorie selhala.“

„Jak to?“

„Proč by Vivian Deshlerová předstírala nehodu s Carterem Holgatem?“

„Kvůli hyperflexi krku,“ opáčil jsem. „Podívejte se na její minulost a já nepochybuju, že zjistíte, že už měla někdy předtím autonehodu, žádala odškodnění za hyperflexi a dostala pěkně tučné pojistné od nějaké pojišťovací společnosti.“

„Možná,“ připustil Dale, jeho hlas prozrazoval, že ho to nijak zvlášť nezaujalo.

Zamířil k výtahu.

„Nechám si to projít hlavou, Lame. A promluvím si s tou Lorraine Robbinsonovou.“

„Bydlí tady v domě. Mohl byste to vzít pří jednom a zajít za ní hned.“

„Ona bydlí tady?“

„Jistě.“

„Dobrá,“ přikývl Dale. „Tak si s ní popovídáme. Ale musím přiznat, Donalde, že jsem v tom případě bohužel zapřáhl vůz před koně. Měl jsem si s ní promluvit předtím, než jsem se rozhodl jít za Vivian Deshlerovou a pouštět na ni hrůzu. Mohla by z toho udělat aféru, jestli se poradí s advokátem. Obvinil jsem ji, že předstírala nehodu – přesně v duchu vaší teorie, a ta teorie, jak jste sám řekl, se opírá o to, co vám svěřila Lorraine Robbinsonová. Mám dojem, že mi osobní zájem tak trochu zatemnil mozek.“

„Tak pojďte,“ pobídl jsem ho, „promluvíme si s Lorraine Robbinsonovou.“

„Vy pojdete dolů, Lame, a posadíte se do auta. Připoutám vás k volantu. Nechci, abyste prováděl nějaká alotria. Musím vás upozornit, že vaše akcie za posledních patnáct minut prudce klesly.“

Odvedl mě k autu, připoutal mě k volantu a vrátil se zpátky do domu.

Minuty běžely. Minula desátá, pak patnáctá.

Přijelo auto, hledalo místo k parkování a nakonec jedno našlo.

Kroutil jsem se na sedačce, jak jen mi to pouta dovolila.

Berta Coolová a Elsie Brandová vystoupily.

Elsie nesla kancelářský šanon.

„Berto!“ vykřikl jsem.

Neslyšela mě.

„Elsie!“ zařval jsem.

Elsie zvedla hlavu a rozhlédla se.

„Elsie, tady!“

Elsie mě uviděla a přiběhla. „Donalde – co to znamená? Něco se stalo?“ Vzápětí se přivalila Berta, podívala se na náramky a řekla: „Takže tě dostali“

„Dostali,“ přikývl jsem. „Kvůli čemus to se mnou chtěla mluvit? Co máš?“

„Něco z tvého archivu, Donalde – myslím, že by ti to mohlo pomoct!“

„Dobrá, ale o co jde?“

„O bankovní loupež v severním Hollywoodu, při které ukradli čtyřicet tisíc dolarů. Lupiči ujeli v nějakém typu sportovního vozu, nikdo si ho nestačil pořádně prohlédnout, ale jedna svědkyně uvedla, že byl vzadu nabouraný. Všimla si, že je tam velká promáčklina a –“

„Kdy se to stalo, Elsie?“ skočil jsem jí do řeči.

„Ve tři, těsně před zavírací dobou.“

Otočil jsem se k Bertě. „Utíkej rychle do bytu 6-19. Tam najdeš Vivian Deshlerovou. Buď je do té loupeže zapletená ona, nebo její auto. To vysvětluje celou tu záhadu. To je důvod, proč se dala dohromady s Holgatem. Tak mě napadá, že mezi nimi muselo být nějaké spojení. Někdo z těch, kdo věděli o Holgatově bouračce, musel zároveň vědět, že Vivian má promáčklou zadní část auta a potřebuje pro to rychle sehnat vysvětlení. Jinak by mohla být spojována s tou bankovní loupeží, nebo aspoň její auto.“

Berta několikrát zamžikala, pak se otočila a vystartovala k činžáku.

„Chceš, aby šla Elsie s tebou?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ řekla důrazně. „Nepotřebuju žádnou pomoc a žádnýho svědka.“

„Chudinko malá,“ politovala mě Elsie a vklouzla na sedačku vedle mě.

Nebyla v autě ani pět minut, když se venku objevil náčelník Dale a zadumaně obešel auto.

Najednou se zarazil a jeho ruka sjela k pasu. „Hej, co to má znamenat?“

„To je moje sekretářka, náčelníku, Elsie Brandová,“ uklidňoval jsem ho. „Schovává zajímavé novinové výstřižky o nevyřešených případech.“

„No dobře,“ mávl rukou Dale. „Ale jak si to představujete? Něco vám povím, slečno Brandová, tenhle muž je můj vězeň. Tak ne aby vás napadlo něco mu podstrčit nebo se mu snažit uvolnit pouta.“

„Podle mě jste absolutně nemožný,“ rozčílila se Elsie. „Takový nápad, podezřívat Donalda –“

„Uklidni se Elsie,“ brzdil jsem ji. „Ukaž náčelníkovi ten výstřižek, o kterém jsme mluvili.“

Elsie se vysoukala z auta, otevřela šanon a ukázala prstem na výstřižek.

Dale se k ní naklonil, aby si ho přečetl. Přečetl ho poprvé, zvednul hlavu, zamhouřil zamyšleně oči, a přečetl ho podruhé. A sakra!“ uklouzlo mu. Pak nastalo dlouhé ticho.

Jak jste pořídil u Lorraine Robbinsonové?“ zeptal jsem se.

„Mluví pravdu, Lame. Je to hodné děvče. Na té nehodě docela jistě něco nehraje. Holgatovo auto bylo v pořádku ještě v půl páté. Kristepane, jestli to spolu souvisí! Jestli byl Holgate ten silniční pirát a jestli auto Dreshlerové bylo únikové auto z té loupeže – bože všemohoucí, to by byla věc!“

„Byla by to skvělá možnost, jak zlikvidovat celou tu aféru, nemyslíte, náčelníku?“ usmál jsem se. „A večer v půl desáté byste mohl zaskočit na zasedání městské rady a oznámit, že jste vysvětlil záhadu pirátského řidiče a vyřešil případ bankovní loupeže –“

„Tak jo. Skočil jsem do toho poprvé, skočím do toho i podruhé. Jdu nahoru.“

„Radši mě vemte s sebou,“ nabídl jsem mu. Zavrtěl hlavou.

„Možná budete potřebovat svědka.“

Přemýšlel o tom.

„Dva svědky,“ přidala se Elsie.

„Umíte těsnopis?“ zeptal se Dale.

Přikývla.

„Dobře, tak pojďte oba.“

Odemknul náramek, kterým jsem byl připoutaný k volantu, na moment zaváhal, a potom zaklapl náramek na mém druhém zápěstí. „Nezapomeňte, že jste pořád zatčený. Já vaši hypotézu jenom prošetřuju – zatím. Jsem jako nepopsaný list.“

Vykročili jsme ke vchodu činžáku.

Zdržoval jsem, jak jen to šlo, ale už jsme byli ve výtahu, a už jsme vyjeli do šestého patra. Když jsme vyšli na chodbu, zaslechl jsem rány a křik. Nějaká žena zaječela. „Co to bylo?“ zeptal se Dale.

Udělal jsem svůj poslední zdržovací manévr. „Ozvalo se to z támhletoho bytu,“ řekl jsem.

„Já myslím, že to bylo někde dál,“ mínil Dale.

„Ne, jsem si naprosto jistý, že to bylo z tohohle bytu,“ trval jsem na svém. Zachytil jsem Elsiin pohled.

„Ozvalo se to tady odsud,“ přidala se ke mně.

„Dale zaváhal, potom přistoupil ke dveřím a zabušil na ně.

Žádná odezva.

Zabušil znovu.

Za chvíli se dveře pootevřely. Stála za nimi žena, která si zřejmě ve spěchu hodila přes ramena kousek šatstva, a jinak byla úplně nahá.

„No,“ štěkla, „co je?“

„Policie,“ řekl Dale. „Vyšetřujeme rušení nočního klidu.“

„Tady nikdo nikoho neruší.“

„Vy jste nekřičela?“

„To tedy ne.“

Dale se zarazil. „Promiň –“ Zabouchla mu dveře před nosem.

Podíval se na mě: „Pomalu začínám chápat, co k vám losangeleská policie cítí, Lame. Vy jste zatraceně dobře věděl, že ty zvuky nevycházejí odsud. Proč jste to udělal?‘

„Mohl jsem se zmýlit,“ omlouval jsem se.

„Anebo jste mohl hrát komedii,“ namítl Dale.

Vydal se k číslu 519 a stiskl perleťové tlačítko.

Nic se nedělo.

Po chvíli zabušil pěstí na dveře. Bylo to přísné, nesmlouvavé policejní klepáni „Otevřete!“ poručil.

Nejdřív bylo ticho, pak se dveře rozlítly.

Objevila se Berta Coolová, tváře jí jen hořely: „Tak pojďte! Přece nebudete tvrdnout na chodbě.“

Vivian Deshlerová stála v koutě a hystericky povzlykávala. Sukni měla servanou. Stála tam v podprsence a kalhotkách, a ty kalhotky byly pošité úžasnými nápisy: „Dál už ne– stůj – že tě plácnu – proč ne-ano! ano! ano!“

„Kdo jste?“ zeptal se Dale Berty Coolové.

„Já jsem Berta Coolová, Donaldova společnice a támhleta malá čubka se vám chce přiznat, že spolu s mužem jménem Dudley Bedford měla prsty v bankovní loupeži v severním Hollywoodu. Sebrali asi čtyřicet tisíc dolarů a mají je někde tady v bytě. Kdepak jsou, holubičko?“

Vivian Deshlerová si zakryla obličej dlaněmi. „Zůstaňte stát!“

Berta vykročila směrem k ní. „Kde jsou, dušinko?“

„V šatně v kufru!“ zaúpěla Vivian. „Neopovažujte se mě sáhnout! Neopovažujte se!“

„Tak vidíš, že to šlo,“ prohlásila Berta spokojeně a zamířila do šatny. Přinesla kabát a hodila ho po Vivian.

„Vem si ho na sebe, jestli se stydíš.“

Dale se podíval na Bertu, podíval se na Vivian Deshlerovou a nakonec se podíval na mě. „A kdo zabil Holgata?“

„Vy se ještě ptáte?“ zeptal jsem se užasle. „Ty kalhotky jste už přece někde viděl, ne? Měla možnost vytáhnout z Maxtona hromadu informaci – o tom narozeninovém večírku a o všem ostatním, co potřebovali vědět.“

Dale se obrátil k Bertě. „Mohla byste na ni dát pozor, aby neutekla?“

„Jistě, není problém,“ přisvědčila Berta. „Jak se hne, dostane přes kokos,“

„Je to na vás,“ zachrčel Dale. Já se jdu podívat po tom kufru.“ Ani ne za dvě minuty se vracel s otevřeným kufrem a prohlížel si peníze, srovnané do úhledných balíčků. V té chvíli zašramotil v zámku klíč.

Vivian Deshlerová se zhluboka nadechovala, aby varovně vykřikla.

Berta ji praštila do žaludku a vyrazila jí dech. Vivian se zkroutila jako tahací harmonika.

Cvakla klika a nonšalantně se usmívající Dudley Bedford vpochodoval do rnístnosti.

Mrknutím oka zhodnotil situaci a sáhnul po pistoli.

Dale byl rychlejší. „Jste zatčen,“ houknul na něj. „Pracky nad hlavu.“

Bedford pomalu zvedl ruce.

„Čelem ke zdi,“ rozkázal Dale. „A teď ruce za záda.“

Bedford ho poslechl.

Dale přistoupil blíž, sundal mi z rukou želízka, nasadil je Bedfordovi, kouknul na mě, zazubil se, podíval se na hodinky a kývnul na Bertu. „Svěřuju vám dozor. Oblečte zatčenou a dopravte ji na policejní stanici. Spěchám. Potřebuju od těch lidí úplné doznání, a potřebuju ho do půl desáté.“

„Běž támhle do šatny, holubičko, a obleč si něco,“ řekla Berta. „Na tvým místě bych si sundala ty počmáraný kalhotky. Tam, kam jdeš, nebude nikdo na rajcovný nápisy na panimandě za mák zvědavej.“

Kapitola 15

Bylo čtvrt na jedenáct, když se náčelník Dale vrátil ze zasedání rady. Namířil si to k telefonu, zvednul sluchátko a řekl: „Dejte mi velitelství policie v Los Angeles. Chci mluvit se seržantem Frankem Sellersem.“ Podíval se na mě a mrknul.

Asi po dvou minutách ho spojili. „Haló, Sellers?“ zeptal se. „Tady Montague Dale, náčelník policie v Colindě. Mám Donalda Lama. Bylo mi řečeno, že je na něj vydán zatykač.“ Dale chvíli poslouchal, na tváři široký úsměv.

Potom řekl: „Dřív než do toho praštíte, seržante, tak byste možná měl vědět, že žádná Holgatova nehoda se nekonala. Všechno to byl podfuk. Holgate třináctého večer vrazil v opilosti do policejního auta, a chtěl se z toho vylhat. Muž jménem Bedford, který se s Holgatem znal, se dozvěděl, co se stalo, a poradil Holgatovi, aby tvrdil, že měl nehodu s Vivian Deshlerovou, tak že si opatří vysvětlení pro rozbitý předek svého auta. Vivian byla zároveň přítelkyní Maxtona, Holgatova společníka. Její auto bouralo pár hodin předtím, když nezvládla řízení a nacouvala do ozdobného kandelábru v severním Hollywoodu. Tou dobou jela spolu se svým přítelem Dudleyem Bedfordem vyloupit místní banku. Napakovali se víc jak čtyřiceti tácama. Díky spolupráci Donalda Lama, který mi poskytl rozhodující důkazy, jsem objevil peníze a získal úplné doznání obou dotyčných. Myslím, že Holgate vůbec netušil, že se namočil do bankovní loupeže, ale zjistil, že to děvče požádalo pojišťovnu o odškodněni za hyperflexi krku, a to ho pořádně vyděsilo. Když se objevil Lam se svým místopřísežným prohlášením, tak pochopitelně věděl, že Lam lže. Napadlo ho, že Lama poslal Bedford, aby Holgata dostal do role člověka, který navádí ke křivé přísaze. A tak se rozhodl, že sepíše úplné doznání, jak to všechno bylo. Šel do své kanceláře, zapnul si psací stroj, zatelefonoval Lamovi, aby tam za ním přišel, a začal datlovat svou výpověď. Mezitím se Dudley Bedford dozvěděl, že se něco děje. Jakmile jeho detektivní agentura zjistila, že Donald Lam není propuštěný trestanec ze San Quentin, došlo mu, že starouš je pod palbou – a tak Bedford zaletěl pro Vivian Deshlerovou do Salt Lake City. Společně se vydali do Holgatovy firmy a našli ho, jak datluje přiznání. Strhnula se ošklivá bitka, v níž Holgata omráčili. Potom si přečetli jeho doznání a zabavili ho. Holgata odtáhli ven do svého auta. Podívali se po Lamově prohlášení a našli ho. Trochu to tam prohledali, aby se ujistili, že Holgate nenapsal žádnou jinou výpověď, a pak jeli pryč. To děvče jelo Holgatovým autem. Bedford jel svým, s omráčeným a svázaným Holgatem v kufru. Potom ho Bedford nechal s tím děvčetem a jel zpátky do kanceláře, protože Deshlerová si uvědomila, že jí z rozbité kabelky vypadla zpráva z detektivní agentury a že ji zapomněla sebrat. Bedford našel v kanceláři Donalda Lama, jak tam slídí. Lam vyskočil z okna a vzal nohy na ramena. Pochopili, že jim teče do bot. Zbývala jediná možnost: zabít Holgata, přemístit jeho tělo do Lamova auta a hodit Lamovi na krk vraždu. Vůbec se vám nedivím, seržante, že jste jim to spolknul, protože to na něj hodili šikovně, ale Lam za mnou přišel a vzorně mi při rozmotávání té motanice pomáhal. Vivian Deshlerová chtěla mít ohledně té vraždy pochopitelně čisté ruce, a tak letěla zpátky do Salt Lake City, v Salt Lake City nasedla na transkontinentální letadlo a pak předstírala, že právě přilétá z New Yorku, čímž si opatřila prvotřídní alibi. Mám úplná doznání. – Doris Ashleyová, která viděla auto Vivian Deshlerové hned po té bankovní loupeži a věděla, že se nabouralo nejpozději v půl čtvrté, byla nepohodlný svědek. Najali si detektivní agenturu, která ji měla sledovat. Chtěli si ověřit, že nic netuší a že nepůjde na policii. Dudley Bedford se s ní dokonce důvěrně spřátelil, aby ji měli ještě víc pod kontrolou… Donald je tady vedle mě, jestli trváte na tom, abych ho zadržel, já to udělám, ale.. Náčelník Dale asi dvě nebo tři minuty poslouchal. Když sluchátko přestalo vydávat vřeštivé zvuky, Dale se zasmál a řekl: Jistě, to je holt osud, seržante. To mě potkalo víc štěstí. Měl jsem tady menší problémy s městskou radou… Ne, nic vážného. Vlastně už se to urovnalo. Nabídli mi slušné zvýšení platu a slíbili mi, že dostanu pět dalších chlapů, o které jsem žádal, dvě nová policejní auta a… – prostě všechno, co budu potřebovat Navíc si můžu nechat deset tisíc z té loupeže jako odměnu. Mám se docela dobře. – A co Donald Lam, nechcete mu něco vzkázat?“

Dale znovu poslouchal a jeho tvář se roztáhla do širokého úsměvu. „Spolehněte se,“ řekl a zavěsil. Otočil se ke mně, napřáhl ruku, popadl moji a energicky ji potřásl.

„Vzkázal mi seržant něco?“ zeptal jsem se.

„Tři slova: Vem vás čert.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai