Lam a Cool - Všechno se má zkusit

Erle Stanley Gardner

(1970)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Detektivní povídka od renomovaného autora, tentokrát s detektivní agenturou Coolová a Lam.

Příběh začíná docela nevinně. V povídce jsou Berta Coolová s Donaldem Lamem nejdříve najati jako tělesná stráž pro mladou sekretářku, postupně však zjistí, že situace je složitější, než se zdálo. Samozřejmě nechybí ani vražda. 

(www.mlp.cz)

Všechno se má zkusit

ERLE STANLEY GARDNER

Kapitola 1

Mužem, který přecházel po kanceláři Berty Coolové, cloumal takový záchvat sebelítosti, že si mě sotva všiml, když jsem vstoupil do místnosti.

„Jaký jsem byl blázen,“ lamentoval. „Co to udělá s mou manželkou, s mým společenským postavením, s mou prací! Je to strašné! Nepochopitelné! Je to…“

„Tohle je pan Donald Lam, pane Allene,“ přerušila ho Berta Coolová.

Pohlédl na mě, přikývl a pokračoval v hořekování, jako by nemluvil k nikomu konkrétnímu.

„Když se teď, za denního světla, ohlížím zpátky k tomu, co se stalo, připadá mi naprosto nemožné, že by mohl rozumný člověk něco takového udělat. Musel jsem mít nějaký duševní výpadek, pani Coolová.“

Berta Coolová přemístila svých sto šedesát pět liber živé váhy ve velkém otočném křesle. Její démanty se zablyštěly, když mu pokynula levou rukou. „Posaďte se a dopřejte svým nohám odpočinku. Tohle je můj společník, o němž jsem vám říkala, Donald Lam. Může vám pomoct.“

„Obávám se, že mi nemůže pomoct nikdo,“ namítl Allen. „Už se to nedá napravit. Je to…“

„O co jde?“ přerušil jsem proud jeho lamentací.

„O nerozvážnost, která nabyla katastrofálních proporcí a přerostla do něčeho, co bude mít následky pro celý můj život. Tohle mi Dawn jen tak neodpustí.“

„Kdo je Dawn?“ zeptat jsem se.

„Má žena,“ odtušil.

„Posaďte se, no tak se posaďte,“ vybídla ho Berta. „Prokrindapána, přestaňte nám tu konečně šoupat koberec a povězte Donaldovi co a jak. Nemůže vám pomoci, když mu to neobjasníte.“

Allen se usadil, ale zdálo se, že nedokáže myslet na nic jiného než na příšernou pohromu, která ho měla zanedlouho pohltit. „Udělat něco takového se mi přitom vůbec nepodobá,“ začal.

„Já…“

Berta se ke mně otočila a odpověděla na mou otázku. „Vzal nějakou trajdu do motelu.“

„Ne ne ne!“ zvolal Allen. „Nebyla to žádná trajda. Aspoň toho mě ušetřete, pani Coolová.“

„Tak kdo to tedy byl?“

„Moc milá mladá dáma. Pohledná, tolerantní, liberální, moderní v každém smyslu toho slova, ale rozhodně ne obyčejná a v žádném případě ne taková, co by uvažovala o nějaké finanční odměně v souvislosti se svými… prohřešky.“

„Který motel?“ otázal jsem se.

„Složte hlavu,“ řekla Berta.

„Jeden z těch, co pronajímají pokoje na hodinu?“ zeptal jsem se.

„Probůh, to ne! Tohle je slušný motel. Na úrovni. Maji tam bazén a moc hezké pokoje. S hotelovými poslíčky, televizorem a klimatizaci s nastavitelným termostatem.“

„Jak to, že jste šli zrovna tam?“

„Navrhla to ona. Byla tam kdysi na nějaké konferenci.“

„Takže jste tam to děvče vzal.“

„No víte, nebylo to… tak to vůbec nebylo, pane Lame. Snažte se to pochopit.“

„Jděte do háje!“ okřikla ho Berta netrpělivě. „Donald se to snaží pochopit, jenže vy mu to nechcete říct.“

„Povězte mi něco o tom děvčeti,“ vyzval jsem ho. „Jak jste se seznámili? Jak dlouho se s ní znáte?“

„Známe se několik měsíců.“

„Intimně?“

„Ne ne, kdepak! Prosím vás, pane Lame, snažte se to pochopit.“

Berta se hlasitě nadechla a chtěla něco říct, ale pak si to rozmyslela. Její oči planuly zlostí. Pokynul jsem jí, aby byla zticha.

„Sharon,“ vysvětloval, „tedy slečna Barkerová, pracuje jako hosteska v jednom baru, kam si občas zajdu na skleničku.“

„Co tím chcete říct, hosteska?“

„Něco jako vrchní servírka. Uvádí hosty ke stolům, zajišťuje rezervaci míst, přiděluje ostatní servírky a dohlíží na to, aby hosté dostali, co chtějí. Funguje tam jako takový dozor.“

„No dobrá,“ připustil jsem. „Takže jste ji vzal do motelu a tam vás nejspíš načapali.“

„Ne ne, pane Lame, vy tomu pořád ještě nerozumíte. Tak to vůbec nebylo. Obávám se, že celá tahle záležitost by mi mohla způsobit moc vážné potíže. Potřebuju někoho, kdo by to břímě sejmul z mých beder. Nehodlám jen tak nečinně sedět a smířit se s tím bez boje, to vám slibuju.“

„No vida, už jste se rozpovídal,“ poznamenal jsem. „Co jste tím myslel?“

„Chci, aby někdo…“

„Raději mu povězte, co se stalo a jak se to stalo,“ obořila se na něj Berta. „Pak můžete vykládat, jak se hodláte pustit do boje.“

„Mám rád ženy, pane Lame,“ řekl Allen. „Nejsem žádný zhýralec, ale jsem velice vnímavý k ženským půvabům.“

„Sharon vypadá dobře?“ zeptal jsem se.

„Přímo nádherně. Je sebejistá, rozvážná, zdatná a při chůzi se tak nějak…“

„Kroutí,“ dořekla za něj Berta.

„Ne, to ne! Nekroutí! Spíš se rytmicky pohupuje, vlní se. Jako by plavala.“

„Pokračujte,“ vyzval jsem ho.

„Víte, rád ženám skláním poklonu za to, jak vypadají. Když se mi některá žena líbí, tak… mám to zkrátka v povaze. Nemůžu tomu odolat, pane Lame. Když má nějaká šaty, v nichž vynikne její postava, nebo je oblečená v barvách, které jí velice sluší – prostě to komentuju.“

„Taky jejich postavy?“ otázal jsem se.

„Postavy taky, ano.“

„A nohy,“ podotkla Berta suše.

„Ano… těch si všímám,“ souhlasil Allen.

„No dobrá, takže jste Sharon Barkerové pochválil její chůzi a pak…“

„Ne ne, nic tak vulgárního. Jen jsem prohodil lichotivou poznámku o šatech, co měla na sobě, a o tom, jak byla učesaná. A taky má krásné ruce, výrazné a s dlouhými prsty. Dělá s nimi tak nádherné pohyby! Takže jsem jí složil kompliment za to a za ono.“

„A ještě tuhleto a támhleto,“ dodala Berta.

„Jedno s druhým to nakonec vedlo k tomu, že se přišla na chvilku posadit k mému stolu, něčemu jsme se zasmáli a tím to skončilo.“

„Ale pak jste se spolu ocitli v motelu,“ konstatoval jsem.

„No, jen v ten jeden večer.“

„Jak k tomu došlo?“

„Zdržel jsem se dlouho v kanceláři. Moje manželka odjela na víkend ke své matce do Rena. Jezdí k ní na návštěvu zhruba dvakrát do roka a já zrovna neměl nic na práci.“

„Takže jste se stavil v tom baru.“

„Ano.“

„A bylo už pozdě?“

„Ano.“

„Nebylo tam moc rušno, co?“

„Tak nějak.“

„Sharon si přisedla k vašemu stolu?“

„Ano.“

„A vy jste si s ní začal povídat o její práci, ambicích a vzhledu a naznačil jste jí, že by měla být filmová herečka. A pak jste se zmínil o její chůzi.“

„Ano, ano, ano,“ přitakal. „Jak to všechno víte, pane Lame?“

„Jen se držím toho, co jste mi předestřel,“ řekl jsem.

„Takže tak nějak se to stalo, a pak vyšlo najevo, že se chodí najíst až poté, co skončí v práci.“

„Což bylo kdy?“

„V jedenáct v noci. Večer si jen něco lehkého zakousne a po práci si dá pořádné jídlo.“

„Takže jste ji pozval, ať s vámi jde po jedenácté na večeři.“

„Ano.“

„A kam jste šli?“

„Do nějaké restaurace, která se specializuje na guláše. Jeden maďarský podnik, kde to zná.“

„Takže jí v té restauraci znají?“

„Ano.“

„Vás taky?“

„Ne.“

„Byl jste tam někdy předtím?“

„Ne,“

„No dobrá, pak jste ji chtěl odvézt domů.“

„Měla své vlastní auto.“

„Jeli jste tam každý ve svém voze?“

„Ne, do té restaurace jsem ji svezl a pak jsme zas jeli zpátky, chci říci, že jsem ji chtěl odvézt zpět na to parkoviště u baru, kde nechala auto. Chvíli jsem jel a octli jsme se nahoře na Mullholland Drive, odkud je dobrá vyhlídka na osvětlené město. Tam jsem zastavil a… objal jsem ji paží a ona se ke mně přitulila. Pak jsem něco řekl, ona se otočila a zvedla ke mně obličej a já ji políbil. Připadalo mi to jako nejpřirozenější věc na světě.“

„Co bylo pak?“

„No, nějakou chvíli to bylo všechno, ale pak jsme se políbili znovu a potom jsme se začali opravdu líbat, a než jsem se nadál, nějak se mi to vymklo z rukou. Jelikož předtím povídala o tomhle motelu Složte hlavu a jak je to tam hezké, a ani to nebylo daleko, tak jsem tam jednoduše jeli. Když viděla, že tam zastavuju, ani trochu neprotestovala – a já si uvědomil, že to budu muset dotáhnout do konce.“

„Zaregistrovali jste se?“

„Vyřešila to velice taktně. Nabídla mi, že to vyřídí sama, když jí dám peníze na zaplacení pokoje.“

„Neměla vůbec nic proti tomu, abyste se zapsali jako manželé?“

„Ne. Chápete, tou dobou jsme měli… vězeli jsme v tom až po uši. Tak šla na recepci a…“

„Dal jste jí peníze?“

„Ano.“

„Kolik?“

„Dvacet dolaru.“

„Kolik stál pokoj?“ zeptal jsem se.

„Třináct dolaru.“

„Vrátila vám těch sedm?“

„Ano, ovšemže. Proboha svatého, pane Lame, byl bych moc rád, kdybyste to viděl v té správné perspektivě. O peníze vůbec nešlo. Tím by se to úplné zkazilo.“

„Snažím se získat tu správnou perspektivu,“ ujistil jsem ho. „Co se stalo pak?“

„Co asi tak myslíš?“ otázala se Berta.

„Když se vrátila,“ vysvětloval Allen, „pověděla mi, že navykládala recepční něco v tom smyslu, že jedou s manželem ze San Francisca a jsou už strašně unavení, takže by chtěli nějaký hezký tichý pokoj. Vyplnila registrační lístek, což prý se obešlo bez jakýchkoliv otázek a podezření.“

„Pod jakým jménem vás přihlásila?“

„Carleton Blewett s chotí.“

„Jak na to jméno přišla?“

„No víte, to je historie sama o sobě. Říkala, že to jméno někde zaslechla a nějak se jí vrylo do paměti. V duchu si ho spojila se San Franciscem, a když na té recepci uvedla, že jedeme ze San Francisca, samo se jí vybavilo, takže na ten lístek napsala Carleton Blewett.“

„A co poznávací značka auta?“ zeptal jsem se. „V motelech ji obvykle chtějí znát.“

„To vyřešila moc šikovně,“ odpověděl Allen. „Nejdřív si na to nevzpomněla, takže když jí registrační lístek vrátili s upozorněním, že nevyplnila číslo, musela si nějaké vymyslet. Vyhlédla dveřmi ven a opsala poznávací značku prvního auta, které stálo před recepcí. Změnila jen jedno písmeno.“

„Kdy to všechno bylo?“ zeptal jsem se. „V sobotu.“

„Tuhle sobotu? Předevčírem?“

„Ano.“

„No dobrá, takže ta mladá žena se k vám vrátila a řekla vám, že jste pan Carleton Blewett a ona je vaše choť, a pak jste našli chatku, kterou vám přidělili. Co dál?“

„Nenašli jsme tu chatku sami. Odvedl nás k ní poslíček.,“

„Prima. Takže vás tam zavedl poslíček a vy jste mu dal spropitné.“

„Ano.“

„Kolik?“

„Dolar.“

„Neměli jste žádno zavazadla?“

„Ne.“

„Věděl o tom ten poslíček?“

„Ne. Oznámil jsem mu, že od něj jen chceme, aby nám ukázal chatku, a zavazadla si vytáhnu z kufru sám.“

„Myslíte, že vám na to skočil?“

„Netvářil se, jako by to bylo něco neobvyklého.“

„To víte, že ne,“ řekl jsem. „Pokračujte. Co se stalo pak? Byli jste v tom motelu a jestli tomu dobře rozumím, někdo vás tam nachytal.“

„Ne, tak to nebylo, ale… Ach bože, to je strašné. Tohle mě zničí. Je to…“

„Přestaňte!“ okřikla ho Berta. „Tyhle řečičky si nechte pro sebe a povězte Donaldovi, co od něj chcete. Mluvte k věci.“

„Tak jo, chci, abyste dělal pana Blewetta.“

„Počkat,“ namítl jsem. „Chcete, abych já dělal pana Blewetta?“

„Ano.“

„Jak to?“

„Chci, abyste tam se Sharon jel jako pan Blewett.“

„Mám tam jet se Sharon Barkerovou?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Dnes večer. Co nejdřív.“

„Co na to říká Sharon?“

„Je to fajn holka. Chápe, v jaké jsem se ocitl situaci. Bude spolupracovat.“

„V jaké přesně jste situaci?“

„Je to choulostivá záležitost, pochopte. A ke všemu, pane Lame, v tom motelu k ničemu nedošlo.“

„Co tím chcete říct, že k ničemu nedošlo?“

„Pohádali jsme se.“

„Kvůli čemu?“

„Abych pravdu řekl, ani nevím. Udělal jsem tu chybu, že jsem vybral láhev whisky a nechali jsme si do pokoje přinést skleničky a led. Popíjeli jsme a já ji začal… no, osahávat – řečeno jejími slovy. Jenže se to nějak zvrtlo a už to nebylo jako předtím v autě. Nebylo to spontánní a přirozené. Zkrátka to nebylo ono, krucinál. Pronesla něco na ten způsob, že osahávání nesnáší. Tvrdila, že nemá nic proti sexu, pokud je to upřímné a otevřené, ale takové nějaké ošmatávání prý nemůže vystát. Vlastně mi dala facku, já se naštval, ona se sebrala a odešla. Čekal jsem tam, až se vrátí, ale nevrátila se. Pak jsem zjistil, že si zavolala taxík a odjela domů.“

„Takže jste udělal co?“

„Chvíli jsem čekal a pak jsem musel usnout Potom jsem se probudil a byl jsem pořádně naštvaný. Nasedl jsem do auta a jel domů.“

„A proč kolem toho děláte takový rozruch?“

„Kvůli té vraždě.“

„Jaké vraždě?“

„Stalo se to minulou sobotu,“ vložila se do toho Berta. „V tu noc, co byl zavražděnej Ronley Fisher.“

„Ten chlápek, co ho někdo praštil do hlavy a hodil do bazénu?“ otázal jsem se.

Berta přikývla.

Chvíli jsem přemýšlel. „Ten motel, kde k tomu došlo, je nejspíš někde poblíž, co?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Allen. „Ve většině novin jméno motelu neuvedli. Napsali jen, že to byl jeden z luxusních motelů. Ale v jedněch novinách se to přece jen objevilo. Dělá se to tak běžně. Když dojde v nějakém ubytovacím zařízení k sebevraždě nebo vraždě, noviny název hotelu nezveřejní, napíšou jen, že to byl hotel v centru, a stejně tak se to dělá v případě lepších motelů.“

„Tak jo. A teď mi povězte, co se stalo,“ vyzval jsem ho.

„Policisté chtějí mluvit se všemi, kdo byli v tom křídle motelu. Myslí si, že by se něco mohli dozvědět. Vražda je zkrátka jedna z těch věcí, které se musí vyřešit. Ronley Fisher byl zástupce okresního prokurátora a vyšetřoval jakousi důležitou vraždu. Ta jeho smrt mohla být nehoda. Z bazénu byla v tu noc vypuštěná voda. Vyměňují tam vodu jednou za týden. Fisher byl možná trochu pod parou. Buď si chtěl do bazénu skočit a rozbil si hlavu o betonové dno, nebo ho někdo praštil do hlavy a pak hodil do prázdného bazénu.

Pokud to byla nehoda, musí se kolem toho vysvětlit spousta věcí. Jestli to byla vražda, policie to musí vyřešit.

Tady je článek z včerejších novin. Píše se v něm, že policie získala jména všech osob, které v tu noc přebývaly v motelu. Prý už je začali hledat a vyptávat se jich, jestli třeba nezahlédli něco neobvyklého. Někteří jsou až z New Yorku, ale týká se to všech.“

„Chápu,“ řekl jsem. „Takže policajti budou hledat pana Carletona Blewetta s chotí ze San Francisca a přijdou na to, že tahle adresa byla falešná.“

„Přesně tak,“ odtušil se svěšenou hlavou.

„Co po mně vlastně chcete?“

„Chci, abyste tam dnes večer zajel se Sharon Barkerovou. Volal jsem do toho motelu, představil se jako Carleton BIewett a oznámil jim, že si tu chatku ještě necháme, ale udělali jsme si krátký výlet do San Diega. Poslal jsem po kurýrovi dvacet šest dolarů. Chatka bude jakoby obsazená, a když se policisté dozvědí, že se její obyvatelé vrátí, nebudou dělat rozruch kolem té falešné adresy v San Franciscu. Budou mít zato, že jsme nějaká dvojice, která si spolu vyrazila na výlet.

Takže tam se Sharon pojedete. Sharon půjde na recepci, požádá o klíče a recepční si na ni vzpomene. Každopádně mezitím ohlásila můj telefonát policii, takže už tam budou čekat, aby vás vyslechli.“

„Co se stane pak?“

„Je to perfektně vymyšleno,“ pronesl Allen. „Na víkendové výletníky se policie nebude zlobit. Jen se budou chtít ujistit, že našli stejnou dvojici, která tam byla v sobotu v noci. Řeknete, že jste se v tu noc se Sharon pohádali a ona utekla, ale teď vám to vynahrazuje.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ani náhodou.“

„Jak to myslíte, ani náhodou?“

„Tak, že s tímhle nechci mít nic společného.“

„Poslyšte,“ prohlásil Allen, „nevím o žádných vážných důsledcích téhle situace. Řekl jsem tady pani Coolové, že zaplatím tisíc dolarů, když se za mě dnes večer budete vydávat a řeknete policii, že v sobotu večer jste nic neviděl a neslyšel, což bude pravda, poněvadž jsem opravdu nic neviděl. Copak to nechápete? Policie ani nečeká, že by někdo něco věděl, je to jen takové gesto, když hledají všechny, kdo v tom motelu byli. Nemůžu si dovolit, aby mě našli.“

„Kdo jste?“ otázal jsem se. „Jsem Carleton Allen.“

„V jakém oboru pracujete?“

„Zabývám se investiční činností.“

„Jděte na policii,“ rozhodl jsem. „Navrhněte sám, že jim povíte, jak to bylo, když to nebudou rozmazávat. Nechte je, ať vyslechnou vás i Sharon, a tím to pro vás skončí. Určitě to vaše tajemství nevyzradí. Jde jim jen o informace, nic víc.“

Zavrtěl prudce hlavou. „Tohle je prekérní situace. Nabízel jsem tisícovku, pane Lame, ale zvednu to na patnáct set.“

Berta se v křesle napřímila, oči se jí leskly hamižností.

„V čem je háček?“ zeptal jsem se. „Proč tam nemůžete jít sám a neříct jim rovnou, jak to bylo?“

„Moje manželka,“ hlesl. „Co je s vaší manželkou?“

„Mou manželkou je Dawn Getchellová.“

„Dawn Getchellová,“ zopakoval jsem po něm. „To mi nic…“ Najednou jsem se odmlčel.

„Bože můj,“ ozvala se Berta. „Chcete říct, že to je dcera Marvina Getchella?“

„Ano,“ přisvědčil.

„Getchell s těmi svými miliony vám zařídí cokoliv,“ zauvažovala Berta. Může vám.“

„Může mi dát podříznout krk,“ přerušil ji Allen. „Nemá mě rád a nikdy neměl, ale tohle by mohlo znamenat konec našeho manželství. Ach, proč jsem se do něčeho takového namočil? Tohle je ta největší pitomost, jakou jsem kdy provedl. Už jsem se párkrát ocitl v bryndě, ale tohle je vrchol. Teď jsem tomu nasadil korunu!“

Vrtěl jsem hlavou. „Od toho se držme dál,“ řekl jsem Bertě.

„Poslyš, Donalde,“ začala Berta. „Ty seš takovej koumes. Najdeš si vždycky nějakou cestičku, když opravdu chceš.“

„Tohle dělat nechci,“ namítl jsem. Berta mě sjela vzteklým pohledem. Vykročil jsem ke dveřím.

„Ne, počkejte,“ ozval se Carleton Allen. „Přece se musí najít nějaký způsob.“

„Proč jste s tím přišel k nám, Allene?“ zeptal jsem se.

„Jste jediný, s kým je Sharon ochotná spolupracovat,“ odvětil.

„Sharon mě zná?“

„Byl jste jí ukázán.“

„Kdy?“

„Když jste byl v baru, kde pracuje.“

„Takže Sharon dělá hostesku v baru U Bodláku.“

„Správně.“

„Ani tak to nepůjde.“

„Co kdybyste se šel na chvilku projít, Allene?“ řekla Berta. „Jděte na pět minut do předkanceláře a já si tu o tom s Donaldem promluvím.“

„Nemá to cenu, Berto,“ odporoval jsem. „Stejně se…“

Allen horlivě vyskočil. „Za pět minut jsem tu zpátky.“ prohlásil a vystřelil ze dveří.

Berta mě probodávala pohledem. „Patnáct set dolarů za jedinej večer práce a ty to chceš vyhodit oknem.“ procedila přes zuby. „Navíc se vsadím, že ta holka je šťabajzna.“

„Tak hele, tady jde o nevyřešený případ vraždy. Chce se po nás, abychom dodali falešnou výpověď a svedli policií ze stopy. Za druhé bychom se vydali úplně všanc téhle Sharon Barkerové. Když se jí zachce prásknout to poldům, seberou nám licenci. To chceš žít s vědomím, že se můžeš ocitnout bez práce, když se nějaké holce z baru zamane kápnout božskou?“

Berta zamrkala a zamyslela se nad tím.

„Proč ses tak konzervativní?“ opáčila „Pořád přece říkáš, že vyzkoušet se má všechno. Tak proč nezkusit tohle?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Carleton Allen je možná manželem Dawn Getchellové, ale jinak je to prevít. Ke všemu nevíme zdaleka všechno. Řekl nám toho jen tolik, abychom se chytli na lep.“

Berta si vzdychla a zvedla telefon. „Řekni tomu chlápkovi, co tam čeká, tomu Allenovi, ať sem přijde,“ požádala sekretářku.

Jakmile tu zprávu Allen zaslechl, rozrazil dveře. Pohlédl s nadějí na Bertu, pak se otočil ke mně a hned se zas začal litovat.

Zavřel dveře a složil se do křesla. „Vidím odpověď ve vašich obličejích,“ prohlásil. „Proč mi to děláte tak těžké?“

„Protože,“ zdůraznil jsem, „si nemůžeme dovolit takhle riskovat.“

„Poslyšte, Lame,“ odpověděl. „Tohle je moc vážná věc. Zatím to nevešlo ve známost, ale mojí manželce už moc života nezbývá. Mám po ní zdědit nějakých dvacet milionů dolarů. Podívejte, Lame, když mi v tomhle píchnete, postarám se, aby měla vaše kancelář tolik prvotřídních kšeftů, kolik zvládnete.“

Křeslo pod Bertou zasténalo, když si v něm poposedla a pohlédla na mě.

„Povím vám, co udělám, Allene,“ odvětil jsem. „Ještě se nad tím vaším návrhem zamyslím, ale pokud to vezmu, budu to hrát podle svého, ne podle vašeho. Raději si to od začátku vyjasněme. Jestli tomu dobře rozumím, chcete jen, aby vás už policie nehledala jako Carletona BIewetta. Je to tak?“

„Ano. Chci, aby měli zato, že už Carletona Blewetta prověřili, a vyškrtli ho z toho svého seznamu.“

„A když se mi tohle podaří, ať už jakkoliv, bude vám to stačit?“

„Ach, Lame,“ vzdechl a vymrštil se ze židle, „to byste mi zachránil život! To by… nemáte tušení, co by to pro mě znamenalo. Mohl bych v životě začít úplně znova.“

„Mluvil jste o tom se Sharon Barkerovou?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Sežeňte mi ji k telefonu,“ poručil jsem. „Chci s ní mluvit.“

Vytáhl z kapsy černý sešitek. Berta vytočila číslo pro spojení ven a Allenovy krátké prsty s hezky upravenými nehty začaly roztáčet ciferník.

„Haló, Sharon?“ hovořil o chvíli později. „Hádej, kdo volá… správně. Tak poslyš, jsem v té detektivní kanceláři a Donald Lam s tebou chce mluvit.“

Vzal jsem si od něj sluchátko a začal: „Ahoj, Sharon.“

Její hlas byl chladný, ale svůdný. „Ahoj, Donalde.“

„Rozumíš tomu, co se ode mě chce?“

„Ano“

„Jsi ochotná do toho jít?“

„S tebou ano. S každým bych do toho nešla, ale s tebou jsem ochotná to udělat.“

„Proč zrovna se mnou?“

„Viděla jsem tě asi tak před týdnem. Stavil ses v našem baru na koktejl s jednou mladou ženou.“

„Věděla jsi, kdo jsem?“

„Někdo mi tě ukázal jako detektiva Donalda Lama.“

„To je špatné.“

„Proč je to špatné?“

„Každý detektiv má zůstat anonymní. Snaží se vypadat bezvýznamně a nepřeje si, aby lidi věděli, kdo je. Chce splynout s okolím.“

„Jenže ty jsi nijak zvlášť nesplýval, Donalde. Pořád jsi přitahoval můj zrak.“

„Jak to?“

„Ta dívka, co tam s tebou byla, je do tebe zamilovaná, a ty ses choval jako dokonalý džentlmen, který… nevím, jak to říct. Byl jsi ohleduplný a choval ses k ní moc hezky. Nezahrával sis s ní, abys zjistil, co bys z toho mohl mít, a mohl jsi mít všechno.

Když jsem pak byla požádána, abych sehrála tu komedii s nějakým soukromým detektivem, řekla jsem, že v téhle branži je jen jeden, s nímž bych do toho šla. Takže abychom si v tom udělali jasno, Donalde, tohle je pracovní záležitost, víme?“

„To vím.“

„V tom pokoji v motelu je manželská postel a obě lůžka budou použitá, ale ty budeš džentlmen, ano?“

„Budu se snažit.“

„Tak jo. Chceš se za mnou stavit a promluvit si o tom?“

„O čem?“

„O základních pravidlech.“

„Jako třeba?“

„Tak podívej, Donalde, nebudu celou noc vzhůru a nebudu se celou noc o něčem dohadovat. Až budu chtít zhasnout světlo, tak se zhasne světlo a basta, chápeš.“

„Stavím se,“ odpověděl jsem.

„Sám,“ dodala.

„Takže se uvidíme,“ rozloučil jsem se s ní.

„Budeme vás zastupovat za dva tisíce dolarů plus veškeré výlohy. Výdaje budou vysoké. Chcete, abyste nebyl spojován s Carletonem Blewettem, který se zaregistroval v motelu Složte hlavu v tu noc, kdy byl zavražděn Ronley Fisher. Na tom jediném vám záleží. Nesejde vám na tom, jak toho dosáhnu. Je to tak?“

„Správně.“

„Dejte nám to písemně,“ rozhodl jsem a otočil se k Bertě. „Zavolej stenografku, ať nám to sepíše černé na bílém, a Allen ať to podepíše.“

„Kam jdeš, Donalde?“

„Ven.“

Vyrazil jsem ke dveřím, ale ještě jsem se ohlédl a utrousil přes rameno: „A hlavně vyinkasuj ty dva tisíce předem v hotovosti jako zálohu.“

Bertin obličej vypadal jako studie marného vzteku.

Kapitola 2

Elsie Brandová, moje sekretářka, se mě otázala: „Copak dnes ráno kuje Berta?“

Zazubil jsem se. „Má tam chlapíka, jehož úmysly jsou ještě nižší než hadí břicho. Lituje se v sedmnácti různých jazycích včetně skandinávštiny.“

„A ty mu pomůžeš?“

„Možná.“

„Je to nebezpečné, Donalde?“

„Záleží na tom, jak se to vezme,“ odtušil jsem. „Má to nějakou souvislost se smrtí Ronleyho Fishera v sobotu v noci a možná budu muset strávit noc s jednou krásnou sirénou. Od tebe chci výstřižky o Fisherovi.“

Na tváři jí vyrazil ruměnec. „Donalde!“

„Tenhle kšeft jsi mi vlastně zajistila ty,“ prozradil jsem jí.

„Jak?“

„Vzpomínáš, jak jsme spolu zašli do baru U Bodláku?“

„Ano. Proč?“

„Někdo nás tam viděl a myslel, že jsme hezký páreček.“

Celá zrůžověla.

„Usoudila, že jsem džentlmen.“

„Proč, Donalde?“

„Nejspíš proto, že jsem tě neosahával.“

„Osahával bys někoho v denním baru?“

„Někteří muži to asi dělají, ale já jsem tě zjevně neosahával ani v duchu. Ta dívka má evidentně námitky proti osahávání.“

„To máme všechny.“

„Co je osahávání?“

„Nenechavé ruce.“

„Chceš říct, že má mužský nechat ruce v kapsách, když si vyjde s děvčetem?“

„To samozřejmě ne, ale…“

„Tak jak je to?“ chtěl jsem vědět.

„To záleží na muži,“ uvažovala. „Jestli je to osahávání nebo…“

„Nebo co?“

„Nebo hlazení,“ dořekla a v tu chvíli ji popadl pracovní zápal. „Přinesu ti ty výstřižky o vraždě Ronleyho Fishera.“

„Tak jo,“ souhlasil jsem. „Podívám se, jak to vypadá.“

Když jsem pročítal výstřižky z obálky, které mi Elsie přinesla, nabyl jsem přesvědčení, že policie nemá vůbec nic, co by se dalo použít jako hmatatelný důkaz, ačkoliv to byl případ, který se jednoduše musel vyřešit.

Ronley Fisher byl mladý zástupce okresního prokurátora. Objasnil úspěšně několik významných případů a udělal si tím docela slušné jméno.

V době své smrti vedl soudní stíhání Stauntona Cliffse a Marilene Curtisové ve věci vraždy Cliffsovy manželky. Cliffs tvrdil, že k zabití došlo nešťastnou náhodou, že došlo k prudké hádce a jeho žena na něj vytáhla revolver ráže 9 mm. Ohrožovala ho a vyhrožovala, že ho zabije. On se k ní chtěl přiblížit a zbraň jí vzít, ona však vypálila jednu kulku, která ho jen škrábla do paže. Vrhl se znovu po revolveru a chtěl jí ho vyškubnout, ale vehementně se bránila. Zkroutil jí ruku a z revolveru vyšel výstřel, když překroucenou rukou stiskla náhodou spoušť.

Cliffsova historka připadala policii vcelku přesvědčivá, ale pak začali prověřovat okolnosti a přiměli ho k doznání, že v době střelby byla v domě jeho milenka Marílene Curtisová. Hádka se strhla kvůli tomu, že Cliffs se chtěl rozvést a jeho manželka s tím nesouhlasila. Policie Cliffse obvinila, že manželku chladnokrevně zabil a Marilene pak na něj opatrně vystřelila tak, aby se o něj kulka jen zlehka otřela. Cliffs v tomto stádiu výslechu přestal odpovídat na otázky a poslal pro svého právního zástupce.

Cliffs začal být soudně stíhán a smrt Ronleyho Fishera byla dramatickým posunem ve vývoji tohoto čerstvého případu. Pokud vyjde najevo, že byl zavražděn, bude oheň na střeše, policie se do toho obuje a zaměří se na zjišťování motivu vraždy.

Fakta toho případu byla prostá a bylo jich poskrovnu.

V neděli ráno asi v pět hodin si noční hlídač motelu všiml něčeho v plaveckém bazénu. Šel si to prohlédnout a nalezl na dně tělo oblečeného muže.

V sobotu večer v deset třicet byl bazén vypuštěn a vyčištěn. V jednu hodinu tam pustili proud nové vody a začali napouštět.

Ve tři byl bazén plný a automatické zařízení přívod vody zastavilo.

Když hlídač objevil tělo, přivolal policii a takzvanou bezpečnostní službu motelu v osobě podnikového detektiva jménem Donleavey Ralston, který kdysi pracoval jako vyšetřovatel v kanceláři okresního prokurátora. Později z toho ošemetného místa odešel a věnoval se své, jak tomu říkal, soukromé praxi.

Chvíli jsem se ty výstřižky snažil vstřebat. Čím víc jsem o tom případu věděl, tím míň se mi to všechno zamlouvalo.

Kapitola 3

V tuto odpolední dobu se toho v baru moc nedělo. Rušná koktejlová hodina ještě nezačala a návštěvníků, kteří se stavili na skleničku cestou z nákupu nebo práce, mnoho nebylo.

Vešel jsem dál a na chvíli se zastavil, aby si mé oči zvykly na přítmí uvnitř.

Nad pokladnou visela lampa a také bar byl docela slušně osvětlen, ale červené lampičky nad stolky působily dojmem chabého měsíčního svitu a boxy podél stran byly neviditelné pro člověka, který vešel dovnitř z denního světla na ulici.

Neviděl jsem ji, když ke mně nepozorovaně přistoupila.

„Donald Lam,“ zavrněla hlasem, znějícím jako pohlazení.

„Sharon?“ otázal jsem se.

„Ano. Přišel sis promluvit o základních pravidlech?“

„Můžu si koupit něco k pití?“

„Bez toho bys se mnou mluvit nemohl.“

„Můžu něco objednat tobě?“

„Ne. To je proti předpisům.“

„Kde budeme hovořit?“

„Pojď se mnou.“

Odvedla mě do boxu ve vzdáleném rohu, zařízeném tak, aby se tam hosté mohli izolovat od zbylé části baru. „Co chceš pít, Donalde?“

„Krále Alfonse,“ odpověděl jsem.

„Dobře. Půjdu ti objednat a sama ti ho přinesu. Dej mi dolar, Donalde.“

Dal jsem jí dolar.

„Barman je príma kluk,“ oznámila mi. „Bude dávat pozor a dá mi znamení, kdybych se musela vrátit k práci. Zatím se posaď támhle a odpočívej.“

Usadil jsem se na měkké kožené čalounění a čekal.

Když se Sharon vrátila s Králem Alfonsem, mé oči si už dostatečně přivykly na příšeří, takže jsem si ji mohl prohlédnout.

Byla to štíhlá, dlouhonohá dívka se senzačními křivkami a chladně hodnotícím pohledem v očích, které se rozhlížely s pozoruhodným klidem.

Přinesla nápoj na tácku, sklonila se, aby mi ho položila na stůl. Spěšně se ohlédla přes rameno, odstrčila tácek do rohu stolu a vklouzla vedle mě.

„Donalde, jsem vyděšená,“ hlesla.

„Jak moc vyděšená?“ zeptal jsem se.

„Ne tolik, aby to tisíc dolarů nespravilo, ale i tak se bojím.“

„Máš za to tisícovku?“

Její tužkou zvýrazněná obočí se vyklenula do oblouku. „Tos nevěděl, Donalde?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Donalde, co o tom víš?“

„Nic,“ odtušil jsem. „Krom toho o té tisícovce.“

„Nebuď takový.“

„Jaký?“

„Nevtipkuj, když tě žádám o informace.“

„Co takhle začít s dáváním dvou a dvou dohromady,“ navrhl jsem. „Pověz mi něco víc o tom, proč sis mě vybrala pro tenhle krycí manévr.“

„Protože se mi líbíš. Při téhle práci se ženská naučí odhadnout moc dobře, co je který mužský zač. Před pár dny jsi tu byl s jedním děvčetem. Kdo to byl, Donalde?“

„Jedna moje přítelkyně.“

„Ale nemohla od tebe odtrhnout oči, a tys byl takový džentlmen, příjemný a ohleduplný. Choval ses tak klidně a vyrovnaně. Pověz mi, Donalde, je to něčí manželka? Je to tenhle druh známosti?“

„Máme mluvit o tobě,“ namítl jsem.

„Něco o tobě musím vědět,“ ohradila se. „Koneckonců,“ dodala koketně, „mám s tebou strávit noc.“

„A chtěla jsi probrat základní pravidla,“ připomněl jsem jí.

„To můžeme probrat později. Teď chci vědět, jak moc riskuju.“

„Záleží na tom.“

„Na čem?“

„Kolik toho víš.“

„Donalde, nevím ani ťuk. Když jsem vešla do toho motelu, recepční si mě moc pečlivě prohlédl. Pokud vím, řekl policistům, že jestli mě ještě někdy uvidí, tak mě určitě bez váhání pozná.

V téhle záležitosti tudíž nemám na vybranou. Ze svého místa odejít nemůžu. Dřív nebo později mě tu najdou a pak bude setsakra těžké vysvětlovat, co se vlastně stalo.“

„Takže?“ zeptal jsem se.

„Takže,“ oznámila mi, „s tisícovkou na podporu mého odhodlání jsem ochotná do toho jít.“

„Mohla bys mi upřesnit, do čeho vlastně?“

„Copak to nevíš?“

„Jen povšechně. Byl bych rád, kdybys mi to vysvětlila.“

„Jediné, co vím, je, že se policie snažila ověřit registraci a ta adresa nesouhlasila. Totiž dům tam je, i lidi, jenže to nejsou oni. Tihle můžou dokázat, že byli celou sobotu a neděli v San Franciscu.

Pak kontrolovali poznávací značku automobilu, kterou jsem tam napsala, a ta taky neseděla. Byl to starý vůz a jeho majitelé strávili celý týden v Seattlu. Policajti hned věděli, že mají co do činění s falešnou registrací. Na tom registračním lístku jsem uvedla, že jsme přijeli v cadillacu.“

„Proč zrovna cadillac?“

„Poněvadž to bylo první auto, které jsem náhodou uviděla, když jsem vyhlédla oknem ven z recepce. Byl tam cadillac s poznávací značkou VGH 535. Tak jsem změnila G na C a napsala tam poznávací značku VCH 535.“

„Z toho policisté poznali, že to byla falešná registrace,“ odtušil jsem. „Myslíš, že začnou kontrolovat cadillacy s poznávacími značkami, které mohly být pozměněny?“

„Ani náhodou,“ řekla. „Budou předpokládat, že jsem si celou značku jednoduše vymyslela, což bych taky udělala, kdybych čirou náhodou nevyhlédla z toho okna a neuviděla tohle auto mezi čtyřmi nebo pěti, co stály zaparkované před recepcí.“

„No a co teď s tím?“ zeptal jsem se.

„Takže teď s tebou do toho motelu pojedu a zajdu na recepci požádat o klíč. Recepční už touhle dobou určitě informoval policii, že dvojice, která si tu chatku pronajala, poslala peníze, aby tam ještě mohla zůstat, až se vrátí ze San Diega. Půjdeme na pokoj, dáme si něco k pití, a pak přijdou policisté. Budou se vyptávat a já z toho budu muset vyjít jako žena lehkých mravů a ty jako proutník.“

„Jsi ochotná to udělat?“

„Jsem ochotná zajít až tak daleko,“ přiznala. „Koneckonců, od servírky z baru se nečeká, že bude sádrová světice. Už jsem něco zažila. Vdala jsem se, rozvedla, mám už zkrátka něco za sebou.“

„Nebude to mít důsledky pro tvou práci?“

„Ale kdeže. Majitel podniku má rád, když má hosteska kolem sebe auru protřelosti. Tahle část je v pořádku.“

„Která část není v pořádku?“

„To, co udělá policie.“

„Co myslíš, že udělá?“

„Vyložím jim svou historku,“ prohlásila. „Budu se tvářit, jako že s tebou trávím líbánky bez vdavek.“

„Jak je to po pravdě?“ zeptal jsem se.

„Pravda je, že toho muže, s kterým jsem tam byla, jsem znala vždycky jako Carletona.“

„Žádné příjmení?“

„Žádné.“

„Jak dlouho se s ním znáš?“

„Viděla jsem ho tady asi tak desetkrát.“

„Byla jsi na něj milá?“

„Prohodila jsem s ním pár slov, a když tu nebylo moc rušno, párkrát jsem se posadila k jeho stolu.“

„Co se stalo pak?“

„No víš, tuhle sobotu večer měl volno a já to na něm poznala. Neptej se mě jak. Jakmile jsem ho tu uviděla, hned jsem věděla, že ho doma nikdo nečeká.“

„Byla to nějaká mimořádná příležitost?“

„Ovšemže to byla mimořádná příležitost. Můžu ti o něm říct tolik, Donalde, že je ženatý. Jeho manželka odjela na návštěvu k přátelům nebo někam jinam. Zkrátka na něm bylo vidět, že je volný jako pták.“

„A ty?“ zeptal jsem se.

„Když to chceš vědět, já byla taky volná,“ řekla. „Chodila jsem s jedním, ale asi před měsícem jsem se s ním rozešla, takže jsem neměla co dělat a kam jit než k sobě domů, a cítila jsem se osamělá.“

„Co se tedy stalo?“

„No, rozvíjelo se to krůček po krůčku. Carleton mě nejdřív pozval na večeři. Měla jsem za to, že s ním povečeřím, dám si pár drinků a tím to skončí. Tak jsem si to představovala.“

„Co měl na mysli on?“

„Nejspíš všechno, co by se z toho dalo vytěžit. To mají na mysli všichni. Měl v úmyslu pokoušet štěstí tak dlouho, dokud nenarazí na značku s nápisem uzavřená cesta. Co jiného jsi, sakra, očekával?“

„Já nic,“ namítl jsem. „Jen jsem se tě zeptal, co jsi čekala ty.“

„Fajn, čekala jsem tohle a situace se přesně tak vyvíjela.“

„Šla jsi s ním na večeři?“

„Ano.“

„Co bylo pak?“

„Musel mě odvézt zpátky k mému autu. Říkal, že to chce vzít tou cestou nahoru po Mulholland Drive, a já s tím souhlasila.“

„Věděla jsi, co to znamená?“

„Božínku, Donalde, ovšemže jsem věděla, co to znamená. Měl v úmyslu zastavit a říct, cituju, podívejme se na všechna ta světla, konec citátu. Pak mě chtěl políbit a začít se tak trochu muchlat, přičemž by se snažil zjistit, kam až může zajít, a jeho ruce by šátraly tak dlouho, dokud bych to nezarazila. Pokud bych to vůbec zarazila.“

„A to ti připadalo v pořádku?“

„Samozřejmě mi to připadalo v pořádku. Jsem člověk, ale o tom, kde bude stát cedule zákaz vstupu, jsem hodlala rozhodnout sama a nenechat to na něm.“

„Takže co se stalo?“

„Vyjeli jsme tam a chvíli jen tak seděli a koukali na světýlka, a věř tomu nebo ne, Donalde, byl opravdu milý. Nepokoušel se o žádné sprosťačinky. Jen seděl a povídal a díval se na světla. Já si zničehonic uvědomila, že se mi líbí.“

„Jak to bylo dál?“

„Otočil se ke mně a chtěl něco říct, a já podržela hlavu přesně v tom správném úhlu, aby se mohl naklonit a políbit mě.“

„A naklonil se a políbil tě?“

„Pochopitelně. Co je na tom? Otevřela jsem mu dveře. Nebyl ze dřeva.“

„Co bylo potom?“

„No právě. Nejhezčí na tom bylo to, co se pak stalo, nebo spíš nestalo. Nesnažil se té chvíle využít a pospíchat, jako by to musel vyřídit co nejrychleji a stihnout vlak. Trochu jsme se muckali a znovu mě políbil. No, a jak mi s ním začínalo být dobře, pustila jsem si ho k tělu.“

„Jak to pokračovalo?“

„Poté, co jsem mu dovolila první krok, jsem se domnívala, že se pokusí udělat druhý, a byla jsem ochotná mu to dovolit, ale on už dál nezašel.“

„A pak?“

„Byl tak zpropadeně příjemný. Nezačal mě osahávat, o nic se nepokoušel. Jen nastartoval auto.“

„Co bylo dál?“

„No, já… však víš, jak to je, nebo možná nevíš, ale zkrátka mě napadlo, že jsem to možná trochu zbabrala. Byla jsem tolik přesvědčená o tom, že musím být na pozoru a hlídat, aby nezašel moc daleko, že když se ani nepokusil vyvíjet na mě nátlak, cítila jsem se tak trochu…“

„Zklamaná?“ zeptal jsem se.

Zaváhala. „Ne, nebylo to zklamání,“ vysvětlovala zamyšleně. „Ale trochu mě to zarazilo. Řeknu ti upřímně, Donalde, že se mi něco takového až do té doby nestalo.“

„Pokračuj,“ vyzval jsem ji.

„Jel dál, pořád byl hrozně milý, jak jen si člověk může představit, a pak najednou zajel k tomu motelu. Zmínila jsem se o něm dřív, když jsme si povídali o jedné reklamní akci, které jsem se zúčastnila. Vyprávěla jsem mu, jak jsem tam byla na večírku, že tam mají bazén a je to tam moc hezké.“

„Jak to probíhalo dál?“

„No, když tam zajížděl, připadlo mi, že to vyřešil senzačně, docela se mi to líbilo. Bylo to ohromně troufalé, bez jakýchkoliv otázek.

Víš, Donalde, jsou určité otázky, které nemá žádné děvče rádo. Když se mužský zničehonic zeptá. „Poslyš, beruško, šla bys se mnou do motelu a zapsala se na recepci jako moje manželka?“, je to zapeklitá situace a nedá se z ní vybruslit. Když odpovím ne, možná to není tak docela to, co chci říct, ale nemůžu odpovědět ano bez toho, abych se totálně znemožnila.

Můžu ti povědět rovnou, Donalde, že nesnáším, když mě někdo osahává. Nemám nic proti tomu, aby se mě muži dotýkali, ale musí se ke mně chovat slušně. Jenže někteří jsou vlezlí a otravní, zkrátka a dobře, osahávání nemám ráda.“

„Ovšem jeho postoj se ti líbil.“

„Pomyslela jsem si, že tohle bylo chytré. Tenhle chlapík si umí poradit. Vsadím se, že bude zajímavý, a koneckonců jsem sama, tak proč ne? Nijak jsem se nevzpouzela.“

„Co bylo dál?“

„Požádal mě tak zdvořile, jak jen to jde, jestli bych byla tak hodná a zařídila registraci na recepci.“

„Takže jsi tam šla a udělala to?“

„Šla jsem na recepci a prohlásila, že jsme s manželem přijeli ze San Francisca a jsme unaveni. Měla jsem dojem, že si mě recepční tak trochu prohlíží. Někde jsem kdysi zaslechla jméno Carleton Blewett a uvízlo mi to v paměti. Věděla jsem, že se ten muž jmenuje taky Carleton, a tak jsem na přihlašovací lístek napsala pan Carleton Blewett s chotí a vymyslela si sanfranciskou adresu.

Pak jsme jeli k chatce a poslíček nám chtěl odnést zavazadla, ale Carleton mu na to řekl, že je z auta vytáhne až později, což poslíčka samozřejmě ani trochu neoblaflo. Je mi úplně jasné, že když se vrátil na recepci, ohlásil, že nemáme žádná zavazadla.“

„Co bylo potom?“

„Šli jsme do chatky a Carleton vytáhl láhev whisky. To od něj byla chyba, ale já udělala taky chybu. U večeře jsem pila šampaňské. Mám šampaňské ráda, když je dobré, a taky mám ráda to, co se šampaňským souvisí, tlumená světla, romantická atmosféra a to všechno.“

„Takže whisky ti nechutnala?“

„Ne.“

„Nepila jsi?“

„Moc ne. Požádal telefonicky o skleničky a led, ale ten člověk, který je přinesl, nebyl poslíček. Myslím, že Carleton si toho nevšiml, zato já si toho všimla.“

„Říkáš, že to nebyl poslíček?“

„Ne, byl to jejich detektiv.“

„V tom motelu mají detektiva?“

„V tomhle ano. Je to nóbl podnik, to už víš.“

„Vím. A co se stalo?“

„No, omrkl nás a zas odešel, a já po pravdě řečeno čekala, že se rozdrnčí telefon a někdo Carletonovi sdělí, že máme pokoj okamžitě vyklidit, že nemáme žádná zavazadla a oni ten pokoj chtějí vyprázdnit, takže dostane na recepci své peníze zpátky po odečtení nákladů na ložní prádlo a úklid.“

„Takže?“

„Chvíli jsem prováděla takové ty zdržovací úkony. Šla jsem do koupelny a česala si vlasy. Carleton zatím nalil whisky. Namítla jsem, že všechno nevypiju, tak vypil tu svou a na to i tu mou, pak si nalil znovu a v tu chvíli jsem si uvědomila, že všechna ta whisky pomíchaná se šampaňským nedělá dobrotu. Jeho obličej najednou vypadal povoleně a ochable. Špatně se mi to říká, ale už se mi tolik nelíbil.“

„A potom?“

„Potom udělal tu chybu,“ konstatovala. „Začal mě osahávat. A to bylo právě to, co se mi předtím na jeho postoji nejvíc zamlouvalo. Byl tak uhlazený a rafinovaný, tak… senzační. Kdyby v tom pokoji pokračoval na stejné úrovni, všechno by bylo v pořádku, jenže on se najednou začal chovat, jako by to považoval za samozřejmost. V tu chvílí jsem se naštvala, sebrala jsem si kabelku a šla pryč.“

„Co jsi udělala?“

„Šla jsem k telefonní budce, zavolala si taxíka a jela domů.“

„A co teď řekneš policii?“

„Povím jim to přesně podle pravdy.“

„A co jim řekneš o Carletonu Blewettovi?“

„Ty budeš Carleton BIewett. Samozřejmě se tak nejmenuješ, ale já řeknu policii, že jsi ten, co tam se mnou byl v sobotu, že jsme se chytli, protože ses namazal, a já tě tam nechala samotného. Povím, žes pak zavolal a omluvil se, já tvou omluvu přijala a dnes večer ti chci vynahradit, že jsem na tebe v sobotu byla ošklivá a utekla ti.

Ty budeš muset vyjít od toho, ale žádné dlouhé vyprávěni to nebude. Asi se nás zeptají, jestli jsme nezahlédli Ronleyho Fishera, v kolik hodin jsme šli spát, zda jsme nezaslechli něco neobvyklého a tak dále. Až ti policajti odejdou, budeme tam samozřejmě muset zůstat celou noc, aby jim to nebylo nápadné.“

„Ten podnikový detektiv, co vám přinesl skleničky, však prohlásí: „Tohle není ten, co tu s ní byl,“ namítl jsem.

„Ne, ne. Carleton byl v posteli a měl odvrácený obličej. To byla další věc, která mě otrávila. Když jsme do toho motelu přijeli, choval se tak tajnůstkářsky, jako by se za mě styděl.“

„A pak za tebou přišel a nabídl ti tisícovku, když půjdeš na policii a povíš jim tuhle historku?“ zeptal jsem se.

„Ne, to ne. Vůbec za mnou nepřišel. Od té doby jsem ho neviděla a vsadím se o sto babek, že už ho nikdy neuvidím.“

„Tak jak to bylo s tou tisícovkou?“

„Oznámil mi do telefonu, že policie mě bude hledat a že mě nejspíš najdou, protože jsem takříkajíc na očích. Ten poslíček by na mě dřív nebo později někde narazil.“

„Takže ti po telefonu slíbil tisícovku?“

„Ano.“

„Myslíš, že ji dostaneš?“

„Už ji mám.“

„Máš ji?“

„No ovšem. Přece sis nemyslel, že bych bez ní zašla až tak daleko, nebo snad ano?“

„Jak ti ji předal?“

„Kurýr mi přinesl balíček a v něm úhledný svazek stodolarových bankovek.“

„Co jsi řekla Carletonovi do telefonu?“

„Mluvil, že chce, abych šla zpátky do toho motelu, zavolá prý na recepci, aby nám tu chatku ještě nechali, a pošle jim peníze po kurýrovi. Prohlásil, že tam nemůžu jít sama, takže najme nějakého soukromého detektiva, který tam půjde se mnou a bude se vydávat za muže, který tam se mnou byl. Recepční že možná uvědomí policii a ta nás vyslechne. Když jim povím tu svou historku, bude to stačit k tomu, aby byl venku z maléru.“

„Proč to bude stačit k tomu, aby byl venku z maléru?“

„Protože poslíček nebo ten jejich detektiv dosvědčí, že byl opilý a nevěděl o světě.“

„A co jsi mu na to řekla?“

„Že ani náhodou, protože nejsem padlá na hlavu. Nabídl mi pět set. Já na to, že to tedy ne, ale pak jsem si najednou vzpomněla na tebe a řekla mu, tak podívej, Carletone, když se ti podaří přemluvit Donalda Lama, aby tam se mnou šel a vyřídil to, dáš mi tisíc babek a bude po tvém. Jinak mě ani nenapadne.“

„Takže?“ zeptal jsem se.

„Takže jsi tady,“ odvětila. „A Carleton telefonoval do motelu a požádal je, ať mu ještě nechají chatku číslo 27. Drží mu ji. Carleton se zatím neodhlásil.“

„Ten jejich detektiv Carletona viděl,“ namítl jsem. „Poslíček ho taky viděl. Co když je policie vyzve, aby si mě pořádně prohlédli?“

„V sobotu večer si ho neprohlíželi,“ ujistila mě. „Poslíčkovi to bylo jedno a detektiv se díval na mě.“

„Vypadala jsi sexy?“ otázal jsem se.

„Donalde, já vypadám vždycky sexy. Patří to k mé práci. Máš něco s očima? Nebo je to tím světlem tady?“

„To dělá to světlo.“

„No co, však ještě uvidíš víc,“ prohodila a zasmála se.

„K žádnému velkému lhaní se nepropůjčím, ale jsem ochoten tu komedii sehrát, když se budeš držet teorie, že jsem si dal něco k pití a udělal ti návrh, ty jsi souhlasila a jeli jsme do motelu. Mohlo by to fungovat, i když ne tak, jak to bylo naplánováno. Hlavní je neprozradit policii, že máme sponzora.“

Její obličej se rozzářil. „Myslíš, že by to mohlo vyjít, když se budeme tvářit, jako by se nechumelilo?“

„Můžeme to zkusit,“ řekl jsem jí. „Kdy to rozjedeme?“

„Dnes pracuju do jedenácti a pak si chci dát večeři. Pozveš mě na večeři, Donalde?“

„Jistě.“

„Bezva,“ odtušila. „Chceme mít zavazadla, nebo budeme bez zavazadel?“

„Lepší to bude bez nich,“ konstatoval jsem. „Hrajme to tak, jak to bylo v sobotu večer.“

„Fajn, Donalde,“ přitakala. „Teď musím zpátky k zákazníkům. Uvidíme se v jedenáct. Zatím ahoj.“ Přitiskla si ukazováček ke rtům a pak ho položila na mé rty.

Počkal jsem asi deset minut a pak odešel.

Když jsem odcházel, byla ke mně otočená zády, ale přes rameno se na mě letmo usmála. Brala objednávky u stolu se dvěma dvojicemi. Podnik se začínal plnit, blížila se koktejlová hodina.

Kapitola 4

V jedenáct jsem byl v baru. Sharon mě nechala asi tři minuty čekat, pak se ke mně připojila a šli jsme ven do mého auta. Jeli jsme do maďarské restaurace a dali si šampaňské. Nechal jsem servírce velké spropitné a vyrazili jsme k motelu.

„Nervózní?“ zeptal jsem se.

„Celá se klepu,“ hlesla.

„Nelámej si tím hlavu. Brzy to skončí a budeš to mít všechno za sebou.“

„Nezastavíme?“ otázala se.

„Kde bychom měli zastavit?“

„Někde po cestě?“

„K čemu?“

„Abychom se trochu seznámili. Připadá mi tak chladné a věcné jet do motelu s někým, koho jsem ani nepolíbila.“

„Je to chladné a věcné,“ opravil jsem ji, „a nebudeš mít čas lámat si hlavu s reakcemi. Policajti tam budou dřív, než dopiješ druhou sklenku.“

„Whisky navrch na šampaňské?“ zeptala se.

„Šampaňské navrch na šampaňské,“ vysvětlil jsem. „Mám s sebou pár lahví uložených v suchém ledu v krabici.“

„Já myslela, že nebudeme mít zavazadla.“

„Tohle není zavazadlo. Je to šampaňské.“

„A máš skleničky?“ chtěla vědět. „Příčí se mi pít šampaňské z pohárku.“

„Samozřejmě jsou tam i skleničky,“ ujistil jsem ji. „Jsou vychlazené.“

„No, Donalde, myslel jsi skoro úplně na všechno,“ pochválila mě.

„Proč jen skoro?“

„Nemyslel jsi na mé city, na to, že by pomohlo trochu se rozehřát.“

„Mohlo by se tím rozjet něco, co by nám bránilo myslet na tu historku, kterou máme povědět policii.“

„Ale třeba bychom to mohli…“

„Co?“

„Nic,“ odpověděla.

Jel jsem rovnou do motelu.

„Fajn,“ prohodil jsem. „Teď musíš požádat o klíč. A pamatuj, že jsi manželka pana Carletona Blewetta, ale až přijdou poldové a budou chtít naše řidičské průkazy, uvedeme jim naše skutečná jména.“

„Můj bože,“ podotkla. „Přece nejsem tak natvrdlá, abych nevěděla, co a jak.“

Vešla na recepci, byla tam asi dvě minuty, a když vyšla, šel v těsném závěsu za ní poslíček.

Běžel před námi k chatce číslo 27 a pak si stoupl vedle auta, aby nám mohl vyložit zavazadla.

Nechal jsem ho vytáhnout lepenkovou krabici, aby se mohl ujistit, že to je jediné zavazadlo, které s sebou máme. Pak jsem mu dal dolar jako spropitné a šli jsme dovnitř.

Sharon se nervózně rozhlédla po pokoji., Ještě nikdy jsem si nepřipadala tak hloupě!“ prohlásila.

Otevřel jsem lepenkovou krabici a vytáhl z ní studenou láhev šampusu. „Tohle ti pomůže,“ řekl jsem. „Mám pocit, že tě sotva znám, Donalde.“

Korek z lahve vylétl tak hlučně, že to připomínalo výstřel z pistole, a Sharon vyjekla. „Donalde, ty mě děsíš!“

Otočil jsem se a podíval se na ni. Rovnala si punčochy a nohy měla odhalené.

„Jejda,“ poznamenala, ale sukni nechala zvednutou. „Já myslela, že jsi otočený zády.“

„Změnil jsem postoj,“ odpověděl jsem jí.

„To bys měl,“ zašvitořila a svůdně se usmála.

„Pojď si připít na dobrodružství,“ vyzval jsem ji.

Posadil jsem se do tvrdého křesla.

Přistoupila ke mně a usadila se na opěradlo. Podal jsem ji vychlazenou skleničku a nalil víno do obou sklenek. „Na dobrodružství!“ řekl jsem.

Přiťukli jsme si okrajem skleniček. Pak jsme seděli a upíjeli šampaňské.

„Donalde,“ začala po chvíli, „myslíš, že ti policajti přijdou hned?“

„To záleží na tom, jak daleko chtějí, abychom zašli, než sem vtrhnou,“ usoudil jsem. „Poznal tě recepční?“

„Určitě. Navíc byl v hale ten člověk, co nám v sobotu přinesl pití. Cítila jsem, jak si mě prohlíží, když jsem k němu byla otočená zády.“

„Cítíš to, když si tě prohlížejí?“ zeptal jsem se. „U některých ano. Úplně cítím, jak jejich oči zkoumají každý můj coul.“

„Nemáš to ráda?“

„Naopak, mám to ráda. Mám spoustu hezkých coulů, Donalde.“

„Toho jsem si všiml.“

„Uvidíš, že vím, o čem mluvím, Donalde… Co je s tím šampaňským?“

Dolil jsem jí skleničku.

„Jsi hodný,“ zašeptala a pročísla mi prsty vlasy. Kopnutím shodila střevíce, pak si na opěradle přesedla a položila své nohy v punčochách do mého klína. „Mám je studené,“ poznamenala.

„V této etapě hry není dobré mít studené nohy,“ podotkl jsem.

Zasmála se a zahýbala prsty na nohou.

„Cítíš to?“ zeptala se.

„Ano.“

Zahýbala znovu prsty. Ode dveří se ozvalo bušení. „Co to je?“ podivila se.

„Tví přátelé,“ odtušil jsem. „Už je to tady.“ Odložil jsem sklenku se šampusem, položil ruce na její kotníky, jemně ji odsunul nohy, vstal a šel ke dveřím. Stáli tam dva neuniformovaní muži. „Dobrý den,“ pozdravil jsem.

Jeden z nich vytáhl z kapsy kožené pouzdro, otevřel ho a ukázal mi odznak. „Policie,“ sdělil mi. „Chceme s vámi mluvit.“

„No tohle… O čem?“

„Půjdeme dál.“ Stál jsem ve dveřích.

„Zrovna teď by to nebylo vhodné,“ namítl jsem. „Jestli chcete, přijdu za vámi na recepci.“

Jeden z mužů mě odstrčil širokým ramenem a vykročil dopředu. „Řek jsem, že půjdeme dál,“ oznámil mi. „Možná jste dobře neslyšel.“

Zapotácel jsem se a ustoupil dozadu. Muži vstoupili a zavřeli za sebou dveře.

Otočil jsem se a podíval se na Sharon.

Měla svléknuté svršky a stála tam v podprsence, kalhotkách a punčochách. V ruce držela sklenku se šampusem a vypadala užasle.

Vystavovala na odiv své krásné dlouhé údy a ladné křivky.

„Propána krále!“ vykřikla a pak dodala. „Buďte tak hodní a jděte pryč!“

„Chceme s vámi mluvit,“ oznámil jí jeden.

Sharon popadla oblečení a vběhla do koupelny.

Jeden z mužů zvedl láhev šampusu, přičichl k ní, ozkoušel prsty její teplotu, nahlédl do krabice a uviděl v ní další láhev šampaňského a skleničky obložené suchým ledem. „Dáváte si do nosu, co?“ podotkl.

Sharon vyšla z koupelny a dopnula si zip na šatech.

„Co má tohle znamenat?“ otázala se rozhořčeně. Policisté se posadili, jeden do křesla, kde jsem prve seděl já, a druhý na postel. „Jmenujete se Carleton Blewett?“ zeptal se mě jeden.

„Ne,“ odpověděl jsem.

Otočil se k Sharon. „Jste paní Blewettová?“

„Ne.“

„Tak si to zkontrolujeme. Předložte řidičské průkazy.“

„Jaký pro to máte důvod?“ zeptal jsem se.

„Pro tuhle chvíli nás zajímá,“ prohlásil policista, „zda jste si pronajali tuhle chatku k nemorálním účelům.“

„O čem to mluvíte, k nemorálním účelům,“ ohradil jsem se. „Chtěli jsme si dát trochu šampaňského, a to se na zadním sedadle automobilu dost dobře nedá.“

„Takže proto se vaše přítelkyně svlékla, co?“

„Když jste zabušili na dveře, polila si šampaňským šaty a chtěla to místo co nejdřív omýt, aby tam nezůstala skvrna.“

„Jo, jasně. Než jsme zaklepali, seděla tady oblečená,“ odtušil policista.

„Správně,“ přitakal jsem. „Přesně tak to bylo.“

„No dobrá, zkontrolujeme vám řidičské průkazy. Napřed váš.“

Vytáhl jsem náprsní tašku a ukázal mu průkaz. Policista si zapsal jméno a adresu. „A teď vy, slečno,“ vyzval druhý policista Sharon.

„To je nehoráznost!“ ohradila se.

„Já vím, já vím. Tak honem, ať to máme za sebou. Mrknem se na váš průkaz.“

Otevřela kabelku, vytáhla peněženku s doklady a doslova je na něj hodila.

Prohlédl si je zevrubně, stránku za stránkou.

„Tohle je Sharon Barkerová,“ sdělil svému kolegovi. „Dvacet čtyři let, pět stop sedm palců, sto patnáct liber, podle všeho zaměstnaná v denním baru U Bodláku. Mám číslo jejího sociálního zabezpečení.“

„Tenhle pán se jmenuje Donald Lam,… á, počkat! Nejste vy soukromý detektiv?“

„Přesně tak,“ přitakal jsem.

„No to mě podrž,“ prohlásil policista. „Hned to vypadá trochu jinak. Já se jmenuju Smith. Tak prosím, mluvte.“

„O čem chcete, abych mluvil?“

„Co tady děláte.“

„Přijel jsem si tu se Sharon Barkerovou udělat malý večírek se šampaňským.“

„A potom?“

Pokrčil jsem rameny. „Pak bychom nejspíš jeli domů. Neměl jsem přesný plán.“

Někdo zalomcoval dveřmi. Jeden policista vstal a otevřel. Dovnitř vešel muž, který, jak jsem usoudil, pracoval v motelu jako bezpečnostní stráž, kterýžto titul zněl lépe než podnikový detektiv. „Tohle je Donleavy Ralston, vážení,“ představil ho policista. „Pracuje tady.“

„Ta holka je stejná, ale myslím, že to nebyl tenhle frajer.“

„Určitě to nevíte?“ zeptal se policista.

„Ne. Měl odvrácený obličej, ale viděl jsem jeho postavu.“

Smith se obrátil na Sharon Barkerovou. „Tak co, slečinko, jakou máte živnost?“ zeptal se.

„Co tím chcete říct, živnost?“

„No tak, ven s tím,“ zahřměl Smith. „Snažíme se vám dát šanci. Evidentně tady provozujete něco na způsob prostituce. Chcete jít do lochu jako prostitutka?“

„Jako prostitutka!“ zaječela Sharon. „No dovolte!“

„Uklidněte se,“ okřikl ji Smith. „Dáme vám šanci, ale jen když budete mluvit.“

„O čem chcete, abych mluvila?“

„Byla jste tu v noci ze soboty na neděli. Zaregistrovala jste se jako manželka pana Carletona Blewetta. Udala jste adresu El Belmont Drive 254, San Francisco. Ti lidi, co tam bydlí, o žádném Carletonu Blewettovi v životě neslyšeli.“

„To jméno jsem si vymyslela.“

„Proč?“

„No, já… tak nějak mě to napadlo. Nechtěla jsem uvádět naše skutečná jména. Všechno jsem si jen tak vymyslela, včetně poznávací značky automobilu.“

„Tak jo,“ souhlasil Smith. „Jste velká holka. Jestli za tohle berete dejme tomu sto dolarů na noc, tak jste prostitutka.“

„Neberu za to nic. Neúčtuju si peníze za své… přátelství.“

„Zdá se, že máte spoustu přátel.“

„Je na tom něco špatného?“

„Záleží na tom, co považujete za špatné, a taky to záleží na tom, jak definujete přátelství. Tak, a teď mluvte.“

„Pracuju jako hosteska v baru,“ řekla. „Mám za úkol dohlížet na to, aby se naši hosté dobře bavili a byli obslouženi. Končím kolem jedenácté večer, a když mám po šichtě, můžu si dělat, co chci.“

„No dobrá, a teď nám povězte, jak to bylo v sobotu.“

„V sobotu mě tenhle pán pozval na večeři. Jsem sama a nemám žádné závazky, tak jsme si dali večeři a pak se zastavili na kopci a dívali se na osvětlené město.“

„Došlo k muchlání?“ otázal se policista.

„Ovšemže došlo k muchlání,“ opakovala dotčeně. „Myslíte, že by nějakej mužskej seděl jak dřevo a hleděl se mnou na světýlka bez muchlání?“

„To už je lepší,“ řekl policista. „Co se stalo pak?“

„Pak odjel sem do motelu.“

„Kdy vám učinil návrh?“

„Neudělal to.“

„Jen odjel rovnou do motelu?“

„Ano.“

„A vy jste ani nepípla, když jste viděla, co se děje?“

„Ne, nepípla,“ odtušila. „Jestli to chcete vědět, docela se mi to líbilo. Byl to úplně nový přístup. Nemám ráda ty, co se moc ptají. Pro děvče je to trapná situace, když musí říct ano. A někdy se vám nechce říkat ne. Považoval to za samozřejmé a to se mi líbilo.“

„Jde vám to čím dál líp,“ chválil ji Smith. „Povídejte dál.“

„No, to je asi tak všechno. Přijeli jsme sem a dostali tenhle pokoj. Můj přítel řekl poslíčkovi, že vyloží zavazadla později. Pak jsme chvíli jen tak seděli a on vytáhl lahvinku whisky. Objednali jsme si skleničky a led a přinesl nám je ten pán, co právě přišel. Pak jsme se trochu napili.“

„Co bylo dál?“

„Potom, no víte, já jsem spíš na šampus. Nemám ráda whisky, ale koneckonců jsme byli tady, znáte to, někdy pomůže mít v sobě kapku alkoholu, když se s někým… seznamujete.“

„Seznamovat se je dobré,“ podotkl Smith. „Jak to probíhalo dál?“

„No, whisky po šampaňském mi moc nesedla. Když se ve mně pomíchá různý alkohol a stoupne mi to do hlavy, nerozveselím se. Začala se mi točit hlava a nevím proč, ale najednou mě to přestalo bavit. Můj přítel se mi už tolik nelíbil a začínal být opilý.“

„Šla jste do postele?“

„Nešla.“

„Ale jděte,“ podivil se Smith.

„Říkám vám pravdu!“ vyjela na něj. „Začal mě osahávat a já se naštvala. Šla jsem ven, zavolala si taxíka a jela domů. Když tomu nevěříte, zeptejte se u taxislužby a dozvíte se, že jsem si objednala taxíka a vypadla odsud.“

„To bylo asi tak v kolik hodin?“ ptal se Smith se zájmem.

„Kolem druhé ráno.“

„A co se stalo s tím mužem?“

„Nevím, co se s ním stalo. Nechala jsem ho tam. Když jsem odcházela, přestával vědět o světě. Nejspíš se z toho vyspal.“

„Co udělal?“

„Mohl udělat jen jedno. Když se probudil, nastoupil do auta a jel domů.“

„Kde bydlí?“

„To nevím.“

„Jak často jste se s ním vídala?“

„Byl u nás v baru jednou předtím.“

Smith se obrátil ke mně., Jak jste se k tomu připletl vy?“

„Seznámil jsem se s ní dnes odpoledne,“ vysvětlil jsem. „Šli jsme spolu na večeři. Věděl jsem, že má ráda šampus. Zařídil jsem v té restauraci, aby nám uložili pár lahví i se skleničkami do suchého ledu. Mínil jsem to jako projev uznání za to, jaký má vkus.“

„A co jste čekal, že za to dostanete?“

„Co myslíte?“

„No dobrá,“ konstatoval Smith. „Povím vám to na rovinu. V noci ze soboty na neděli tu došlo k vraždě. Tělo bylo nalezeno v neděli ráno. Zatím jen kontrolujeme a vás dva si prověříme. Jestli jste čistí, žádné potíže mít nebudete. Když ne, tak z toho budete mít průšvih jak hrom. Té holce přišijeme obvinění z prostituce a vás můžeme obžalovat z kdečeho. Však víte.“

Přikývl jsem.

„Tak, a teď chceme vědět všechno, co se stalo v sobotu v noci. Do nejmenších podrobností.“

„Já tu nebyl,“ oponoval jsem. „Nebudu vám to nalhávat.“

Smith se otočil k Sharon. „Chceme vědět o všem, co jste viděla a co jste dělala. Taky to, kdo je doopravdy ten muž, který tu s vámi byl. Potřebujeme vědět, kde bychom ho mohli najít.“

„Přijeli jsme k recepci,“ vysvětlovala. „Stála tam dvě nebo tři auta a v nich lidi, co se chtěli ubytovat. Carleton, tak říkal, že se jmenuje, nechtěl vystupovat z auta. Požádal mě, abych zařídila registraci a na recepci uvedla, že jsme jako manželé přijeli ze San Francisca a jsme unavení.

Vymyslela jsem si sanfřanciskou adresu, El Belmont Drive 254. Šla jsem tam, uvedla na registrační lístek, že jsme manželé Blewettovi ze San Francisca, a vypsala tu adresu.“

„Jak je to s poznávací značkou?“

„Vymyslela jsem si příjmení Blewett i tu poznávací značku,“ uvedla.

„Už jste to udělala někdy dřív?“ zeptal se Smith.

„Co myslíte?“ opáčila.

„Pro peníze?“

„Ne. Už jsem vám řekla, že své přátelství nedávám za peníze. Peníze si vydělávám prací.“

„Takže, v kolik hodin jste odsud odešla a zavolala si taxi? Pamatujte, že si to můžeme zkontrolovat.“

„Chci, abyste si to zkontrolovali. Bylo to asi kolem druhé hodiny ráno, myslím.“

„Zavolala jste si taxík telefonem?“

„Ano.“

„Z recepce?“

„Ne.“

„Odkud?“

„Z telefonní budky.“

„Z té vpředu?“

„Ano.“

„Abyste se k té telefonní budce dostala, musela jste projít kolem bazénu.“

„Ne těsně kolem, je tam zábradlí. Prošla jsem oklikou. Branka k bazénu byla zavřená.“

„Víte jisté, že byla zavřená?“

„Ano.“

„Jak to víte?“

„Protože jsem chtěla projít kolem. Je to tudy kratší, ale branka z té strany byla zavřená.“

„Jste si tím naprosto jistá?“

„Jsem.“

„No dobrá, prošla jste oklikou kolem zábradlí. Bazén byl osvětlený, že?“

„Ano.“

„Viděla jste do něj?“

„Ne až úplně dolů.“

„Byla v něm voda?“

„Ano. Byl asi z poloviny napuštěný. Vzpomínám si, že jsem viděla odraz světel na hladině.“

„Plaval tam někdo nebo byl poblíž?“

„Ne.“

„Mohlo tam být něčí tělo?“

„Z místa, kudy jsem procházela, jsem neviděla až dolů. Viděla jsem na vzdálenou stranu bazénu, ale celý jsem ho neviděla.“

Nevšimla jste si ničeho neobvyklého?“

Ne.“

„Podívejte,“ vysvětloval Smith. „Ráno, když bylo nalezeno tělo, byla branka na cestě k telefonní budce na vzdálené straně bazénu otevřená. Zámek byl rozbitý.“

„Nu, když jsem kolem té branky procházela já, byla zavřená a zamknutá. Vzpomínám si, že branka byla zavřená a chvíli jsem uvažovala, jestli bych ji nemohla otevřít, ale pak jsem viděla řetěz a visací zámek, tak jsem prošla kolem plotu zvenčí k telefonní budce a zavolala si taxi.“

„A co jste dělala, zatímco jste na něj čekala?“

„Jen jsem tam stála, nic víc.“

„Jak dlouho trvalo, než přijel?“

„Asi pět minut.“

„Nedívala jste se do bazénu, když jste tam stála a čekala?“

„Na to si nevzpomínám. Myslím, že ne.“

„Ale obě branky byly zavřené?“

„Řekla bych, že ano.“

„A zamčené?“

„Vím jen o jedné brance. Byl na ní řetěz a visací zámek. Na té druhé jsem žádný řetěz neviděla. Nevím, jestli byla zamknutá.“

Ze Smithova hlasu se teď ozýval nový, přátelský tón. „Slečno Barkerová, velice jste nám pomohla,“ dodal. „Chci, abyste se nad tím ještě jednou zamyslela. Třeba si vzpomenete ještě na něco.“

Přimhouřila oči, chvíli se dívala na koberec na podlaze a pak pomalu zavrtěla hlavou. „Ne,“ prohlásila. „Na nic jiného si nevzpomínám.“

„Pak přijel taxík?“

„Ano.“

„Vyšla jste ven a čekala na chodníku?“

„Ne. Stála jsem u telefonní budky a taxikář vystoupil a šel ke mně.“

„Zeptal se vás, zda jste to byla vy, kdo si volal taxi?“

„Ano, ptal se, jestli jsem slečna Barkerová, a já mu odpověděla, že jsem… Počkat, vlastně něco říkal o plavání.“

„Opravdu?“ otázal se Smith hlasem, v němž bylo patrné vzrušení.

„No ano. Ptal se mě, jestli jsem si byla zaplavat nebo si chci jít zaplavat nebo něco takového, a já mu odpověděla, že voda vypadá studeně. Asi minutu tam vedle mě stál a díval se na vodu a pak pronesl něco jako: „Tak jedeme.“

„Takže ve dvě hodiny ráno tam byl taxikář, který se do bazénu díval?“

„Ano.“

„A stál s vámi u telefonní budky, co je hned vedle zadní branky k bazénu?“

„Ano.“

„Opravdu jste nám moc pomohla, slečno Barkerová,“ prohlásil Smith. „Rád bych se vám omluvil za vyrušení, ale ještě mi něco povězte o tom muži, Carletonu Blewettovi.“

„O něm nic nevím,“ sdělila mu. „Jen to, že chtěl, abych mu říkala Carleton. Příjmení Blewett jsem si vymyslela. Viděla jsem ho předtím jednou u nás v baru. A vím, že by vám stejně nic neřekl. Opil se. Byl úplně namol.“

„Je ženatý nebo svobodný?“

„To mi nesdělil.“

„Ale jděte, vy se v mužích vyznáte,“ namítl Smith. „To vám nemusel říkat. Tak co, byl ženatý nebo svobodný?“

„Byl ženáč,“ prohlásila, „a mám pocit, že něco takového nedělá moc často. Bylo mu to tak trochu trapné a řekla bych, že se i trochu styděl, což je jedna z věcí, které mě rozhněvaly. Konec konců, když už mužský tohle udělá, měl by si rozmyslet, co vlastně chce. Buď to chce, nebo ne! Nevím, měla jsem z něj špatný pocit. Připadala jsem si tak nějak nečistá.

Nakonec jsme všichni jenom lidi a máme lidské touhy a pudy, a já nejsem žádná svatá, krucinál. Ovšem taky nejsem pokrytec a beru život tak jak přichází. Líbil se mi a měla jsem zato, že se líbím jemu, a než jsme přijeli sem do motelu, klapalo nám to báječně. Líbil se mi, když jsme zastavili tam nahoře na Mulholland Drive, a taky se mi líbilo, jakým způsobem to vyřešil, jen tak odjel do motelu. No dobrá, musím uznat, že tím na mě udělal dojem.

Pak jsme přijeli sem a on jako by měl pocit, že se musí opít, aby to mohl dotáhnout do konce. Do háje! Měla jsem chuť mu jednu vlepit a chtěla jsem jediné, vypadnout odsud. Co se mě týče, už ho nechci nikdy vidět a hádám, že on má stejné pocity vůči mně, i když mi zavolal a chtěl vědět, co mě to popadlo.“

„A co jste mu řekla?“

„Řekla jsem mu, že je to fuk.“

„Ale víte, že ta branka byla zavřená, když jste odcházela, mám na mysli branku u bazénu.“

„Ano.“

„A on byl tady opilý namol,“ uvažoval Smith, „takže by nám nemohl nic říct.“

„Přesně tak.“

Smith pohlédl na ostatní. „Nějaké další otázky?“

Zavrtěli hlavami.

„Díky, slečno Barkerová, jste prima děvče. Někdy se U Bodláku zastavím, až budu mít po službě. Třeba vás taky pozvu na večeři.“

„Jste ženatý,“ odtušila. „Říkal jste mi přece, že to určitě poznám. Poznala jsem to.“

Zasmál se. „No jo, vyhrála jste. To je všechno, vážení. Promiňte, že jsme vás vyrušili. Klidně pokračujte a dobře se bavte.“

Všichni tři muži odešli.

Obrátil jsem se k Sharon. „Co to mělo znamenat?“

„Jako co?“

„To, že sis svlékla oblečení, když jsem šel ke dveřím.“

„Nesvlékla jsem si oblečení, jen šaty,“ namítla. „No dobrá. Proč sis svlékla šaty?“

„Aby to vypadalo přesvědčivěji. Chtěla jsem si je sundat celou tu dobu. Byla bych si je svlékla dřív, kdybys mě jen trochu povzbudil, ale ty jsi byl tak nějak povznesený, takže by to bylo, zkrátka by se nehodilo, kdybych se začala svlékat.“

„Tak jo,“ řekl jsem. „Co uděláme teď?“

„Iniciativy se má ujmout muž, ne?“ nadnesla.

„V jakém smyslu?“

„Proboha Donalde, ty vážně děvčeti nedodáš ani trochu odvahy? Přece to nebudu dělat všechno já!“

„Ještě trochu šampusu?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odsekla. „Jestli je to to, co ty chceš.“

Zkusil jsem otevřenou láhev šampaňského. Ještě se dalo pít, ale bylo už maličko vyčichlé. Obrátila do sebe skleničku třemi doušky a podržela ji tak, abych ji dolil.

Znovu jsem jí sklenku naplnil a dolil asi čtvrt palce do své.

„Pověz mi, Sharon, dostala jsi za tohle opravdu tisíc dolarů?“ vyzvídal jsem.

„Mhm.“

„Nepodnítilo to tvou zvědavost?“

„Jak to myslíš?“

„Není to poněkud přemrštěné?“

„Co tím chceš říct, přemrštěné?“

„No, jestli to není dost vysoká cena za trochu mimopracovní aktivity?“

„Tak počkat,“ přimhouřila oči. „Co máš na mysli tou mimopracovní aktivitou? Myslíš to tak, jak tuším, že to myslíš?“

„Ne.“

„Tak jak to tedy myslíš?“

„Mám na mysli, že ti to zabere jen pár hodin volného času.“

„Poslyš,“ ohradila se, „dobré jméno děvčete něco stojí.“

„A kdo se o tom dozví kromě inspektora Smithe?“

„Spousta lidí.“

„Kdo?“

„Za prvé bezpečnostní stráž tady v motelu.“

„Dělá to nějaký rozdíl?“

„Třeba sem zas někdy budu chtít přijít.“

„Sama?“

„Nebuď blázínek.“

Natáhla ruku se skleničkou. Když byla plná ze dvou třetin, v láhvi nic nezbylo. Zamyšleně na mě pohlédla. „To musíš kazit takový pěkný večer?“

„Čím?“

„Všemi těmi otázkami.“

„Jen se snažím utřídit si myšlenky.“

„Musíš je mít utříděné?“

„Rád bych měl.“

„No dobrá, Donalde, povím ti pravdu a pak už o tom přestaneme mluvit. Myslím, že ten chlap je nějaké velké zvíře v politice. Nemůže si dovolit být přistižený při záletech. Netroufá si dát policii prohlášení a nechce, aby policisté věděli, kdo je, takže to musel zaonačit tak, aby ho z toho vynechali.“

„Myslíš, že ho z toho vynechají?“

„Určitě. Byl namol, takže nemohl nic vidět. To já jsem viděla něco, co pro ně má cenu.“

„Jako třeba?“

„Jako to, že byla branka ve dvě hodiny ráno zavřená.“

„Myslíš, že je to důležité?“

„Policie si to myslí.“

„Nezdálo se, že bys tomu věnovala moc pozornosti, dokud tě ti poldové neupozornili, že je to důležité.“

„Vůbec jsem nad tím nepřemýšlela. Byla jsem najatá, abych splnila úkol, a to jsem taky udělala.“

„A nepokusíš se zjistit, kdo je ve skutečnosti Carleton Blewett?“

„Proč bych měla?“

„Myslel bych, že máš v sobě aspoň trochu zvědavosti,“

„Jak vidíš, nemám. A povím ti ještě něco, Donalde Lame. Jestli to víš ty, kdo to je, nechci, abys mi to říkal.“

„Proč?“

„Poněvadž takové informace jsou nebezpečné. Když to nevím, nemůžu to nikomu vyzvonit, a tak nebudu nikdy v pokušení toho člověka oškubat. Tím chci říct, že prostě nebudu moct, i kdybych nakrásně chtěla. A to pomůže.“

„Jak to myslíš?“

„V mé branži se může děvče dozvědět příliš mnoho.“

„Říká se, že vědomosti dávají lidem moc,“ poznamenal jsem.

„Někdy to končí mrtvolami v motelových pokojích. Nechci, aby mě jednoho dne našli s nylonovou punčochovou utaženou kolem krku. Donalde, kolik za tohle dostaneš ty?“

„Zdaleka ne dost.“

„To není odpověď na mou otázku. Já ti řekla, co za to mám.“

„A já ti odpověděl, že za to nedostanu ani zdaleka dost. Vůbec se mi to nelíbí.“

„Proč ne?“

„Může to mít dozvuky.“

„Nesmysl!“ zvolala. „Pro tebe to konči. Šlo to jako po drátku. Pověz mi, Donalde, sehrála jsem to dobře?“

„Co jsi sehrála?“

„Jak jsem popadla ty šaty a držela si je před sebou. Ustupovala jsem až ke koupelně, ale když jsem zavírala dveře, najednou jsem se otočila. Vsadím se, že ti poldové měli dobrý výhled.“

„Takový výhled mívají často.“

„Vsadím se, že i ty jsi měl dobrý výhled.“

„To měl.“

„Nezdá se, že by tě to nějak zvlášť vzrušilo.“

„Zrovna teď mám jiné věci na přemýšlení.“

„Jako třeba?“

„Inspektora Smithe.“

„Co je s ním?“

„Jak tobě připadal?“

„Prima chlap. Nejspíš si taky rád vyhodí z kopýtka. Všiml sis, jak se jen tak mezi řečí zmínil, že se třeba někdy zastaví?“

„Mhm.“

„A já ho hned usadila a řekla mu, že je ženatý.“

„To se zastaví?“ otázal jsem se.

„Zastaví se u mě,“ řekla.

Nějakou chvíli mlčela. Pak se zeptala: „Proč se ptáš na inspektora Smithe, Donalde?“

„Protože kdyby chtěl být pes nebo měl pocit, že s ním nespolupracuješ na sto procent, mohl by nám to pořádně zavařit.“

Jak to?“

„To nařízeni o penziónech,“ vysvětlil jsem. „A kdyby ti chtěl přišít obvinění z lascívního chování.“

„Proč jsi přestal mluvit, Donalde?“

„Jen přemýšlím.“

„Do prčic?“ ulevila si. „To je pořád samé přemyšlení. Používáš hlavu, když bys měl používat ruce.“

Chvíli jsme tam seděli potichu.

Najednou vyskočila, rukama si urovnala punčochy a podívala se do zrcadla. „Víš co, Donalde?“

„Co?“

„Mám pro tebe novinku.“

„Jakou?“

„Jedu domů.“

„Odvezu tě.“

„Ne, neodvezeš. Pojedu taxíkem.“

Otevřel jsem peněženku. „Dám ti peníze na taxi.“

„Nesnažíš se přemluvit mě, abych tu zůstala?“

„To bys chtěla?“

„Sakra, Donalde, ty se k ženám nechováš moc lichotivě. Připadám si s tebou jak ohřáté kočičí jídlo. Jdi do háje.“

Přehodila přes sebe plášť a sebrala si kabelku. „Dobrou noc a nashledanou.“

Díval jsem se, jak vychází ven.

Kapitola 5

Čekal jsem pět minut, pak strčil klíč do kapsy, vyšel ven, zavřel za sebou dveře a prošel kolem bazénu k telefonní budce na konci pěšinky.

Přední branka u bazénu byla zavřená a zajištěná visacím zámkem. Na zadní brance byl střelkový zámek a byla také zavřená.

Vklouzl jsem do telefonní budky, vhodil minci a vytočil číslo Elsie Brandové.

Telefon začal vyzvánět a pak jsem uslyšel Elsiin hlas.

Byla pořádně rozzlobená. „Haló!“ mluvila rázně. „Kdo volá v tuhle hodinu?“

„Donald,“ ohlásil jsem se.

„Donald!“ zvolala a její hlas najednou zvlídněl. „O co jde, Donalde? Máš nějaké potíže?“

„Potřebuju něčí pomoc.“

„Donalde, pověz mi, kde jsi. Udělám všechno, co budu moci. Přijedu za tebou. Co můžu udělat?“

„Stav se v kanceláři a z mého stolu vezmi věci na snímáni otisků prstů a roličku snímacího papíru. Pak přijeď do motelu Složte hlavu. Jsem v chatce 27. Nezajížděj autem až na parkoviště před motelem ani kolem recepce. V severovýchodním rohu je bazén a u vzdáleného konce bazénu je telefonní budka. K budce můžeš dojít z chodníku. Zaparkuj v tom místě u obrubníku. Běž do té budky a dělej, jako že telefonuješ, dokud neuvidíš, že je čistý vzduch. Pak vyjdi a běž přímo k chatce 27. Je třetí od konce předposlední řady chatek. Jinak, když půjdeš od bazénu, projdeš kolem plotu a uvidíš po své levici šest řad chatek, parkoviště a za ním dalších osm nebo deset řad chatek.

Půjdeš doleva. Dojdeš ke druhé řadě od konce, zatočíš znovu doleva a chatka 27 je třetí od konce. Jdi rovnou dál. Nechám dveře odemčené.“

„Donalde, jsi tam… sám?“

„Ano.“

„Donalde, bude mi to chvíli trvat. Než se obléknu a dojedu do kanceláře, dostanu se tam tak za pětačtyřicet minut, možná za hodinu.“

„To je v pořádku,“ uklidnil jsem ji. „Nehoň se.“ Zavěsil jsem, šel zpátky do chatky a nastavil zástrčku na dveřích tak, aby zůstaly otevřené. Natáhl jsem se na jednu z postelí, zmuchlal si polštáře pod hlavou a vleže přemýšlel.

Za chvíli jsem začal dřímat a nakonec upadl do hlubokého spánku, i když jsem byl odhodlaný zůstat vzhůru.

Zdálo se mi, že se k mým rtům jemně tisknou hebké ženské rtíky. Cítil jsem neodbytnou nasládlou vůni květin.

Potom jsem se najednou probudil. U postele stála Elsie Brandová a shlížela na mě se zvláštním výrazem v obličeji. „Donalde.“ šeptala, „Já jsem tě probudila, co?“

„Chtěl jsem, abys mě probudila. Máme spoustu práce.“ Stála tam a dívala se na mě dolů. „Usmíval ses, Donalde,“ podotkla. „Usmíval ses ve spánku. Zdálo se ti něco?“

„Ano.“

„Byl to hezký sen?“

„Moc hezký.“

„O čem to bylo?“

„Dala bys mi políček.“

„Donalde! Tak o čem to bylo, prosím tě?“

„Zdálo se mi, že tě držím v náručí a líbám tě.“

„Donalde!“ Vykřikla. „Takové věci bys neměl říkat. To je. „Říkal jsem, že se rozzlobíš, ale chtěla jsi to vědět.“

„Donalde, opravdu se ti to zdálo?“

„Ano.“

Namáhavě jsem se posadil, zavrtěl hlavou a prsty si prohrábl vlasy „Přinesla jsi všechno?“

„Ano, ale jsi unavený. Pořád jen pracuješ.“

„Za pár hodin budeme hotoví. Pak se zkusím trochu vyspat.“

„Co se stalo, Donalde? Co se stalo s tou… s tím děvčetem?“

„Naštvala se a šla domů.“

„Proč se naštvala? Protože jsi… protože jsi…?“

„Ne,“ pronesl jsem. „Protože jsem to neudělal.“

Najednou se rozesmála. „Dobře jí tak, to má za to, že tě brala jako samozřejmost. Co teď uděláme?“

„Projdu to tady a sejmu otisky prstů,“ rozhodl jsem. „Ty půjdeš za mnou a očistíš a naleštíš všechno, čeho se dotknu, aby nikdo nepoznal, že to bylo poprášené.“

„Co hledáš, Donalde?“

„Otisky prstů.“

„Čích prstů?“

„Všech, kdo se tu něčeho dotkli.“

„Toho děvčete?“

„I její.“

„A ještě něčí?“

„To nevím.“

„Tak jo, skrblíku, jestli nechceš, tak mi to neříkej.“

„Vždyť povídám,“ namítl jsem. „Nevím.“

Šel jsem do koupelny, zavřel za sebou dveře, vytáhl z krabice papírový ubrousek a přetřel si jím ústa. Zůstala na něm stopa růžové rtěnky.

Olízl jsem si rty a ucítil slabounce malinovou příchuť.

Vhodil jsem ubrousek do záchodové mísy a vyšel ven. „Pusťme se do práce,“ prohlásil jsem.

Začal jsem telefonem. Pak jsem se pustil do kovových čel a nožek postele. Vyzkoušel jsem spodní stranu nočního stolku i rám nastavitelného oválného zrcadla. Poprášil jsem skřínku na léky v koupelně, držák na zubní kartáčky, rámy oken, spodní stranu na krajích židlí a desce stolu.

Čas od času jsem narazil na dobré otisky. V takovém případě jsem na ně přitiskl snímací pásku, přidělil otisku číslo, nadiktoval Elsii místo, kde jsem otisk sejmul, a vložil sejmutý otisk do krabičky, která byla součástí mé výbavy.

Potom vzala Elsie hadřík, mýdlo a vodu a očistila místo, které jsem poprášil, aby nikdo nepoznal, že tam někdo hledal otisky prstů.

Ve tří hodiny ráno jsem měl patnáct dobře čitelných otisku prstů, aniž bych měl samozřejmě ponětí, kdo je tam zanechal.

„Co teď?“ zeptala se Elsie, když jsme skončili.

„Teď půjdeme a dáme si šunku s vejci.“

„Na co je ta lepenková krabice?“

„Ta je na šampaňské, skleničky a suchý led,“ vysvětlil jsem.

„Donalde, z jedné z těch skleniček jsi sejmul otisk, z té, co na ní byla rtěnka.“

„Správně.“

„A já ji umyla. Udělala jsem dobře?“

„To je v pořádku, umyj je a ulož do krabice.“

„Nevěděla jsem, že patří do krabice. Položila jsem je támhle na stolek.“

„No dobrá, přendáme je do krabice.“

„A jak to provedeme teď?“

„Ty jdi ke svému autu a já půjdu k svému. Jeď za mnou. Pojedu pomalu a budu se dívat do zpětného zrcátka.“

„Kam jedeme?“

„Do jedné restaurace.“

„Donalde, nechceš se raději pár hodin prospat?“

„To je nápad,“ vydechl jsem. „Co budeš dělat ty?“

„Já, počkám na tebe v autě.“

„Nebuď blázínek.“

„No dobrá, tak… já… Co chceš, abych udělala?“

Přesunul jsem se k jedné straně postele. „Polož si hlavu na moje rameno a můžeme si oba na hodinku zdřímnout, to nám pomůže. Pak si zajedeme na snídani.“

„Donalde, to nemůžu.“

„Proč bys nemohla?“

Přitáhl jsem si plášť k tělu a natáhl paži na polštář.

Chvíli ještě váhala, pak si pomalu lehla na kraj postele a položila si hlavu na mé rameno. Za chvíli se uvolnila a já se k ní přisunul tak, že jsem cítil teplo jejího těla.

O pět minut později jsem spal.

Když jsem probudil, bylo už venku světlo a Elsie se ke mně tulila.

Nadzvedl jsem se na jednom lokti a pohlédl na ní.

Rty se jí jemně zachvěly, pak zamrkala víčky a otevřela oči.

Chvíli nevěděla, kde je, a vylekala se, když mě uviděla, jak na ni shlížím. Pak promluvila; „Donalde, co… Co to…?“

„Je čas vstávat,“ vyzval jsem ji.

„Ach ano,“ přitakala, ale ke vstávání se vůbec neměla.

„Zajedeme si na snídani a pak se pustíme do práce.“

Zvedla ruce a přejela mi konečky prstů jemně po obličeji.

„A ty se půjdeš oholit.“

„Myslíš, že bych škrábal?“ otázal jsem se.

„To by mi nevadilo,“ odpověděla, najednou mě objala pažemi a přitáhla si mě k sobě dolů.

Leželi jsme tam ještě dalších pět nebo deset minut. Pak mě náhle odstrčila, vyskočila a začala si uhlazovat sukni.

„Donalde,“ řekla, „co si teď o mně budeš myslet?“

„Proč?“

„Když dělám takové věci.“

„To je muchlání,“ vysvětlil jsem. „Ještě ses nikdy nemuchlala?“

„V autě ano, ale ne, ne…“

„Dělá místo nějaký rozdíl?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odměřila, v obličeji rozpálená. Vběhla do koupelny a přibouchla za sebou dveře.

Vstal jsem a pročísl si vlasy kapesním hřebenem. Když za dalších deset minut vyšla. Šel jsem do koupelny já. Opláchl jsem si jen obličej studenou vodou. Potom jsem vysvětloval: „Pamatuj, že máš jet za mnou, Elsie. Kdyby se někdo zařadil mezi nás, prostě na prvním rohu odboč a ujížděj domů.“

„Proč? Co by to znamenalo, kdyby se někdo zařadil mezi nás?“

„Znamenalo by to, že mě někdo sleduje. Tak, a teď odsud odejdi jako první. Jdi ke svému autu a zahřej motor. Pak se dívej k výjezdu hned nalevo od místa, kde máš zaparkované auto. Až vyjedu, jeď za mnou.“

Dal jsem jí slušný náskok, pak jsem šel já, nastoupil do svého auta, nastartoval motor, a když se rozehřál, vyjel jsem pomalu z parkoviště.

Elsie se držela pořád za mnou a nikdo se mezi nás nezkoušel zařadit.

Jel jsem do intimní malé restaurace, kde jsem to znal. Dali jsme si bohatou snídani. „No dobrá,“ pronesl jsem. „Teď jeď domu a jdi do práce jako obvykle. Já přijdu za chvíli po tobě.“

„Donalde, ale nebudeš si o mně myslet, že jsem moc troufalá, že ne?“

Popleskal jsem ji po rameni. „Jsi milé děvče, Elsie.“

„Donalde, já… Bylo to hezké, a ty jsi taky milý.“

Doprovodil jsem ji k jejímu autu a otevřel jí dvířka. Nasedla si. Díval jsem se jí na nohy. Rozpačitě si povytáhla sukni a nervózně se zasmála. „Donalde, ty koukáš.“

„Je to snad protizákonné?“

„Je to, je mi to trapné.“

„Jsou hezké,“ pochválil jsem.

Rázně přibouchla dvířka, sešlápla plyn a rychle odjela.

Nastoupil jsem do svého auta, jel k sobě do bytu, vytáhl všechny sejmuté otisky a prohlédl si je pod lupou, přičemž jsem se snažil zapamatovat si jejich různé tvary. Pak jsem je zabalil do balíčku, opatřil ho svým jménem a adresou luxusního motelu Edgemount, balíček zapečetil, odjel k místnímu poštovnímu úřadu a odeslal ho expresní poštou.

Kapitola 6

Obličej Berty Coolové vyloženě zářil. „Blahopřeju, příteli,“ prohlásila.

„K čemu?“ zeptal jsem se.

„K úspěšnému dokončení toho úkolu, samozřejmě.“

„Není ukončený a nebyl úspěšný,“ sdělil jsem jí. Brada jí poklesla. „O čem to, sakra, mluvíš?“

„Takováhle práce se jen tak snadno nevyřídí,“ odvětil jsem.

„Nesmysl,“ odbyla to. „Všechno klapalo jako po drátku.“

„Jak to víš?“

„Telefonoval náš klient.“

„Jak ten to ví?“

„Řekla mu to Sharon Barkerová.“

„A jak Sharon Barkerová věděla, kam mu může zavolat?“

Berta se nad tím pár vteřin zamyslela a pak dodala: „No jo, to je pravda. Nejspíš volal on jí.“

„Brzy po ránu volat barové hostesce,“ poznamenal jsem „Většině děvčat, které pracuji skoro až do půlnoci, pak jdou na večeři a stráví noc v nějakém motelu, by se nelíbilo, kdyby jim někdo volal ráno před devátou.“

„Prosím tě, nebuď tak zatraceně skeptický!“ okřikla mě Berta. „Koneckonců, ten chlápek mi prozradil, že jí za to zaplatil tisíc dolarů, a když dáš takové tisícovku, můžeš jí volat, kdy se ti po ránu zachce.“

„Co říkal?“ otázal jsem se.

„Povídal, že všechno šlo jako po drátku a že tu tak za hodinku bude a dá nám malou prémii. Prý by toho bylo víc nebejt toho, že musel dát tisícovku té holce. Tomu tedy říkám snadno vydělané peníze, mám na mysli pro tebe!“

„Snadno?“

„Bože můj, no a ne?“ vyjela na mě Berta. „Vezmeš nějakou fešandu do motelu, strávíš tam s ní noc a dostaneme za to zaplaceno dva tácy. Co bys ještě chtěl, krucinál fagot? Nebyla snad hezká?“

„Krásná,“ odvětil jsem.

„Co postava?“

„Ladné tvary, dlouhé nohy. Křivky, ale ne vybouleniny. Krásné oči.“

„No nemáš ty z pekla štěstí?“

„Mám?“

„Víš setsakra dobře, že jo.“

„Kdepak, nemám. Tohle je případ vraždy, Berto.“

„A co má bejt?“

„Nepodceňuj policii.“

„Láry fáry! Neudělali jsme nic špatného.“

„Povídám, nepodceňuj policii.“

„Tak jo, nebudu podceňovat policii. Jenže co z toho plyne?“

„Tvůj přítel Frank Sellers,“ konstatoval jsem, „je…“

„Tady jsem,“ ozval se Sellers ode dveří. Berta vzhlédla. „Jak ses sem dostal bez ohlášení, hergot?“ sjela ho.

„Řek jsem spojovatelce, ať sem nevolá,“ vysvětlil Sellers. „To máš tedy pořádnou drzost! Ta spojovatelka dostává čirou náhodou rozkazy ode mě!“

„Tentokrát je dostala ode mě.“

Sellers stál ve dveřích a zubil se, ramenatý vazoun a schopný polda, vychutnávající si Bertiny rozpaky.

„No a co chceš?“ zeptala se Berta. „Chci, abyste mi to vyklopili.“

„Jako co?“

„Všechno o tom povyražení, co si Donald užil včera v noci.“

„O jakém povyražení?“

„Dobře víš, o jakém. Nedělej natvrdlou.“

„Tak se na to zeptej Donalda,“ odsekla. „Bože můj, to už je tohle město tak zatraceně puritánské, že tu chlap nemůže sbalit hezkou holku a vzít ji do motelu bez toho, aby se svolal celej zatracenej policejní sbor?“

„Tyhle věci se dějí,“ prohlásil Sellers. „Není pochyb o tom, že se to stává a nejspíš se to bude dít dál. Jenže zrovinka v tomhle případě sice nebyl svolanej celej policejní sbor, ale byl jsem tím pověřenej já a jsem zvědavej.“

Sellers přistoupil ke křesílku, usadil se, vytáhl si z kapsy doutník a strčil si ho do koutku úst, ale nezapálil jej. Podíval se nejdřív na mě, pak na Bertu a znovu na mě. „Tak hele, ven s tím,“ procedil mezi zuby.“

Vzal jsem jednu dámu do motelu,“ začal jsem. „V sobotu v noci tam náhodou byla s jiným přítelem. Zaplatil za dva nebo tři dny. Nejspíš si myslel, že se to rande protáhne. Další náhoda je, že v sobotu v noci byl zavražděn Ronley Fisher v bazénu téhož motelu.“

„Co se stalo včera v noci?“ otázal se Sellers.

„Vyrušili mě ze spánku,“ konstatoval jsem.

„To je špatné,“ usoudil Sellers. „Ale pokud vím, ti hoši pak odešli a nechali to jenom na tobě.“

„Opravdu?“ opáčil jsem. „No, skoro.“

„Co tím chceš říct, skoro?“ zeptala se Berta.

Sellers se otočil k ní a přemístil doutník do druhého koutku úst. „Hoši byli tak trochu zvědaví,“ vysvětloval. „To jim nemůžeš mít za zlé. Danovi poplatníci nás platěj za zvědavost. Tak jsme v tom motelu postavili hlídku, abysme viděli, jak se ta Donaldova milostná avantýra vyvíjí. Evidentně se nevyvíjela.“

„Jak to?“ Zeptala se Berta.

„Ta holka mu za půl hodiny zdrhla, zavolala si taxíka a jela domů. Zdá se, že to má ve zvyku.“

Berta po mně blýskla očima.

„Potom,“ pokračoval Sellers, „vyšel Donald ven a rozhlíd se. Šel si zavolat a přijela za ním druhá dáma.“

„Druhá dáma!“ zaječela Berta.

„Přesně tak,“ přisvědčil Sellers.

„No to mě tedy vem čert!“ vykřikla Berta.

„A teď vám povím, co jsme vykoumali. Donald tam s touhle Sharon Bakerovou nebyl na rande, alébrž pracovně. Když to bylo vyřízený, hezky se Sharon zbavil a zavolal si tam děvče, s kterým chtěl randit.

Dobře si to vyšpekuloval. Pokoj byl zaplacenej, veškeré zádrhele odbyté, nebyl jedinej důvod, proč by si trošku nezašpásoval.“

„Kdo byla ta ženština? Víte to?“ vyzvídala Berta. „Jistěže to víme,“ odtušil Sellers. „Dali jsme si tu práci a zjistili si to. Byla to Donaldova sekretářka.“

„No tohle, to mě tedy podrž!“ vyjekla Berta.

„Překvapená?“ zeptal se Sellers.

„Ani náhodou,“ štěkla Berta. „Vůbec ne, jen jsem nevěděla, že už to zašlo tak daleko, to je vše. Ta jeho sekretářka je jak omámená pokaždé, když se na něj podívá, ale nevěděla jsem, že spolu flirtují. Spíš mi to připadalo jako marné naděje. Božínku, ta nána se červená pokaždé, když na ni Donald pohlédne.“ Otočila se ke mně. „Takže jsi tam zbytek noci strávil s ní, co?“

Neříkal jsem nic.

„No a co?“ odfrkla Berta po chvíli. „Hádám jsou oba dost staří na to, aby věděli, co dělají.“

„Pořád ti to nedochází,“ prohlásil Sellers.

„Houby s octem!“ odsekla Berta.

„To se ví, že ne,“ trval na svém Sellers. „To, že tam Donald strávil zbytek noci s holkou svýho srdce, jednoduše potvrzuje naši teorii, že jeho aktivity v první části večera byly čistě na profesionální bázi. Takže chceme znát jméno vašeho klienta.“

Berta ho zpražila zlostným pohledem. „Sharon Barkerová je docela hezká holka,“ prohlásil Sellers. „Pokud víme, není na prodej. Občas mívá tendenci bejt štědrá a proti tomu nic nemáme. Když jí to tak vyhovuje, je to její věc. Až na to, že není tak zazobaná, aby si platila detektiva, kterej by tam s ní šel a sehrál komedii, z čehož plyne, že jsme ještě víc zvědaví na totožnost vašeho skutečnýho klienta.“

„Možná mu neplatila penězi,“ namítla Berta.

„Tu možnost jsme vzali v úvahu a zamítli ji,“ sdělil jí Sellers. „Dokud jste společníky v jedný detektivní kanceláři, byl to placenej kšeft. Tak co, kdo je tím vašim klientem?“

Berta zavrtěla hlavou. „Víš, že to dělat nemůžeme.“

„Tady jde o vraždu,“ naléhal Sellers. „Nebudeme chodit kolem horký kaše. Kdo byl vaším klientem?“

Berta na mě pohlédla.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Venku se o tom nedozví ani živá duše, ale my to chceme vědět.“

„Tohle ti vybreptat nemůžeme,“ rozhodl jsem.

Sellers zbrunátněl. Zaťal čelisti, až se doutník stočil v bojovém úhlu vzhůru. „Tentokrát mi nějaká odpověď nestačí, Prcku,“ prohlásil.

„Pochop, Franku, tohle je ošemetná věc,“ chlácholila ho Berta. „Ten člověk je ženatý. Je v choulostivé situaci. Musí chránit své dobré jméno.“

„My jeho dobré jméno ochráníme,“ ujišťoval ji Sellers. „Budeme ho bránit zuby nehty, ale chceme to vědět. Chceme si to prověřit a chceme s ním mluvit. Můžete si vydělat ještě něco navíc, když se s náma dohodnete na tom, abysme ho chránili.“

Berta na mě znovu kradmo pohlédla.

„To nejde, Sellersi,“ opakoval jsem. „Kdybychom to udělali, ten člověk by nás mohl připravit o licenci.“

„Zapište si za uši, že vás o ni připravím já, jestli to neuděláte.“

„Kvůli tomuhle nám ji sebrat nemůžeš.“

„Možná můžu a možná, že nemůžu, nějakej důvod si už najdu. Nebudete si s náma zahrávat, když se jedná o takhle důležitej případ.“

„Ten člověk si k nám přišel pro ochranu. Platí nás za…“

„Buď zticha, Berto,“ křikl jsem.

Nasupeně na mě pohlédla.

Sellers vstal.

„No dobrá,“ prohlásil. „Když to nepůjde po dobrém, tak to půjde po zlém. Však já se to jméno dozvím, a až se ho dozvím, budu si pamatovat, co se tu stalo a jak se to stalo.“

„Možná by to šlo, požádat ho o svolení dát vám jeho jméno, když mu slíbíte, že ho budete chránit.“

„Slíbím mu ochranu, když bude mít čistý svědomí,“ odsekl Sellers. „Jinak ho ponechám vlastnímu osudu.“

„Brnkni nám za hodinu, Franku,“ konejšivě pronesla Berta.

Frank Sellers se s rukou na dveřní klice zastavil a přimhouřil zamyšleně oči. „No dobrá,“ souhlasil po chvíli a vyšel ven.

Počkal jsem, až bude za dveřmi z doslechu, a pak šeptal potichu Bertě: „Sežeň k telefonu Carletona Allena.“

„To není zapotřebí. Je na cestě sem.“

„No právě. Musíš mu říct, aby sem nechodil.“

„Proč?“

„Vyzvonila jsi to,“ upozornil jsem ji. „Řekla jsi Sellersovi, ať nám za hodinu zavolá. Z toho teď ví, že budeš se svým klientem ve spojení. Je mu jasné, že bys tak choulostivou situaci sotva řešila po telefonu. Bude sledovat, kdo k nám půjde. Sežeň Allena a vysvětli mu, ať sem nechodí.“

„To nemůžu,“ namítla Berta. „Je už na cestě k nám.“

, ‚No dobrá,“ rozhodl jsem. „Půjdu dolů a počkám na něj v hale. Až vejde do budovy, strčím mu do ruky lístek se vzkazem, aby k nám nechodil a šel do nějaké jiné kanceláře.“

„Jestli tě při tom Sellers chytí, ztropí pořádnej kravál,“ namítla Berta.

„Jen ať zuří,“ odtušil jsem. „Je naší povinností chránit naše klienty.“

Popadl jsem kus papíru a načmáral na něj sdělení:

„Policie hlídá naši kancelář. Jděte k výtahu a vyjeďte do patra nad námi. Je tam jeden daňový poradce. Jděte k němu a položte mu pár otázek ohledně daně z příjmu. Nepřibližujte se k naší kanceláři, dokud vám nedáme vědět. Zavolejte později a zjistěte si, jestli je už čistý vzduch.“

Vyšel jsem z kanceláře, sjel výtahem do vstupní haly a zamířil ke stánku s tabákovým zbožím.

Někde jsem se doslechl, že blondýnka, která v tom stánku prodávala, je na mužské. Za padesát babek na noc a dopravu tam a zpět prý jde s kýmkoliv. Měl jsem tudíž zato, že by třeba chtěla hodit řeč. Vyšlo najevo, že to byla pravda.

Koupil jsem si cigarety a chvíli předstíral, že mám zájem. Přesunula se na kraj pultu a chystala se zapříst se mnou hovor, než přijde další zákazník.

Carleton Allen vešel zrovna ve chvíli, kdy se chystala uzavřít obchod. Díval se k výtahům a neviděl mě. Přitočil jsem se k němu, strčil mu do ruky lístek, řekl: „Promiňte mi,“ a vyšel z budovy dřív, než se stačil vzpamatovat. Měl jsem zato, že to nikdo neviděl.

Doufal jsem, že někoho postavili na hlídku do téhož patra, kde máme kanceláře. Za tak krátkou dobu, co na to Sellers měl, nemohl sehnat dost lidí, aby je rozestavěl po celé budově.

Kapitola 7

Z adresy na obchodní vizitce, kterou nám dal Carleton Allen, se toho moc vyčíst nedalo.

Na vizitce stálo jednoduše Carleton Allen, prezident Allenovy společnosti, a byla tam uvedena adresa kanceláře.

Vyšlo však najevo, že na této adrese sídlí Investiční společnost Getchell & Allen a Allenova společnost je pouze jednou z půl tuctu dceřiných společností, které k tomu podniku patří.

Zastrčil jsem si do podpaží kufřík s výbavou pro snímání otisků prstů a oznámil recepční, že chci mluvit s osobní sekretářkou pana Allena, a to v nanejvýš důležité záležitosti. Ujistil jsem ji, že tu věc můžu projednat jenom s osobní sekretářkou pana Allena.

Recepční někam krátce zavolala, pak mě vpustila dál jedněmi dveřmi a poslala dlouhou chodbou do kanceláře vystlané bohatým kobercem, kde za stolem úřadovala výjimečně pohledná mladá žena.

Za jejím stolem byly dvoje dveře, z nichž jedny byly opatřeny cedulkou se jménem Carleton Allen a druhé nesly označení Marvin Getchell.

V kanceláři bylo několik křesel s tlustým polstrováním, ale naštěstí ani v jednom z nich nikdo neseděl.

Přistoupil jsem ke stolu s kufříkem pevně sevřeným v podpaží.

„Vy jste osobní sekretářka pana Allena?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odvětila., Jsem slečna Bealová. Vy prý se mnou chcete projednat nějakou důvěrnou záležitost, je to tak?“

„Přesně tak,“ souhlasil jsem a vytáhl svou vizitku. „Jsem Donald Lam ze společnosti Coolová a Lam. Říká vám to něco?“

Přimhouřila oči. „Vy jste Lam?“

„Ano.“

„Můžete něčím prokázat svou totožnost, pane Lame?“ Vytáhl jsem řidičský průkaz.

Když si ho pečlivě prohlédla, pronesla: „Výborně. Čeho se týká ta informace, kterou mám vyřídit panu Allenovi?“

„Chci ho vidět,“ prohlásil jsem. „Jak možná víte, odešel před nedávnem z naší kanceláře. Bohužel se vyskytly určité okolnosti, které mi zabránily sdělit mu něco velice důležitého, takže s ním chci co nejdřív mluvit. Za jak dlouho čekáte, že se vrátí?“

„Telefonoval, že dorazí asi za půl hodiny. To bylo zhruba před pěti minutami.“

Zachmuřil jsem se. „Do háje! Musím ho vidět.“

„Mohl byste na něj počkat, pane Lame?“

Rozhlédl jsem se po kanceláři a zavrtěl hlavou. „Tady ne,“ prohlásil jsem. „Nechci, aby mě někdo viděl, zvlášť ne někdo, kdo by mohl přijít sem. Povím vám, jak to vyřešíme; počkám na něj v jeho soukromé kanceláři. Až přijde, zavolejte na něj a upozorněte ho, že tu jsem, ale kdyby u toho byl ještě někdo, udělejte to prosím vás tak, aby nikdo jiný neslyšel moje jméno a nevěděl, že čekám uvnitř.“

Když jsem procházel kolem jejího stolu a klidně si otevíral dveře do Allenovy soukromé kanceláře potřeboval jsem všechnu sebejistotu, co jsem v sobě měl.

Netroufal jsem si jít ani příliš rychle, ani příliš pomalu. Nesměl jsem v ní vzbudit dojem, že potřebuju její svolení. Musel jsem zaujmout postoj člověka, který má k jejímu šéfovi dostatečně blízko na to, aby věděl, že ať udělá cokoliv, bude to v pořádku.

Ve zlomku jediné vteřiny se zdálo, že váhá. Pak se s tou situaci smířila, sice poněkud zdráhavě, ale přistoupila na to.

Zavřel jsem za sebou dveře Allenovy soukromé kanceláře.

Byla zařízena ve funkčním stylu. Železný stůl s deskou z pevné slitiny a zásuvkami, rozdělenými na přihrádky pro kartičky, dopisy a právní dokumenty.

Křesílka byla moderní, avšak pohodlná. Knihovnička obsahovala nějaké dva tucty příruček.

Počkal jsem jen tak dlouho, až jsem si byl jist, že už za mnou sekretářka do kanceláře nepůjde, a šel jsem rovnou k psacímu stolu.

Vyndal jsem si z kufříku speciální prášek a poprášil naleštěný okraj ze zdobeného kovu po straně stolu.

Objevily se tam asi dva tucty málo znatelných otisků prstů. Šest až osm z nich bylo trochu rozmazaných, ale přece jen dost výrazných, aby se daly sejmout.

Přiložil jsem na otisky speciální pásku, rychle je sejmul, pak jsem vytáhl z kufříku kousek jelenicové kůže a stůl přeleštil.

Přistoupil jsem ke dveřím a pootevřel je na škvíru.

„Slečno Bealová,“ hlesl jsem, „mohla byste sem na chvíli přijít, prosím vás?“

Vyskočila ze židle, jako by jí moje slova projela jak elektrický proud.

Odstoupil jsem ode dveří, aby mohla otevřít a vejít dál. „Je někdo venku v předkanceláři?“ otázal jsem se.

Zavrtěla hlavou.

„Doufal jsem, že budu moci na pana Allena počkat, ale asi to nebude možné,“ sdělil jsem jí. „Chci, abyste mu vyřídila něco moc důležitého.“

„Ano,“ přitakala.

„Vyřiďte mu, že nesmí za žádných okolností navázat jakýkoliv kontakt s mladou ženou, kterou jsem viděl včera v noci.“

„S mladou ženou, kterou jste viděl včera v noci?“

„Ano.“

„Mohl byste mi říct její jméno?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Zapamatujte si to takhle, s mladou ženou, kterou jsem viděl včera v noci.“

„Bude vědět, koho máte na mysli?“

„Bude to vědět,“ ujistil jsem ji.

„No dobrá. Vyřídím mu to,“ souhlasila.

„Pamatujte, nemá se s ní vidět za žádných okolností,“ zdůraznil jsem.

„Rozumím. Řeknu, že mu to vzkazujete.“

„Buďte tak hodná. Teď nahlédněte do předkanceláře. Když bude vzduch čistý, dejte mi znamení a já vyjdu. Kdyby nebyl, nějak se té osoby zbavte a dejte mi vědět, až bude pryč.“

Otevřela dveře, vyhlédla ven a otočila se ke mně. „Je to v pořádku, pane Lame.“

Vyšel jsem ven s kufříkem pod paží.

Když jsem vycházel z předkanceláře, věnoval jsem jí ve spěchu krátký pohled a povzbudivý úsměv.

Neusmála se na mě. Oči měla zastřené pochybnostmi a upírala je na kufřík v mém podpaží.

Kapitola 8

Ujistil jsem se, že mě nikdo nesleduje, a jel do motelu Edgemount. Zaregistroval jsem se pod svým vlastním jménem a požádal o poštu. Dali mi balíček doručený expresní poštou. Vyvěsil jsem na dveře cedulku ‚Nerušit‘, vytáhl sejmuté otisky a pustil se do práce.

Z otisků, sejmutých v motelovém pokoji, jsem si mohl být jist pouze těmi, které zůstaly po Sharon na šampusové skleničce. Ostatní tam mohly zanechat pokojské, předchozí obyvatelé nebo jejich návštěvy. Jistotu jsem neměl ani u otisků, sejmutých z naleštěné kovové obruby stolu v Allenově soukromé kanceláři. Některé z nich byly bezpochyby jeho, jiné pravděpodobně patřily jeho sekretářce a další tam mohli zanechat lidé, kteří za ním přicházeli na pracovní návštěvu v souvislosti s jeho různými obchodními aktivitami.

Pro tu chvíli jsem chtěl zjistit jen to, zda se aspoň jeden otisk ze stolu v Allenově soukromé kanceláři shoduje s některým z otisků, které jsem sejmul v motelovém pokoji.

Půl hodinky poté, co jsem začal pracovat, jsem objevil to, co jsem hledal.

Nemohlo o tom být pochyb. Jeden z otisků, které jsem našel v Allenově soukromé kanceláři, se shodoval s otiskem, který jsem získal v chatce motelu.

Chvilku jsem o tom přemýšlel, pak jsem zavolal do naší kanceláře a požádal spojovatelku, aby mě přepojila na linku Berty Coolové.

„Kde sakra vězíš?“ obořila se na mě Berta.

„Pracuju,“ odtušil jsem.

„Je tu po tobě velká sháňka, telefony drnčí a kdekdo tě hledá.“

„Tak je nech hledat, jen jsem ti chtěl dát vědět, že budu nějakou dobu mimo dosah.“

„Jak, nějakou dobu?“

„Dokud neopadne žár.“

„Jakej žár?“

„Však uvidíš.“

„Žádnej žár tu není.“

„Klidně si to mysli dál,“ odsekl jsem a zavěsil.

Měl jsem své spolehlivé zdroje, které mi dodávaly informace o přihlášených vozidlech. Nažhavil jsem dráty a zjistil, kdo je majitelem automobilu s poznávací značkou VGH 535.

Vyšlo najevo, že je to cadillac ve vlastnictví Carlotty Sheltonové.

Carlotta Sheltonová byla rozvedená panička s dlouhýma nohama, která se pohybovala v prostředí jachet, koňských dostihů a golfových hřišť. Byla členkou těch nejprominentnějších klubů.

Jestli Sharon mluvila pravdu, bylo Carlottino auto v sobotu v noci zaparkované před motelovou recepcí.

Mluvila však pravdu? Pokud mi bylo známo, Carlottino jméno se až do té doby v souvislosti s případem nikde neobjevilo, ani v novinách, ani při policejním vyšetřování.

Kdyby bylo její jméno do případu zataženo, byla by to senzace.

Jestli v tom motelu v sobotu v noci byla, zaregistrovala se pod jiným jménem. Jenže co by dělala rozvedená panička, která dostává každý měsíc tučný šek s apanáží a má vlastni luxusní byt, v takovém motelu?

Nebo Sharon lhala?

Sharon použila poznávací značku, na které změnila jen jedno písmenko. Dalo se sotva předpokládat, že by si značku jen tak vymyslela a pak si zjistila nejnovější model cadillacu, k němuž patřila.

Rozhodl jsem se, že si tu situaci nechám pořádně projít hlavou.

Kapitola 9

Koroner míval neshody s náčelníkem policie. Lidé, kteří ho neměli rádi, se mu už dlouho snažili dostat na kobylku. Jeden z jeho zástupců, James C. Lowden, měl na starosti styk úřadu s veřejností a vždycky se snažil být co nejvíce zdvořilý a úslužný. Znal jsem ho od vidění.

Trvalo mi hodinu, než jsem se k němu dostal.

Podíval se na mou formální vizitku a zeptal se: „Co pro vás můžu udělat, pane Lame?“

„Pojišťovací společnosti jsou otravné, co?“ odtušil jsem.

Začal přikyvovat, ale pak se v něm ozval starý opatrný instinkt. „Ovšem je to pochopitelné, pane Lame, a nedá se jim to vyčítat. Musejí si být jistí.“

„To vím,“ přisvědčil jsem, „ale někdy se může zdát, že jen zbytečně utrácejí čas a peníze a pořád se točí dokola v kruzích.“

Začal se usmívat. „Předpokládám, že jste zástupcem pojišťovací společnosti a chystáte se dělat nám potíže, a tímto způsobem se snažíte prolomit ledy.“

„Může být,“ pronesl jsem. „Jak to vypadá s Ronley Fisherem?“

Nehnul brvou. „Jak to s ním vypadá, Lame?“

„Prokázalo se něco při pitvě?“

„Poslyšte, Lame, tohle je případ vraždy a vyšetřuje ho policie. Jak víte, nemůžu vám k tomu nic říct.“

„Nemám na mysli, kdo toho chlápka zavraždil,“ konstatoval jsem. „Zajímá mě to z pojišťovacího úhlu.“

„Co tím chcete říct, z pojišťovacího úhlu?“

„Jsou pochybnosti o jeho totožnosti?“

„Probůh, to ne.“

„Je možné, že to byla sebevražda?“

„Když mi povíte, jak by si někdo mohl prorazit zadní část své lebky, můžeme mluvit o sebevraždě. Z úhlu, v jakém Fisher tu ránu utržil, je zcela zřejmé, že si to zranění nemohl přivodit sám. Kromě toho se nestává, že by se chtěl někdo utlouct palicí do hlavy. Sebevrazi se tráví jedem, skáčou do jezera, zastřelí se nebo se předávkují prášky na spaní. Nedělají to tak, že by si vzali baseballovou pálku a klepli se jí do hlavy.“

„Podívejte, Lowdene, já se jen snažím nějak uživit,“ ohradil jsem se. Dejme tomu, že v tom bazénu nebyla voda a Fisher měl zato, že tam voda je. Vyleze na skákací prkno, odrazí se a vrhne se tam střemhlav. Čeká, že dopadne do vody, jenže místo toho se o devět stop níž rozplácne o beton.“

„Koneckonců, Lame, o tomhle nemám co mluvit,“ prohlásil Lowden. „To přece víte.“

„Pojišťovací společnost by to zajímalo.“

„V tom případě si ta pojišťovna bude muset sehnat důkazy.“

„No dobrá, zbývá jen ověřit otázku totožnosti.“

„Co tím chcete říct, totožnosti?“ namítl Lowden. „Proboha svatého, toho člověka zná ve městě kdekdo.“

„Já vím, já vím,“ chlácholil jsem ho, „ale víte, jak to u pojišťoven chodí.“

„Pro kterou pojišťovnu že to pracujete?“ otázal se.

„Nic takového jsem neříkal,“ sdělil jsem mu. „Dokonce jsem ani neříkal, že pracuju pro nějakou pojišťovnu. Říkal jsem jen, že se tu věc snažím objasnit, a pojišťovny mají samozřejmě své standardní postupy, které v podobných případech používají. Je přirozené, že se při svém vyšetřování pokouším pracovat stejně důkladně jako zástupci pojišťoven.“

Zasmál se tomu. „Což řečeno jinými slovy znamená, že si vás najala pojišťovací společnost, která nechce, aby někdo věděl o tom, že to tajně prošetřujete.“

„Takže při vyšetřování byla totožnost prokázána?“

„Ovšemže byla. Dobrotivý bože, Lame, kam tím míříte? Něco snad víte?“

„Nic nevím. Jen se snažím prověřit všechny podrobnosti. Co otisky prstů? Sejmuli jste otisky jeho prstů?“

„Ovšemže jsme sejmuli otisky jeho prstů. Otisky snímáme každému, kdo tudy prochází.“

„Zkontrolovali jste je podle jeho otisků ve státním rejstříku?“

„Safra, to ne,“ lekl se Lowden. „Totiž, zatím ne. Neměli jsme v úmyslu tu kontrolu provádět, dokud jste sem nepřišel vy a nezačal mluvit o identifikaci.“

„Máte jeho otisky?“

„Řekl jsem vám, že ano.“

„Můžu se podívat na jeho složku?“

„Ne.“

„A na jeho otisky?“

Lowden chvíli váhal a pak dodal: „Jistě, proč ne? Přinesu vám je.“

Vyšel z kanceláře do evidenční místnosti a vrátil se se sérií deseti otisků.

Mohl byste mi pořídit kopii?“

Po krátkém zaváhání prohlásil: „Proč ne?“, přistoupil ke kopírce a otisky zkopíroval.

Bude vám to tak stačit?“ zeptal se.

„Myslím, že ano, pro účel srovnání tahle kopie úplně stačí.“

Lame, co máte pořád s tou jeho totožností?“

„Co já vím? Vím jen, že chci překontrolovat jeho totožnost, aby nemohla být žádná pochybnost o tomto aspektu případu.“

„Někdo tu pochybnost vznesl?“

„To se dá těžko říct,“ opáčil jsem. „Máte na mysli, že je pro vás těžké to říct.“

„Ať je po vašem.“

Zasmál jsem se.

„No dobrá, Lame, máte otisky a já si poznamenám, že pojišťovna by mohla vznést pochybnost ohledně identifikace.“

„To nedělejte,“ namítl jsem.

„Proč?“

„Protože to nebude pravda.“

„No a co je tedy pravda?“

„Asi tak jediné, o čem můžete říct, že je v tomhle případě opravdu nepopiratelné, je to, že obětí byl Ronley Fisher. Byl pověřen vyšetřováním v souvislosti se soudním projednáváním případu Stauntona Cliffse, obviněného z vraždy své manželky. Je to případ, který vyvolal značnou pozornost. Fisher byl veřejností ostře sledován a okolo jeho vraždy začala klást spousta lidi spoustu otázek. Tolik je jisté, všechno další jsou jen vaše dohady.“

„Je na hádání něco špatného?“ otázal se.

„Ne, když přijdete na správné odpovědi.“

„A nejspíš bych taky mohl přijít na špatné odpovědi, co?“

Upřeně jsem na něj hleděl. „To by pro vás bylo špatné, a bylo by to špatné pro váš úřad.“

„Tak počkat, Lame. Náš úřad má beztak dost potíží. Nerad bych, aby jich bylo ještě víc.“

„Přesně tak jsem to myslel,“ ujistil jsem ho. „No dobrá, řekněme to takhle, pokud nějaká pojišťovna pracuje na jakémkoliv úhlu, který by mohl přinést dobrý výsledek, moc by nám pomohlo vědět, o jaký úhel se jedná.“

„Abyste to mohli říct policii?“

„To by pomohlo.“

„Opravdu?“

„Ovšemže. Policie je, inu, ne tak ochotná spolupracovat, jak by měla být.“

„Takže vy byste k nim přišli s nějakým novým úhlem případu a policie by se hned dovtípila, že toho někdy v budoucnu můžete využít k tomu, aby váš úřad vypadal dobře a policie špatně,“ nadnesl jsem. „To by bylo hezké, co?“

Usmál se, ale byl to trpký úsměv. „Když tak nad tím přemýšlím, tak by to nebylo hezké.“

„Jinými slovy, když tak nad tím uvažujete, vyhovuje vám to docela dobře tak, jak to je.“

„Jen pokud nevyrukujete s něčím, po čem bychom vypadali špatně my.“

„Jednoduše jsem se vás zeptal, co jste udělali pro kontrolu identifikace, a zda je nějaká možnost, že by snad došlo k omylu.“

„A co jsem vám na to řekl já?“

„Řekl jste mi, že o tom případu víte jen to, co jste při vyšetřování zjistil, a nemůžete mi říct nic o tom, co to bylo.“

„A nechal jsem vás podívat se na jeho složku?“

„Ne. Dal jste mi z ní sadu otisků, abych si mohl ověřit totožnost toho muže v případě, že by došlo k nějakému omylu.“

„No dobrá,“ připustil, „dejme tomu, že by došlo k nějakému omylu v těch, no, v těch otiscích?“

„Jak by k tomu mohlo dojít?“

„Možně to je, safra, já nevím, Lame, ale už se staly i divnější věci. Třeba Ronley Fisher padl ve válce a někdo si vzal jeho identifikační známku a doklady, vrátil se a žil tu pak pod jeho jménem.“

„Díváte se moc často na televizi,“ opáčil jsem. „Ale máte jeho otisky a vláda by je měla mít taky, takže jestli si chcete být jistí, že je všechno v pořádku, proč je prostě nezkontrolujete s otisky FBI?“

„Jestli si myslíte, že to neuděláme, tak jste vedle jak ta jedle,“ prohlásil. „Když vás to tak převelice zajímá a děláte kolem toho takové tajnosti, zkontrolujeme dokonce otisk jeho chodidla v nemocnici, kde se narodil.

A teď se seberte a zmizte odsud, ať můžu zavřít kancelář a jít domů.“

Odešel jsem. Vrátil jsem se do motelu a začal si prohlížet otisky prstů.

Najednou jsem se na židli napřímil. Další dva souhlasily. Jeden z otisků Ronleyho Fishera se shodoval s jedním z otisků, které jsem objevil a sejmul v chatce číslo 27 v motelu.

Teď byla naše detektivní kancelář namočená až po bradu v případu vraždy.

Být soukromým detektivem a mít k dispozici takové informace bylo jako postávat u kráteru sopky, z níž se měl každou chvíli vyvalit proud žhavé lávy, nebo jako motat se v noci po obchodě se střelným prachem a škrtat sirkami ve snaze najít dveře.

Potíž je v tom, že na otiscích není vyznačené datum.

Pokud byl zavražděný muž v jedné místnosti se Sharon Barkerovou a Carletonem Allenem, musel bych to řešit jediným způsobem.

Ale co jestli tam byl Ronley Fisher před tím, než tam ti dva dorazili?

Některé motely mají ve zvyku pronajímat jeden pokoj i několikrát za noc.

Tenhle motel do té kategorie nespadal, nebo by tam aspoň spadat neměl, ale za fasádou úctyhodnosti se už mnohokrát skryly nejrůznější nešvary.

Copak jsem si tou aurou důstojnosti, která motel obklopovala, mohl být jist?

Jestliže byla chatka pronajata dvakrát, bylo by jen přirozené, že někdo z vedení stopil záznam o prvním pronájmu. V tom případě by bylo vedení motelu právě v takové bryndě jako já.

Šel jsem do telefonní budky, našel si číslo do bytu Carlotty Sheltonové, vytočil je a řekl ženě, která zvedla sluchátko: „Je tam paní Sheltonová, prosím?“

„Koho mám ohlásit?“

„Někoho, kdo má velmi důležitou informaci o sobotní noci,“ oznámil jsem.

„Vaše jméno, prosím?“

„Pan Večer.“

„A křestní jméno?“

„Sobota.“

„Obávám se, že takový vzkaz paní Sheltonové vyřídit nemůžu. Pán Sobota Večer, říkáte?“

„Přesně tak,“ přisvědčil jsem. „Večer. V-e-č-e-r.“

„Ano, rozumím, ale to druhé jméno.“

„Mé vlastní jméno,“ prohlásil jsem, „je Sobota.“

„Sobota Večer?“ zopakoval hlas. „Obávám se, že…“

Vtom jsem uslyšel ženský hlas. „Roso, o čem to tam, prosím tě, mluvíš?“ Následovala chvíle ticha. Rosa evidentně zakryla mluvítko dlaní ruky, aby mohla podat vysvětlení Carlottě Sheltonové.

Za další chvíli se ze sluchátka ozval jiný ženský hlas, hlas, který byl obezřelý a chladný. „Mohl byste mi říct, o co vám jde, pane Večere?“

Chopil jsem se příležitosti.

„Vyřiďte něco paní Sheltonové,“ prohlásil jsem. „Řekněte jí, že Donald Lam, soukromý detektiv, je přihlášený v motelu Edgemount. Pan Lam prověřuje osoby, které byly v sobotu v noci v jistém motelu, a mimořádně se zajímá o všechny potenciální svědky.“

„S kým mluvím? Říkáte, že se jmenujete pan Večer?“

„Po pravdě řečeno,“ dodal jsem, „se ve skutečnosti jmenuju Santa Claus. Snažím se předat informaci, která by mohla Carlottě Sheltonové pomoci. Lam není žádný hlupák a podá hlášení svému klientovi, pokud mu v tom někdo nezabrání. Riskuju svůj krk, abych tuhle informaci předal. Předpokládám, že jste sekretářka Carlotty Sheltonové. Doufám, že se postaráte, aby se k ní tahle informace dostala.“

Zavěsil jsem, vrátil se do motelu Edgemount a šel spát. Nečekal jsem, že prospím celou noc, ale prospal. Nic se nestalo.

Kapitola 10

V devět třicet následujícího rána jsem změněným hlasem zavolal do kanceláře, sdělil telefonní spojovatelce, že jsem Harry Carson, svědek, s nímž se Donald Lam snažil spojit, a zeptal se, zda bych mohl s panem Lamem mluvit.

Děvče z ústředny prohlásilo, že mě přepojí na sekretářku pana Lama, a o chvíli později jsem uslyšel hlas Elsie Brandové.

Chvíli jsem se ještě vydával za pana Harryho Carsona čistě pro případ, že by spojovatelka poslouchala, ale můj změněný hlas Elsií ani trochu neoklamal.

„Kde právě jste, pane… Carsone?“ zeptala se.

„V práci.“

„Kde?“

„Bude lépe, když to nebudeš vědět.“

„Berta se může uječet.“

„Tak ji nech, ať si ječí.“

„Dá mi padáka, jestli se dozví, že jsem s tebou mluvila a neřekla jí, kde jsi.“

„A kde jsem?“ otázal jsem se.

„No, já to přece nevím. Nechceš mi to říct.“

„O to mi právě jde,“ přitakal jsem. „Nic nevíš. Nestavil se v kanceláři Frank Sellers?“

„Jestli se tu nestavil!“ zvolala. „Jen za poslední půlhodinu tu byl dvakrát.“

„A Berta chce vědět, kde jsem, co?“

„To bych řekla.“

„No dobrá,“ prohlásil jsem, „ozval jsem se ti. Volal jsem, že jsem mimo město. Říkal jsem, že bych moc rád mluvil s Frankem Sellersem, poněvadž jsem ho hledal a zjistil, že byl u nás v kanceláři. Zeptal jsem se tě, jestli tam zrovna je. Tys mi na to odpověděla, že tam není, ale že se mnou chce mluvit Berta, a já na to, že se prostě nemůžu zdržovat povídáním s ní, dokud si nepromluvím se Sellersem, a že je důležité, abych se s ním spojil, protože mám pro něj velice důležitou informaci.“

„A co potom?“

„Potom jsem zavěsil,“ dodal jsem.

A když jsem to dořekl, položil jsem sluchátko zpátky do vidlice a přerušil spojení. Usadil jsem se a čekal.

Čekání může člověku brnkat na nervy mnohem hůř než cokoliv jiného. A když čekáte, že se něco stane, nestane se vůbec nic.

Jak jednou prohlásil jeden můj známý: „Když čekáte důležitý telefonát, neseďte u telefonu, jděte do koupelny.“

Hned zkraje odpoledne jsem zavolal do kanceláře znovu. „Co je nového, Elsie?“ zeptal jsem se.

„Berta vyskakuje.“

„A vysoko?“

„Až do stropu.“

„Volal někdo a ptal se po mně?“

„Spousta lidi.“

„Hledal mě někdo?“

„Jedna žena. Tvrdila, že by raději neuváděla své jméno a že počká, až se vrátíš.“

„Vysoká blondýna?“

„Ne, brunetka s hezkou postavou.“

„Jak stará?“

„Osmadvacet nebo devětadvacet, možná i třicet.“

„Pohledná?“

„Krasavice.“

„Neřekla ti, co chce?“

„Ne.“

„A čekala tam?“

„Víc než hodinu. Z nějakého důvodu čekala, že přijdeš. Nějakou dobu čekala v předkanceláři, pak si za mnou přišla povídat a zeptala se, zda jsi netelefonoval.“

„A ty jsi jí lhala?“

„Byla bych to bezostyšně udělala. Jenže jsi nevolal, tak jsem ani nemusela lhát.“

„Co ještě o ní víš?“

„Můžu ti prozradit odstín jejich punčoch a značku parfému, který používá, vím, kde si koupila kabelku a boty. Vím, že byla vdaná a rozvedla se, teď chodí už delší dobu s jedním přítelem, za kterého by se ráda provdala, ale on to téma nenavrhl a asi to ani neudělá. Upřímně se mi svěřila, že vlastně není důvod pro to, aby to udělal.“

„Řečeno jinak,“ usoudil jsem, „jste si spolu poklábosily.“

„Přesně tak.“

„Co jsi jí pověděla o sobě?“

„Nic.“

„Povídaly jste si u tebe v kanceláři, nebo v předkanceláři?“

„V mé kanceláři. Na chvíli se usadila na kraj stolu a začala mi sdělovat důvěrnosti. Má moc hezké nohy.“

„Tak jo,“ odtušil jsem. „Nejspíš se ještě vrátí.“ Zavěsil jsem a čekal. Nic se nedělo.

Ve tři hodiny jsem zavolal Bertě Coolové.

„Kde, sakra, vězíš?“ pustila se do mě.

„Pracuju na případu.“

„Na jakém případu?“

„Nechci ti to vykládat po telefonu.“

„Hledal tě tu Sellers,“ oznámila mi Berta. „Chtěl by s tebou ještě o něčem mluvit“

„Taky ho chci vidět,“ dodal jsem, „ale než s ním budu mluvit, musím ještě ucpat pár skulin.“

„Já s tebou chci taky mluvit,“ odvětila.

„O čem?“

„Donalde, chci si být naprosto jistá, že nezatajujeme ani ždibíček informací. Sellers mi dal nůž na krk. Když mu neprozradíme jméno našeho klienta, přijdeme o licenci. Tvrdí, že pokud chceme, tak mu to můžeme říct jen mezi čtyřma očima a on nás bude chránit, ale buď mu to povíme, nebo nám pod tou či onou záminkou zavře krám. Říkal, že si policie nenechá líbit, aby jim soukromí detektivové věšeli bulíky na nos v případech, kdy jde o vraždu.“

„Kdy ti to řekl?“

„Včera odpoledne a znovu v devět dnes ráno.“

„Pověděla jsi mu to?“

„Ne.“

„Byl tam dnes odpoledne?“

„Ne.“

„Telefonoval?“

„Ne.“

„Takže jsi mu to vyklopila.“

„Nic takového jsem neudělala.“

„Berto, ty lžeš.“

„No dobrá. Musela jsem chránit naše živobytí.“

„Tak je to tedy, však jsem si říkal, proč si mě Sellers nenašel a nehartusí na mě. Nemusel se namáhat. Vyzvonila jsi to.“

„Bylo to jen mezi námi. Bude nás chránit.“

„Kecy!“

„Musela jsem to udělat. Tenhle případ nám byl čert dlužnej. Přečet sis, jak to proběhlo včera u soudu?“

„Ne, jak?“

„Okresní prokurátor žádal o delší lhůtu kvůli smrti Ronleyho Fishera. Obhajoba se tomu zuřivě bránila. Soud dal nakonec prokuratuře osmačtyřicet hodin na to, aby jmenovali nového prokurátora a obeznámili ho s případem.

Vypadá to, že Fisher zřejmě něco objevil, nějakého nečekaného svědka, kterého měl v úmyslu předvolat. Okresní prokurátor si nemůže dovolit prohrát ten Cliffsův případ a policie si zas nemůže dovolit nechat tu vraždu neobjasněnou. Převracejí každej kámen a nahlížejí pod něj zvětšovacím sklem.“

„No jo,“ prohlásil jsem, „jak jsi sama trefně podotkla, nemůžeme čekat, že bychom mohli policii konkurovat.“

„Ale kvůli tomu se hned nemusíš tak vztekat. Mohl bys Franka Sellerse aspoň ujistit, že před ním nic nezatajuješ, a dopřát mu to potěšení poslechnout si tvé myšlenkové pochody.“

„O mé myšlenkové pochody až dosud nikdy nestál,“ namítl jsem.

„Teď o ně stojí.“

„Necháme to uležet.“

„Kde teď jsi?“

„To ti nemůžu říct.“

„Co tím chceš, sakra, naznačit, že mi to nemůžeš říct? Jsi můj společník, nemůžeš jen tak…“

„Vybreptala bys to Sellersovi,“ konstatoval jsem.

„No a proč ne?“

„Nejsem připravený s ním mluvit.“

„Jenže on je setsakra připravený mluvit s tebou.“

„Toho se právě obávám,“ odpověděl jsem a zavěsil.

Odpoledne se vleklo. Nic se nestalo. Bylo ticho před bouřkou. Zapnul jsem si rádio. Poslechl jsem si, že soud se Stauntonem Cliffsem a Marilene Curtisovou ve věci vraždy Cliffsovy manželky bude pokračovat zítra, okresní prokurátor jmenoval nového vyšetřovatele a policie vychází z teorie, že Ronley Fisher vyslýchal krátce před svou smrtí dosud nezjištěného tajného svědka v souvislosti s tímto případem.

Ve čtyři hodiny jsem usoudil, že už jsem čekal dost dlouho. V pokoji byl televizor a já jsem si klekl na podlahu a přilepil sejmuté otisky prstu izolepou na spodní stranu televizoru.

Sbalil jsem si tašku a chystal se vyjít ven, když vtom se ode dveří ozvalo jemné zaklepáni.

Šel jsem ke dveřím a otevřel je.

Carlottu Sheltonovou z masa a kostí jsem až do té doby neviděl, ale znal jsem její fotky. A bylo to parádní masíčko.

Předstíral jsem, že mě to úplně vyvedlo z míry.“ Ale… já… Dobrý den.“

„Dobrý den,“ odpověděla. „Prosím vás, můžu jít dál?“

Nahrnula se do pokoje a zavřela za sebou dveře. Stála tam s rukama za zády a zamyšleně si mě prohlížela. Potom se usmála.

Byla světlovlasá, dlouhonohá a temperamentní. Měla tmavě modré oči a svůdně se usmívala.

„Nu, Donalde,“ prohlásila.

„Vy víte, kdo jsem?“

„Ovšemže vím, kdo jste, Donalde, a taky vím, co máte za lubem. Povězte mi, Donalde, co se mi to snažíte přišít? Jsem Carlotta Sheltonová.“

„Nesnažím se vám nic přišít.“

Přistoupila ke mně. Její pohyby byly tak ladné, že by si za ně vysloužila obdivné hvízdnutí všude, kam by přišla.

„Vadilo by vám, kdybych se posadila?“ zeptala se, usadila se do křesílka a přehodila nohu přes nohu.

„Kladl jste otázky,“ podotkla. „To byste neměl dělat, Donalde.“

„Když nekladete otázky, nikam se nedostanete,“ namítl jsem.

„To je sice pravda, ale můžete se dostat tam, kde nechcete být. Je tu horko. Vadilo by vám, kdybych si odložila sako?“

„Odložte si, co chcete.“

„Jak to chcete vy?“

„Copak na tom záleží?“

„Mohlo by.“

Sundala si sako, přistoupila ke mně, vzala mě rukama kolem pasu a upřeně se na mě zadívala. „Donalde, vy byste ženě neublížil, že ne?“

„Ne, když je to v mých silách.“

Její ruce se přesunuly z mého pasu dolů k bokům. Přitáhla si mě k sobě blíž. „Jsem vděčná svým přátelům, Donalde, a své nepřátele nenávidím,“ prohlásila.

„Tak to má být.“

Rukama si mě k sobě přitáhla za boky blíž, pak najednou udělala krok dozadu, zatáhla za zip a vysvlékla se z šatů.

Stála tam v kalhotkách, podprsence a punčochách a měla ty nejdelší a nejkrásnější nohy, jaké jsem kdy viděl.

Přehodila šaty ledabyle přes opěradlo židle a švitořila: „Donalde, své přátele miluju.“

Přistoupila ke mně, její pohyby byly plavné a svůdné. Levou ruku mi přiložila k hlavě, zničehonic mi zaťala nehty pravé ruky do obličeje, udělala krok dozadu, zaječela, zvedla pohárek a vychrstla mi jeho obsah do tváře.

Zvedla ruku a škubla s ní za podprsenku. Ta sklouzla z levého ramene a visela jen za ramínko přes pravé rameno.

Dveře se rozlétly. Do místnosti se nahrnuli tři hromotluci.

„Chyťte ho!“ ječela. „Chyťte ho!“

Jeden z mužů se rozehnal pěstí po mé bradě. Pokusil jsem se uhnout. Jeho zaťatá pěst sklouzla po mém čele. Dva další chlapi mě uchopili za paže a spoutali želízky moje zápěstí.

„Pokusil se mě znásilnit,“ křičela a vzlykajíc padla na postel.

Jeden z mužů se na mě vytasil s hvězdou. „Tak, vážený. Co nám k tomu řeknete?“

Cítil jsem, jak mi po tváři stéká krev a kape na košili.

„Můžete mě prohledat, přišla sem před pár minutami a…“

Carlotta se namáhavě posadila, sáhla po volně visící podprsence a natáhla si ji přes prsa. „Pokusil se mě vydírat,“ prohlásila. „Napsal tenhle dopis, ve kterém po mně chtěl peníze. Ty jsem mu dala. K tomu jsem byla ochotná, ale když chtěl… když chtěl mě, tak jsem se vzepřela a on mě chtěl znásilnit. Říkal, že nemám nárok protestovat.“

„Vzal si ty peníze?“ zeptal se jeden z mužů.

„Ovšemže si je vzal. O co myslíte, Že mu šlo? – Chci říct, že to byla jedna z věcí, o které mu šlo. Zastrčil si je do pravé kapsy kalhot.“

Najednou jsem si vzpomněl na její ruce na mých bocích, když si mě k sobě přitáhla.

Muž sáhl rukou do mé kapsy a vytáhl z ní balíček bankovek, poskládaný a sepnutý svorkou.

„Jo, peníze tu jsou „prohlásil.

„Zkontrolujte jejich čísla,“ navrhla, upravujíc si podprsenku.

Potom vstala a přirozenou chůzí, jako by byla zcela oděná, šla k židli, zvedla z ní šaty, třepla s nimi a žalostně na ně hleděla.

Byla v nich díra, kterou jsem prve neviděl.

„Budete mi muset sehnat spínací špendlíky,“ ozvala se. „Takhle ven nemůžu.“

„Ukažte mi ten dopis,“ vybídl ji jeden z mužů.

Otevřela kabelku, kterou položila na postel hned poté, co vešla do pokoje, vytáhla z ní dopis a podala mu ho.

Muž mi dopis přistrčil před obličej. „Viděl jste někdy tohle?“ otázal se.

Byl to list obyčejného kancelářského papíru, zhruba o tři palce kratší než je obvyklá velikost, a nahoře bylo znát, že byl papír přeložen a hlavička odtržena.

Na papír byla nalepena slova, vystříhaná z novin a časopisů.

Stálo tam:

„JESTLI VÍTE, CO JE PRO VÁS DOBRÉ, TAK SE SE MNOU SEJDETE VE VŠI TICHOSTI A PŘINESETE PENÍZE.“

„Nikdy dřív jsem to neviděl,“ prohlásil jsem.

„Kecy!“ okřikl mě jeden z mužů.

„Jak je to vlastně s vámi?“ zeptal jsem se. „Co jste za těmi dveřmi dělali? Čekali, až si sundá šaty?“

„Ty chytré řeči si nechte od cesty, příteli. Jsem od policie.“

„A ti další dva?“

„Já jsem soukromý detektiv,“ představil se první. „Z detektivní kanceláře Černý jestřáb.“

„Já jsem přítel a bodyguard,“ uvedl druhý.

„Jak často potřebuje bodyguarda?“ otázal jsem se. Jeden z mužů mě uhodil silně do obličeje, až mi vystříkla krev ze škrábanců.

„To by stačilo,“ okřikl policista. „Žádné násilnosti, pokud sám nezačne, a jestli ano, vezmu si to na starost sám.“

„Je to soukromý detektiv nejsprostšího rázu, který shání informace a pak se jimi snaží vydírat,“ prohlásila Carlotta.

„Jaké informace jsem měl?“ zeptal jsem se.

Sladce se usmála. „Dobře vím, že policie má velký zájem na tom, aby pochytala vyděrače, takže mě bude chránit. Řeknu to důvěrně okresnímu prokurátorovi a nikomu jinému.“

Pohlédl jsem do jejích výsměšných očí. „Co když to řeknu já?“

Na chvíli se v nich mihla panika. Pak nenávistně procedila: „Jen si zkuste pošpinit mou pověst a uvidíte, jak s vámi zatočím.“

„Já jsem ten, kdo tu potřebuje bodyguarda,“ konstatoval jsem.

„Tak, Lame. Půjdete se mnou na stanici a sepíšeme to.“

„Z čeho jsem obviněn?“

„Z vydírání.“

„Zkontrolujme ty bankovky, dokud jsme tu všichni,“ navrhl jeden z mužů.

Policista přikývl a vytáhl peníze ze své kapsy.

Bylo tam deset stodolarových bankovek. Policista přečetl jejich čísla a jeden z mužů je zkontroloval podle seznamu.

Policista zastrčil peníze zpátky do kapsy. „No dobrá, Lame, jdeme.“

„Víte, kdo jsem?“ otázal jsem se.

„Jestli víme, kdo jste!“ odfrkl policista. „Víme o vás všechno, to si pište. Nezapomeňte, že máte venku zaparkované auto s potvrzením o registraci a přihlásil jste se k pobytu pod svým skutečným jménem, proti čemuž nemůžeme mít námitky, ale máme na vás vydírání a nejspíš taky pokus o znásilnění.“

„Řekněme si na rovinu, jak je to po pravdě,“ ohradil jsem se. „Přišla si tu se mnou něco vyřídit. Vy jste čekali za dveřmi. Na její signál jste měli vtrhnout dovnitř, vrhnout se na mě a najít u mě ty peníze, že je to tak?“

„Co je na tom špatného?“ odsekl policista.

„Její šaty visely přes opěradlo židle tak, že nebylo vidět, kde jsou roztržené,“ prohlásil jsem. „Podprsenku měla vysvlečenou. Já jsem byl poškrábaný v obličeji. Když jste stáli venku a čekali na její signál, proč na vás nezavolala, když jsem z ní začal strhávat šaty? Proč čekala, až bude mít rozervanou podprsenku a já poškrábaný obličej? Proč se neozvala hned, když začaly násilnosti?“

V očích policisty bylo znát, že váhá. „Sběhlo se to příliš rychle,“ tvrdila Carlotta. „Byla jsem z toho celá pryč. Na signál jsem zapomněla.“

„Tak dost,“ ozval se jeden z mužů. „Když tady budete jen tak stát a necháte ho, aby ji urážel, strážníku, dojdu si osobně za náčelníkem. Předpokládám, že víte, s kým máte tu čest, Harden C. Monroe. Troufám si tvrdit, že mám v tomhle městě tak trochu vliv, nebo spíš v tomto státě.“

Carlotta na něj vrhla úsměv, který byl plný slibů.

„Nezatýkám vás pro pokus o znásilnění, to zatím ne,“ prohlásil policista. „Beru vás do vazby za vydírání. Půjdete se mnou.“

Odvedli mě dolů k policejnímu autu. Policista ohlásil vysílačkou poslední vývoj událostí. „Právě jsem sebral Lama v motelu Edgemount, oznámil. „Měl u sebe tisíc dolarů v označených bankovkách. Vydejte příkaz k domovní prohlídce.“ Ukončil hovor.

„K jaké domovní prohlídce?“ zeptal jsem se.

Policista na mou otázku neodpověděl.

Měl jsem pořad ještě spoutané ruce. Auto řídil policista. Další dva muži a Carlotta jeli za námi v jiném autě.

Policista nijak nepospíchal. Jel lážo plážo a schválně propásl všechna zelená světla na křižovatkách. Nakonec zaparkoval u chodníku. „Chci si koupit noviny,“ sdělil mi.

Zavolal na kamelota, koupil si noviny, seděl tam a četl si.

„Dáváte si na čas,“ podotkl jsem.

„Držte zobák,“ okřikl mě.

Po chvíli zavolal znovu na stanici. „Vůz číslo šestnáct, speciál. Nějaké zprávy?“

„Zrovna to přišlo,“ hlásil dispečer. „Mám tu pro vás vzkaz.

Našli utržený kancelářský papír v psacím stole.“

„Tak jo, přivezu ho.“

Policista vypnul vysílačku a od té chvíle jsme jeli normální rychlostí.

Když jsme dojeli na velitelství, sejmuli mi otisky prstů, zapsali si mě do knihy, odvedli nahoru a strčili do cely. O deset minut později vešel dovnitř Frank Sellers. „Ahoj, Prcku,“ pozdravil.

Neříkal jsem nic.

„Tak ty si přivyděláváš vyděračstvím, ha?“

„Proč myslíš?“

Zachechtal se. „Ukážu ti, proč si to myslím. Vidíš tenhle dopis?“

Rozložil list kancelářského papíru s nalepenými slovy, která byla vystříhaná z novin a časopisů.

„Vidím ho.“

„Vidíš tohle odtrhnutý záhlaví?“ zeptal se.

Vytáhly z boční kapsy dopisní záhlaví, odtržené z kancelářského papíru firmy Cool & Lam, vyšetřovatelé a přiložil je k nepravidelnému hornímu okraji dopisu.

Obě části do sebe dokonale zapadly.

„Tohle jsme našli v tvým psacím stole,“ oznámil mi. „Panebože, jak seš lehkomyslnej! Proč ses vůbec namáhal s vystříháváním slov z novin tak, aby stopa nemohla vést k tobě, když jsi pak proved takovou blbost, žes odtrhl záhlaví dopisu a nechal ho ve svým stole?“

„Opravdu to zavání blbostí, co?“ podotkl jsem.

„Tak to s vámi gaunery chodí. Vždycky si myslíte, jací jste chytráci a pak uděláte nějakou takovou pitomost“

„Moc, moc velkou pitomost, řekl bych,“ přitakal jsem. „Skoro až přiliš velkou.“

Sellers přimhouřil oči. „Co chceš tou nejapnou poznámkou říct?“

„Zkus na to přijít sám. Znáš mě už hodně dlouho. Byl bych až tak hloupí?“

„Sakra, to nevím,“ zahřměl Sellers. „Ale fakta hovoří sama za sebe.“

„Ale kdepak,“ odsekl jsem. „Za ta fakta mluvíš ty, a fakta byla sflikovaná tak, aby ti to vyhovovalo.“

„Jakou historku mi na to povíš?“ zeptal se.

„Žádnou nemám.“

„Tak to si ji setsakra rychle obstarej.“

„Řeknu ji, až na to přijde čas.“

„Hele, Lame, nemusíš se hned tak štětit,“ vemlouval se Sellers. „Rád bych s tebou jednal přátelsky, ale musel by ses přestat naparovat jak nějakej kohout.“

„No dobrá,“ odtušil jsem. „Žádám, abych byl předveden k nejbližšímu a nejsnáze dostupnému policejnímu soudu.“

„Poslyš, Lame, takhle bychom se nikam nedostali. Na něčem pracuješ a já bych řek, že to má možná, čistě možná, něco společnýho s tou Fisherovou vraždou. Ty a já jsme v minulosti měli nějaký ty rozepře, to zas jo, ale není důvod, proč by z nás teď nemohli bejt přátelé, a já jsem v postavení, kdy bych ti moh, nu, moh bych ti pomoct.“

„To bys mohl,“ souhlasil jsem.

„Takže, proč ses tu ženskou pokusil vydírat?“

„Vyjděme z toho, že našli tisíc dolarů v označených bankovkách v mé kapse.“

„Správně. A teď mi pověz, jak se tam dostaly?“

„Jak myslíš? Strčila mi je tam, když si ke mně stoupla, položila mi ruce na boky a přitáhla si mě k sobě blíž.“

Zasmál se a namítl: „Jenže ona tvrdí něco jiného.“

„Ona to netvrdí, ale já to tvrdím,“ namítl jsem.

„Jak to tedy bylo?“

„Chci být předveden k nejbližšímu a nejsnáze dostupnému policejnímu soudu.“

„A to bez zbytečného prodlení,“ zarecitoval. „Na to jsi zapomněl.“

„Ty jsi ten, kdo na to zapomíná,“ podotkl jsem.

„Moh by ses octnout v moc složitý situaci, Prcku.“

„Kdežto ty mě chceš přimět k tomu, abych ti to usnadnil.“

„Mohli bychom si to usnadnit navzájem.“

Uslyšel jsem cvaknutí zámku a šouravé kroky z chodby a pak se přede mnou objevila Berta.

„No tohle!“ zvolala.

Sellers se otočil jako na obrtlíku. „Ahoj, Berto.“

Berta na mě pohlédla. „Co se ti stalo, u všech hromů?“ otázala se. „Obličej máš celý od krve a na košili krvavé šmouhy.“

„Policejní brutalita,“ poznamenal jsem.

„Ty mizero,“ okřikl mě Sellers.

Berta ho sjela zlostným pohledem.

„Stalo se, že špatně rozuměl jedné dámě,“ prohlásil Sellers.

„To od vás byla pořádná drzost,“ spustila Berta rázně, „poslat své lidi s příkazem k domovní prohlídce, aby vtrhli do našich kanceláří a všechno tam zpřevraceli naruby.“

„Nepřevrátili jsme tam všechno naruby,“ namítl Sellers.,.Namířili jsme si to ode dveří rovnou k Donaldovu stolu a našli to, co chtěli.“

Vytáhl z kapsy dva kusy kancelářského papíru, přiložil je k sobě a ukázal Bertě.

Berta si je asi tak minutu prohlížela a pak se zadívala na mě. Pohled v jejích očích byl tvrdý a šlehaly z něj blesky.

„Navíc,“ dodal Sellers“ jsme u něj našli tisíc dolarů v označenejch bankovkách.“

„Kdo tě tak poškrábal?“ zeptala se mě Berta.

„Carlotta Sheltonová.“

„Bejt tebou, tak její jméno radši nevyslovuju,“ poučil mě Sellers.

„Proč ne?“

„Možná se rozhodne, že tě nebude soudně stíhat. Možná nebude chtít, aby to vešlo ve známost.“

„Vyřiď jí, že jak libo,“ odsekl jsem. „Jestli to nedá k soudu ona, tak to udělám já.“

Sellers zamžikal.

„Za co tě tak poškrábala?“ chtěla vědět Berta.

„Serval z ní šaty,“ vysvětloval Sellers.

Berta se rozesmála.

„Co je na tom směšnýho?“ opáčil Sellers.

„Pokusil ses někdy znásilnit dlouhonohou sportovkyni?“ otázala se Berta. „Přebornici v tenise, plavání, vodním lyžováni a jízdě na koni?“

„To bych nemoh tvrdit,“ uznal Sellers.

„Tak to někdy zkus,“ navrhla mu Berta.

„Pojď, Donalde, padáme odsud.“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Sellers. „Pětitisícidolarová kauce,“ napověděla mu Berta.

„Kdo ji složil?“

„Já“

„A sakra!“ zvolal Sellers. „Nemusela jsi s tím tolik spěchat.“

„Teď mě poslouchej, Franku Sellersi. Až zase příště vtrhneš do mých kanceláří s příkazem k domovní prohlídce, tak něco uvidíš. Takže, tady je stvrzenka na tu kauci. Odemkni ty dveře a pusť Donalda ven. A fofrem.“

Sellers šel ke dveřím a zařval: „Hej, klíčníku!“

„Už jdu,“ odpověděl hlas. Pak se z chodby ozvaly další kroky a rachocení zámku. Dveře do cely se otevřely a já vyšel ven.

„Probůh, ty jsi zřízený,“ konstatovala Berta.

„Já vím,“ přitakal jsem. „Tu košili potřísněnou od krve si schováme. Jako důkaz policejní brutality.“

„Myslím, že ta kauce je setsakra nízká,“ poznamenal Sellers.

Berta pronesla slovo, které dámě nesluší.

Sellers šel s námi do místnosti, kde mi bylo vráceno moje osobní příslušenství.

„Mám tady dole podnikový vůz,“ oznámila Berta.

„Tak hele, Donalde, moh by ses v tyhle věci dostat do velkejch potíži,“ hlásil Sellers.

„V čem myslíš, že je teď?“ otázala se Berta.

„Do novin se to nedostane,“ ubezpečil Sellers.

„Kdy bude slyšení?“ zeptal jsem se.

„Jen tak mezi námi si myslím, že to ta ženská ani k soudu nedá.“

„Pojďme,“ vyzval jsem Bertu. Vypochodovali jsme z věznice. Sellers se za námi díval.

Berta řídila. „Do čeho ses to, sakra, zamotal?“ otázala se.

„Nevím,“ odtušil jsem.

„Vypadáš příšerně. Musíš jít domů a dát si na obličej nějakou dezinfekci. Bože můj, ta tě ale zřídila!“

„Schválně to na mě narafičila,“ vysvětloval jsem.

„No dobrá, co jsi jí proved?“

„Jen jsem si s něčím pohrával.“

„A co jsi přitom dělal?“

„Kontroloval otisky prstů.“

„Jaké otisky prstů?“

„Těch, co jsem našel v tom motelovém pokoji.“

„Čí otisky jsi tam našel?“ zeptala se.

„Až dosud jsem našel otisky čtyř nebo pěti lidí,“ oznámil jsem jí.

„Takže Carleton Allen tam s tou holkou nebyl sám?“

„Byl tam Carleton Allen a taky tam byli druzí lidé.“

„Jak to víš?“

„Šel jsem do jeho kanceláře a sejmul Allenovy otisky prstů z jeho kovového stolu. Jeho otisky a otisky Sharon Barkerové byly v té chatce v motelu. A teď se dostáváme k tomu, co mě mate.“

„Co?“

„V té místnosti byly otisky Ronleyho Fishera.“

„Cože!“ zvolala Berta a čelist jí poklesla.

„To by mohlo znamenat, že Ronley Fisher, Sharon Barkerová a Carleton Allen tam měli nějaký potlach.“

„Muselo to tak být,“ uvažovala Berta.

„Ne nutně,“ namítl jsem. „Pamatuj, že u otisků není časový údaj. Ronley Fisher tam mohl být o něco dřív s nějakou přítelkyní a potom odejít. Vedení motelu se pak rozhodlo převléct povlečení a pronajmout pokoj ještě jednou.“

„To že dělají?“ otázala se Berta.

„Nebuď jak malá,“ napomenul jsem ji.

„Chci říct v podnicích jako je Složte hlavu.“

„Dělá se to všude, když jdou dobře obchody a vědí jistě, že už se ti první návštěvníci vystěhovali.“

„Ale pokud to tak bylo,“ uvažovala Berta, „znamenalo by to, že tam měl Ronley Fisher slečnu.“

„Někdo tam s ním byl a vedení motelu vidělo, že z chatky odešli, naložili zavazadla do auta a odjeli.“

„Kdo by to asi tak mohl vidět?“

„Noční hlídač.“

„Mluvil jsi s ním?“

„Ne.“

„Proč?“

„Mluvili s ním policajti. Pořádně ho proklepali.“

„V tom případě by o tom policii řekl.“

„Myslíš?“

„Proč ne?“

„Pro motel by to nevypadalo dobře.“

„Takže myslíš, že policii lhal?“

„Tak se to dělá.“

„A kdo myslíš, že byl v tom pokoji s Ronley Fisherem?“

„Odvez mě k tomu motelu, kde mě zatkli,“ řekl jsem. „Vyzvednu si svoje věci a druhé podnikové auto. Pak si o tom promluvíme.“

„Taky si dej do pořádku obličej,“ radila Berta. „Musíš si to vydezinfikovat. Řekni si o peroxid a vatu, a taky si budeš muset vzít čisté oblečení. Tohle máš celé pokecané od krve. Jak to, že se ta krev tak rozstříkla?“

„Jeden z nich mě praštil do obličeje, když jsem krvácel.“

„Hajzlové!“ zuřila Berta.

Dal jsem Bertě pokyny a ona mě odvezla k motelu Edgemount.

„Pojď dál,“ pozval jsem ji.

Berta zaparkovala a šla za mnou k recepci.

Manažerka motelu vyšla ven. „Myslím, že si nepřejeme, abyste se v našem motelu ještě zdržoval, pane Lame.“

„Jsem tady,“ rozhodl jsem. „Mám zaplacený pokoj až do zítřka.“

„Vyhrazujeme si právo odmítnout nežádoucí osoby.“

„Co je na mně nežádoucího?“

„Neradi ubytováváme návštěvníky, kteří se pokoušejí znásilňovat ženy,“ prohlásila.

„A já jsem se pokoušel znásilňovat ženy?“

„Tak to říkali policisté. Taky jste někoho vydíral.“

„A vy mě z toho důvodu odmítnete ubytovat?“

„Ano!“ odsekla.

„No dobrá, jsi svědek,“ obrátil jsem se k Bertě. „Pamatuj si to, až se dostaneme k soudu. Odmítli mě ubytovat z těchto dvou důvodů, znásilnění a vydírání.“

Manažerčin obličej pobledl. „Počkejte, jak to myslíte?“ otázala se. „K jakému soudu?“

„Dám to k soudu a budu žádat padesát tisíc dolarů za urážku na cti, dalších padesát tisíc za to, že jste mě odmítli ubytovat, a k tomu ještě dalších sto tisíc jako náhradu škody s přísnou pokutou.“

Žena ztěžka polkla. „Jak jste se dostal ven?“ hlesla.

„Zavolejte si na policii a zeptejte se jich,“ navrhl jsem jí.

„Tudy, prosím,“ oznámila.

Odvedla nás do kanceláře, vzala klíč od mého pokoje a beze slova mi ho podala.

Šel jsem k pokoji, otevřel dveře a ustoupil na stranu, aby mohla Berta vejít.

Našel jsem pohárek, který na mě Carlotta hodila. Klepl do postele, odrazil se od zdi a odkutálel se po podlaze k zadní části postele.

Zvedl jsem ho, přičemž jsem ho přidržoval prsty za vnitřní stranu, otevřel jsem tašku, vytáhl speciální prášek a začal jím pohárek posypávat. Když se mi před očima objevilo několik slabě znatelných otisků, vytáhl jsem pásku na snímáni otisků.

„Co to, sakra, je?“ zeptala se Berta.

„Páska na snímání otisků,“ vysvětlil jsem. „Sejmu tyhle otisky.“

Přiložil jsem pásku, sejmul je a přenesl na kartón.

„Jeď do kanceláře,“ navrhl jsem Bertě. „Uklidím tady a hned za tebou přijedu.“

Berta jela ve svém autě a já ve svém. Když jsme dorazili do kanceláře, telefon vyzváněl. Berta popadla sluchátko a pak mi ho předala. „To je pro tebe,“ oznámila mi.

Vzal jsem si sluchátko a řekl: „Tady je Lam.“

Ozval se Frank Sellers: „Mám pro tebe dobrou zprávu, Prcku. Vyplácí se spolupracovat s policií a mít přátele, kteří se za tebe postaví.“

„Co je ta dobrá zpráva?“ zeptal jsem se. „A proč ten náhlý záchvat přátelství?“

„Od případu proti tobě bylo upuštěno,“ prohlásil, „a Berta si může kdykoliv vyzvednout svejch pět tisíc dolarů.“

„No dobrá,“ protáhl jsem, „a co těch tisíc dolarů?“

„Cože?“

„Těch deset stodolarových bankovek, nalezených v mé kapse?“

„No to je přece důkaz,“ pokračoval.

„Důkaz čeho?“

Zaváhal. „Důkaz, sakra, něčeho to musí bejt důkaz. V detektivní kanceláři Černý jestřáb si zapsali čísla bankovek, takže nemůže bejt pochyb o tom, komu patří.“

„Ty bankovky mi byly vyplaceny jako odměna,“ prohlásil jsem. „Chci je zpátky.“

„O čem to, krucinál, mluvíš, Prcku? Bylo to vydírání.“

„Kdo říká, že to bylo vydírání?“

„Carlotta Sheltonové.“

„Tak ať to řekne u soudu,“ odsekl jsem.

„No poslouchej!“ hřímal Sellers do telefonu. „Přece nemůžeš mít tolik drzosti, aby ses domáhal té tisícovky dolarů. No tohle, krucinál fagot, nepokoušej štěstí, ty zatracenej blázne! S takovým postojem ji nakonec donutíš k tomu, aby tě žalovala.“

„Těch deset stodolarových bankovek mi bylo vyplaceno jako odměna,“ trval jsem na svém. „Byly mi sebrány a já je chci zpátky.“

„Promluv si s okresním prokurátorem.“

„Okresního prokurátora neznám,“ řekl jsem. „Ty si s ním promluv. Povídám ti, že těch tisíc dolarů chci. Jestli je dáš Carlottě, zažaluju ještě i tebe, to si piš.“

„Ty grázle!“ zasyčel Sellers a zavěsil.

Kapitola 11

Odešel jsem z kanceláře a zavolal Elsii Brandové. „Donalde!“ vykřikla, když uslyšela můj hlas. „Co se stalo? Berta říkala, že jsi byl zatčený.“

„Ano, byl jsem zatčený.“

„A že jsi byl celý od krve.“

„To také.“

„Ach, Donalde!“

„To se zahojí,“ tišil jsem ji. „Ale teď se potýkáme s časem. Stavím se pro tebe a někam spolu zajedeme. Máš nějaké rande?“

„Já? Ne.“

„Elsie, ty lžeš.“

„Něco mám domluvené, ale zruším to. Vysvětlím mu, že je to pracovní záležitost.“

„Tohle je pracovní záležitost,“ přitakal jsem. „Budu u tebe za patnáct minut.“

„Budu připravená.“

Jel jsem tam, co bydlí, a vyzvedl ji. Stačil jí jediný pohled na můj obličej a byla samý soucit. Konečky jejích prstů mi horečně přejížděly po koříncích vlasů a uhlazovaly pramínky dozadu.

„Donalde, vypadá to strašně.“

„Hmm.“

„Proč tě poškrábala?“

„Chtěla, aby to vypadalo jako znásilnění.“

„Aby co vypadalo jako znásilnění?“

„Ta bouda.“

„Donalde, tys ji… ty jsi to…?“

„Ne.“

„Co teď budeme dělat?“

„Ta horlivá potenciální klientka, která čekala v kanceláři, až tam přijdu, ve skutečnosti vůbec nečekala, až tam přijdu. Věděla moc dobře, že jsem pryč a do kanceláře nepůjdu, poněvadž čekám, až se mi ozve Carlotta Sheltonová.“

„Ale proč tam čekala, když věděla, že nepřijdeš?“

„Protože chtěla ukrást list dopisního papíru, odtrhnout z něj natištěnou hlavičku, hodit ji do zásuvky a přinést ten papír Carlottě Sheltonové.“

„Donalde, to jsem byla až tak natvrdlá?“

„Ne, to ne, byla jsi až tak přátelská. Cítila jsi k tomu děvčeti sympatie, protože jsem tam nebyl a ona vypadala, že má nějaký malér.“

„Byla tak milá.“

„A ty jsi ji v mé kanceláři nechala samotnou?“

Začala vrtět hlavou, ale pak se na chvíli zamyslela a dodala: „Jenom pár minut, když jsem šla dolů do haly.“

„Tak jo,“ připustil jsem. „Těch pár minut jí úplně stačilo k tomu, co potřebovala. Takže teď to děvče musíme najít.“

„Ale Donalde, já ji neznám. Nikdy dřív jsem ji neviděla. Nenechala mi ani svoje jméno.“

„Poznala bys ji na fotce?“

„No, asi ano. Myslím.“

„Tak pojď,“ vyzval jsem ji. „Pojedeme se na tu fotku podívat;“

Jel jsem za svou známou, která pracuje v redakčním archívu jedněch novin.

Pohlédla nejdřív na škrábance v mém obličeji a pak na Elsii Brandovou a znalecky se usmála.

„Nedívejte se tak na mě!“ vybuchla Elsie. „Já bych na něj za to, co udělal, ruku nevztáhla.“

Žena od novin byla vysoká, hranatá padesátnice, která už měla v životě ledacos za sebou. O její minulosti nikdo nic nevěděl. Jednoduše se znovu zazubila, pak se ke mně otočila a prohlásila: „Když máš po ruce někoho tak oddaného, proč si chodíš koledovat o trable ven?“

„Já jsem trable nehledal,“ vysvětlil jsem ji. „Našly si mě samy.“

„Co bys chtěl?“

„Chci se mrknout na materiály o Carlottě Sheltonové.“

„Je tam toho hromada,“ prohlásila. „Chci vidět fotky,“ upřesnil jsem.

„Tak ty jsou v samostatné složce. Co chceš, plavky, opalovací úbor, tenisové kraťasy, jezdecký kostým…?“

„Chci je všechny,“ rozhodl jsem.

Otevřela dveře. Vešli jsme do místnosti, kde nás usadila k jednomu z dlouhých stolů. Po nějakých pěti minutách se vrátila s plnou náručí manilových obálek.

„Prosím vás, nepomíchejte to,“ žádala nás a odešla.

„Kdo to je?“ zeptala se mě Elsie.

„Ruth Ritterová, skvělá ženská. O její minulosti nikdo nic neví. Nějaká tragédie. Nikdy o tom nemluví. Zůstává vždycky v pozadí, ale má encyklopedickou paměť a vášeň pro detaily.“

„Myslela si, že jsem tě poškrábala já,“ pokračovala Elsie dotčeně a pak se znovu soucitně zadívala na můj obličej.

„Ty škrábance se nezahojí, když na ně budeš pořád hledět,“ napomenul jsem ji.

„Ach, Donalde, tolik bych chtěla vzít tvou hlavu a… a…“

„Dostala by se do nich infekce,“ pronesl jsem.

„Nebuď tak zatraceně hygienický!“ okřikla mě.

Otevřel jsem první obálku a začal z ní vytahovat fotografie.

Carlotta Sheltonová byla krásné děvče a byla úžasně fotogenická. Zdálo se, že při každém svém pohybu zaujímá pózy plné přirozeného půvabu. Nechávala se ráda fotit a ráda vystavovala na odiv svou postavu.

Probral jsem se všemi fotografiemi, na kterých byla Carlotta sama, a přešel ke skupinovým fotografiím.

„Ta mrcha!“ procedila Elsie mezi zuby.

„Vidíš ji?“ otázal jsem se nedočkavě.

„Ne, ne. Měla jsem na mysli Carlottu.“

Prohlédli jsme si dalších několik tuctů fotek Elsie najednou jednu z nich popadla.

„Počkej, Donalde, myslím, řekla bych, že tohle je ona!“

„Víš to jistě?“

„Ne, jistě to nevím, ale vypadá jako ona.“

Otočil jsem fotku a četl si text přilepený na zadní stranu. „Krásky v plavkách dovádějí v jezeře Salton. Na obrázku zleva doprava…“

Znovu jsem fotku otočil. Ta, kterou Elsie ukázala, byla třetí zprava. Byla to fešanda a podle legendy vzadu se jmenovala Elaine Paisleyová.

Vyšel jsem ven a zavolal Ruth Ritterovou.

„Máte tu něco o Elaine Paisleyové?“ zeptal jsem se.

„Jak se to píše?“

Nadiktoval jsem ji to po hláskách. Šla znovu do archivu a po chvíli se vrátila s docela tenkou složkou.

„Vyhrála nějakou soutěž krásy. Párkrát se dostala k nějakému záskoku a teď má kariéru před sebou,“

„Máte nějaké fotky?“

„Nejspíš tam něco bude.“

Otevřel jsem obálku.

Byly tam výstřižky a několik fotografii. Elsii stačil jeden zběžný pohled. „To je ona, Donalde,“ prohlásila. „Je to ona.“

Na fotografii, pořízené zblízka, seděla Elaine Paisleyová na opěradle křesla, rukama si objímala pravé koleno a její levá noha v nylonové punčoše se pohupovala ve vzduchu.

„Víš to určitě?“

„Jsem si tím jistá.“

Probral jsem se výstřižky. Byla tam nějaká adresa.

V telefonním seznamu jsem si adresu ověřil.

„Co teď?“ zeptala se Elsie hlasem rozechvělým od vzrušení.

„Nic,“ nadhodil jsem a snažil se, aby to znělo ledabyle. „Máme informaci, kterou jsme chtěli, to je vše. Jak ji využijeme, to se teprve uvidí.“

Příkře na mě pohlédla a chystala se něco říct, ale pak si to rozmyslela.

Vrátil jsem obálky Ruth Hitlerové a odvezl Ellsii domu. „Pracující děvče vyhládne. Mohli bychom si dát něco k jídlu,“ podotkla.

„Později,“ odvětil jsem.

„Máš na mysli večer?“

„Možná.“

„Mám hlad už teď, Donalde.“

„Hoď se do gala.“

„Donalde, odkládáš to, abys získal čas.“

„Už nemám čas.“

„Donalde, mám doma všechno, co potřebuju. Mohla bych k večeři něco ukuchtit a nemusel bys nikam chodit. Ty škrábance na obličeji ti určitě vadí, Že ano?“

„Ano.“

„Přijel bys ke mně do bytu?“

„Když budu moci.“

„Jak to myslíš, když budeš mocí?“

„Možná budu v situaci, kdy nebudu mít na vybranou.“

„Takže bys mi zavolal?“

„Zkusím to.“

Chvíli váhala, pak si přitáhla mou hlavu ke své a jemně mě políbila na poškrábanou tvář. „Asi tak za hodinu,“ loučila se.

„No dobrá,“ odpověděl jsem, pomohl jí vystoupit z auta a doprovodil ji ke dveřím činžovního domu, kde bydlela.

Když jsem se k autu vracel, vynořila se ze stínu postava a Frank Sellers začal: „Berta myslela, že bys tu moh bejt. Odved jsi to svý děvče domů nějak brzy, nemám pravdu. Prcku?“

„To je moje věc,“ odsekl jsem,

„No právě,“ přisvědčil, „Máš teď na práci spoustu věcí. A taky máš spoustu potíží.“

„Co zase?“ otázal jsem se. „Daň z příjmu,“ informoval mě.

„Tobě přeskočilo,“ sdělil jsem mu.

„Nezaplatil jsi daň z příjmu. Budu s tím muset něco udělat.“

„Hele, Sellersi, přestaň se do mé navážet. Jsem čistej jako kostka mýdla. Taky mám svoje občanská práva a náhodou vím, která to jsou.“

„Já se do tebe nesnažím navážet,“ namítl. „Jen konám svou povinnost. Bude mi stačit tvoje slovo, když, mi to dáš písemně.“

„Jako co?“

„Že nedlužíš žádnou daň z příjmu.“

„Mám všechno zaplaceno,“ prohlásil jsem.

Podal mi kus papíru. „Napiš na tohle: ‚Nedlužím žádnou daň z příjmu,‘ a podepiš to.“

Z opatrnosti jsem na horní okraj papíru nadepsal datum, napsal tam to, co Sellers chtěl, a podepsal.

Podal jsem mu to.

„Teď už je všechno v pořádku?“ zeptal jsem se.

Udělal krok stranou, aby na papír dopadalo světlo z pouličního osvětlení. Pak se zazubil a vytáhl z kapsy další kus poskládaného papíru. „Tak jo, Prcku, teď v tom vězíš,“ oznámil mi.

„Co tím chceš říct?“

Ukázal mi lístek, který držel. „Prohlídni si slova ‚daň z příjmu‘,“ vybídl mě. „Vypadají úplně stejně. Takže jsi napsal tenhle vzkaz: ‚Policie hlídá naši kancelář. Jděte k výtahu a vyjeďte do patra nad námi. Je tam jeden daňový poradce. Jděte k němu a položte mu pár otázek ohledně daně z příjmu. Nepřibližujte se k naší kanceláři, dokud vám nedáme vědět. Zavolejte později a zjistěte si, jestli je už čistý vzduch.‘

Neříkal jsem nic.

„Jedna z uklizeček našla ten vzkaz zmačkaný v odpadkovém koši u výtahu v patře nad vaší kanceláří. Náhodou si ho přečetla. Potom k nám zavolala.“

Pořád ještě jsem neříkal nic.

„Co ty na to?“ ptal se Sellers.

„Myslíš, že jsem to napsal já?“

„Vím zatraceně dobře, žes to napsal ty.“

„Je to snad zločin, chránit klienta?“

„Jo, když je to tímhle způsobem a u takovýho případu. A máš po licenci, Prcku. Dělám ti strašně nerad nepříjemnosti už kvůli Bertě, ale sám sis o to řek a nastavoval krk.“

„No dobrá,“ připustil jsem. „Něco ti navrhnu. Dám ti důležité informace, které ti umožní v tom případu pokročit a zdárně ho uzavřít. Ale chci, aby z toho byl můj klient vynechán, a rozumí se samo sebou, že se s naší licencí nebude nic dít.“

Viděl jsem, že se mu obličej rozzářil nadšeným očekáváním, ale jeho hlas zůstával opatrný. „Nebudu ti dávat žádný sliby, dokud neuvidím, co máš,“ zabručel.

„Kde máš auto?“ zeptal jsem se.

„Schované v uličce.“

„Tak pro ně skoč,“ vybídl jsem ho. „Tvým tam budeme rychleji než mým. Mám za hodinu rande a ještě mám něco na práci.“

„Kam pojedeme?“

„Do motelu Edgemount.“

„Co tam máš?“

„Otisky prstu.“

„Co za otisky?“

„Sejmul jsem je v chatce číslo 27 motelu Složte hlavu.“

„Jo tak,“ prohodil. „Otisky toho tvýho klienta?“

„Otisky mého klienta,“ přisvědčil jsem, „a ještě něčí otisky.“

„Čí?“

„Ronleyho Fishera.“

Přes veškerou snahu udržet kamenný výraz v obličeji vylítl, jako bych ho píchl špendlíkem. „O čem to, sakra, žvaníš, Prcku?“

„Říkám ti pravdu.“

„Jestli byl Fisher v tý chatce, ty zatracenej blázne, uvědomuješ si, co to znamená?“ uvažoval Sellers. „Znamená to, že ho ten tvůj klient zavraždil.“

„Nic takového to neznamená,“ namítl jsem. „Znamená to, že v motelu tu chatku pronajali dvakrát. Fisher tam byl s někým jiným. Pak odtud odjeli a odvezli si zavazadla. Motelu se tak v sobotu v noci, kdy obchody kvetou, uvolnila jedna chatka. Recepční se rozhodl pronajmout pokoj podruhé.“

„Na tvý teorie ti kašlu. Ukaž mi v tom motelovým pokoji otisky Ronleyho Fishera a já to tam zpřevracím naruby. Do čtyřiadvaceti hodin toho vrahouna dopadnu. Udělám do toho případu díru jak vrata.“

„Tak na co ještě čekáme?“ zeptal jsem se.

„Pojď, Prcku, jdeme na věc,“ zahlaholil Sellers.

„A když ti ten důkaz dodám, necháš mou licenci na pokoji a můžeme svého klienta chránit a taky…“

„Jestli má váš klient čistej štít a ty ten otisk někde vyštracháš, tak můžeš mít všechno, co budeš chtít. Můžeš si říct, o co chceš. Co se nás týká, ten váš klient tam moh mít třeba tucet ženskejch a všecky najednou.“

„Platí,“ souhlasil jsem. Nasedli jsme do Sellersova auta a já se musel snažit ze všech sil, aby to mnou neházelo, když jsme se prodírali provozem. Sellers nezapnul sirénu ani červené světýlko, ale nějaké té omezené rychlosti si vůbec nevšímal.

Dojeli jsme do motelu Edgemount. Vytáhl jsem z kapsy klíč. Sellers vešel do pokoje za mnou.

„Jsou nalepené na spodní straně televizoru, nakloň ho a já je sundám.“

„Ty ho nakloň a já je sundám,“ rozhodl Sellers. Nadzvedl jsem těžký televizor a naklonil jej tak, aby klečící Sellers mohl přejet rukou po jeho spodní straně.

„Nakloň ho ještě víc,“ nařídil mi.

Udělal jsem to.

Sellers se napřímil. V obličeji byl brunátný. „Přesně jak jsem myslel,“ hřměl. „Další z těch tvejch zatracenejch vytáček.“

„Chceš říct, že tam nic není?“

„Chci říct, že tam nic není a ani tam nikdy nic nebylo.“

Cítil jsem, jak mi klesá čelist.

Sellers pozoroval výraz v mém obličeji. „Seš dobrej herec, Donalde, ale na takovejhle úskok to nestačí,“ podotkl.

„Není to úskok,“ namítl jsem. „Strč něco pod tu nohu, abychom se tam mohli podívat.“

Sellers se rozhlédl, našel pár knih a zasunul je pod nohu stolku.

Sehnul jsem se a prohlédl si spodní stranu televizoru. „Vidíš, že tady byla nalepená páska,“ podotkl jsem. „Podívej se na ty dvě souběžné čáry.“

Sellers vypadal, jako by ho to ani trochu nezajímalo. „Ty seš moc chytrej ptáček, Lame,“ vykřikoval. „To uznávám. Vždycky jsem to uznával. Vzal jsi lepicí pásku a udělal jsi tam s ní dole stopy na podporu tý svý pohádkový teorie. Seš jako ten chlápek, co povídá: ‚Skolil jsem toho jelena jednou ranou z pěti set metrů. Stál pod tím dubem, a jestli tomu nevěříte, tak tam pojďte a já vám ten dub ukážu.‘

„Mohl bych hádat, kdo teď ty otisky má,“ odtušil jsem.

„Hádej si třeba, kdo krmí stádečko sobů Santa Clause,“ odtušil Sellers. „Mě to nezajímá.“

„Poslyš, Sellersi, říkám ti pravdu. Já…“

„Nezájem,“ přerušil mě.

Zhasnul jsem světla a vyšli jsme z pokoje. Klíč jsem zastrčil do kapsy. Sellers důstojně kráčel ke svému autu a nasedl. Chtěl jsem také nastoupit, ale přibouchl dvířka, nastartoval a nechal mě tam stát.

Zavolal jsem si taxík a dal řidiči adresu do bytu Elaine Paisleyové.

Kapitola 12

Byt Elaine Paisleyové se nacházel v prachobyčejném činžovním domě.

Nakázal jsem taxikáři, aby zajel za roh a tam na mě počkal.

Když jsem vešel do domu, ucítil jsem, že se v zatuchlém vzduchu vznáší silný odér deodorantu. Výtah ztěžka přirachotil a s mohutným skřípáním mě vyvezl do třetího patra, kde měla Elaine Paisleyová svůj byt.

Zaklepal jsem na dveře.

„Kdo je to?“ otázal se ženský hlas.

„Já,“ řekl jsem.

„Ach, jsem tak ráda, že jsi přišel,“ odpověděla a rázně otevřela. Pak ucukla a hleděla na mě s vyděšeným výrazem v očích.

Měla na sobě černé punčochy, podvazkový pás z úpletu, podprsenku a nic jiného.

Popadla župan a rychle ho přes sebe přehodila.

Vešel jsem do bytu.

„Sem jít nemůžete,“ namítla.

„Jsem tady.“

„Tak jděte ven.“

„Nejdřív si promluvíme.“

„Kdo jste?“

„Jmenuju se Donald Lam,“ představil jsem se. „Chtěla jste mě vidět. Převelice jste o to stála, abyste mě viděla.“

„Ach, ano!“ hlesla ohromeně.

„Tak jsem se na vás přišel podívat,“ sdělil jsem jí.

Nervózně se zasmála. „Nu, tak teď už jste mě viděl.“

„Kdo jste si myslela, že jsem?“ otázal jsem se.

„Měl jste uvést svoje jméno, když jsem se ptala, a ne říct já.“

„Kdo jste myslela, že jsem?“

„Záleží na tom?“

„Mohlo by.“

„Neposadíte se, pane Lame?“ zeptala se.

„Děkuji vám, čekala jste někoho?“

„Chystala jsem se jít ven,“ odvětila.

„Víte jistě, že jste chtěla jít ven?“

„Viděl jste ten zatracenej pás,“ prohlásila. „Navlíkám si ho jen tehdy, když jdu ven.“

„Nepohodlný?“ otázal jsem se.

„Víceméně,“ dodala. „Ale je to jediný způsob, jak přimět punčochy k slušnému chováni. Chtěla jsem vás vidět kvůli… kvůli jedné… ošemetné situaci.“

„Jak moc ošemetné?“

„Velice.“

„Tak mi o tom povězte.“

„Asi budu potřebovat bodyguarda.“

„Na jak dlouho?“

„To nevím.“

„Mám na mysli na jak dlouhou část dne?“

„Neustále.“

Rozhlédl jsem se po jednopokojovém bytě s postelí u zdi. „Kde bych spal?“

Nervózně se zasmála. „Na to jsem opravdu nepomyslela. Jakou máte sazbu?“

„Dobrej hlídač stojí padesát dolarů na den.“

„Padesát dolarů?“ zvolala.

„Mhm.“

„No, to bych si nemohla dovolit,“ prohlásila.

„Proč potřebujete bodyguarda?“

„Použijte fantazii.“

„Žádnou nemám. V čem je potíž? Potíže s mužem nebo ženou?“ vyptával jsem se.

„No, víte, jde o jednoho muže.“ Asi tak minutu váhala a pak dodala: „A taky jednu ženu.“

„Potíže jakého druhu?“

„Já, obávám se, že si nebudu moci dovolit bodyguarda.“

„A vaše fantazie není natolik činorodá, abyste si vymyslela historku, která by mohla obstát, takže se o to raději vůbec nepokoušíte.“

„Co tím chcete říct?“

„Tím chci říct, že jste mě nechtěla vůbec zaměstnat,“ tvrdil jsem. „Přišla jste do mé kanceláře jen proto, abyste si tam počkala na vhodnou chvíli a nenápadně mi sebrala list papíru. Pak jste z něj odtrhla hlavičku, zastrčila ji zpátky do mého stolu a doručila ten papír.“

Přestal jsem mluvit a čekal. Dívala se na mě dokořán rozevřenýma, vyděšenýma očima.

„Jak jste mě našel, propána krále?“

„Jsem detektiv,“ vysvětlil jsem.

„Nechtěla jsem…“

Ode dveří bytu se ozvalo jemné zaklepání.

Vyskočila, vrhla se ke dveřím a rychle je otevřela.

Na prahu stál Harden Monroe, muž, který se představil jako přítel a bodyguard Carlotty Sheltonové. „Ahoj, krasavice?“ pozdravil. „Seš připravená na…“

Vtom si mě všiml.

„No tohle!“ vydechl.

Pohlédl jsem na něj. „Dobrý večer, pane Monroe.“

„Co vy tady, sakra, pohledáváte?“

„Slečna Paisleyová,“ vysvětloval jsem, „dnes byla u mě v kanceláři. Velice stála o to, aby si mohla najmout mé služby. Zdá se, že teď už o to tolik nestojí.“

Otočil se k ní. „Jak tě našel?“ zeptal se jí.

„Nevím,“ hlesla.

„Nenechala jsi tam adresu, kabelku nebo co?“

„Probůh, to ne. Tak pitomá nejsem.“

„Neuvedla jsi nedopatřením správnou adresu nebo telefonovala, nebo?“

„Ne, povídám,“ ohradila se. „Ne! Ne! Ne!“

Monroe na mě vrhl zamyšlený pohled. „Jak jste se sem dostal?“

„Autem.“

„Nechte si ty drzé poznámky od cesty a vyklopte, jak to bylo. Jak jste se sem dostal?“

„Našel jsem slečnu Paisleyovou, poněvadž jsem hledal osobu, která mi ukradla list dopisního papíru, odtrhla z něj záhlaví, které vrátila zpátky do mého stolu, a ten list papíru pak použila k tomu, aby na mě ušila boudu.“

Prudce se k ní otočil. „Řekla jsi mu něco?“

„Ne.“

„Přiznala ses k něčemu?“

„Nebuď otravný.“

„Obviňujete slečnu Paisleyovou, že vám ten papír vzala?“ otázal se.

„Hledám osobu, která to udělala.“

„V tom případě jste na nesprávném místě a nehodláme s vámi déle ztrácet čas. Ven!“

„Chci dostat odpovědi na několik otázek.“

„Ven!“

„Nemám rád, když na mě někdo hází…“

Jeho velká ruka mě popadla za košili a kravatu. Prudkým trhnutím mě zvedl ze židle. „Ven!“ štěkl.

Snažil jsem se ho praštit do zubů, ale chytil mě za zápěstí, zkroutil mi ruku za zády a zatlačil ji nahoru takovou silou, že jsem musel vykročit dopředu, aby mi nevykloubil rameno.

Slečna Paisleyová otevřela dveře a on mě z nich vystrčil do chodby.

Dveře se s prásknutím zavřely.

Pohlédl jsem znovu na dveře a slyšel, jak byly zevnitř zajištěny zástrčkou.

Kráčel jsem k rozhrkanému výtahu, zkontroloval, zda můžu správně hýbat rukou, a sjel dolů k čekajícímu taxikáři.

„Asi tak před pěti minutami sem přijel jeden chlápek,“ vysvětloval jsem mu. „Vazoun s širokými rameny a atletickou postavou. Světlé vlnité vlasy a modré oči…“

„Něco málo přes šest stop, takovejch sto pětaosmdesát liber, je mu kolem třiceti,“ doplnil řidič. „Tak toho jsem viděl. Co o něm chcete vědět?“

„Kde má zaparkované auto?“

„Támhle ten kabriolet,“ ukázal taxikář.

„Nastartujte motor,“ požádal jsem ho. „Kdybyste ho zahlíd vycházet z domu, zatrubte, otevřete mi dvířka a buďte připravený se rozjet.“

„Co chcete udělat?“

„Půjdu se podívat na registrační lístek v jeho autě.“

„Vy jste od policie?“

„Jsem detektiv.“

„Kolem cizího auta se nemáte co ochomejtat.“

„Potřebuju získat informaci,“ řekl jsem, „a vy si potřebujete vydělat.“

„Nerad bych se zaplet do něčeho nezákonnýho.“

„Nezapletete.“

„Jak dlouho vám to bude trvat?“

„Asi tak minutu.“

„Budu dávat pozor. Když vyjde ven, otevřu dvířka a nastartuju motor. Troubit nebudu.“

„Tak jo,“ souhlasil jsem. „Uslyšel bych vás startovat. To je zrovna tak dobré jako troubení.“

„To by šlo,“ usoudil řidič. „Mám právo nastartovat, kdy se mi zachce. Troubení, to už je jiná. To je signál. K tomu bych se nepropůjčil.“

Nechal jsem ho tam, šel ke kabrioletu a začal šmírovat.

Potvrzení o registraci bylo zasunuté v pouzdérku, přivázaném k volantu. Stálo na něm, že majitelem auta je Harden C. Monroe. V autě nebylo nic, co by se mi hodilo.

Zkusil jsem přihrádku na rukavice. Nebyla zamčená.

Nahlédl jsem do ní. Byla tam baterka, nějaké mapy a krabička cigaret a v zadním rohu cosi obdélníkového.

Strčil jsem tam ruku.

Něco se mi přilepilo na prsty. Instinktivně jsem ucukl a zbytek baličku putoval za izolepou.

Kus lepicí pásky se mi přichytil na prsty i s pohupujícím se balíčkem.

Byl to baliček se souborem otisků prstů, které jsem sejmul a přilepil na spodní stranu televizoru v motelu Edgemount.

Popadl jsem baliček, zabouchl dvířka přihrádky a šel zpátky k řidiči taxíku, který mě celou tu dobu se zájmem sledoval.

„Něco jste z toho auta vzal?“ zeptal se.

Pohlédl jsem mu do očí. „Ne,“ prohlásil jsem.

„Tak jo, kam teď chcete jet?“

Uvedl jsem adresu domu, ve kterém bydlela Elsie Brandová.

Podíval jsem se na hodinky. Od chvíle, kdy jsem od ní odešel, uplynuly přesně padesát dvě minuty.

U jejích dveří jsem zazvonil skoro na chlup přesně, jak jsem měl.

Otevřela mi dveře. Cítil jsem vůni vařeného jídla.

„Hotovo?“ otázal jsem se.

„Donalde,“ přivítala mě, „peču ti stejk s cibulovými kroužky a k tomu budeš mít velkou bramboru se spoustou kyselé smetany. Otevřu láhev vína a dáme si večeři rovnou tady. Tak nebudeš muset chodit nikam, kde na tebe může kdekdo… hledět.“

„Jsi poklad,“ pochválil jsem ji a objal kolem pasu.

Přitulila se ke mně a zvedla bradu.

Kapitola 13

Když jsem odcházel z bytu Elsie Brandové, bylo deset hodin. Cítil jsem se mnohem lépe. Škrábance, ošetřené peroxidem, už tolik nebolely. Po tom hektickém tempu, které jsem udržoval po celý den, jsem si připadal odpočinutý a smířený se světem.

Jak jsem se blížil k zaparkovanému firemnímu autu, uviděl jsem žhnoucí cigaretu.

Za volantem seděl nějaký muž a kouřil.

Zaváhal jsem.

„Zdravím vás, Lame,“ řekl. „Nasedejte. Někam spolu pojedeme.“

„Kdo jste?“

„Policie.“

„S policií jsem někam jezdil celý den.“

„Prima. Tak to už jste v tom zběhlý a můžete si k tomu přidat celou noc.“

„Co když vám řeknu, že nepojedu?“

„Tak vám na to povím, že se pletete.“

Policista si přesedl na vedlejší sedadlo. „Nechám vás řídit, ale žádné hlouposti,“ navrhl.

„Poslyšte, mluvil jsem se seržantem Sellersem. Řekl jsem mu všechno, co vím, a…“

„Teď mě zas poslouchejte vy, Lame,“ skočil mi do řeči. „Nijak jsem na vás nehartusil. Čekám tu už patnáct minut. Mohl jsem vás z toho bytu vyvléct, ale byl jsem ohleduplnej. Rozhodl jsem se dát vám půl hodiny. Sellers říkal, že chce mít vás a Bertu Coolovou ve své kanceláři v deset třicet. Mohl jsem vás sebrat rovnou a nechat vás tam tvrdnout. Ale dopřál jsem vám klídek a nechal vás na pokoji. A tohle mám místo poděkování.“

„No dobrá,“ řekl jsem. „Díky.“

„To už je lepší.“

Nastartoval jsem a jel na policejní velitelství. Dorazili jsme tam v deset dvacet pět.

Berta už čekala v Sellersově kanceláři. Mluvila se Sellersem a byla vyděšená.

Policista mě přivedl až tam.

„Nazdar, Prcku,“ vyštěkl Sellers.

„To jsou mi věci,“ opáčil jsem s předstíraným překvapením. „Co ty tady děláš?“

„Pořád samé srandičky,“ poznamenal Sellers k Bertě. „Kvůli němu jsi přišla o licenci, ale on si nedá pokoj, musí sršet humorem až do konce.“

Pak se obrátil ke strážníkovi. „Je čistej?“ zeptal se ho.

„Nešacoval jsem ho.“

Sellers se zachmuřil. „Tak toho prevíta prošacujte.“

„Zvedněte ruce, Lame,“ vyzval mě policista.

„Tak hele,“ vzepřel jsem se. „Nemáte právo!“

„Já vím, já vím,“ přitakal Sellers. „Ale taky tě můžeme zadržet ve věci podezření nebo jako důležitýho svědka, a všechno, co u sebe máš, šoupneme do obálky a svěříme příslušnýmu orgánu. Potom tě za hodinu propustíme a dostaneš svý věci zpátky. Tak si vyber, jak to chceš?“

Dal jsem ruce nahoru.

Policistovy ruce šátraly po obrysech mého těla, a když dorazily ke kapse pláště, zastavily se. „Tady něco je,“ utrousil a vytáhl baliček s otisky prstů.

„Co je to?“ chtěl vědět Sellers.

„Po tom vám nic není,“ odsekl jsem. „Není to zbraň, takže…“

„Podejte mi to,“ vyzval ho Sellers. Policista mu baliček podal.

Sellers si ho rozbalil a pohlédl na sejmuté otisky. „Ale ale, no to se tedy podívejme!“ zvolal.

Pak se obrátil k Bertě Coolové. „Tak vidíš, Berto. Já říkal, že něco zatlouká. To je pro něj typické. Tváří se, jako že mě chce poctít svou důvěrou, poví mi o těch otiscích prstů všechno, vezme mě do motelu, aby mi je moh předat, a pak přímo žasne, když zjistí, že jsou fuč. No, a ve skutečnosti je má celou tu dobu schované u sebe.“

„Neměl jsem je u sebe,“ namítl jsem. „Dostal jsem se k nim před chvílí.“

Sellers se zazubil. „Měl bys psát filmový scénáře, Donalde. Máš tu nejbujnější fantazii a nejpohotovější zásobu vejmluv ze všech lidi, co znám. Tak pojď, posaď se u nás a povídej, jak ses k nim dostal?“

„Povím ti to na rovinu,“ cedil jsem skrz zuby. „Sice mi to neprospěje, ale řeknu ti to tak, jak to je.“

„Tak už povídej, vyklop nám, jak to bylo,“ popichoval mě Sellers. „Obvykle s tím neděláš takový okolky.“

„Nedělám okolky.“

„Tak teda mluv.“

„S tím vydíráním to byla bouda. Ušila ji na mě Carlotta Sheltonová. Požádala jednu svou kamarádku, aby z mé kanceláře ukradla list dopisního papíru, odtrhla z něj záhlaví a vhodila ho do mého stolu a ten papír jí přinesla.

Carlotta, pravděpodobně s pomoci svého přítele Hardena C. Monroea, rozstřihala noviny a časopisy tak, aby mohli z jednotlivých slov sestavit vyděračský dopis. Ta nalepili na dopisní papír. Pak si sehnali soukromého detektiva a ten kontaktoval jednoho policistu.

Když to měli všechno nachystané, odjeli do motelu Edgemount. Carlotta vešla sama do mého pokoje. Byla samý med a samá něha. Přilísala se ke mně a zastrčila mi těch deset stodolarových bankovek do boční kapsy, když tiskla své boky k mým.

Než vstoupila, opatrně si roztrhla šaty a držela jejich záhyby tak, aby díra nebyla vidět. Pak mě nehty poškrábala v obličeji, rozepnula zip na šatech, servala si podprsenku a zaječela.“

„Já vím, já vím,“ odtušil Sellers. „Tohle slyšíme od každýho chlapa, kterýho sebereme za vydírání nebo pokus o znásilnění. Dívka se na něj vrhla a chtěla ho znásilnit. On se statečně bránil a ona ze sebe strhala šaty.“

„To ještě neznamená, že by se to tak nemohlo stát,“ namítl jsem.

„To je sice pravda,“ připustil Sellers, „ale znamená to, že na nás tadle historka neplatí. To máš jako s tou ženskou, co se hádala se svým manželem a pak se jí zatmělo před očima, a když se probrala, John ležel na podlaze a ona třímala v ruce revolver a ječela: Johne, Johne, řekni něco! jenže John nemoh mluvit, poněvadž byl mrtvej.“

„Na tyhle kecy se ti můžu vykašlat,“ okřikla Berta Sellerse. „Už jsem měla být dávno v posteli. Udělám si v téhle věci jasno sama.“

Obrátila se ke mně. „A pak si zachráním vlastní kůži,“ prohlásila. „Můžeš se domáhat právních závazků plynoucích z našeho partnerství, ale nebudeš ohrožovat mou kariéru žádnými křiváckými kousky.“

„Jestli máš čisté svědomí, Berto, hodím ti záchrannej kruh,“ nabídl se Sellers. „Proto chci mít v týhle věci jasno. Tak spusť, Lame, začni, ale tentokrát používej slova, která něco znamenají.“

„Protože jsem ten dopis Carlottě Sheltonové neposlal, věděl jsem, že si nějak musela obstarat můj papír a prostřednictvím některé své kamarádky nechat nastrčený důkaz v mém stole.

Vyptal jsem se Elsie Brandové, své sekretářky, jestli se někdo neometal v mé kanceláři, a ona mi pověděla o dívce, která mě tak nutně potřebovala vidět, že čekala a čekala, až přijdu.

Vzal jsem Elsii a jel s ní do archivu jedněch novin. Požádali jsme o fotografie Carlotty Sheltonové a prohlédli si ty, na kterých byla se svými přáteli. Na jedné byla Elaine Paisleyová a vypadala jako ta, kterou jsme hledali. Tak jsme požádali o složku Elaine Paisleyové, kde byly zřetelnější fotky, a opravdu to byla ona.

Potom jsem jel za Elaine Paisleyovou do jejího bytu a zeptal se jí, proč tolik stála o to, aby mě viděla. Přistihl jsem ji nepřipravenou a byl bych se někam dostal, kdyby tam v tu chvíli nedorazil Harden Monroe.“

V Sellersových očích se zračil zájem. „Co chtěl Harden Monroe?“ zeptal se.

„To nevím, co chtěl, ale vím, co nechtěl. Našel mě tam, vyhodil mě ven a touhle dobou má Elaine Paisleyovou zpracovanou tak, že z ní už nikdy nikdo nevyrazí žádné doznání.“

Sellers si prohlížel sejmuté otisky prstů na svém stole,

„Aha, aha,“ mumlal roztržitě. „Tvoje sekretářka poznala v Elaine Paisleyové osobu, která se zdržovala poblíž tvé kanceláře.“

„Správně.“

„A teď k těm otisků, Lame. Proč jsi mi neřek, že je máš? Proč jsi s tím dělal takové vytáčky?“

„Vždyť jsem ti řekl, že je mám. Taky jsem ti pověděl, že mi je někdo sebral z místa, kde jsem je měl schované.“

„Pěkná vytáčka,“ prohlásil Sellers. „Tohle se mi na tobě nelibí, Donalde. Berta je ochotná spolupracovat, ale ty posíláš policii oklikou, aby ses dostal zkratkou tam, kam chceš.“

„Neposílám tě žádnou oklikou a pokaždé, když si zkrátím cestu, dám policii šanci jít stejnou cestou,“ namítl jsem. „Když to pozvání odmítneš přijmout, víc už pro tebe udělat nemůžu.“

„No jo, já vím,“ přitakal Sellers. „Ty máš ze všeho nejradši, když nám můžeš radit, jak to máme dělat. Jenže my si to rádi děláme po svém. A teď vyklop, jak to bylo s těmi otisky, Donalde.“

„Monroe mě vyhodil z bytu Paisleyové. Přijel tam ve sporťáku a já se rozhod, že se do něj mrknu.“

„Proč?“

„Poněvadž někdo musel ty otisky v motelu ukrást. Carlotta Sheltonová to být nemohla, jelikož ta musela jet na velitelství a odvyprávět svou verzi o útoku za účelem znásilnění. Ten detektiv to taky nemohl být, protože nechtěla, aby toho až tak moc věděl. Policista to taky nebyl, jinak bys o tom něco věděl. Takže z těch čtyř, co ten výjev v motelu sehráli, to musel být Monroe. Podíval jsem se do přihrádky v jeho kabrioletu a vida, bylo to tam.“

Sellers zabubnoval prsty o desku stolu, pohlédl na své náramkové hodinky, zvedl doutník a vrazil si jej nezapálený do úst. Přimhouřil oči.

„Na těch tvejch historkách, Prcku, je zajímavý to, že zněj vždycky tak zatraceně přijatelně, takže někdo neprotřelej by je docela klidně zbaštil. Tak hele, vím, že jestli mě balamutíš, svou sekretářku bys do toho jistě nechtěl namočit. Mluvíš pravdu o Elaine Paisleyové a o tom, jak jsi ji s tou svou sekretářkou vyčmuchal?“

„Je to pravda,“ ujistil jsem ho. „Můžeš si to od začátku až do konce zkontrolovat.“

„Harden Monroe, hm?“ bručel Sellers.

Neříkal jsem nic.

„A teď k těm otiskům, co jsi sejmul,“ prohlásil Sellers. „Uved jsi k nim jména. Je to psaný tvou rukou, že jo. Máš tady Fishera a pak tu máš někoho, koho jsi jednoduše označil jako CA

Takže, kdo je C.A.?“

„Náš klient.“

„Pověz mu, kdo to je,“ promluvila Berta Coolová. „Tady jde o vraždu a my jsme v tom namočeni až po krk. Našeho klienta můžeme chránit jen po jistou mez a pak už…“

Sellers ji zarazil zvednutou dlani. „Zadrž, Berto.“

Odmlčela se a zlostně na něj pohlédla.

„Tohle ti odpustím,“ tvrdil Sellers. „Nemusíš nám říkat, kdo to je. Už to víme.“

„Víte to proto, že jste tu informaci vyrazili z Berty, a ona se teď snaží vypadat, že je to tak v pořádku.“

Dveře se otevřely a další policista přivedl do místnosti vyděšeného Carletona Allena, bílého v obličeji.

Sellers se zeširoka usmíval, „Pokračuj. Prcku, mluv dál.“

Opřel jsem se na židli a neříkal nic.

Carleton Allen pohlédl na Sellerse, na Bertu i na mě a prohlásil: „Zradili jste mě. Všechno jste…“

„Buďte zticha,“ okřikl jsem ho, „nebo se prozradíte sám.“

Sellers se zazubil. „Á, takže tyhle osoby znáte, že ano?“

Allen se nad tím chvíli zamyslel. „Ano, znám je,“ připustil. „Co má tohle znamenat? Nemůžete mě sem dotáhnout bez toho, abych byl z něčeho obviněn.“

„Nemůžeme, jo?“ otázal se Sellers.

„Přesně tak, nemůžete.“

„Jenže tady jste, nebo snad ne?“

Allen neříkal nic.

„Napřed vám povím, proč tu jste,“ pokračoval Sellers, „a pak teprve můžete mluvit.“

Sellers vyndal z kapsy obálku. Z obálky vytáhl kus papíru, na který jsem napsal vzkaz pro Allena.

„Zajisté jste si povšiml, že tento papír byl zmačkán a odhozen. My jsme jej našli a uhladili.

Takže, Allene, ten vzkaz jste zahodil. Položil jste ho na víko mosazné nádoby na odpadky u výtahu. O patro výš, než mají kanceláře Coolová a Lam.

Ze záznamů toho daňovýho odborníka, za kterým vás poslali na radu, vyplývá, že se s ním v to dopoledne přišel poradit jen jeden novej klient.

Evidentně v tomhle oboru nejste příliš zběhlej, poněvadž když jste si s tím daňovým expertem povídal, uved jste svý skutečný jméno a adresu, položil mu několik přihlouplejch otázek ohledně zákona o dani z příjmu a vysolil za jeho rady odměnu ve výši dvaceti dolarů. Tak, a teď můžete povídat.“

Allen si špičkou jazyka navlhčil rty a bezmocně těkal pohledem od Sellerse k Bertě a od ní ke mně.

Nenápadně jsem zvedl ruku k obličeji a přejel si vztyčeným ukazováčkem přes ústa na znamení toho, aby byl zticha.

Nezachytil ten signál nebo mu nevěnoval pozornost.

„Nuže?“ otázal se Sellers.

„No dobrá,“ začal Allen. „Jsem v takovém postavení, že si nemohu dovolit být zatažen do skandálu. V sobotu v noci jsem byl v motelu Složte hlavu s jednou dámou. Nějak se to zvrtlo, opil jsem se a přestal vědět o světe. Posléze jsem zjistil, že policie prověřuje všechny, kdo v tom motelu byli zaregistrováni, a nemohl jsem dopustit, aby na mě přišli. Najal jsem Donalda Lama, aby tam v pondělí v noci jel a zaujal mé místo.

To také udělal. V úterý ráno jsem do firmy telefonoval a blahopřál jim, jak ten případ zdárně vyřešili. Když jsem k nim šel zaplatit odměnu a vyrovnat se s nimi, Lam se ke mně dole v hale přitočil a podal mi tenhle vzkaz. Ve výtahu jsem si ho přečetl, vyjel nahoru k daňovému poradci, položil mu několik otázek a jel zase domů.“

„V sobotu v noci jste byl v tom motelu?“

„Ano.“

„S nějakou dámou?“

„Ano.“

„Kdo to byl?“

„Sharon Barkerová, hosteska z baru U Bodláku.“

„Jste ženatej?“

„Ano.“

„Vyrazil jste si na zálety?“

„Ne. Já, ani nevím, jak se to vlastně sběhlo. Předtím jsem s ní jednou nebo dvakrát prohodil pár slov, ale tentokrát bylo jasné, že o mě jeví zájem. Zrovna v tu noc jsem byl volný a tohle mi zalichotilo, takže… tak to tedy bylo.“

„Co se stalo po tom, co jste dojeli do motelu?“

„Zábava poněkud zvadla.“

„Co dělala ona?“

„Utekla mi.“

„A co jste udělal vy?“

„Opil se do bezvědomí, probudil se s kocovinou, vstal a jel domů.“

„V kolik hodin?“

„Kdy jsem jel domů?“

„Ano.“

„Těsně před rozedněním. Když jsem dojel domů, začínalo svítat.“

„Vaším autem?“

„Ano.“

„Co bylo dál?“

„Nic, dokud jsem se nedoslechl, že policie prověřuje všechny přihlášené osoby. Zmocnila se mě panika. Vyhledal jsem Sharon a zeptal se jí, jestli by mi pomohla s krycím manévrem. Chtěla vědět, co mám na mysli. Řekl jsem jí, že bych chtěl najít někoho, kdo by tam šel pod stejným jménem, pod jakým jsme tam byli přihlášeni, a odpověděl na otázky policie.“

„Souhlasila?“

„Pod jednou podmínkou. Musel jsem zařídit, aby tím detektivem, co mě tam zastoupl, byl Donald Lam. Znala ho od vidění a líbil se jí. Prohlásila, že s ním by tam noc strávila, ale že tam rozhodně nepůjde s ledajakým svalovcem, jakého ji vyberu. Tím se to rozhodlo. Musel jsem zajistit Lama. S nikým jiným by se nespokojila.“

Sellers se obrátil ke mně. „Kdybys mi tohle všechno řek, tak bychom toho tvýho klienta chránili a tebe taky. Jenže teď seš v pořádné bryndě, Prcku. Když bude chtít Berta ten váš spolek rozpustit a pokračovat sama, vynasnažíme se ji ochránit, ale co se tebe týče, jako soukromej detektiv jsi skončil. Nemáš o nic víc licence než stepní králík.“

Sellers zvedl otisky prstů, které jsem sejmul. „A teď mi pověz, co s těmi otisky?“

„Máš tam otisky Sharon Barkerové. Máš otisky Ronleyho Fishera. Pak tam máš otisky, o kterých si myslím, že patří Carlottě Sheltonové. Neměl jsem příležitost je kontrolovat.“

„Tohle všechno může bejt habaďůra,“ usoudil Sellers, „ale jestli byl v tom pokoji Ronley Fisher, je to v tomhle případu setsakra velkej posun.“

„Ten v tom pokoji nebyl,“ namítl Carleton Allen. „Nebyl tam nikdo jiný kromě Sharon a mě.“

Sellers na mě zamyšleně hleděl. „No jo, ten mrňavej mizera moh zfalšovat důkazy…“

„Odveďte si tohohle a sejměte jeho otisky,“ nařídil druhému policistovi a kývnutím hlavy ukázal na Carletona Allena. „Pak mi je sem hoďte, já si je zkontroluju.“

Zvedl sluchátko a rozkázal do něj: „Přineste mi otisky prstů Ronleyho Fishera. Chci je tu mít co nejdřív. Máme jejich kopii v kartotéce.“

„Proti snímání mých otisků protestuji,“ ozval se Allen. „To je…“

Sellers jen pokynul hlavou ke dveřím.

Policista sevřel prsty kolem Allenovy paže. „Jdeme,“ rozkázal. „Co můžete vědět, třeba je to pro vaše dobro. Chtěl byste vidět svou fotku v novinách?“

„Dobrotivý bože, to ne,“ hlesl Allen.

„Nu, jste na nejlepší cestě získat takovou publicitu, jaké jste se podle všeho chtěl vyhnout.“

Allen s ním raději bez dalších námitek odešel.

„Počkat, Franku,“ ozvala se Berta. „Jestli Donald mluví pravdu, tak nemáš ani trochu právo šahat nám na naši licenci.“

„Jak to, že nemám!“ okřikl ji Sellers. „Případy vražd má řešit policie, a ne soukromé firmy. Jen co Donald získal otisky Ronleyho Fishera z té cimry, měl zlámat všechny rychlostní rekordy a přisvištět mi to sem ohlásit.“

„Telefonoval jsem několikrát do kanceláře a vzkazoval, že s tebou chci mluvit.“

„To je pravda,“ potvrdila Berta.

„Ale nezavolal jsi na velitelství a nesnažil ses spojit se mnou,“ odsekl Sellers.

„Ne.“

„Proč ne?“ Otázal se, žvýkaje nezapálený doutník.

„Poněvadž jsem měl zato, že by sis chtěl připsat zásluhy sám. Vím, jak to tady u vás chodí. U velkého případu tohohle druhu se dá čekat, že by ti půl tuctu lidí vrazilo nůž do zad, aby se mohli vyznamenat rozřešením případu.“

Sellers přimhouřil oči. Zamyšleně na mě hleděl. „Taková oddanost k příteli,“ prohlásil s ironií v hlase.

„Taková oddanost k příteli,“ opakoval jsem. „Myslel jsem, že když jsi měl ohledy ty ke mně, budu mít ohledy zase já k tobě.“

„Takže,“ pokračoval Sellers, „otisky jsi sejmul ty. Nikdo kromě tebe nemůže dokázat, že byly v té chajdě. Kdybys je tam nechal, aby je moh vyfotit policejní fotograf, tak by to byl důkaz. Takhle ses zbytečně namáhal, poněvadž advokát obhajoby se tomu leda tak zasměje.“

„Neměl jsem tušení, že jsou to otisky Ronleyho Fishera,“ namítl jsem. „Sejmul jsem je čistě z opatrnosti, abych se chránil.“

„Kdy jsi přišel na to, že jsou to otisky Ronleyho Fishera?“

„Když jsem získal jeho otisky od koronera.“

„Proč sis šel ke koronerovi pro Fisherovy otisky?“

„Chtěl jsem dokázat, že žádné z otisků v té chatce nemají nic společného s Fisherovým případem, takže jsem potřeboval jeho otisky, abych prokázal, že žádné z těch, co jsem sejmul, nejsou jeho. K svému překvapení jsem našel jeden, který byl stejný.“

„Lžeš,“ štěkl Sellers. „Tušil jsi to.“

„Tak jo, lžu. Tušil jsem to.“

„V kterémžto případě jsi mi měl zavolat.“

„V kterémžto případě by ses mi vysmál a řekl mi, ať se jdu vycpat.“

Sellers žvýkal doutník.

Do místnosti vešel policista a přinesl mu sérii otisků prstů. Sellers si vzal lupu a začal otisky porovnávat.

Z jeho obličeje nebylo možné vyčíst žádný výraz, ale žvýkal čím dál rychleji. Konec nezapáleného doutníku létal nahoru a dolů jako nějaké kyvadlo.

Pak se napřímil, položil lupu a zadíval se na mě. „Ty malej mizero,“ cedil mezi zuby. „Něco máš a já nevím, co. Ty otisky, co jsi označil jako Fisherovy, sedí.“

„Vždyť jsem ti říkal, že sedí.“

„To vím, žes to říkal. Navykládal jsi spoustu věcí. Něco ti věřím a něco ne. Tu tvou historku ti nezbaštím, jestli se to všechno neprokáže krok za krokem.“

„Co myslíš, že se ti snažím namluvit?“ zeptal jsem se.

„To upřímně řečeno nevím,“ odpověděl Sellers., Ale vím, že Berta tě už tolikrát vychvalovala, jak seš chytrej a všemi mastmi mazanej, že ti to stouplo do hlavy. Začal jsi tomu zkrátka věřit. Snažíš se mi něco nabulíkovat. Nevím, co to je, ale nenaletím ti na to a pěkně ti přiskřípnu ty tvý nenechavý pracky, abys mi přestal házet klacky pod nohy.“

Policista, který odešel s Allenem, přinesl další otisky.

Sellers otisky vzal, vybral několik z mnou sejmutých otisku, pečlivě si je prohlížel lupou a pak se zamračil. Ještě jednou to překontroloval. Pak odložil lupu, zadíval se na mě, vytáhl si doutník z úst a několikrát s ním ve vzduchu naznačil bodnutí, aby dodal důraz svým slovům.

„Ale teď už tě mám v hrsti, ty mrňavej grázlíku. Tohle všechno sis na mě vymyslel jen proto, aby sis zachránil kůži.“

„O čem to mluvíš?“ otázal jsem se.

„O otiscích Carletona Allena,“ oznámil mi. „Ty totiž nesedí.“

„Že nesedí?“ zvolal jsem.

„Přesně tak.“

„V těch jsem se přece nemohl zmýlit,“ namítl jsem.

„Zrovínka tak mi to taky připadá,“ souhlasil Sellers. „Neudělal jsi chybu. Jen jsi chytračil. Vymyslel sis báchorku, kterou jsi nám chtěl podstrčit, aby ses z toho vyvlík. Zfalšoval jsi důkazy.“

„Je tam pár otisků, které jsem tam sejmul a k nikomu se mi nehodily,“ odporoval jsem. „Nevím, komu patří. Zkus to s nimi. Možná je některý z nich Allenův. Nejspíš jsem sáhl vedle.“

Sellers chvíli přemýšlel, pak si zastrčil promáčený doutník zpátky do úst a začal prověřovat otisky.

„Ukaž, pomůžu ti,“ nabídl jsem se.

„Jdi do háje,“ odmítl mě Sellers, aniž by vzhlédl. „Od těch otisků se drž dál. Nebudeš už na nic šahat.“

Za dalších deset minut zvedl zrak a zavrtěl hlavou. „Nesedí žádnej,“ prohlásil. „Žádnej Allenův otisk tu není.“

„Jenže Allen sám přiznává, že tam byl,“ vložila se do toho Berta. „Vždyť přece…“

„Jasně, že jo,“ přitakával Sellers. „Tím se právě dokázalo, že celá tahle sada otisků je podfuk, nastrčenej důkaz, kterej Donald schrastil kdoví kde, aby měl ode mě pokoj.“

Pak se obrátil ke mně. „Tak jo, Prcku, o co sis řek, to taky dostaneš.“

„Poslyš,“ ozvala se Berta, „na celé téhle záležitosti se mi něco nezdá. Donald by takhle důkazy nefalšoval.“

„Já myslel, že chceš ten váš spolek rozpustit a zachovat si čistej štít,“ připomněl ji Sellers.

„Pohlídám si, aby se se mnou jednalo čestně, a taky se postarám, aby se jednalo čestně s Donaldem.“

„Tak já ti povím, co se teď stane s Donaldem,“ oznámil jí Sellers. „Víš, co je to záchytka?“

Z Bertina obličeje bylo patrné, že nepochopila Sellersovy myšlenkové pochody.

„Řeknu ti, jak to tam vypadá,“ oznamoval Sellers. „Z ulice se posbírají ožralové a strčej se do jedný cimry. Za chvíli se jim udělá blbě. Začnou jeden přes druhýho blít. Do toho hulákají a vyřvávají všelijaký sprosťárny, chrápou a pak zase zvracej. Nakonec se přestanou ovládat docela a všichni se tam poperou.

A toho tvýho drahýho Donalda teď do takové záchytky strčíme. Ráno možná bude moct dokázat, že nebyl opilej, ale já si teď myslím, že je opilej. Jinak by netvrdil, že má otisky Carletona Allena. Netvrdil by, že všechny tyhle otisky sejmul v tý chatce motelu Složte hlavu.

Možná si v té cimře pro ožraly bude muset pobejt dva nebo tři dny, než konečně vystřízliví. Pustím ho odtud teprve tehdy, až mi o těch otiscích bude schopnej povyprávět něco, čemu budu ochotnej uvěřit.“

„To nemůžeš udělat, Franku,“ namítla Berta.

„S tím jdi k šípku. Klidně mě sleduj.“

„No dobrá, ale neprojde ti to,“ odporovala Berta.

„Kdo mi v tom zabrání?“ zeptal se jí Sellers a nasupeně na ni hleděl.

„Já,“ prohlásila zrovna tak nasupeně.

„Teď mě poslouchej, Berto Coolová,“ hřměl Sellers. „Spřáhla ses s tímhle mrňavým fiškulínem, kvůli kterýmu seš od samýho začátku toho vašeho partnerství věčně v nějaké bryndě. Ze zákonů a předpisů si dělá vrtuli, ale teď tě dostal do takový situace, kdy má tvoje licence zhruba stejnou šanci jako sněhová koule v pekle. Dávám ti příležitost se zachránit. Hážu ti záchrannej kruh na důkaz našeho starýho přátelství. Seber rozum do hrsti, chyť se ho a pevně se drž, a já dohlídnu na to, abys z toho vyvázla bez úhony. Můžeš se vrátit k nějaké tiché a důstojné detektivní práci, ale do našeho oboru se už nepleť. Beztak to pro tebe nic není, tyhle nerváky.“

„Na celé téhle záležitosti mi něco smrdí,“ opáčila Berta. „Jestli strčíš Donalda na záchytku, tak od tebe žádnej záchrannej kruh nechci.“

„Právě jste přišla o licenci, pani Berto Coolová,“ oznámil ji triumfálně Sellers.

„A ty jdi do horoucích pekel, ty arogantní mizero!“ ječela na něj Berta. „Možná o tom ještě nevíš, ale právě jsi přišel o svůj džob.“

„Vyveďte ji,“ nařídil Sellers jednomu policistovi. „A Prcka strčte na záchytku. Je pod parou.“

Kapitola 14

Na záchytce to vypadalo přesně tak, jak to seržant Sellers sliboval.

Když mě tam strčili, nebylo tam až tak moc lidí a nebyli až v tak hrozném stavu.

Jeden z nich byl zatčen za jízdu pod vlivem alkoholu. Byl velice slušně oblečený a měl plačtivou opici z pomyšlení, co se stane s jeho dobrým jménem, jeho manželkou a dětmi. V jednom kuse bědoval a kál se.

Také tam byl jeden sdílný ochmelka, který si chtěl ustavičně povídat a potřásat si rukou.

Vykládal svůj příběh pořád dokolečka. Sliboval nehynoucí přátelství. Potřásal si s každým rukou. Pak si to potřásání ještě jednou zopakoval, spustil nanovo tu svou starou písničku a povyprávěl nám ji znovu od začátku.

Pak tam byl jeden agresivní pijan, který se chtěl s každým prát, ale brzy usnul.

Asi tak v jednu nebo ve dvě po ránu se začaly scházet horší případy.

Byla to vlastně jedna velká čtvercová klec s betonovou podlahou, uprostřed které byl odpadní otvor, aby se ráno, když všichni opilci odejdou, dala místnost spláchnout hadicí.

Všechno tekuté mělo za normálních okolností stéci do kanálu uprostřed, ale kolem třetí hodiny začala být místnost přeplněná, několik bezvládných těl ucpalo zamřížovaný odtok a zvratky se začaly rozlévat do všech stran. Jejich kyselý pach pronikal všude.

Stáhl jsem se do jednoho kouta a snažil se vyhýbat se splaškům a spolunocležníkům. Jednou nebo dvakrát jsem si dokonce na chvíli zdříml.

V šest hodin ráno přinesli horkou tekutinu, kterou nazývali kávou. Lidské trosky s kalným zrakem natahovaly třesoucí se ruce po šálcích.

V osm třicet zavolali, že mají jít všichni k soudu, ale když jsem se k tomu procesí pokusil připojit, odstrčili mě a poslali zpátky.

„Ty seš ještě moc ožralej, abys moh jít k soudu,“ rozhodli. „Zůstaneš tady.“

Zůstal jsem tam se čtyřmi smrdutými zhýralci, kteří byli příliš špinaví a zanedbaní, než aby mohli být odvedeni kamkoliv.

V devět hodin vyvolali moje jméno. Šel jsem ke dveřím záchytky.

„Tudy,“ zavelel kdosi a otevřel mi dveře. Vyšel jsem ven. Zřízenec mi vrátil všechno, co mi zabavili. Policista mě šoupl do výtahu. Pak jsme se ocitli v kanceláři Franka Sellerse. Sellers seděl za stolem.

Berta Coolová, zachmuřená jako buldok hlídající kost, seděla po jedné straně místnosti vedle přísně se tvářícího muže s pronikavým pohledem v šedých očích.

Berta mi ho představila. „Dawson Cecil, náš právní zástupce,“ oznámila.

Cecil si se mnou potřásl rukou.

„Tak podívejte, radši si to ujasníme,“ prohlásil Sellers. „Nechtěl jsem mu schválně znepříjemnit život. Myslel jsem, že je opilej. Musel bejt, podle toho, co mi tady vykládal. Nařídil jsem, aby ho šoupli na záchytku, ale měl jsem v úmyslu nechat ho přemístit, jen co se najde někdo, kdo by moh zkontrolovat, jestli je bezpečné ho odtud přemístit jinam anebo rovnou propustit“

„A zapomněl jste na to,“ vložil se do toho Cecil.

„Nezapomněl,“ ohradil se Sellers. „Ne v klasickým smyslu slova, ale je toho tolik, na co musím myslet, krucinál, vždyť pracuju na případu vraždy. Makal jsem v kuse celou noc a jen sem tam, když to šlo, jsem zamhouřil oko a vyšetřil si pro sebe nějakou tu chvilku spánku. Nemůžu pamatovat na kdejakou maličkost“

„Dnes ráno ovšem jeho paměť nebyla tak přepracovaná, aby zapomněl vydat instrukci, že mám být strčen zpátky do cely, když šli ostatní k soudu,“ sdělil jsem Cecilovi. „Vydal rozkaz, že jsem příliš opilý na to, abych mohl k soudu, a mám si tam pobýt ještě dalších čtyřiadvacet hodin.“

„Tohle si budeš muset vyřídit s tím, kdo má na starosti záchytku,“ ozval se Sellers spěšně., Já jsem žádnou takovou instrukci nevydal. Prostě jsem jim řek, aby tě tam nechali tak dlouho, dokud pořádně nevystřízlivíš.“

Sellers se otočil tak, aby mi viděl do obličeje. „Proč chceš mít pořád nějaké spory, Donalde? V minulosti jsem s tebou vždycky spolupracoval a jsem ochotnej to tak dělat znovu, kdykoliv to půjde.“

„Proč najednou všechno to přátelství?“ otázal jsem se.

Berta Coolová ukázala na několik listů papíru na Sellersově stole. „Protože Elaine Paisleyová sepsala úplné doznání toho, co udělala,“ informovala mě. „Elaine poslala do tvé kanceláře Carlotta Sheltonová s pokynem, že ti má vzít dopisní papír s naší hlavičkou, odtrhnout nahoře tištěnou část nepravidelným způsobem tak, aby se dala odtržená část identifikovat, nechat potištěnou část ve tvém stole a ten druhý kus papíru jí přinést

Šla tedy do tvé kanceláře a tam vyčkávala tak dlouho, dokud se jí nenaskytla příležitost instrukci splnit. Dala papír Carlottě. Když ho Carlottě dávala, byl ten kus papíru prázdný. Ten text na něj nalepila Carlotta. Elaine Paisleyová o tom vůbec nic nevěděla.“

„A co teď říká Carlotta?“ zeptal jsem se.

„Zdá se, že Carlotta Sheltonová a Harden Monroe zmizeli,“ konstatoval Cecil. „Nejsou k nalezení.“

„Však my už je najdeme,“ sliboval Sellers.

„Ovšem teď, pane Lame, budeme mluvit o vás,“ obrátil Cecil. „Existuje instituce pro občanská práva, které velice zajímají veškeré informace o policejní brutalitě. Pokud jste byl zavřen na záchytce jen proto, aby vás přiměli mluvit, uděláme kolem toho takový rozruch, že tady pan Sellers skončí u zametání chodníku.“

„Ale jděte, přestaňte se pořád rozčilovat,“ chlácholil Sellers právního zástupce. „Znám Bertu a znám Donalda Lama. Mají pochopení. Nedělali by policajtovi zbytečné potíže. Dobře vědí, že jsou chvíle, kdy se ocitáme na opačný straně jednoho plotu. Každej z nás má svý povinnosti. Jsou to rozumní a spravedliví lidé a vy buďte taky takovej.“

„Pravděpodobně podáme občanskou žalobu, v níž budeme požadovat odškodné sto padesát tisíc dolarů a prošetření případu komisí.“

Sellers pohlédl na Bertu. „Podívej, Berto, byli jsme vždycky přátelé.“

„To jsme byli,“ souhlasila. „Ale poslední dobou to dáváš najevo podivnými způsoby.“

„Víš stejně tak dobře jako já, že detektivní kancelář v tomhle městě neobstojí, když bude mít proti sobě policii,“ pronesl Sellers.

„Ten výrok si zapamatujte,“ ozval se Cecil. „Já ho považuji za vyhrůžku, snahu přimět vás k tomu, abyste se zřekli svých občanských práv jen proto, aby on neměl malér.“

„To nebyla výhrůžka, ale konstatování faktu,“ odsekl Sellers.

Jak je to s tou výpovědi Elaine Paisleyové?“ zeptal jsem se Berty.

„Nebude to mít větší cenu než ten papír, na kterým je to napsané,“ odfrkl Sellers. „Nejspíš ji to přinutili sepsat pod hrozbou násilí.“

„Jak bych mohla někoho k něčemu donutit pod hrozbou násilí?“ otázala se Berta. „Jsem pouhá občanka.“

„Žádné donucení ani hrozba násilím se nekonaly,“ opravil Cecil. „Mám ve svém vlastnictví originál místopřísežné výpovědi, který přede mnou jakožto veřejným notářem podepsala dnes ráno v osm hodin Elaine Paisleyová. Výslovně jsem se jí zeptal, zda tak nečiní v důsledku nátlaku, přemlouvání či podněcování, nebo v naději na nějakou odměnu. Moje sekretářka celý náš rozhovor zaznamenala.“

„To ovšem Lama staví do situace, v níž by moh něco udělat ohledně tý záležitostí s Carlottou Sheltonovou, ale pro policii to neznamená vůbec nic. Nedošlo k žádnýmu trestnýmu činu.“

„Donucování, vydírání, podvodné hlášení policii,“ pokračoval Cecil. „Mohli jste si najít spoustu důvodů pro policejní prošetření, když slečna Sheltonové podala stížnost proti Lamovi. Připadá mi, že je vám to až překvapivě lhostejné.“

„No dobrá, dobrá,“ bručel Sellers. „Jen tak dál, pořádně to rozmažte. Ale sestupte už na zem a konečně mi řekněte, co vlastně chcete.“

Zachytil jsem Cecilův pohled. „V tuhle chvíli se domnívám,“ prohlásil jsem, „že nemá nejmenší smysl mluvit o té věci se seržantem Sellersem. Koneckonců máme v úmyslu podat na něj žalobu a vy jste právní zástupce, takže byste tu záležitost měl projednat s právním zástupcem pana Sellerse, ne se Sellersem.

Kromě toho si myslím, že bychom měli všichni počkat, až nám trochu zchladne hlava, než budeme cokoliv projednávat“

Nenápadně jsem na Cecila mrkl.

Cecil okamžitě vyskočil na nohy. „Pokud jste k tomu zaujal takové stanovisko, Lame, tak to takhle provedeme,“ rozhodl. „Podali jsme protest proti násilnému jednání seržanta Sellerse a budeme se dožadovat našich práv. Domnívám se, že by vás měl vyšetřit lékař. Je docela možné, že se vám do těch škrábanců na obličeji dostala infekce.

Podle výpovědi Elaine Paisleyové je nyní zcela patrné, že na vás Carlotta Sheltonové nastrojila léčku s cílem zdiskreditovat vás a zmařit veškeré vyšetřování, které jste v té době prováděl.“

„Poslyšte,“ ozval se Sellers, „z turínu krev nevyždímáte. Jsem polda. Nic nemám. Carlotta Sheltonové je z nóbl společnosti. Proč si neposvítíte na ni a mně nedáte pokoj?“

„Posvítíme si na všechny,“ prohlásil Cecil, „a nevyloučíme ani možnost, že došlo k nějaké dohodě mezi vámi a Carlottou Sheltonovou. Patrně se ocitnete v roli obžalovaného nejen v souvislosti s touto žalobou, ale také v dalším řízení, při němž budete obviněn z nezákonného zatčení, svévolných metod vyšetřování a zneužití pravomoci veřejného činitele.“

S tím Cecil vypochodoval ke dveřím a přidržel je otevřené. Berta Coolová jimi majestátné proplula a já ji následoval. Sellers tam zůstal sedět u stolu, držel kopii výpovědi od Elaine Paisleyová a vypadal, jako by ho snídaně tlačila v žaludku.

Když jsme byli na chodbě, Berta na mě pohlédla. „Panebože, ty ale vypadáš,“ dodala s účastí.

„To vypadám, půjdu se dát domů do pořádku.“

„Nikomu nic neříkejte,“ nabádal mě Cecil k opatrnosti. „Reportéři se vás budou vyptávat na žalobu, kterou zamýšlíme podat. Všechny je odkažte na mě.“

„Po pravdě řečeno nebudeme podávat žádnou žalobu, pokud nebudeme muset,“ doplnila Berta Coolová. „Chceme jen, aby nám dal Sellers klid a pokoj.“

„Se Sellersem to bude v pořádku,“ prohlásil Cecil, „ale ve věci té Sheltonové to bude něco jiného.“

„Já teď jdu domů,“ oznámil jsem. „Svlíknu ze sebe tohle, oblečení, vykoupu se, umyju si vlasy a oholím se.“

„Ví bůh, že to potřebuješ,“ komentovala to Berta.

„Bude lépe, když dnes nepřijdete do kanceláře, Lame, a také by bylo záhodno, abyste nebyl příliš přístupný reportérům,“ radil Cecil.

„Nebudu přístupný nikomu,“ ujistil jsem ho.

Sjeli jsme dolů k hlavnímu vchodu. Cecil si s námi potřásl rukou a odešel.

Otočil jsem se k Bertě. „Stáhnu se teď do ústraní,“ sdělil jsem jí. „Sem tam se ti ozvu, abych věděl, co je nového, ale ty ani nikdo jiný se mnou nebudeš moci navázat kontakt.“

„Dávej si bacha,“ kladla mi Berta na srdce. „Dawson Cecil sice tvrdí, že to vypadá dobře, ale bruslíme na tenkém ledě.“

„Jak to vlastně bylo s Elaine Paisleyovou?“ otázal jsem se.

„Z toho, cos říkal v Sellersově kanceláři, jsem pochytila dost na to, aby mi bylo všechno jasné. Jela jsem za tou ženskou do bytu. Byla pryč a vrátila se až v jednu v noci. Když dorazila, vzala jsem si ji do parády. Ve dvě toho měla plné zuby. Odvezla jsem ji do jednoho hotelu a držela ji celou noc vzhůru. Ráno jsem ze všeho nejdřív sehnala Dawsona a přiměla ho, aby potvrdil její místopřísežné prohlášení. Pak jsme jeli na Sellerse.“

„Kolik ti dala práce Elaine Paisleyové?“ otázal jsem se.

„Moc ne,“ odtušila Berta, „K násilí jsem se uchýlila jen jednou, když mě chtěla dát vyhodit.“

„Jestli se může prokázat modřinami,“ poznamenal jsem.

„Nebuď blázínek,“ uklidnila mě Berta. „Na to jsem myslela. Mrskla jsem s tou potvůrkou na postel a seděla ji na břiše, zatímco jsem ji domlouvala. Po pár hodinách si dala říct.“

Kapitola 15

Chvili mi trvalo, než jsem se dal do pořádku tak, aby na mě byl snesitelný pohled.

Když jsem se vykoupal, umyl si vlasy a oholil se, věděl jsem, že už nezapáchám, kdykoliv však moje nosní dírky natáhly závan nějakého silného pachu, připomnělo mi to automaticky smrad záchytky a vyvolalo to ve mně pocit, že se mě ten puch pořád ještě drží.

Byl jsem utahaný jako pes, ale nasedl jsem do firemní rachotiny a odjel do kanceláře Carletona Allena.

Sličná sekretářka měla opět službu, ale tentokrát byla pronikavě výkonná.

„Dobré ráno, pane Lame,“ pozdravila. „Dohodl jste si schůzku s panem Allenem?“

„Žádnou schůzku s panem Allenem jsem si nedohodl a nepřišel jsem za ním. Chci vidět pana Getchella,“ sdělil jsem jí.

Prošel jsem kolem ní a otevřel dveře do kanceláře, opatřené cedulkou Marvin Getchell,

Vyskočila a běžela za mnou. „Tam nemůžete,“ volala.

Getchell vzhlédl od stolu.

Byl rozložitý a prošedivělý. Vypadal houževnatě, neobyčejně zdravě a velice mužně.

Bylo mu něco málo přes padesát a měl zápasnickou postavu. Když jsem vstoupil do jeho kanceláře, obrátil se k sekretářce: „Copak se děje, Lorraine?“

„Vnikl sem násilím,“ oznamovala, „Šel rovnou dál.“

Getchell odstrčil židli a vstal. „Já už se o něj postarám,“ prohlásil a svižnými kroky obešel stůl. „Rovnou zas odejde.“

„Jmenuje se Donald Lam,“ mluvila Lorraine Bealová rychle. „Předevčírem přišel navštívit pana Allena.“

Getchell se zarazil v půlce kroku a přidržel se rohu stolu.

„Lam, hm?“

„Správně,“ přitakal jsem.

„Jděte a zavřete za sebou dveře,“ rozkázal sekretářce. „Vyřídím to osobně.“

Dveře se zavřely.

Getchell se nade mnou tyčil a upíral na mě bojechťivý pohled svých šedých očí.

„Nu, Lame, co jako myslíte, že děláte?“

„Myslím si, že chráním klienta,“ vysvětlil jsem.

„V tom případě jděte do předkanceláře, počkejte si, až pro vás váš klient pošle, a teprve pak ho chraňte. Nehrňte se sem jako velká voda.“

„Nejhořší na tom je, že už jsem na ty výmysly jednou naletěl,“ poznamenal jsem.

„Co tím chcete říct, výmysly?“

„Nenaletěl jsem na ně až tak docela,“ vysvětloval jsem. „Hned jsem si myslel, že je na tom něco podezřelého. Chtěl jsem si to ověřit, a tak jsem šel do kanceláře Carletona Allena, sejmul otisky prstů z kovové obruby jeho stolu a porovnal je s otisky, které jsem našel v chatce toho motelu. Měl jsem totiž zato, že Allen v té chatce byl. Skutečné vysvětlení mi došlo teprve poté, co jsem zjistil, že to nebyly Allenovy otisky.“

Getchell si mě asi tak minutu zkoumavě prohlížel, pak prošel kolem stolu zpátky a sedl si do svého otočného křesla.

„Posaďte se, Lame,“ vyzval mě.

„Možná nemáme moc času,“ pokračoval jsem.

„Proč ne?“

„Policie není až tak hloupá.“

„Vy jste s tím šel na policii?“

„Policie si přišla pro mě.“

Otevřel zásuvku, vytáhl šekovou knížku a s perem přichystaným nad šekem se mě zeptal: „No dobrá, co chcete?“

„Chci pravdu, pro začátek.“

„Možná by bylo lepší, kdybyste měl peníze.“

„Chci pravdu, pro začátek,“ zopakoval jsem.

Položil pero a zavřel šekovou knížku. „Jsem vdovec,“ hlesl.

Přikývl jsem.

„Taky jsem člověk.“

Znovu jsem přikývl.

„Se Sharon Barkerovou jsem se seznámil v denním baru. Je milá. Líbila se mi. Občas jsme spolu někam vyrazili.“

„Kolikrát?“

„Záleží na tom?“

„Vlastně ani ne.“

„Dobře. Takže jsme si občas někam vyrazili. V sobotu v noci, když skončila v práci a dali jsme si něco malého k jídlu, jsme jeli do motelu. Registraci zařídila ona. Nejsem tak docela neznámý a v recepcích se raději držím stranou. Přihlásila nás jako pana Carletona Blewetta s chotí ze San Francisca, dostala klíč a šli jsme do chatky.

Objednali jsme si skleničky a led a podnikový detektiv pojal z nějakého důvodu podezření. Když skleničky s ledem dorazily, přinesl nám je osobně.“

„To vám vadilo?“

„Tolik zase ne. Ale mám v tom podniku majetkovou účast a měly by se tam vydělávat peníze, ne dělat lidem potíže. Rozhodl jsem se dohlédnout na to, aby tam zaměstnali nového detektiva, po pravdě řečeno nevidím jediný důvod, proč vlastně by měli v podniku tohoto druhu mít vůbec nějakou bezpečnostní službu, jak tomu říkají.“

„Co se stalo potom?“ otázal jsem se.

„Ozvalo se klepání na dveře,“ řekl a odmlčel se.

„Pokračujte.“

„Lame, bude setsakra lépe, když to všechno nebudete vědět.“

„Musím to vědět. Mluvte dál.“

„No dobrá. Když Sharon Barkerová otevřela dveře, do místnosti vstoupil nějaký muž. Vytáhl z kapsy pouzdro s navštívenkami a představil se nám jako Ronley Fisher, zástupce okresního prokurátora.

Myslel jsem, že je to nějaká šťára. Upřímně řečeno jsem ani nevěděl, jak se mám zachovat. Zda mu říct, kdo jsem, a zeptat se ho, co to má, sakra, znamenat, anebo počkat, jak se to vyvine dál. Rozhodl jsem se počkat a nechat to na něm.

Vyšlo najevo, že nás vůbec z ničeho nepodezříval. Měl zato, že jsme pan Carleton Blewett s chotí ze San Francisca. Omluvil se za vyrušení a vysvětlil nám, že pracuje na nějakém velice důležitém případu a jedna svědkyně v souvislosti s tím případem je ve vedlejší chatce. Prý se domnívá, že se k ní později chystá připojit nějaký džentlmen a on by rád mluvil s oběma. Říkal, že se musí držet z dohledu, a zeptal se, jestli by nám vadilo, kdyby se na několik minut posadil na místo, odkud by měl výhled z okna.“

„Co jste mu na to odpověděli?“

„Co jsme mu mohli říct? Nechali jsme ho, ať se tam klidně posadí. Nabídli jsme mu, jestli chce něco k pití. Tvrdil, že ne, a tak jsme tam s ním seděli a předstírali, že jsme manželé ze San Francisca a jsme poněkud unavení.“

„Co bylo pak?“

„Potom, asi tak za hodinu, nám poděkoval, oznámil nám, že už by mohl jít, a odešel.“

„A co dál?“

„Přemýšlel jsem o tom a čím víc jsem na to myslel, tím míň se mi to líbilo. Poslal jsem Sharon domů taxíkem a odjel svým autem domů.“

„V kolik hodin?“

„Přibližně ve dvě hodiny ráno.“

„A potom?“

„Den nato jsem se doslechl, že byl Ronley Fisher zavražděn. Věděl jsem, že policie bude prověřovat všechny, kdo v tom motelu byli. Nevěděl jsem, zda Fisher někomu řekl, že strávil nějakou dobu v naší chatce, nebo ne. Netroufal jsem si to riskovat. Věděl jsem o jednom jediném člověku, u nějž mám pocit, že mu mohu důvěřovat.

Zavolal jsem do motelu a sdělil jim, že bych si chtěl chatku ponechat ještě dva dny. Poslal jsem jim peníze po kurýrovi.“

„Proč jste vynaložil takovou námahu, abyste si tu chatku ještě nechal?“ otázal jsem se.

„Aby si policie myslela, že dvojice v ní jsou pořád stejní lidé, kteří ji obývali celou tu dobu, samozřejmě.“

„Takže váš zeť tam vůbec nebyl?“

„Ne. Se Sharon Barkerovou se zná jen od vidění.“

„Kolik za tohle Sharon chce?“

„Až dosud moc nechtěla. Později toho bude chtít spoustu.“

„Zaplatíte?“

„Zaplatím.“

„Co myslíte, že se stalo? Myslím s Fisherem.“

„To nevím. Nechci to zjišťovat. Nechci o tom vůbec nic vědět“

„Jste v pěkné kaši,“ oznámil jsem mu.

„To mi neříkáte nic nového.“

„Hrál jsem v téhle věci čestně a měl z toho samé potíže.“

„Jaké potíže?“

„Hromadu.“

„Máte poškrábaný obličej.“

„Byl jsem poškrábán v obličeji, dostal jsem ránu do břicha, bolí mě čelist a strávil jsem noc na záchytce.“

„A proč jste tady?“

„Naše firma se drží zásady chránit klienty i tehdy, když nám na začátku spolupráce neřeknou pravdu a nehrají fér.“

„To mě mrzí,“ omlouval se.

„Mě taky.“

„Co teď budete dělat?“

„Když to půjde, pokusím se vás z toho vynechat, ale musím vědět, co se stalo.“

„Už jsem vám řekl, co se stalo.“

„Váš zeť lhal, jako když tiskne.“

„Vymyslel jsem to nejlépe, jak jsem dovedl.“

„Policie má pocit, že nespolupracuju, a vyhrožuje mi odebráním licence.“

„Mám jistou politickou moc. Momentálně ji nemohu uplatnit přímo, ale až budete potřebovat licenci obnovit, myslím, že se nemáte čeho bát.“

„A co do té doby?“

„Máme oba dost svých starostí. Budeme si muset pomáhat.“

Znovu zvedl pero a vypsal šek. Odtrhl jej a podal mi ho.

Byl to šek na pět tisíc dolarů.

„Na výdajích nešetřete, Lame a o tom, co si naúčtujete, se nebudu dohadovat. Tohle je na výdaje a služby a bude toho ještě víc.“

Dal jsem šek do kapsy a potřásl si s ním rukou.

„Můžete mě z toho vynechat?“ otázal se.

„To nevím…“ odtušil jsem. „Snažíme se, aby naši klienti byli spokojeni.“

„Tak dobře,“ prohlásil. „Jsem váš klient. Pamatujte si to.“

„Budu,“ ujistil jsem ho a vykročil ke dveřím.

Getchell je rázně otevřel a zahlaholil silným hlasem: „Váš styl se mi líbí, mladý muži. Líbi se mi vaše iniciativa a odvaha, ale rozhodně nechci plýtvat vašim ani svým časem. Navíc se domnívám, že pan Allen, můj zeť, by o váš návrh neměl zájem. Tentokrát vám to ještě prominu, ale propříště si nepřeji, abyste ke mně vtrhl bez souhlasu mé sekretářky. Rozumíte mi?“

„Ano, pane,“ loučil jsem se pokorně a vypochodoval ven. Jel jsem co nejrychleji k soudní budově. Harcourt Parker, pověřený tím, aby převzal práci Ronleyho Fishera, se s případem činil, jak mohl. Moc mu to nešlo.

Na stupínku stál Staunton Cliffs, svědčil pro obhajobu a dělal dobrý dojem na porotu. Byl to sympaťák, rychle mu to myslelo a byl dobrý herec. Působil dojmem, že se snaží hrát čestnou hru.

Podle toho, co vysvětloval, mu bylo strašně líto, že byla jeho manželka usmrcena. Přestože jim to spolu přestalo klapat a rozcházeli se, velice si jí vážil a považoval ji za svou dobrou přítelkyni. Potíž byla jen v tom, že se z jejich vztahu vytratil všechen dřívější lesk.

Připouštěl, že se snažil ochránit svou milenku Marilene Curtisovou před zájmem lidí od novin, k němuž by nevyhnutelně došlo po odhalení jejich vztahu, takže o tom, jak se to sběhlo, policii lhal a tvrdil, že byli se ženou v bytě sami, když došlo ke střelbě.

Chtěl prý své manželce sdělit, že si přeje rozvod, a požádat ji, aby se tu situaci snažila brát rozumně. Říkal, že byl ochoten dohodnout se s ní na velmi šlechetném majetkovém vyrovnání.

Svědek uvedl, že se v úsudku své manželky zmýlil. Domníval se, že pochopí, co je nevyhnutelné, protože už mezi nimi po mnoho měsíců nedocházelo k žádnému normálnímu manželskému soužití. Myslel, že si sama uvědomuje nemožnost té situace.

Namísto toho začala být hysterická. Vytáhla ze zásuvky revolver a pokusila se jím zastřelit Marilene Curtisovou, načež ta vyběhla z pokoje. Svědek se na manželku vrhl a ptal se jí, co ji to proboha napadlo. Když viděl, že je hysterická, prudčeji udeřil, aby ji přiměl k rozumu. Nato stočila revolver proti němu a pokusila se ho zastřelit, jenže kulka se jen otřela o jeho paži. Rychle se po revolveru natáhl, ale ona zkroutila ruku, v níž držela zbraň, a při následující potyčce vyšla z revolveru smrtící rána. Litoval, že se to stalo, ale nenesl na tom vinu.

Cliffs působil velmi vyrovnaně a konstatoval, že je mu moc líto, že došlo k této tragédii. Podotkl, že je normální zdravý mužský, ale jeho žena byla frigidní a donutila ho hledat si jinou partnerku. Když konečně nalezl své štěstí s Marilene Curtisovou, zaujala k tomu nepřející postoj a odmítla rozvod.

Spoluobžalovaná Marilene Curtisová seděla vedle svého advokáta a vzhlížela ke svému milenci na svědeckém stupínku. Chvílemi pokyvovala hlavou na podporu jeho slov a chvílemi si otírala oči kapesníčkem, aby vzápětí nato zvedla bradu a pyšně na něj pohlédla, dávajíc s něhou v očích najevo, že se za svou lásku koneckonců nestydí, poněvadž je to normální, přirozené a nevyhnutelné.

Z atmosféry v soudní síni bylo patrné, že obžaloba může nanejvýš doufat v neschopnost poroty dospět k jednoznačnému rozhodnutí. Na usvědčení nebyla nejmenší šance a mnohem pravděpodobnější bylo okamžité zproštění viny.

Svědek ve své výpovědi dospěl k dramatickému závěru.

„Proveďte křížový výslech,“ pronesl zástupce obhajoby.

Parker vstal a začal svědka bombardovat otázkami.

Cliffs si s každou jeho otázkou snadno poradil. Ovšemže, Marilene Curtisová byla jeho milenkou. Měli se rádi. Chtěli se vzít. Měli na své štěstí právo. Chtěl, aby se jeho manželka poradila s lékařem, co by se dalo dělat s její vzrůstající frigiditou, ale ona to odmítla. Už dlouho mu nebyla manželkou. Rozkol byl důsledkem jejího vlastního rozhodnutí a došlo k němu dlouho předtím, než do jeho života vstoupila Marilene Curtisová. Sama mu řekla, ať se poohlédne jinde. Vysmívala se jeho přirozeným touhám.

Parker se ocital v úzkých a věděl o tom. Věděla to celá soudní síň. Věděla to i porota.

Byla vyhlášena patnáctiminutová přestávka v soudním řízení.

Prodral jsem se k Parkerovi; „Mohl bych s vámi chvíli mluvit?“ otázal jsem se.

Parker mě sjel zrakem. „O čem?“

„O případu.“

„Co o něm?“

„Mám nějaké informace.“

„To už je jiná,“ obrátil. „Pojďte sem. Kdo jste a co víte?“

„Jmenuju se Lam,“ představil jsem se. „Jsem soukromý detektiv. Moc toho nevím, ale mám jisté tušení.“

„Na tušení se tu nedá.“

„Můžu to tušení podepřít důkazy.“

„S tím jděte na policii. Ti to vyšetřují. Já jenom projednávám případy u soudu.“

„Na policii jsem už byl. Myslí si, že jsem vedle.“

„Tak to asi jste.“

„No dobrá,“ řekl jsem. „Položil byste tomu svědkovi jednu otázku?“

„Záleží na tom. Jak zní ta otázka?“

„Zeptejte se ho, zda zná Carlottu Sheltonovou.“

Parkerovi zajiskřilo v očích. „Chcete říct, že s ní měl poměr?“

„To nevím,“ odvětil jsem. „Zeptejte se ho, jestli ji zná. Pak se ho zeptejte, není-li pravda, že byl ve společnosti, kde byla přítomná také Carlotta Sheltonová a její přítel a řeč se stočila na téma manželských záležitostí. Zeptejte se, jestli u toho nebyla taky Marilene Curtisová a nebylo tam proneseno něco v tom smyslu, že Cliffs by svojí manželku zabil, kdyby nesvolila k rozvodu.“

Parkerovy oči se rozsvítily jako světélka na vánočním stromku. „A tohle můžete dokázat?“ zeptal se.

„Já ne, ale vy můžete.“

Zavrtěl hlavou. Světélka pohasla. „Bez důkazu se na takové věci nemůžu ptát.“

„Žádejte odročení a já se vám ten důkaz pokusím sehnat.“

„Odročení mi nepovolí.“

„Jak dlouho vám ten křížový výslech bude trvat?“

„Moc dlouho ne,“ oznámil. „Upřímně řečeno to nevypadá, že bych se s tímhle svědkem dostal daleko. Budou muset předvolat Marilene Curtisovou a jen doufám, že nebude tak dobrá jako Staunton Cliffs.“

„S Cliffsem jste se až dosud daleko nedostal a ani se nedostanete,“ přitakal jsem. „Po každé otázce, kterou mu položíte, vypadá před porotou ještě mnohem solidněji.“

„Nepotřebuju, abyste mi radil, jak mám dělat svou práci.“

„Někoho potřebujete,“ namítl jsem a odvrátil se od něj.

„Tak počkejte, Lame, nechtěl jsem se vás dotknout, ale jsem v úzkých.“

„To vím, že jste.“

„A nemůžu klást podobné otázky, nemám-li důkaz, kterým bych je mohl podepřít. Je to neprofesionální přístup, klást mu před porotou takové provokativní otázky.“

„No dobrá, tak se ho zeptejte, kolikrát si s Marilene Curtisovou někam vyjeli a kde všude spolu pobývali.“

Rozhodil bezradně rukama. „K čemu to bude dobré, krucinál? Přiznávají to. Jsou na to hrdí. Tvrdí, že je to láska, a v porotě je několik životem zklamaných žen, které udělají všechno pro to, aby si ti dva mohli zase padnout do náručí.“

„Tak jo, ale mohl byste se ho zeptat, jestli si někdy někam vyrazili ve čtveřici, ne?“

„Ano, na to se zeptat můžu.“

„A snad se ho taky můžete zeptat, zná-li Carlottu Sheltonovou?“

Přimhouřil oči. „Ne, to asi nemůžu. Její jméno do toho zatahovat nemůžu, pokud nebudu mít jistotu, že s tím má nějakou souvislost.“

„No dobrá, klidně si ten případ prohrajte, mně je to jedno.“

Otočil jsem se a odešel. Tentokrát mě nezastavil.

Po přestávce pokračoval Parker v křížovém výslechu.

Tou dobou už Cliffs věděl, že krize pominula. S tím nejhorším, co na něj mohla žaloba hodit, si poradil docela dobře. Začínal být víc sebejistý a po jeho tváři se rozléval vítězoslavný ruměnec.

Štěstí se pomalu přiklánělo na jeho stranu. Všichni v soudní síni to cítili. Další projednávání případu bylo čím dál méně pravděpodobné. Vypadalo to na brzké zproštění viny. Teď už jen stačilo, aby obstála výpověď Marilene Curtisové Ručička hodin se neúprosně přesunula za půl jedenáctou. Pokud by Parker ukončil křížový výslech před polední přestávkou, zřekl by se své výhody. Kdyby to natahoval až do polední přestávky, ztratil by zájem porotců, jejich sympatie a pozornost. Dobře to věděl, a věděl to i svědek.

Parker pohlédl na hodiny. „Blíží se hodina polední přestávky, Vaše Ctihodnosti.“

„Ještě nám zbývá dvacet pět minut,“ oznámil soudce. „Pokračujte.“

Parker se obrátil do soudní síně. Viděl lehce vítězoslavný úsměv v obličeji Marilene Curtisové. Zachytil můj pohled. Náhle se prudce otočil a zeptal se Cliffse: „Na těch vašich schůzkách s Marilene Curtisovou, vaší milenkou, na těch vašich tajných výletech, jste byl vždycky sám?“

„Jak to myslíte? Byl jsem tam se slečnou Curtisovou,“ odpověděl Cliffs.

„Ne, mám na mysli, zda jste někde byli ve čtveřici s nějakým vaším známým a jeho přítelkyní?“

„Základem našeho vztahu, pane,“ prohlásil Cliffs důstojně, „nejsou žádné pochybné víkendové sexuální orgie. Základem našeho vztahu je láska. K našim intimnostem bychom nepřizvali žádné další osoby a do své ložnice bych si nikdy nepřivedl další dvojici.“

Parker nabral zhluboka dech. „Znáte Carlottu Sheltonovou?“ otázal se.

Svědek ztuhl, jako by dostal ránu elektrickým proudem. „Ehm, já… Ano.“

„Viděli jste se při některém z vašich dostaveníček se slečnou Sheltonovou?“ útočil Parker.

„Občas se vídám se spoustou lidí, které znám. Nejsem…“

„Odpovězte na otázku. Viděli jste se při některé vaší schůzce s Carlottou Sheltonovou?“

„Já, domnívám se, že ano.“

„Popište nám okolnosti toho setkání,“ vyzval ho Parker.

„Okamžik,“ vložil se do toho uhlazeně zástupce obhajoby a vstal. „Dovolil bych si soud upozornit, že toto není řádný křížový výslech a otázka je nejen na hony vzdálená od čehokoliv, čeho se týkal přímý výslech, ale je zaměřena na svědectví, které je nepřípustné a zcela nepodstatné.“

„Svědek zde popisoval dostaveníčka se svou milenkou a jejich povahu a já mám právo se ho na toto téma v rámci křížového výslechu důkladně vyptat.“

„Soud je nakloněn s tím souhlasit,“ rozhodl soudce.

„Jako kde jsem se s ní viděl?“ otázal se Cliffs.

„Kde jste ji viděl?“

„S dotyčnou dámou jsem neměl žádné romantické pletky, pokud se to pokoušíte naznačovat.“

„Ptám se vás, kde jste ji viděl,“ opakoval Parker.

„Odpovědět na tu otázku spatra je dost těžké,“ vytáčel se Cliffs. „Nečekal jsem, že mi ji položíte.“

Parker si vedl ohromně. Vytasil ze své kapsy poznámkový blok, přejel palcem po hřbetu stránek a pak se u jedné stránky zastavil. „Po pravdě řečeno jste se s ní viděl několikrát, že ano, pane Cliffsi?“

Cliffs zaváhal. „No ano… domnívám se.“

„A alespoň při jedné z těch příležitostí s ní byl nějaký přítel?“

„Obvykle mívala doprovod,“ zamyslel se Cliffs. „Je to velmi pohledná žena.“

„Jeli jste s Marilene Curtisovou někdy v jejím automobilu?“

„Ano.“

„A byli jste v tom automobilu pouze vy tři?“

„Vznáším námitku!“ ozval se zástupce obhajoby. „Toto není řádný křížový výslech a otázky jsou nepřípustné a zcela nepodstatné.“

„Žádosti se nevyhovuje,“ odsekl soudce.

Svědek přestal vypadat vyrovnaně. Potil se a byl vystrašený.

„Ne,“ odpověděl. „Byla tam ještě jedna další osoba.“

„Muž, nebo žena?“

„Muž.“

„Doprovod slečny Sheltonové?“

„Ano.“

„A kam jste při té příležitosti jeli?“

„Já už si nevzpomínám.“

„Někam ven z města?“

„Domnívám se, že ano.“

„Chcete tím říct, že si nepamatujete jméno motelu, v němž jste při té příležitosti pobývali?“ otázal se Parker.

Zástupce obhajoby se vymrštil. „Vaše Ctihodnosti, toto není správný a řádný křížový výslech. Otázky jsou zaměřené na informace, které nejsou související a podstatné. Je to jasný pokus o zdiskreditování svědka. Jedinou otázkou, která zde má být prokázána, je vztah tohoto svědka ke spoluobžalované Marilene Curtisové, k němuž se obžalovaný bez váhání doznal s uvedením podrobností tohoto vztahu. Jedná se očividně o nevhodnou snahu nepříznivě ovlivňovat porotu prokazováním dalších vztahů.“

„Svědek přece vypověděl, že by na svá dostaveníčka nepřizval žádné další osoby a do své ložnice by si nikdy nepřivedl další dvojící,“ připomínal Parker.

„Ale to nebylo při přímém výslechu, nýbrž při křížovém výslechu,“ namítl zástupce obhajoby.

„Nezáleží na tom, kdy ten výrok pronesl. Je mým privilegiem tento svědkův výrok zpochybnit,“ trval na svém Parker.

Zástupce obhajoby pohlédl zoufale na hodiny. „Dovoluji si soud upozornit na to, že do polední přestávky už zbývá jen několik minut. Rád bych v této věci získal některá pověření a předložil je soudu po skončeni polední přestávky.“

„No dobrá,“ vyhověl mu soudce. „Vyhlásíme teď jako obvykle polední přestávku. Soudní jednání bude pokračovat ve dvě hodiny odpoledne. Členy poroty tímto žádám, aby si v tuto dobu neutvářeli ani nevyjadřovali žádné názory na vinu či nevinu obžalovaného nebo obžalovaných, s nikým tento případ neprojednávali a ani nedovolili, aby byl projednáván v jejich přítomnosti.“

Soudce vstal a odkráčel.

Parker si prodíral cestu davem.

„Lame,“ hovořil rozčíleně, „chci s vámi mluvit.“

Šel jsem za ním do čekárny.

„Trefil jste hřebík na hlavičku,“ radoval se. „Úplně ho to vyvedlo z rovnováhy. Ale musíme toho mít víc. Nemůžeme toho teď nechat. Musí toho být víc. Jděte na policii a…“

„A šoupnou mě zpátky do chládku,“ dokončil jsem. „Nemají rádi, když se jim soukromí detektivové pletou do případů vražd.“

„Tak co, sakra, chcete dělat?“

„Chci, abyste zavolal mé společnici Bertě Coolové. Chci, abyste ji pověřil vyšetřováním pro úřad okresního prokurátora.“

„A co potom?“

„Potom si Berta bude muset vzít do parády Carlottu Sheltonovou.“

„Heršvec!“ ulevil si Parker. „Teď už jste mě do toho namočil tak, že to musím dotáhnout do konce.“

„Byl jste to vy, kdo to nadnesl,“ upozornil jsem jej.

„Musel jsem. Kdybych to neudělal, byl bych namydlený, zato teď, teď v tom tedy lítám.“

„No dobrá,“ chlácholil jsem ho. „Máme na to něco málo přes dvě hodiny. Můžete mě jmenovat mimořádným vyšetřovatelem, abych měl nějaký ten oficiální statut. Bertě můžete zavolat a pověřit ji tím úkolem po telefonu. Zkusíme to. Jako soukromí vyšetřovatelé máme svázané ruce.“

„Proč jste, sakra, nespolupracovali s policii?“ otázal se.

„Protože policie nespolupracovala s námi,“ odvětil jsem.

Ještě chvíli váhal, pak nabral zdlouha dech a souhlasil: „Tak jo. Jaké má Berta Coolová telefonní číslo?“

Kapitola 16

S vymoženostmi, které měl Parker k dispozici, jsme se za pouhých několik minut dopátrali toho, že Carlotta Sheltonové není k nalezení a nikdo neví, kde se nachází. Policie se nijak zvlášť nenamáhala to zjistit.

Harden Monroe, významný podnikatel a obchodník s nemovitostmi, byl pracovně mimo město. V jeho kanceláři nemohli úřadu okresního prokurátora sdělit, kde by ho bylo možné zastihnout.

Parker na mě pohlédl. „Zkusíme Elaine Paisleyovou,“ navrhl jsem.

„Myslíte, že ví, kde jsou?“

„Jsou dva,“ konstatoval jsem. „Nejspíš by mohla vědět aspoň o jednom.“

„No dobrá,“ přerušil mě. „Žádné lepší vodítko nemáme, takže to zkusme.“

Šofér okresního prokurátora si v dopravním provozu vypomohl červeným světlem a sirénou a přesně za dvanáct minut od chvíle, kdy jsme vyšli ze soudního sálu, jsme klepali na dveře bytu Elaine Paisleyové.

Měla na sobě průsvitný župánek, v němž světlo za jejími zády zřetelně rýsovalo siluetu její postavy tak, že bylo zcela patrné, že pod tenounkým negližé nemá nic než svou podmanivou postavu.

Když jsme jí vtrhli do bytu, dala se na ústup. „Donald Lam!“ zvolala. „No tohle, já myslela… Nemáte právo!“

„Tento pán pracuje pro úřad okresního prokurátora,“ začal jsem. „Nejdřív ze všeho chceme vědět, kde je Carlotta Sheltonové.“

„To nevím. Carlottu jsem neviděla. Nechci ji vidět. Nemůžu se jí podívat do očí.“

„Proč?“

„Ta příšerná ženská mě donutila podepsat prohlášení, které je nepravdivé.“

„Jaké prohlášení?“

„Však víte, to o tom, že jsem vám sebrala ze stolu list dopisního papíru. Není na tom ani kousek pravdy. Chtěla jsem vás vidět v jiné vysoce důvěrné záležitosti.“

„Co to bylo?“ otázal jsem se.

Tentokrát to vyklopila svižně. „Nechtěla jsem uvádět jména,“ prohlásila, „ale nejspíš jsem teď v situaci, kdy to budu muset udělat. Harden Monroe má potíže se svou manželkou. Snažila se na něj něco hodit a nějací soukromí detektivové se mě pokusili přimět k tomu, abych odpřísáhla, že jsem s ním byla na víkendovém výletě.“

„Co jste jim na to řekla?“

„Pověděla jsem jim, že bych nic takového neudělala, že pana Monroea sotva znám. Jednou se mnou mluvil o investování do nemovitosti a vždycky se choval jako dokonalý džentlmen.“

„A co potom?“

„Potom se sem přihrnula ta, ta strašná ženština a tvrdila, že jsem neměla vůbec žádný důvod pro to, abych k vám chodila, a že jsem vám chtěla jen šlohnout ten papír. Když jsem to zapřela, tak mnou mrštila na postel a sedla si mi na břicho.

Vyrazila mi dech z těla. Nemohla jsem se nadechnout.“

Pohlédl jsem do Parkerova obličeje a viděl, že se z něj zápal pro věc vytrácí. „Řekla jste o tom něco Carlottě Sheltonové?“

„Carlottu Sheltonovou sotva znám. S panem Monroem jsem se setkala pracovně, ale co se týče Carlotty, viděla jsem se s ní na několika společenských akcích. Znám ji jen od vidění.“

„Nemáte tušení, kde by teď mohla být?“

„Ovšemže ne. A chtěla bych vás upozornit, pánové, že jsem se právě chtěla sprchovat a čekám telegram a také, jak jistě vidíte, máte-li oči, nejsem oblečená k příjímání návštěv.“

„No dobrá,“ vložil se do hovoru Parker. „Do dvou hodin musíme najít buď Monroea, nebo Carlottu Sheltonovou. Takže, kde bychom je měli hledat? Odkud bychom měli začít?“

„Nemám nejmenší ponětí, a nechci být do téhle věcí zatahována. Pokud hodláte setrvat v mém bytě, budu nucena zavolat svého advokáta.“

Ode dveří se ozvalo bušeni, Elaine Paisleyová zaváhala.

Otevřel jsem.

Dovnitř rázně vkráčela Berta Coolová.

Elaine Paisleyová na ni vrhla jediný pohled a začala couvat směrem k ložnici.

„Vadilo by vám, kdybychom se ještě před odchodem podívali do ložnice a přesvědčili se, že tam nikdo není?“ zeptal jsem se

Pak jsem se obrátil na Parkera. „Tak tohle je Berta Coolová.“

Berta tam stála s rukama opřenýma o boky a upírala na Elaine Paisleyovou zlostný pohled.

„To by mi tedy vadilo,“ odporovala Elaine Paisleyová. „Předně nemáte vůbec právo sem chodit. Nepozvala jsem vás, a rozhodně se mi nemůžete dívat do ložnice bez příkazu k domovní prohlídce.“

„Tvrdí, že to prohlášení o tom, že chtěla z mé kanceláře získat list papíru a odevzdat ho Carlottě Sheltonové, je nepravdivé a že jsi ji to donutila podepsat.“

„Ale, je to tak?“ otázala se Berta a její oči se zatřpytily.

„A žádám vás o ochranu,“ hlesla Elaine Paisleyová. „Vy, pánové, nebo aspoň jeden z vás, přece zastupujete zákon. Pokud jste z úřadu okresního prokurátora, žádám vás…“

„Nejdřív se podíváme do vaší ložnice,“ rozhodl jsem, „a potom…“

Vrhla se vlastním tělem na ložnicové dveře a roztáhla ruce a nohy. „Nemůžete tam jít bez příkazu k domovní prohlídce. Tak co, máte ten příkaz?“

„Ne, příkaz k domovní prohlídce nemáme a obávám se, že se budeme muset spolehnout na vaši šlechetnost.“

„Na příkaz k domovní prohlídce ti zvysoka,“ zahřměla Berta, vykročila vpřed a jedním máchnutím odstrčila Elaine z cesty tak, že ta se roztočila jako káča a přeletěla na druhý konec místnosti.

Otevřela dveře do ložnice a spustila: „No ahoj, beruško. Radši na sebe něco hoď. Tam vedle jsou pánové, kteří si s tebou chtějí popovídat.“

Elaine Paisleyová zaječela.

Berta vešla do ložnice. O chvíli později odtud vyšla s Carlottou Sheltonovou. Ta si spěšně dopínala zip na domácích šatech.

„To je ta, co ji hledáte?“ otázala se Berta.

„To je ona,“ přisvědčil jsem.

„Podívejte, pane Lame,“ začala Carlotta Sheltonová. „Je evidentní, že došlo k nedorozuměni, a chci, abyste věděl, že co se toho týče, uvedu všechno na správnou míru.“

„V tuhle chvíli chci vědět,“ pravil jsem, „co se stalo v sobotu v noci, kdy jste jela do motelu Složte hlavu, zaregistrovala se, dostala chatku a čekala v ní na Hardena Monroea. Jakmile se k vám připojil, vešel dovnitř Ronley Fisher, představil se a doručil vám předvoláni k soudu. Začněte odsud.“

„Nevím, o čem to mluvíte,“ namítala Carlotta.

„Tak to se na to snaž fofrem přijít,“ vložila se Berta. „Jsem tady z úřadu okresního prokurátora a půjdeš se mnou.“

„Nemůžete mě zatknout,“ bránila se Carlotta Sheltonová.

„Že ne?“ odsekla Berta. „Chceš na to pět minut, aby ses mohla trochu oblíct, nebo půjdeš tak, jak seš?“

Pak se obrátila k Elaine Paisleyové. „A co se tebe týká, ty prolhaná mrcho, jen se zkus vykrucovat o tom prohlášení, cos mi odpřísáhla, a podám si tě, až ti budou zuby cvakat, jako že je pánbu nade mnou!“

„Tady už nejde jen o zapírání, jde o případ vraždy,“ sdělil jsem Carlottě Sheltonové. „To, co uděláte v příštích pěti minutách, rozhodne o tom, jestli budete svědek, nebo budete souzena za napomáhání k vraždě.“

„Seš sice potvora,“ vložila se Berta, „ale vypadáš docela k světu, tak můžeš to svý tělo použít k tomu, abys od života dostala to, co chceš, než budeš moc stará na to, aby ti to k něčemu bylo. Zkus si představit, jak budeš vypadat, až vyjdeš po deseti letech z kriminálu, kde budeš trčet v ženský cele, jist samý škroby a dodržovat nucenej celibát“

„Byla to všechno strašná chyba,“ hlesla Carlotta. „Nehoda.“

„Jako co?“ zeptal se Parker.

„Pan Fisher.“

„Raději nám to povězte všechno,“ vyzval jsem ji. Rozplakala se.

„Utři si ty svý slzy a rychle to vyklop, beruško,“ radila ji Berta. „Nemáme moc času. Tihle pánové jsou moc chytří na to, aby podlehli slzám, a na mě to nedělá nejmenší dojem.“

Carlottin pláč ustal, jako by někde našla zátku, a zastavila přival slz. V bílém obličeji měla pochmurný a vyděšený výraz.

„Nevím, jak na nás pan Fisher přišel,“ pustila se do vysvětlování. „Harden a já jsme si jednou udělali výlet ve čtyřech se Stauntonem Cliffsem a Marilene. Harden se se Stauntonem Cliffsem zná velice dobře. Harden si musel vymyslet nějaký krycí manévr, poněvadž jeho manželka proti němu hledala důkazy v rozvodové při. Se Stauntonem Cliffsem se domluvili, že jako musí odjet na služební cestu, a jakmile byli z domu, zavolali Marilene Curtisové, aby mě přijela vyzvednout.“

„A co se stalo v sobotu v noci?“ zeptal jsem se. „Jela jsem do toho motelu, kde jsme se s Hardenem občas scházeli, a zaregistrovala se. Harden dorazil asi tak za hodinu, ale jakmile vešel do chatky, hned za ním přišel ten člověk, který se představil jako Ronley Fisher, okresní prokurátor, a předal nám předvolání k soudu.“

„Abyste vypovídali o tom společném výletu?“ otázal jsem se.

„Ne,“ pokračovala. „O tom rozhovoru.“

„O jakém rozhovoru?“

„Tenkrát na tom výletě, když si s Hardenem vymysleli jako zástěrku tu fiktivní služební cestu, měl Staunton Cliffs velice protivnou a zatrpklou náladu. S Hardenem si povídali o svých trablích se ženami a Staunton Cliffs říkal, že jeho manželka nechce přistoupit na rozvod. Tvrdil, že ho chce úplně vyždímat a obrat ho o všechen majetek. Prohlásil, že by ji radši zabil, než by jí to dovolil.“

„Slyšela jste ho, když to říkal?“ zeptal se Parker.

„Slyšela jsem ho já i Marilene Curtisová a slyšel ho Harden Monroe,“ hlesla unaveně.

„Kde a kdy?“ otázal se Parker.

„Dvacátého druhého března v motelu Kaktusová hruška.“

Pohlédl jsem na Parkera, on na své náramkové hodinky.

Pak se obrátil na Bertu. „Jste zástupkyně okresního prokurátora,“ řekl jí. „Nechte ty ženy, ať se obléknou, a přiveďte mi je k soudu. Tady je předvolání na druhou hodinu, podle kterého se mají dostavit před soud jako svědkyně při vyšetřování případu lid versus Staunton Cliffs a Marilene Curtisová. Nedovolte jim, aby se o cokoliv pokusily, ani aby se mohly šeptem domluvit.“

Berta Coolová drapla Carlottu a postrčila ji do ložnice. Pak se otočila k Elaine Paisleyová. „Tak šup, beruško,“ rozkázala. „Nestůj tady jako dřevo a začni se oblíkat. Na řasenku a rtěnku se vyprdni. Za chvíli se jede, nemáme moc času.“

Kapitola 17

Soudce Crawford Trent zasedl na svou stolici přesně ve dvě hodiny a prohlásil: „Nyní budeme podle stanoveného plánu pokračovat v projednávání případu lid státu Kalifornie versus Staunton Cliffs a Marilene Curtisová. Obžalovaní jsou v soudní síni a všichni porotci jsou přítomni. Obžalovaný Staunton Cliffs stál na stupínku a byl podroben křížovému výslechu. Prosím, zaujměte své místo, pane Cliffsi.“

Cliffsův advokát svého svěřence v polední přestávce pořádně zpracoval, jako fotbaloví trenéři zpracovávají svůj tým v poločase utkaní.

Když se Cliffs postavil znovu na stupínek, byla velká část jeho sebejistoty zpátky.

„Pane Cliffsi, uvedl jste, že jste si se svou milenkou Marilene Curtisovou nikdy nevyjel na výlet ve čtyřech,“ začal Parker.

„Přesné tak.“

„Chtěl byste tuto svou výpověď změnit?“

„To rozhodně nechci.“

„Nyní se vás na něco zeptám, pane Cliffsi. Chci, abyste věnoval řádnou pozornost otázce, zda je či není pravda, že jste se přibližně v deset hodin v noci dvacátého druhého března tohoto roku v motelu Kaktusová hruška v tomto okrese vy a Harden C. Monroe zaregistrovali jako jediní obyvatelé chatky číslo 12 a spoluobviněná Marilene Curtisová a Carlotta Sheltonová se zaregistrovaly jako jediné obyvatelky chatky číslo 13, přičemž byly obě chatky propojené dveřmi. Ty jste otevřeli a vy jste v přítomnosti spoluobviněné Marilene Curtisové, Carlotty Sheltonové a Hardena C. Monroea prohlásil, že se vás vaše manželka pokouší zruinovat, a pokud by byla ochotná souhlasit s rozvodem, žádá po vás majetkové vyrovnání, které považujete za nepřiměřené, a raději byste ji zabil, než byste jí dovolil obrat vás o všechen váš majetek?

A aby nemohla být zpochybněna otázka totožnosti, požádám nyní soudního zřízence, aby přivedl do soudní síně Carlottu Sheltonovou, aby si ji mohl svědek prohlédnout a říci nám, zda…“

„To nemusíte,“ prohlásil Cliffs rychle. Vyslovil ta slova dřív, než se nad nimi stačil zamyslet. „Tak jsem to neříkal. Říkal jsem, že se mě moje manželka snaží přivést na mizinu, tak jak se o to pokouší manželka Hardena Monroea, a že ženám jejich druhu jde jenom o majetek.“

„A měly by být zabity?“ doplnil Parker.

„To jsem neřekl.“

„A že byste svou manželku raději zabil, než byste přistoupil na její požadavky ohledně majetkového vyrovnáni?“

„Možná jsem řekl, že by se takové ženy měly zabíjet, ale rozhodně jsem neřekl, že ji zabiju.“

„Řekl jste, že byste ji rád zabil?“

„Byl jsem… podnapilý a vzteklý. Už nevím co jsem říkal.“

„Nepamatujete si, co jste říkal?“

„Opravdu ne.“

„Byl jste v tu dobu opilý?“

„Něco jsem měl vypito.“

„Takže jste možná řekl, že byste svou manželku raději zabil, než jí dovolil obrat vás o všechen majetek.“

„Už si nevzpomínám.“

„A prve jste před tímto soudem tvrdil, že byste na svá milostná dostaveníčka nikoho nepřizval a nepřivedl si do ložnice dvojici svých přátel. Chcete tuto svou svědeckou výpověď změnit?“

„Na tu záležitost j sem… zapomněl,“ prohlásil Cliffs ztrápeně. „Takže nejen že jste si udělali výlet ve čtyřech, ale navíc to ve vás zanechalo tak chabý dojem, že jste na to dočista zapomněl.“

„Není to tak, že by to ve mně zanechalo chabý dojem.“

„Ale zapomněl jste na to?“

„No, víte, stalo se tolikrát…“

„Že jste si vyrazili na výlet ve čtyřech?“ otázal se Parker.

„Pochopte, Monroeovi i mně to doma skřípalo. Uzavírali jsme společně nějaké obchody a občas jsme si domluvili nějakou fiktivní pracovní cestu, na které se k nám připojily další osoby.“

„Aha, takže bylo více příležitostí, kdy jste si vyjeli na výlet společně s Hardenem Monroem a Carlottou Sheltonovou.“

„Ano.“

„A vy jste na ně všechny zapomněl?“

„Já, nemohl jsem si v tu chvíli vybavit různé okolnosti.“

„Ale uvedl jste ve svém svědectví, že jste si nikdy nevyjeli na výlet ve čtveřici.“

„Ano.“

„To nebylo pravdivé tvrzení?“

„To nebylo pravdivé tvrzení.“

„Lhal jste?“

„Ano, lhal.“

„Pod přísahou,“ útočil Parker.

„Ano!“ zaječel na něj Cliffs.

Parker se soudci uklonil. „Když soud dovolí, uzavírám tímto křížový výslech.“

Soudce pohlédl na oba právní zástupce.

„To je z naší strany všechno k případu obžalovaného Stauntona Cliffse,“ prohlásil jeden ze zástupců.

„Co Marilene Curtisová?“ otázal se soudce Trent

Druhý advokát povstal. „S dovolením soudu jsme se rozhodli takto. Přestože jsme prve soud ujistili, že Marilene Curtisová přednese sama své svědectví, domníváme se, že soud již má dostatek důkazů. Obžalovaná Marilene Curtisová nebude vypovídat“

„Nějaké další změny v programu?“ otázal se soudce Trent

„Ano, chtěl bych předvolat Carlottu Sheltonovou a také bych tímto rád soudu oznámil, že jsme podnikli veškerá opatření, abychom doručili okamžité předvolání Hardenu Monroeovi. Je ovšem pravděpodobné, že výslech slečny Sheltonové potrvá celé odpoledne, jelikož obsahuje výroky, které by mohly vrhnout světlo na smrt mého zesnulého kolegy Ronleyho Fishera.“

V soudní síni to zašumělo.

„Soud si nyní udělá deset minut přestávku,“ rozhodl soudce Trent

Kapitola 18

Seděli jsme v kanceláři okresního prokurátora, který v obličeji jen zářil.

Parker se snažil vypadat skromně a nenápadně, ale moc se mu to nedařilo.

Reportéři od novin už získali svá interview a odešli.

Zřízenec otevřel dveře a ohlásil: „Je tady seržant Sellers.“

Sellers vstoupil. Okresní prokurátor na něj vrhl podmračený pohled.

„Seržante,“ prohlásil, „poslal jsem pro vás, protože vám chci dát něco jasně na srozuměnou.

Jak už jistě víte, v případu Stauntona Cliffse a Marilene Curtisové už soud vynesl rozsudek o vině, ale ještě důležitější je to, že jsme vyřešili záhadu obklopující smrt mého zástupce, Ronleyho Fishera.

Zdá se, že Fisher získal informace, které ho v onu sobotu v pozdních večerních hodinách přiměly doručit Carlottě Sheltonové a Hardenu C. Monroeovi předvolání k soudu.

Monroe měl v té době spory se svou manželkou ohledně majetkového vyrovnání a domníval se, že jakékoliv svědectví, které by jeho ženě poskytlo příležitost obrat ho o majetek, by pro něj bylo krajně nevýhodné. Pohádal se s Fisherem, vyšel za ním z chatky ven a oba mířili k telefonní budce, odkud chtěl Fisher telefonovat.

Došlo k hlasité slovní potyčce, Monroe se přestal ovládat a do Fishera strčil. Ten mu ránu oplatil. Při vzniklé rvačce se zlomil zámek na zadní brance. Monroe Fishera donutil ustoupit dozadu rozbitou brankou. Fisher udělal prudký výpad, ale Monroe stačil uhnout. Fisher ztratil rovnováhu a spadl tam, kde bezpochyby očekával bazén plný vody, takže měl zato, že se v nejhorším případě zmáčí. Bazén však byl prázdný, takže dopadl z výšky deseti stop na beton.

Posléze došlo ze strany všech zúčastněných ke komplikovanému pokusu o zatajení události.

Náš úřad se domnívá, že je zavázán velkou vděčností firmě Coolová a Lam, soukromí vyšetřovatelé, kteří byli dočasně jmenováni pomocnými vyšetřovateli úřadu okresního prokurátora.“

Sellers jednoduše přikývl.

„Domnívám se,“ pokračoval okresní prokurátor, „že kdyby byla z vaší strany jen trochu větší snaha o spolupráci, mohl být případ vyřešen dříve a možná i méně dramatickým způsobem. Nechci, aby si zdejší lidé mysleli, že úřad okresního prokurátora záměrně usiluje o tak dramatický vývoj události, k jakému došlo v posledních minutách soudního řízení se Stauntonem Cliffsem a Marilene Courtisovou. Chci však, aby si lidé v našem okrese uvědomovali, že jsme bojovníci, kteří se nikdy nevzdávají a jsou při vyšetřování nezdolní.“

Sellers unaveně přikývl.

„Podotýkám,“ pokračoval okresní prokurátor, „že jsou jisté pochybnosti o tom, jak se stalo, že Donald Lam strávil noc na záchytce, což pro něj byla krajně nepříjemná zkušenost. Pan Lam má však pocit, že to patrně bylo pouhé nedopatření, a navrhl, aby se tím tento úřad více nezabýval. Myslím, že byste to měl vědět.“

Sellers znovu přikývl.

„A dále,“ dodal okresní prokurátor, „mi Donald Lam pověděl, že když byl zadržován v souvislostí s podezřením z vydírání, byl mu z jeho boční kapsy odebrán jeden tisíc dolarů, tisíc dolarů v označených bankovkách. Tyto peníze byly jeho osobní vlastnictví. Byly vzaty do úschovy jako důkazní materiál v rámci obvinění, které proti němu mělo být vzneseno, avšak vyšlo najevo nejen to, že svědkyně a žalobkyně v jedné osobě si už nadále nepřeje takovou žalobu podat, ale že obvinění bylo zcela zkonstruované.“

„Máte pocit, že Lam má na těch tisíc dolarů právo?“ tázal se Sellers.

„Byly mu vzaty z jeho vlastnictví,“ opakoval okresní prokurátor.

„A Lam nehodlá vznést žádné obvinění proti policii v souvislosti s tím politováníhodným pobytem na záchytce?“

„Tak tomu rozumím,“ přitakal okresní prokurátor. „Chci vám navrhnout, že vzhledem k této skutečnosti a také proto, že firma Coolová a Lam na mě působí dojmem velmi zdatných vyšetřovatelů, by jim měla policie vyjít vstříc a spolupracovat s nimi, místo aby se jim snažila jejich práci ztěžovat.

Po pravdě řečeno, kdybyste Lamovi jen trochu pozorněji naslouchal, není pochyb o tom, že jste si mohl připsat zásluhy za vyřešení záhady, obklopující Fisherovu smrt, a celá ta záležitost dnes odpoledne nemusela být vyjasňována nanejvýš dramatickým způsobem v soudní síni jedním z mých zástupců.“

Sellers zalapal po dechu, přišel ke mně a potřásl si se mnou rukou. „Díky, Lame,“ řekl.

Pak si potřásl rukou s Bertou Coolovou. „Můžete počítat s veškerou spoluprací, kterou vám budu moci nabídnout,“ prohlásil.

Obrátil se k okresnímu prokurátorovi „Tak jste to chtěl?“

„Tak jsem to chtěl,“ odpověděl okresní prokurátor.

„A těch tisíc dolarů,“ připomněl jsem Sellersovi.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai