Lam a Cool - Ryba či návnada

Erle Stanley Gardner

Tatran (1983

Erle Stanley Gardner

Píšící pod pseudonymem A.A. Fair

Ryba či návnada

zenit

Tatran

Preložili EDUARD CASTIGLIONE a KAROL DLOUHÝ

© Erle Stanley Gardner 1963

Translation © Eduard Castiglione and Karol Dlouhý 1983

Illustrations © Zoltán Salamon 1983

1

Muž, ktorého Elsie Brandová uviedla do mojej pracovne, patril do kategórie vedúcich pracovníkov, čo sa cítia náramne dôležití a iných pokladajú za nuly.

„Toto je pán Donald Lam,“ predstavila ma Elsie a dodala: „Pán Lam, toto je pán Jarvis C. Archer.“

Pevne, ba trochu neprimerane dôrazne mi stisol ruku. Blyslo mi hlavou, či azda týmito niekoľkými dekagramami tlaku navyše nemieni naznačiť, že svojím šéfovským mozgom presne zhodnotil situáciu, urobil si záver a už je pripravený pustiť sa do veci.

Išlo mu na štyridsiatku, mal oceľovosivé oči, dosť husté tmavé obrvy, tmavé vlasy, vysoké čelo, široké plecia a začínajúce sa bruško, ktoré sa pokúšal za nášho rozhovoru vťahovať, akoby si bol tú pózu nacvičil pred vysokým zrkadlom. Všetko, čo robil, si pravdepodobne nacvičil pred zrkadlom taký typ to bol.

„Pán Lam,“ spustil, „veľmi veľa som počul o vás a o vašej firme.“

Prikývol som.

„Vynorila sa nesmierne delikátna záležitosť,“ pokračoval, „a ako sa ukazuje, potrebujem služby detektívnej kancelárie, a to takej, kde pôsobí žena i muž. Preto som sa rozhodol, že sa s vami poradím.“

„Chápem,“ odpovedal som nezáväzne.

„Mená zamlčím, no zhováral som sa s istým vedúcim pracovníkom firmy, ktorému ste v čomsi pomohli. Vychválil vás do neba. Žiaľ, nepodarilo sa mi nič zistiť o vašej partnerke, slečne Coolovej. Pokiaľ viem, volá sa Bertha.“

„Správne.“

„Môžete mi ju opísať?“

„Nie.“

„Čože?“ spýtal sa prekvapene.

Usmial som sa: „Tu slová nestačia. Ale ak si chcete urobiť o Berthe verný obraz, musíte ju spoznať. Mám vám s ňou dohovoriť stretnutie?“

„Najprv si s vami prediskutujem niekoľko predbežných otázok. Predpokladám, že Bertha Coolová je schopná žena?“

„Nesmierne schopná.“

„Pre ženu je to dosť čudné povolanie, veď v ňom zavše… nuž, možno hrozí aj fyzické nebezpečenstvo. Zvládne slečna Coolová také situácie?“

„Pani Coolová,“ opravil som ho, „zvládne prakticky každú situáciu.“

Archer si ma zamyslene premeral. „Rozumiem.“

„Prečo potrebujete tím, muža i ženu?“ spýtal som sa.

„Chcem najať istej mladej dáme osobných strážcov. Strážcovia musia byť pri nej vo dne aj v noci. Prirodzene, bolo by trápne, keby nočnú smenu konal muž. Naproti tomu v dennej smene musí byť muž.“

Archer si ma opäť kriticky premeral.

„Ako reagujete na násilie, pán Lam?“ spýtal sa.

„Usilujem sa mu vyhnúť.“

„Súdiac podľa telesnej konštrukcie, nevyzeráte na detektíva.“

„Máte pravdu,“ prisvedčil som znudene. „A keďže očividne chcete zabezpečiť tej mladej dáme, o ktorej ste sa zmienili, fyzickú ochranu, bude azda lepšie, keď sa obzriete inde.“

„Tak moment, moment. To som vôbec nepovedal a nesmiete mi nič podkladať. Situácia je veľmi chúlostivá. Vlastne dosť ojedinelá. Je možné, že je v istom smere nebezpečná, no pokiaľ viem, keď treba čeliť nebezpečenstvu, ste chladný ako cencúľ. Údajne sa viete vysekať z mrzutostí rozumom.“

„Tak radšej uverte tomu, čo ste počuli, a vydeľte si to dvoma. Ak si želáte predebatovať tú vec s pani Coolovou, skúsim ju zachytiť, kým je ešte v kancelárii. O pár minút odíde na schôdzku.“

„Výborne,“ prikývol. „Chcem si pohovoriť s vami aj s ňou.“

Zdvihol som slúchadlo a požiadal som spojovateľku, aby ma zapojila do Berthinej kancelárie.

„Čo zasa chceš?“ napaprčila sa Bertha, keď v slúchadle spoznala môj hlas.

„Je u mňa pán Jarvis C. Archer, chce si dohovoriť osobnú ochranu na deň aj na noc. Teba na noc, mňa na deň.“

„Ani nápad. Dvanásťhodinový pracovný deň? Myslí si, že sme jeho otroci? Pošli ho do pekla.“

„Prišiel k nám preto, lebo osobou, ktorú treba strážiť, je mladá dáma, a pán Archer chce zamestnať zmiešaný tím, ženu na nočnú službu a muža na dennú.“

„A aj preto, lebo mi veľmi odporúčali vašu firmu,“ pripomenul mi Archer.

„Moment,“ ozvala sa Bertha. „Hovoril si tomu chlapíkovi o honorári?“

„Nie.“

„Tak ani nehovor,“ vyštekla. „Keď ide o dojímavú rozprávočku, dáš sa opiť rožkom. Zašikuj ho sem, ja ho spracujem.“

„Pokiaľ viem, dnes predpoludním máš schôdzku,“ pripomenul som.

„Iba s tým prekliatym zubárom, keď bude treba, chvíľu počká. Priveď toho chlapíka sem.“

Položil som slúchadlo. „Pani Coolová práve odchádza na dôležitú schôdzku, no ak ste ochotný okamžite ísť so mnou, ešte sa uvoľní na krátky rozhovor.“

„Poďme,“ vyhlásil Archer.

Odprevadil som ho zo svojej súkromnej kancelárie cez vstupnú miestnosť do Berthinej súkromnej kancelárie.

Vyše osemdesiatkilová agresívna, približne šesťdesiatročná Bertha s postavou pripomínajúcou bal ostnatého drôtu pozrela na nás z vŕzgajúceho otáčavého kresla očami, ktoré sa tvrdosťou vyrovnali diamantom na jej rukách.

„Pani Coolová, toto je pán Archer,“ predstavil som.

„Vitajte, Archer,“ zahlaholila Bertha. „Sadnite si. Mám pre vás asi päť minút. Povedzte, čo vás ťaží rýchlo.“

Archer nebol zvyknutý na to, že rozhovor s nim začína niekto iný. Pokúsil sa stiahnuť bruško o ďalších pár centimetrov, pozrel zhora na Berthu, sediacu za písacím stolom vo vŕzgajúcom otáčavom kresle, pohľadom, ktorým jej chcel naznačiť, že tu rozkazuje on.

Zavŕtal sa jej pohľadom do očí, no vzápätí kapituloval. Podišiel ku kreslu a sadol si.

„Spusťte,“ vyzvala ho Bertha.

„Tu máte moju vizitku. Som riaditeľom dovoznej spoločnosti Molybdenum Steel. V nijakom prípade neslobodno vyzradiť moju totožnosť, ani to, že daktorý vedúci pracovník Molybdenum Steel má s prípadom čosi spoločné.“

„Ako sa volá tá žena?“ vyštekla naňho Bertha a pozrela na hodinky.

„Tá mladá dáma je moja osobná sekretárka. Je to veľmi cenná pracovníčka a nerád by som ju stratil. Ale ak sa táto situácia nevyrieši, a to okamžite, dá mi výpoveď.“

„Ako sa volá?“ zopakovala Bertha.

„Marilyn Chelanová.“

„Kde býva?“

„V činžiaku neďaleko našej kancelárie. Ale tak sa mi vidí, pani Coolová, že ste si urobili o veci nesprávny dojem.“

„V akom smere?“

„Zrejme máte dojem, že som na veci voľajako osobne zainteresovaný. Je to služobná záležitosť.“

„Čo si teda želáte?“

„Slečna Chelanová dostáva poštou výhražné listy. Voľakto ju neprestajne obťažuje. Ktosi ju telefonicky vyvoláva vo dne aj v noci. Keď zdvihne slúchadlo, ktosi na druhom konci iba dychčí a potom zavesí. Slečna Chelanová sa čoskoro nervovo zrúti.“

„A čo chce tá osoba?“

„Zrejme nič.“

„Spojte sa s poštovou správou!“ odvrkla Bertha a zahľadela sa na Archera ako jastrab. „Keď ide o výhražné listy, má väčšie možnosti ako súkromná agentúra.“

„Nepožiadali sme poštovú správu o pomoc preto, lebo sa chceme vyhnúť publicite.“

„Máte utajené telefónne číslo?“

„Už dva razy sme ho zmenili. Vôbec to nepomáha. Telefonáty pokračujú, len čo dostane nové utajené číslo.“

„Dajte si namontovať na telefónny zvonček vypínač, aby cengal iba v určitom čase,“ poradila Bertha.

„To sa nedá“ vysvetľoval Archer, „lebo slečna Chelanová má v Salt Lake City chorľavú matku. Chce byť s matkou ustavične v telefonickom styku.“

Bertha pozrela na hodinky. „Nemám už veľa času. Tak teda, čo vlastne chcete?“

„Bol by som rád, keby ste sa vy a váš partner striedali na smeny. Vy budete, prirodzene, pracovať v noci a pán Lam cez deň.“

„Nikto tretí?“

„Nikto tretí. Vec musí zostať v rukách vedenia našej firmy.“

„To by znamenalo dvanásťhodinový pracovný deň,“ pripomenula Bertha.

„Ovládam matematiku natoľko, že si viem vydeliť dvadsaťštyri dvoma,“ odsekol.

„Chcem totiž povedať, že to bude znamenať nadčasy.“

„S tým počítam.“

„Platiť bude vaša firma?“

Náhlivo sa ohradil. „To sa vašej agentúry vôbec netýka. Svoje služby zaúčtujete Marilyn Chelanovej. Osobne sa vám zaručím za váš účet.“

„Nikto sa za nič nezaručí. Za práce tohto druhu požadujeme platbu v hotovosti. Stopäťdesiat dolárov na deň, okrem výdavkov.“

„Nie je to trochu premrštené?“

„Dočerta, nie je,“ odvrkla Bertha. „To je lacné. Pôvodne som chcela pýtať dvesto dolárov na deň. Veď uvážte, dvanásťhodinová šichta je mordovisko.“

„Tak dobre. Stopäťdesiat denne.“

„Výborne. O čo ide konkrétne?“

„Chcem zistiť, kto tu domŕza. Tá neplecha sa musí zaraziť. Treba podniknúť primerané opatrenia, aby sa celá vec zlikvidovala v zárodku.“

„Ale ten zárodok už narástol. A ak nám chcete vy osobne nahovoriť, že zaplatíte stopäťdesiat dolárov denne iba zato, že ktosi prestane domŕzať vašu sekretárku a že tá slečna je iba vašou sekretárkou, zrejme podceňujete našu inteligenciu.“

„Nie som zvyknutý na to, aby niekto pochyboval o mojich slovách, pani Coolová.“

„Tak si vymyslite presvedčivejšiu verziu,“ odvrkla Bertha.

„Povedal som iba, že vám osobne zaručím úhradu účtu a že si neželám, aby sa hovorilo o firme. Nepovedal som, že mi firma výdavky nevyplatí.“

Vložil som sa do reči: „Vyjasnime si jedno. Bez ohľadu na to, kto zaplatí účet, musíme mať jediného klienta, a voči tomu klientovi budeme lojálni. V tomto prípade vy nás zamestnávate, no chrániť budeme Marilyn Chelanovú. Urobíme všetko potrebné, aby sme ju ochránili. Budeme chrániť iba ju.“

„Presne to chcem,“ prisvedčil Archer. „To som sa vám pokúšal vysvetliť. Obávam sa o ňu. Budete ju chrániť.“

„Výborne,“ vyhlásila Bertha. „V takýchto prípadoch nežiadame záruky a úver neprichádza do úvahy. Zložíte nám preddavok štyristo dolárov. Tým nám uhradíte dvojdňový honorár a výdavky. Ak do dvoch dní nič nevyriešime, buďto priplatíte, alebo nás prepustíte.“

Kým sa Archer stihol ohradiť, pokračovala: „A čo máme podľa vás podniknúť, až vypátrame osobu, ktorá vystrája tie kúsky?“

„Urobte, čo treba, aby sa to zarazilo, no bez akejkoľvek publicity. Rozhodne sa to nesmie dostať na verejnosť.“

„Už teraz pomerne jasne tuším, čo je za tým. Buďto vy nadbiehate tej pipke, alebo ona vám, vo vašom podniku sa niekomu nevidí, ako sa situácia vyvíja, a preto do veci zasahuje.“

„Tak by sa to dalo vysvetliť,“ odpovedal mrazivo dôstojne Archer. „Ale keby to zodpovedalo pravde, asi by som nebol prišiel, nemyslíte?“

„Ste ženatý?“

„Áno. Ale to tu nehrá úlohu.“

„Ako to viete?“

„Viem to. Môžete mi veriť.“

„Prečo je to dievča také vzácne?“ podozrievavo sa spýtala Bertha.

„Vyzná sa vo svojej práci. S každým dobre vychádza. Má fotografickú pamäť na tváre. Zapamätá si každú tvár, meno aj súvislosti. Ja mám skôr opačné sklony. Často sa neviem rozpamätať na tváre či na mená niektorých našich partnerov. Slečna Chelanová by sa uplatnila ako absolútne neoceniteľná sekretárka nejakého politika. Jej schopnosť zapamätať si mená a tváre je taká ojedinelá dokonca v mojej práci, že predstavuje nesmiernu hodnotu.“

„Ako dlho je u vás?“ spýtal som sa.

„Približne osem mesiacov.“

„U vašej firmy?“

„Presne tak dlho.“

„A čo jej minulosť?“

„O tej veľa neviem. Prišla sem zo Salt Lake City, prihlásila sa v agentúre, ktorá nám sprostredkúva personál, a keďže som práve potreboval sekretárku, poslali mi ju na skúšku. Zistil som, že je mimoriadne šikovná, a prijal som ju predbežne na týždeň. Vtedy som si overil, že má pozoruhodnú pamäť na tváre a mená – v našej práci sú to neoceniteľné vlastnosti.“

„Jakživ ste neboli v jej byte?“ spýtala sa Bertha.

„To som nepovedal. Bol som u nej služobne, áno… Musel som k nej zájsť predebatovať tú vec. O takom probléme sa ťažko diskutuje v kancelárii, najmä keď ide o podnik v takom chúlostivom odvetví, ako je naše.“

„Čím sa vlastne zaoberá váš podnik? Na vizitke stojí dovozná spoločnosť Molybdenum Steel. Dočerta, mne to vôbec nič nehovorí.“

„Ani to nie je potrebné,“ odsekol Archer, vstal, vytiahol balík bankoviek a vybral z neho štyri stodolárovky. „Ak mi láskavo napíšete potvrdenku, pani Coolová, dám vám adresu slečny Chelanovej a okamžite môžete zájsť k nej a pustiť sa do práce. Totiž pán Lam môže prevziať dennú smenu a vy sa môžete pripraviť na nočnú.“

„Moment,“ zarazila ho Bertha a zdvihla zrak z potvrdenky, ktorú práve podpisovala. „Keď je vašou sekretárkou, cez deň zrejme pracuje.“

„Dočasne má dovolenku, kým nevyriešime túto záležitosť,“ vysvetľoval Archer. „Býva v komplexe Neddler Arms na Neddler Drive, v byte číslo 617. Jej telefónne číslo nemám. Je to utajené číslo, nedávno jej ho zmenili, musíte teda zájsť ta a vysvetliť jej situáciu. Pán Lam jej môže jednoducho povedať, že vaša firma pre mňa pracuje. Slečna Chelanová to pochopí, lebo sme už predebatovali situáciu.“

Vtiahol bruško, zapol si sako, meravo sa uklonil a dodal: „Myslím, že všetky ostatné informácie vám poskytne slečna Chelanová. Vy sa ponáhľate a môj čas je drahý priveľmi drahý.“

Vyšiel z pracovne.

Bertha na mňa pozrela a povedala: „Ničomník, chce dakomu nahovoriť, že nie je jej gavalierom!“

Mlčal som.

Bertha si vzdychla. „Mala som tisíc chutí skríknuť: ‚Dýchaj poriadne a povoľ to brucho!‘ Keď chlap prekročí päťatridsiatku a začne priberať, a pritom chce robiť dojem, že má presne takú postavu, akú mal v dvadsiatich rokoch, jednoznačne sa zosmiešni. Tak teda, Donald, mal by si zájsť za tou svojou roznežnenou sekretárkou a vysvetliť jej, čo sa robí. Najbližších pár dní si vezmem cez deň kanceláriu na starosť ja. Vystriedam ťa o deviatej večer.“

„O deviatej?“

„Tak si to zadelíme, od deviatej do deviatej. A nezabúdaj, na výdavky máme iba sto dolárov, večeru nech zacvaká ona.“

„Máme sto dolárov na dva dni,“ opravil som ju. „Môžeme si dovoliť…“

„Už je to tu! Premárniš celý zárobok. Nech platí večere ona, alebo nech sama varí.“

„Zmeškáš zubára,“ pripomenul som jej.

„Vôbec nie. Mám ešte štvrť hodiny čas. V kancelárii nikdy nepoviem, kedy mám skutočne schôdzku. Tak mi vždy zostáva štvrťhodinová rezerva. Inak by som nikdy nikde neprišla načas, a ten prekliaty zubár má takú dračicu asistentku, čo ti účtuje lekárov čas od okamihu, keď sa pre teba uvoľní – a beda ti, ak neprídeš. Keby nebol taký šikovný, veru by som tú dračicu prizabila.“

Bertha si vzdychla. „Máme teda peknú robotu strážiť bábätko!“

Vyteperila sa z vŕzgajúceho otáčavého kresla a keď podišla k dverám, obrátila sa a dodala: „A nezvádzaj tú pipku. Archer na mňa pôsobí ako chlapík, ktorý vie šialene žiarliť.“

2

Žena, ktorá otvorila na moje zacenganie dvere bytu číslo 617, bola asi dvadsaťsedemročná, mala plavé vlasy, modré oči, peknú postavu a inteligentnú tvár. Ale jej oči pripomínali pohľad prenasledovaného, vystrašeného zvieraťa.

„Slečna Chelanová?“ spýtal som sa.

„Áno,“ odpovedala opatrne.

„Som Donald Lam z agentúry Coolová a Lam. Dostali sme za úlohu robiť vám osobnú stráž.“

„Ach, áno,“ prisvedčila.

„Viete o tom?“

Nepohla sa z dverí. „Môžete sa mi, prosím, legitimovať?“ Vytiahol som z vrecka preukaz. Pozorne si ho skontrolovala, potom sa usmiala: „Nech sa páči ďalej, pán Lam!“ Bol to pekný byt. V obývacej izbe síce mala v stene sklápaciu posteľ, bol som však presvedčený, že to je dvojizbový byt s kuchynkou.

„Odpusťte, že som taká opatrná, ale prežila som kopu mrzutostí.“

„Viem,“ prikývol som.

„Očakávala som trochu, trochu… teda statnejšieho človeka.“

„Boli to telesné, alebo psychické mrzutosti?“ spýtal som sa.

„Psychické.“

Odmlčal som sa, no o chvíľu sa nervózne zasmiala a odpovedala: „Zaujímavo argumentujete… Prosím, sadnite si, pán Lam. Budete sa tu musieť udomácniť. A keďže pobudneme spolu veľmi dlho, môžete ma volať Marilyn a ja vás budem volať Donald… Práve som dostala ďalší expres, a priznám sa vám, trochu ma to vyviedlo z rovnováhy.“

„Čo to znamená ďalší expres?“

„Tento leží na stole. Pozrite si ho.“

„Ten expresný list?“

„Áno.“

Vybral som z aktovky pinzetu a rukavice a zdvihol som obálku.

„Prečo pinzetou a v rukaviciach?“ spýtala sa.

„Nechcem poškodiť odtlačky prstov, ktoré sú na obálke, preto ju chytám podľa možnosti za okraj, a nechcem na nej nechať vlastné odtlačky.“

„Na papieri sa predsa nedajú zistiť odtlačky prstov.“

„Hovoríte akosi zasvätene. Radili ste sa s políciou?“

„Nie, ale pán Archer vraví, že na papieri sa nedajú zistiť odtlačky prstov. Iba dakedy bývajú také výrazné, že ich možno vyvolať v jódových výparoch, a na papieri sa vraj neoddá zisťovať odtlačky prstov.“ Vybral som papier z obálky, roztvoril som ho, stále som ho držal za okraje.

Text bol zlepený z riadkov vystrihnutých z novín. Stálo tam: ZMIZNI, ZMIZNI, ZMIZNI, KÝM JE EŠTE ČAS. MYSLÍME TO VÁŽNE. NEPOTEŠILO BY ŤA, KEBY ISTÉ VECI VYŠLI NA VEREJNOSŤ. ZMIZNI.

Opatrne som zložil list, opäť som ho vložil do obálky a pozrel som si adresu.

Meno a adresa Slečna Marilyn Chelanová, komplex Neddler Arms, byt číslo 617, Neddler Drive boli vytlačené gumenými písmenami, očividne poskladanými z tlačiarničky, aké sa kupujú deťom na Vianoce. Text bol vytlačený ručne a pravá strana bola o voľačo svetlejšia ako ľavá.

„To je už desiaty,“ poznamenala.

„Všetky rovnaké?“

„Približne.“

„Čo ste s nimi urobili?“

„Odkladám si ich. Pán Archer si myslí, že by som ich mala spáliť, ale… nuž, ak sa to vážne zhorší, sama pôjdem na poštovú správu, nech si vraví kto chce čo chce.“

„Ako to myslíte, že sa to zhorší?“

„Neviem že sa to zhorší.“

„Do akej miery sa to zhorší?“

„Pokiaľ ide o mňa, horšie to už nemôže byť. Mám načisto zničené nervy. V kancelárii mi dali dvojtýždňovú dovolenku. Kolegovia nevedia, o čo ide. Myslia si, že som chorá.“

„Kde máte kanceláriu?“

Pozrela na mňa nečakane podozrievavo. „Mali by ste to vedieť.“

„Len si to chcem skontrolovať. Teraz je na mne rad.“

„Ale také niečo si netreba kontrolovať.“

„A čo ešte?“ spýtal som sa. „Aké sú tie ďalšie hrozby?“

„Všetky približne rovnaké.“

„Že vykrámia dajaké informácie, ktorých zverejnenie by vám bolo nepríjemné?“ Mlčala.

„Niečo z vašej minulosti?“

„Myslím, že každý má nejakú minulosť. No, niečo…“ Hlas jej zamrel.

„A čo tie telefonáty?“ spýtal som sa.

„Vždy ich je niekoľko tesne za sebou. Dakedy štyri či päť v priebehu hodiny, potom dlho nič. A zasa dva či tri.“

„A čo vám hovoria do telefónu, to isté, čo je v tých listoch?“

„Nie, telefonáty sú iné. Keď zadrnčí telefón a zdvihnem slúchadlo, že sa ohlásim, počujem kohosi dychčať.“

„Muža či ženu?“

„Prepánajána, to sa nedá spoznať. Znie to, akoby dychčal vysoký, statný, zavalitý chlap, ale je možne, že dajaká žena napodobňuje muža.“

„A čo potom?“

„Osoba na druhom konci nepoloží slúchadlo, pokým nepoložím ja.“

„Vraví niečo?“

„Nie, nikdy.“

„Do akej miery poznáte Jarvisa Archera?“

„Je to môj šéf.“

„Do akej miery poznáte Jarvisa Archera?“

„Som jeho sekretárka. Som uňho zamestnaná takmer rok.“

„Do akej miery poznáte Jarvisa Archera?“

Vzdorovito mi pozrela do očí. „Patrí tento katechizmus do rámca vašich inštrukcií?“

„Podľa inštrukcií mám zistiť, kto to vystrája, a mám to zaraziť. Aj vy to chcete, nie?“

„Áno.“

„Do akej miery poznáte Jarvisa Archera?“

„Dobre ho poznám.“

„Je ženatý?“

„Áno.“

„Navštevuje vás v byte?“

„Zavše.“

„Počul tie telefonáty?“

Zháčila sa, potom pokrútila hlavou: „Nie.“

„Prečo nie?“

„Nechodieva sem často, a tých telefonátov nebolo tak mnoho. Ako som vám povedala, vždy sa ozývajú v sérii.“

„Až tá osoba najbližšie zavolá, či to bude muž a či žena, rozhodne ju treba prinútiť, aby rozprávala. Čo myslíte, nemôže to byť žiarlivá manželka?“

„Neviem, kto to je.“

„Vy teda jednoducho držíte slúchadlo a mlčíte?“

„Poväčšine stŕpnem od hrôzy. Sprvoti som sa pokúšala hovoriť. Teraz už málokedy niečo poviem.“

„Odteraz sa usilujte nadviazať rozhovor,“ zdôraznil som. „Skúste povedať čosi také, čo mu – alebo jej – rozviaže jazyk.“

„Ale ako…“

Vtom zacengal telefón.

Na zacenganie vyskočila, akoby ju dakto pichol špendlíkom. Automaticky načiahla ruku k slúchadlu, no uprostred pohybu stŕpla. Pozrela na mňa vydesenými očami. „To je asi on,“ vydýchla.

„Presvedčte sa,“ povedal som.

Telefón opäť zacengal.

„Och, dúfam, že nie, dúfam, že nie,“ vyhŕkla. „Iba nedávno sme dali zmeniť číslo nové utajené číslo. Dúfala som, že teraz tie telefonáty prestanú.“ Telefón znovu zacengal.

Ukázal som naň prstom.

Zdvihla slúchadlo. „Haló,“ ohlásila sa, no vzápätí od strachu zbledla. Pozrela na mňa a prikývla.

Načiahol som ponad jej plece ruku, vzal som jej slúchadlo a pritisol som si ho k uchu. Počul som ťažké, hrozivé dychčanie.

„Haló, ty podfukár. Tu je Donald Lam. Ak nevieš, kto som, zakrátko sa to dozvieš. Ja ťa totiž vystopujem a dostanem ťa za mreže.“ Odmlčal som sa.

Ďalej bolo počuť iba ťažký dych.

„Zrejme si zvedavý, prečo ťa pokladám za podfukára,“ pokračoval som ledabolo. „Preto, lebo si trochár, krysa a obyčajný chmuľo. Náramne sa vyhrážaš, no nič nepodnikáš Iba vykrútiš číslo a fučíš do telefónu.“ Zasmial som sa. „Odteraz sa musíš trochu pousilovať. Tak čo máš ešte v talóne?“ Počul som iba ťažké dychčanie.

„Odkedy zaviedli aparáty s číselníkmi, zisťuje sa trochu ťažšie, skade kto volá, no celkom nemožné to nie je. A keď ťa čapneme, posedíš si pekných pár rokov vo federálnej väznici. Za zneužívanie pošty na nezákonné účely, za vydieranie, za pokus o zastrašovanie. Och, veruže ti zdvihneme mandle. A navyše,“ dodal som, „s tou poslednou výzvou si sa sekol. Zababral si si prst od lepidla a nechal si nám utešený odtlačok. Čo ty na to?“ Odmlčal som sa a neznámy na druhom konci drôtu položil slúchadlo.

Ja som položil slúchadlo na vidlicu.

„Čo sa stalo?“ spýtala sa Marilyn.

„Položil slúchadlo.“

„On položil?“

„Teda osoba na druhom konci drôtu.“

„Ale to sa stalo prvý raz,“ začudovala sa. „Zvyčajne vyčká, pokým nezavesím slúchadlo ja.“

„Skúsili ste dakedy hovoriť tak ako ja?“

„Nie, pravdaže nie. Nemám na to nervy. Spýtala som sa, kto volá a čo chce a prečo, preboha, ustavične domŕzajú, čo som kedy komu vykonala a podobné veci, no tak som nikdy nehovorila ako vy.“

„A nikdy vám neodpovedal?“

„Neodpovedal, iba sťažka dychčal.“

„Jakživ ste nepočuli nijaký hlas?“

„Jakživ nijaký hlas.“

„A ako dlho máte toto utajené číslo?“

„Toto posledné mám iba dvadsaťštyri hodín, a vybavovalo sa nanajvýš diskrétne.“

„Sama ste si to vybavili?“

„Nie, pán Archer to vybavil prostredníctvom svojich známych na telefónnej správe a podnikol všetky opatrenia, aby číslo rozhodne zostalo úplne dôverné. Pozná ho iba moja matka a jej ošetrovateľka a matkin lekár.“

„Bola to teda vcelku názorná ukážka,“ poznamenal som. „Zatiaľ sme mali telefonát a expresný list… Stalo sa, že vám niekto zaklopal na dvere vo chvíli, keď ste nemohli ísť otvoriť, keď ste sa sprchovali alebo podobne?“

„Nie, okrem listov a telefonátov nič.“

Zdvihol som slúchadlo, zavolal som nahrávaciu službu, s ktorou sme spolupracovali, a povedal som: „Potrebujem malý prenosný magnetofón s prípojkou na nahrávanie telefonických rozhovorov. Musí to byť dobrý a citlivý prístroj, s takou prípojkou, ktorá verne zachytí každý zvuk, čo sa ozve v telefóne, na federálne predpisy kašlem. Pošlite ho čim prv do komplexu Neddler Arms, byt číslo 617, ďalej poriadnu zásobu pások, pôjde to na účet firmy Coolová a Lam.“ Ubezpečili ma, že v priebehu pol hodiny magnetofón vyexpedujú.

Položil som slúchadlo a uvelebil som sa v kresle.

„Možno zavolá ešte raz,“ podotkla Marilyn. „Niekedy bývajú v priebehu hodiny či pol druha hodiny aj dva tri telefonáty.“

„Výborne,“ prikývol som. „Ochotne si pohovorím s tým chlapíkom, či presnejšie povedané, ochotne mu dožičím, aby si ma vypočul. Mnohí ľudia mi totiž skáču do reči.“

„Načo bude ten magnetofón?“ spýtala sa.

„Chcem si nahrať to dychčanie.“

„Ako to myslíte?“

„Každý človek dýcha svojsky. Keď skúmajú detektorom či lužete, kontrolujú vám okrem iného aj dýchanie. Keď prídete do nemocnice, zistia vám pulz a dýchanie. Chcem si totiž preveriť, či tá osoba dychčí do telefónu preto, lebo hrá divadlo, alebo či to je prirodzený dych.“

„Náramne sťažka dychčí. Myslím, že hrá divadlo.“

„I ja si to myslím,“ prikývol som. „Ak nehrá divadlo, tak trpí na astmu, alebo má srdcovú chybu a vybehol hore schodmi.“

„Popoludní som zahlásená u kaderníka,“ poznamenala. „Vy ste môj osobný strážca. Čo podniknete?“

„Posedím si s vami v kaderníctve.“

„Budete stále pri mne?“

„Ani na minútu vás nespustím z očí.“

„Bude to… príšerne intímne.“

„Bude to príšerne intímne,“ prisvedčil som. „Boli ste vydatá?“ Na okamih sa zháčila, potom prikývla: „Áno.“

„Potom je všetko v poriadku, vydržíte to. Jednoducho si myslite, že som váš manžel.“ Nervózne sa zasmiala: „Naozaj musím zájsť až do takých krajností?“ Pozrel som jej do očí. „Nie.“

O necelých štyridsať minút mi priniesli magnetofón. Potom sme zašli do kozmetického salónu. Sedel som v kresle a pozoroval som, ako Marilyn umyli a vysušili vlasy a ako jej urobili manikúru. Ľudia v kozmetickom salóne si ma zvedavo obzerali. Poväčšine ma pokladali za jej nového gavaliera a podľa toho si ma premeriavali.

Keď sme sa vrátili do bytu, zapojil som magnetofón na nahrávanie hovorov a o necelých dvadsať minút opäť zacengal telefón Marilyn mi pokývla, zdvihol som teda slúchadlo a zapol magnetofón.

„No vitaj,“ ohlásil som sa. „Odskočili sme si, dúfam, že ti to nepadlo ťažko. Volal si medzitým?“ Neodpovedal.

Pokračoval som: „Uvažoval som o tom a povedal som si, že bude oveľa lepšie, keď zájdeme na FBI a nebudeme veci riešiť na vlastnú päsť. Prirodzene, upozornili ma, že mám mlčať, ale zdá sa mi, že by som ťa mal fairovo vystríhať. Vieš, ideš na to náramne amatérsky, a fakticky im hráš rovno do ruky.“ Odmlčal som sa a počúval som dychčanie.

„Zapni si televízor a pozri si reklamy,“ pokračoval som. „Zopár firiem ponúka účinné tabletky na prečistenie nosových dutín, môžeš sa teda zbaviť toho sipenia. Fučíš ako kováčsky mech. Ale to zrejme patrí k tvojmu divadlu. Zastaneš si pred zrkadlom, zatváriš sa zúrivo, fučíš pomedzi zuby a myslíš si: Bože môj, ako nastraším tú ženskú.“ Zasmial som sa.

Chvíľu ešte bolo počuť dychčanie, potom neznámy na druhom konci položil slúchadlo.

„Položil?“ spýtala sa Marilyn, keď zbadala, že som položil slúchadlo na vidlicu.

Prikývol som, no magnetofón som nechal bežať, okamžite som vykrútil číslo UL 3-1212 a čakal.

O pár sekúnd bolo v telefóne počuť ženský hlas: „Je päť hodín – sedemnásť minút – a desať sekúnd.“ Chvíľočku bolo ticho, potom sa ozvalo: „Je päť hodín – sedemnásť – minút a dvadsať sekúnd.“ Položil som slúchadlo, vypol som magnetofón a napravil som si hodinky.

„Čo tým sledujete?“ spýtala sa Marilyn.

„Tým magnetofónom?“

„Nie, tým presným časom.“

„To je iba kontrola. Možno dačo zistíme, keď si preskúmame časový aspekt.“

„Nechápem,“ povedala.

„To je bežný policajný postup. Keď sa vyskytne séria vlámaní, zakaždým označia miesto vlámania na pláne mesta špendlíkom. Každú dennú hodinu označujú špendlíkmi rozličných farieb a napokon sa im na plániku ukáže, kde možno skúmať zhluk špendlíkov a zistiť niečo o obyčajach zločincov.“

„Ale nechápem, ako tu môže pomôcť časový aspekt.“

„Jednoducho získame záznam,“ odpovedal som. „A chcem mať i záznam dychčania… Čo bude s večerou?“

„Pozývam vás na večeru. Mám reprezentačné. Ale ak vám ide o dojem, dám vám peniaze a zaplatíte vy.“

„Zaplaťte vy, v tom prípade si to vyúčtujete ako svoj reprezentačný výdavok a nemusí to ísť z môjho. Moja partnerka je na výdavky náramne citlivá. Príde o deviatej, dovtedy by sme sa teda mali vrátiť, inak to musíme zorganizovať tak, že príde za nami ta, kde budeme jesť.“

„Och, rada jedávam včaššie.“ odpovedala. „Ale je tu… no, je tu taká chúlostivá otázka. Chcem sa totiž osprchovať a preobliecť.“

„Tam máte spálňu?“ pokývol som hlavou k dverám.

„Áno.“

„A kúpeľňa je vedľa?“

„Áno.“

„Je v byte ešte ďalší východ?“

„Nie.“

„Nech sa páči, osprchujte sa,“ privolil som. „Dvere nechajte otvorené. Nebudem sa dívať. Ale chcem vás počuť, keby ste náhodou skríkli, a chcem byť na takom mieste, skade možno zabrániť tomu, aby niekto vyliezol po požiarnom rebríku, vhupol oknom a obťažoval vás.“

„Jakživ som nemala nijaké mrzutosti, iba tie expresné listy a telefonáty.“

„Ale to neznamená, že sa na to môžeme spoľahnúť,“ namietol som. „Som váš telesný strážca.“

„Rozumiem,“ prikývla. „Ja som telo a vy ste strážca.“

„Čosi podobné.“

„No, je to príšerne intímne, ale tuším… Úprimne povedané, mám dojem, že si na to zvyknem, dobre mi to padne… cítila som sa taká osamelá a izolovaná, ale keď ste tu, mám pocit, že viete, čo robíte.“

„Ďakujem.“

„Aká je tá vaša partnerka? Bude mi sympatická?“

„Nie.“

„Nebude?“ začudovala sa Marilyn.

„Bertha si veľmi necení sympatie.“

„A čo si cení?“

„Podnikavosť, zdatnosť a peniaze.“

„Koľko má rokov?“

„Okolo šesťdesiat, možno päťdesiatpäť.“

„Je tučná?“

„Ako bal ostnatého drôtu.“

„Silná?“

„Ako vôl.“

„Povedzte, Donald, má vás rada?“

„Zavše si myslím, že má, no inokedy mám dojem, že ma z duše nenávidí. Viem ju vydráždiť do nepríčetnosti.“

„Prečo ju dráždite, Donald?“

„Lebo rozmýšľa konvenčne, a ja sa nechcem dať strhnúť ku konvenčnému rozmýšľaniu.“

„Znie to zaujímavo. Myslím, že to bude zábavné. Už sa cítim oveľa lepšie.“

„Choďte sa osprchovať,“ pripomenul som jej.

O pätnásť minút zacengal telefón.

„Tak čo?“ spýtal som sa. „Mám sa ohlásiť?“

„Preboha nie,“ zavolala. „Ak je to mama a počula by mužský hlas, mala by som… No, musela by som veľa vysvetľovať. Vydržte, ja sa ohlásim.“ Telefón vytrvale vyzváňal. Začul som kroky bosých nôh. Marilyn prebehla popri mne, mala na sebe iba narýchlo omotaný uterák, ktorý jej siahal pod pazuchy. Mala čo robiť, aby si ho pravou rukou pridržala. Ľavou zdvihla slúchadlo.

„Haló,“ ohlásila sa, no zbadal som, že vzápätí strpia. Kývla mi.

Podišiel som k nej, podala mi slúchadlo.

Zapol som magnetofón.

Na druhom konci ktosi sťažka dychčal. Nič iné nebolo počuť.

„No, dnes si ohromne usilovný,“ spustil som. „Ako sa má tvoja nosová dutina? Badám, že som ti pred chvíľou zaťal do živého a teraz sa chceš vyvŕšiť. Ale si taký zbabelý, že sa nevieš vyrovnať so situáciou, a preto zasa vystrájaš tie úbohé kúsky po telefóne.“ Marilyn Chelanová iba stála, úplne fascinovaná, neuvedomovala si, že je polonahá, načúvala a pozorovala krútiace sa kotúče na magnetofóne.

Zapol som aj kontrolný reproduktor, takže počula všetky zvuky v telefóne, čo sa zároveň nahrávali.

Pokračoval som: „Strašiť ženy takýmito detskými kúskami je čosi iné ako mať do činenia s chlapom Prečo nepovieš, kto si, ty zbabelec? Alebo si azda ženská, voľajaká zatrpknutá baba, čo jakživ nemala možnosť normálne žiť, jakživ sa nezapáčila poriadnemu chlapovi, a preto chorobne žiarliš na každú inú normálnu a sexy ženu? Si buď jedno, alebo druhé…“ V slúchadle sa ozval mužský hlas: „Ty poondiaty mudrák! Veď ja sa s tebou porátam…“ A bachol slúchadlom.

Vykrútil som číslo presného času.

Ženský hlas oznámil: „Je šesť hodín päť minút a štyridsať sekúnd… Je šesť hodín a päť minút a päťdesiat sekúnd…“ Položil som slúchadlo a vypol magnetofón.

„Výborne,“ obrátil som sa k Marilyn, „dozvedeli sme sa, že to je muž a že je zraniteľný. Nevydrží veľa podpichovania.“ Hľadela na mňa užasnutými, vyjavenými očami.

„Donald,“ vydýchla, „namojveru, ste úžasný, prosto úžasný!“ Zrazu si uvedomila, že sa jej uterák poodhrnul, schmatla ho, zhíkla: „Bože dobrý!“ a odbehla do spálne.

Skontroloval som si hodinky s časom zaznamenaným na páske a zistil som, že sa odchyľujú iba o pár sekúnd.

Šli sme na večeru, vrátili sme sa asi o trištvrte na deväť a našli sme expresný list.

Zdvihol som ho proti svetlu a videl som, že to je ďalší výhražný list zostavený z novinových titulkov nalepených na hárku papiera.

„Tento neotvoríme,“ vyhlásil som.

„Neotvoríme ho? Prečo?“

„A načo by sme ho otvárali? Veď viete, čo je v ňom.“

„Viem, ale rada by som videla, čo… A možno v ňom nájdete stopu…“

„Nie. Až celú vec uzavrieme, podkúrime tomu chlapíkovi zato, že zneužíva poštu na odosielanie výhražných listov. Keby sme obálku otvorili, mohol by smelo tvrdiť, že sme ju poslali sami a vložili do nej náš vlastný výhražný list, aby sme ho falošne obvinili. Tento list necháme presne tak, ako prišiel poštou zalepený, opečiatkovaný, s adresou aj s nálepkou expres a obvodný prokurátor ho odovzdá neotvorený porote, daktorý člen poroty ho otvorí a prečíta obsah. Tak najlepšie dokážeme, že niečo prišlo poštou.“

„Donald, vy ste… ste prosto ohromný!“

„Vydržte, pokým vykonám niečo také, čo vybočuje z rutiny.“ O pár minút zadrnčal zvonček pri dverách.

„Ďalší expresný list?“ spýtal som sa.

Zvonček zadrnčal znovu, najprv dlho, potom dva razy krátko.

„Och, to je pán Archer.“ zvolala Marilyn, rozbehla sa k dverám a otvorila.

„Och, pán Archer, už sme sa skutočne pohli z miesta. Myslím, že sa to vcelku darí. Donald si zapojil magnetofón a tak dlho podpichoval toho človeka, že napokon prehovoril. Po prvý raz sme počuli jeho hlas. Teraz vieme, že to nie je žena, ale muž.“ Archer si ma premeral. „Dočerta, ako sa vám to podarilo, Lam?“

„Jednoducho som ustavične zabŕdal, a to takým tónom, že chlap sa nevyhnutne musel nasrdiť a zatrpknutá všetečná ženská musela otvoriť zobák a povedať svoju mienku.“

„Ste si istý, že to bol muž?“

„Myslím, že bol.“

„Dočerta, čo je to, magnetofón?“

„Na tej páske mám jeho hlas. Nahrávam si tie telefonáty.“

„Ale čo tým získate, keď nikdy nič nepovie?“

„Raz sme mu rozviazali jazyk. Myslím, že sa nám to podarí zasa.“

„Prišiel som iba na skok,“ povedal Archer, „presvedčiť sa, či je všetko v poriadku a či vaša partnerka nastúpi. Nechcem, aby slečna Chelanová zostala tejto noci bez ochrany.“

„Bertha príde.“ ubezpečil som ho. „Vlastne už je tu,“ dodal som, keď zadrnčal zvonček. Keď Marilyn otvorila dvere, Bertha zvolala: „Vy ste zrejme Marilyn Chelanová. Ja som Bertha Coolová.“ Bertha sa vovalila do izby, pozrela na Archera a povedala: „Vitajte, čo tu robíte?“

„Iba kontrolujem, chcel som mať istotu, že nastúpite.“ Bertha naňho zagánila: „Povedala som, že prídem. Máte tu azda štikacie hodiny?“

„Chcem vás mať tu.“

„Som tu.“

„Tak aby bolo jasné,“ pokračoval Archer, „vy, pani Coolová, budete spať na tej manželskej posteli v spálni a nepohnete sa od slečny Chelanovej. Do rána, kým nepríde Donald Lam, ju ani na minútu nespustíte z očí. Pán Lam, vy sa naraňajkujete predtým, ako prídete. Slečna Chelanová a pani Coolová už budú po raňajkách. O deviatej prevezmete službu a zostanete tu celý deň.“ Archer vtiahol bruško, zatváril sa náramne šéfovsky.

Obrátil som sa k Berthe: „Vieš narábať s tým magnetofónom, Bertha. Keď zacengá telefón, nahraj celý hovor. Ak náš priateľ neprehovorí, nahraj rytmus dýchania. Len čo položí slúchadlo, vykrúť UL tri dvanásť dvanásť a nahraj časový údaj.“

„Načo ho potrebuješ?“ spýtala sa Bertha.

„Ako dôkaz. Ak prídu ďalšie expresné listy, neotváraj ich. Odlož ich ako dôkaz. Ošifruj obálku a poznač, kedy prišiel. Ale obálku nechaj zalepenú.“

„Okej,“ prikývla Bertha.

Marilyn mi podala ruku: „Uvidíme sa zajtra ráno, Donald?“

„Pravdaže,“ prisvedčil som.

Dôverčivo sa usmiala a na pár dlhých sekúnd sa mi zahľadela do očí.

„Dobrú noc vospolok,“ zaželal som im a pobral som sa preč.

3

Keď som vyšiel z bytu Marilyn Chelanovej, nasadol som do auta a dal som sa po Neddler Drive pohľadať šikovné miesto na zaparkovanie, skade by som videl východ z činžiaka.

Našiel som si také miesto, zacúval som so služobnou károu k chodníku a čakal som.

Pol hodiny som presedel vo voze, kým vyšiel Archer.

Rezko prešiel k svojmu autu, ktoré mal zaparkované o pol bloku ďalej. Bol taký zabratý do myšlienok, že vôbec nevnímal okolie. Ani raz sa neobrátil, no zopár ráz pozrel na náramkové hodinky, akoby oneskorene šiel na schôdzku a uvažoval, či partner alebo partnerka naňho počká.

Naštartoval voz a keď vyrazil, sledoval som ho pol druha bloku bez svetiel. Riskoval som síce, že ma čapnú, no nechcel som si vyplašiť korisť.

Bola to asi zbytočná opatrnosť, no nezľavil som z nej.

Archer zamieril k novému malému baru, obrátenému na východ k predmestiu La Brea a na sever k Hollywood Boulevardu, odstavil auto na parkovisku vyhradenom pre zákazníkov, vošiel a zdržal sa tam dvadsať minút.

Vyšiel v sprievode akéhosi plecnatého, čosi vyše štyridsaťročného chlapíka, ktorý si vcelku držal dobrú telesnú kondíciu. Bol to výrazne dynamický typ a pri reči prudko gestikuloval.

Zastali pri Archerovom aute a asi minútu sa zhovárali. Očividne rečnil on, lebo podchvíľou ďobol Archera ukazovákom do pŕs, a Archer pozorne počúval a prikyvoval.

Potom si podali ruky. Archer nasadol do auta a odišiel.

Nechcel som sa prilepiť veľmi tesne na Archerovo auto z obavy, že ma ten chlapík zbadá a domyslí si, že sledujem Archera. Ale nechcel som ho stratiť, a keď mal náskok pol bloku, šliapol som na plyn a pustil som sa za ním Z opatrnosti som sa díval raz na jednu, raz na druhú stranu ulice, akoby som hľadal nejakú adresu a voz predo mnou ma ani zamak nezaujímal.

Chlap, ktorý sa zhováral s Archerom pred barom, chystal sa odísť vlastným vozom. Keď som šiel popri ňom, všimol som si, že nasadá do oldsmobilu.

Archer začal švihať. Niekde sa ponáhľal. Keď som dorazil na roh, bol už o celý blok predo mnou a niekoľko uháňajúcich áut sa zaradilo medzi nás.

Zapamätal som si číslo Archerovho voza a obával som sa jedine toho, aby niekde nezabočil.

Zabočil doľava na Franklin Boulevard a vyrazili sme na západ, do La Brey. Pred bulvárom La Brea bola značka „Stop“, a keďže som pokladal za nanajvýš nepravdepodobné, že zahne doprava a skončí v slepej uličke, pridal som plyn až za značkou, keď som zabočil doľava a vyrazil po bulvári La Brea smerom na juh. Potom som šliapol na plyn, predral som sa prúdom vozov a dohonil som Archera, keď zabočoval doprava na Sunset Boulevard.

Akési auto predbehlo mňa aj Archera. Zostal som vzadu. Vpadli sme do prúdu premávky.

Archer odbočil k benzínovému čerpadlu, kde stála telefónna búdka. Keďže som bol dosť ďaleko za ním, mohol som predstierať, že hľadám pri chodníku miesto na zaparkovanie. Zazrel som, že vystúpil z voza a vošiel do telefónnej búdky.

Obišiel som blok.

Keď som vyšiel spoza rohu, Archer práve vykrútil posledné číslo.

Pozrel som na hodinky a poznačil som si čas. Keď zavesil slúchadlo, bolo desať hodín a sedem minút.

Zašiel som o blok ďalej, zhasol som svetlá, vypol motor a čakal som.

Archer vyšiel z búdky, nasadol do auta, prešiel k ďalšiemu benzínovému čerpadlu s telefónom, ktoré bolo o šesť blokov ďalej, vystúpil a vošiel do búdky.

Pozrel som na hodinky. Keď zavesil slúchadlo, bolo desať hodín, šestnásť minút a dvadsať sekúnd.

Náhlivo vyšiel z telefónnej búdky. Zamieril k Rhoda Avenue a doľava na ňu zabočil.

Zabrzdil som a pozoroval som jeho zadné svetlá.

Keď prešiel približne tri bloky, pustil som sa so zhasnutými svetlami za ním.

Vtom som zbadal, že na Archerovom aute zažiarili červené brzdové svetlá. Voz sa zaknísal, brzdové svetlá zhasli a rozsvietila sa pravá smerovka.

Zažal som svetlá, na prvej križovatke som odbočil doprava a zastal som tesne pred ulicou súbežnou s Rhoda Avenue.

O pár sekúnd prefrčal predo mnou Archerov voz. Vracal sa.

Pouličné svetlá vykreslili jeho siluetu. Hlavu mal vztýčenú, pozeral do spätného zrkadla.

Prudko zabočil doprava, až mu zapišťali pneumatiky.

Očividne ho čosi nastrašilo.

Podľa môjho odhadu prešiel po Rhoda Avenue približne štyri bloky. Obrátil som sa teda, vracal som sa po Rhoda Avenue a overoval som si situáciu. Šiel som pomaly, no nič zaujímavé som nezbadal. A vtom som predsa čosi zazrel!

Na nájazde pred jedným domom stálo zaparkované policajné auto. Sedelo v ňom niekoľko policajtov v civile, fajčili, no póza ich jasne usvedčovala. Zrejme boli na postriežke a čakali, že sa niečo bude diať.

Šiel som ďalej a zabočil som, takisto ako Archer, doprava.

Zrazu asi o blok ďalej za mnou zažiarili reflektory.

Šliapol som na plyn, zahol doprava, obišiel som blok a znovu som zabočil doprava.

Voz za mnou na rohu pribrzdil, no keď ma zbadali, zhasli svetlá.

Policajti najprv skúsili sledovať ma tak, aby som to nepostrehol.

Urobil som im po vôli, počínal som si tak, akoby som policajný voz nevidel.

Potom som predstieral, že odbočím doľava, namiesto toho som však zahol doprava, šliapol som na plyn a z ničoho nič som švihol do protismeru. Prešiel som popri policajnom aute, prudko som zabočil doľava, zašiel som na nájazd pred jedným domom, zhasol som všetky svetlá a vypol motor.

Policajný voz prefičal popri mne.

V dome, pred ktorým som zaparkoval, sa zažali svetlá. Akýsi muž v kúpacom plášti otvoril dvere.

„Čo chcete?“ spýtal sa.

Vystúpil som z auta.

„Bill?“ zavolal som sebaisto.

„Aký Bill?“

„Bill Addison,“ odpovedal som.

„Nijakého Billa Addisona nepoznám.“

„Nebýva tu?“ začudoval som sa.

„Nie.“

„Dofrasa,“ uľavil som si. „Dali mi túto adresu.“

Nasadol som do auta, naštartoval a vycúval som z nájazdu. Prešiel som pol bloku a zaparkoval som. Policajti si pravdepodobne zapamätali moju poznávaciu značku. Ak sa do veci zahryznú, zajtra budem potrebovať presvedčivú historku. Ale nechcel som riskovať, že Archer pôjde okolo, keď ma policajti budú spovedať, a navyše momentálne by som im musel zostať dlžný mnoho odpovedí, preto som sa im chcel vyhnúť.

Od miesta, kde Archer mienil odbočiť na nájazd, no neodbočil, delili ma asi tri bloky, mal som však dobrý výhľad na Rhoda Avenue.

Popri mne sa preteperil veľký oldsmobil. Ľavý bok mal preliačený. Potom tade švihol taxík. Nič nenasvedčovalo tomu, že sa policajný voz vrátil na pôvodné stanovište.

Premávka bola mierna, ulicou prešla fordka, za ňou combi, podľa mojej mienky chevrolet, potom tade prefrčalo akési ďalšie auto. Nestihol som zistiť značku.

Vzápätí preplával popri mne policajný voz. Policajti buď nezazreli moje auto, alebo mu nevenovali pozornosť.

Vedľa mňa sa prešinul ďalší voz, bol rovnakej značky ako moja služobná kára, dokonca ten istý model. Takmer sa plazil. Opäť som zazrel nabúraný oldsmobil. Tentoraz švihal.

Pozrel som na hodinky.

Presedel som tam trištvrte hodiny.

Usúdil som, že vzduch je čistý, a naštartoval som motor. Zaradil som sa do pravého prúdu a pridal plyn.

Prešiel som vari desať blokov, keď akýsi voz idúci proti mne sa prudko zvrtol do protismeru a pustil sa za mnou.

Ľavý bok môjho auta ožiaril červený reflektor, zabočil som teda k chodníku.

Policajný voz ma dohonil a zastal tesne za mnou. Jeden z policajtov vystúpil a podišiel ku mne.

„Čo som zasa vykonal?“ spýtal som sa.

„Ukážte mi vodičský preukaz,“ požiadal policajt.

Podal som mu ho.

„V poriadku, pán Lam, a čo takto technický preukaz?“ Ukázal som mu aj ten.

„Tak? Detektívna kancelária Coolová a Lam?“ uškrnul sa.

„Správne.“

„Čo tu robíte?“

„Och, iba som sa tu trocha vozil.“

„Máte nejakého známeho na Rhoda Avenue?“

„Nie.“

„Tak prečo ste na ňu zabočili?“

„Ja že som zabočil?“

„Veď vy dobre viete. A dosť už toho vtipkovania.“

„Sledoval som tu istého človeka, no stratil som ho. Tak mi zišlo na um, že sa na chvíľu niekde utiahnem a neskôr tu možno nájdem dakde zaparkovaný jeho voz.“

„Poznáte jeho voz?“

„Je to cadillac.“

„A ďalej?“

Potriasol som hlavou.

„Počujete,“ nedal sa odbiť policajt, „Čo ďalej? Nežartujeme. Ide o vážnu vec.“

„O akú vec?“

„O policajnú vec.“

„O kus ďalej sa stala nehoda,“ povedal som. „Vodič, čo sedel v tom aute, bol svedkom. Bleskove zdúchol. Zrejme nechcel vypovedať. Myslel som si, že ak privediem svedka, možno z toho dačo kvapne. Preto som sa tu presúšal, chcel som zistiť, kde sa podel.“

„Akú poznávaciu značku mal?“

„Tak moment,“ ohradil som sa. „Chcete naozaj priveľa. Nemôžem vám to povedať. Toto je moja obživa.“

„Prečo ste šli za ním?“

„Chcel som ísť za ním, kým nezaparkuje, a pozrieť si jeho technický preukaz, ktorý má pri volante. Potom som sa chcel vrátiť, preveriť si, o akú nehodu šlo, poznačiť si čísla tých áut a zistiť, kto je poranený a ako vážne.“

„Počuli ste už o lovcoch záchraniek?“ spýtal sa policajt.

„Pravdaže som počul. Ale ešte som nikomu nič neponúkol, a za takých okolností som plne oprávnený prihlásiť sa za svedka.“

„Za svedka nehody?“

„Za svedka toho, že akýsi vodič, ktorý mohol vidieť nehodu, pekelne rýchlo stade zdúchol.“

„Aké má číslo?“

Otvoril som zápisník a nadiktoval som mu jedno z čísel, ktoré mám v zásobe pre prípad, že sa dostanem do podobnej situácie a budem potrebovať alibi.

Policajt si zapísal číslo. „Okej,“ povedal, „máte tuším čisté ruky. Ale vyhýbajte sa týmto končinám.“

„Prečo?“

„Lebo vám to radím, a hotovo. Nechceme, aby sa nám tu ponevieral voz nejakého súkromného detektíva.“

„Myslíte to vážne?“ spýtal som sa. „Čo sa tu robí?“

„Nič,“ odsekol policajt. „Jednoducho nechceme, aby ste sa tu ponevierali, to stačí.“

„Okej,“ prikývol som. „Akýsi voz sa pokúšal sledovať ma. Mal zhasnuté svetlá, nuž som si pomyslel, že moja korisť chce zameniť úlohy, že ma chce zatisnúť k chodníku a zmlátiť ma.“

„Čo ste teda urobili?“

„Uhýbal som.“

„Ako?“

„Nečakane som odbočil, prudko som sa zvrtol do protismeru a zdúchol z týchto končín.“

„A čo ste urobili potom?“

„Zhasol som svetlá, zaparkoval som a čakal, kým sa situácia neupokojí.“ Policajti pozreli na seba.

„To je už rozumná reč,“ povedal jeden z nich. „Pred chvíľou sme mali dojem, že sledujeme váš voz, no neboli sme si istí.“

„Chcete povedať, že vy ste ma sledovali so zhasnutými svetlami?“

„Veru tak.“

„Ale dočerta,“ rozčúlil som sa, „prečo ste nezažali červené svetlo a nezatisli ma ku chodníku, keď ste si chceli zistiť, kto som? Príšerne ste ma vydesili. Už som si myslel, že ma čaká ďalší výprask.“

„Dostávate často výprask?“

„Som súkromný detektív a rád pracujem sám.“

Policajt si ma zamyslene premeral.

„Prečo ste nezažali svetlá a červený reflektor?“ zopakoval som. „Prečo ste ma sledovali so zhasnutými svetlami?“

„Videli ste, že vás sledujeme?“

„Pravdaže. Zbadal som to, keď ste zhasli svetlá.“

„Nevedeli ste, že to je policajné auto?“

„Dočerta, ako som mohol vedieť, že to je policajné auto?“

„My sa spytujeme,“ napomenul ma policajt, „a vy odpovedáte.“

„Už som premárnil pol hodiny, prišiel som o kšeft, na ktorom som pracoval, a vy ste ma príšerne vydesili.“

„Okej,“ zavrčal policajt. „nechajme to, už aj zmiznite. A neflákajte sa v týchto končinách.“

„Okej,“ odvrkol som a naštartoval som motor.

Jeden z policajtov ma zadržal: „Hej, moment.“

Vypol som motor.

„Po Rhoda Avenue šiel tesne za vami akýsi voz, pribrzdil, chystal sa odbočiť doľava, no potom zahol doprava. Sledovali ste azda ten voz?“

„Myslím, že áno, ale neviem to naisto.“

„Prečo to neviete?“

„Lebo sa mi stratil. Nechcel som sa naň prilepiť.“

„Prečo?“

„Nechcel som chlapíka upozorniť, že idem po ňom.“

„Sledovali ste ho až sem. Prečo ste sa k nemu nepriblížili?“

„Lebo by to chlapíkovi bolo podozrivé a tomu som sa chcel vyhnúť. V premávke som sa k nemu priblížil natoľko, že som stihol zapísať jeho číslo. To mi zatiaľ stačilo. Navyše som ho dosť zreteľne zazrel, mám dojem, že by som ho spoznal.“

„Ktorým smerom sa dal?“

„Neviem. Vravím vám, že sa mi stratil.“

„Tak dobre,“ povedal policajt, „Choďte a chvíľu sa vyhýbajte týmto končinám. Máme tu čosi rozpracované a kým to neskončíme, nechceme, aby nám voľajaký súkromný detektív vyplašil svojím vozom korisť. Švihajte.“ Prikývol som. „Nehovorte nikomu o tom čísle. Je to môj tromf.“

„Okej,“ privolil policajt. „Švihajte.“

Pustil som sa rovno ďalej. Policajné auto sa obrátilo k Rhoda Avenue.

Zamieril som k policajnému riaditeľstvu.

Potreboval som nejakú dopravnú nehodu, ktorá sa stala medzi trištvrte na desať a štvrť na jedenásť, pokiaľ možno niekde v Hollywoode. Bol som ochotný spustiť či pridať pár kilometrov tým či oným smerom, no čo sa týkalo času, nemohol som veľmi klamať. A bol by som bral hocičo, od búračky spojenej s útekom vinníka až po oškretý blatník. Iba čas bol dôležitý.

V takom veľkom meste, ako je Los Angeles, sa nepretržite stávajú rozmanité a rozlične ťažké nehody, no mnohé sú také bezvýznamné, že ich nikto nehlási.

Pozrel som si dopravné správy a zistil som, že istý George Littelton Dix tridsaťšesťročný, mal so svojím oldsmobilom dopravnú nehodu na severnom úseku bulváru La Brea. Sporné bolo, či na križovatke pred bulvárom zastal na značku, alebo či prešiel bez zabrzdenia. Postihnutý vodič tvrdil, že Dix prešiel cez bulvár bez toho, aby zastal. Dix tvrdil, že celkom zabrzdil. Vodič auta, ktoré šlo za Dixom, sa prihlásil za svedka, a okrem neho mali ešte ďalšiu svedkyňu. Dopravný policajt uviedol v hlásení iba holé fakty.

Zapísal som si mená, čas a čísla vozov, o ktoré šlo.

Pokladal som to za životnú poistku pre prípad, že polícia začne kontrolovať. A bolo veľmi pravdepodobné, že začnú kontrolovať.

Povedal som si, že pre dnešok končím, zamieril som domov, na parkovisku som odstavil služobný voz a vliezol som do postele. Bolo trištvrte na dve.

Natiahol som si budík na siedmu.

4

Päť minút pred deviatou som bol v Marilyninom byte.

Marilyn a Bertha práve umývali v kuchynke riad po raňajkách. Marilyn umývala a Bertha utierala.

Bertha na mňa v príhodnom okamihu žmurkla a mykla hlavou smerom k obývacej izbe.

Išiel som si ta sadnúť.

„Mali ste pokojnú noc?“ spýtal som sa, keď som sa uvelebil.

„Spala som ako bunda,“ odpovedala z kuchynky Bertha.

„A čo vy, Marilyn?“ spýtal som sa veselo. „Spali ste?“

„Nie veľmi. Práve keď sme si líhali, boli zasa dva telefonáty.“

„Kedy?“

„Po desiatej. Bertha má poznačený čas.“

Bertha vytiahla zápisník „Sú nahraté. Skontrolovala som si čas na hodinkách aj v ústredni. Prvý telefonát sa skončil sedem minút po desiatej. Kým som vykrútila číslo, podľa ústredne bolo sedem minút a dvadsať sekúnd. Druhý telefonát sa skončil podľa ústredne o desiatej hodine šestnástich minútach a tridsiatich sekundách.“

„Neskôr už neboli nijaké telefonáty?“

„Nie, iba tie dva. Už sme si chceli ľahnúť. Marilyn tvrdí, že kvôli nim nemohla zaspať.“ Bertha sa zháčila, potom dodala: „Mne ten lump nepokazil spánok. Spala som ako bunda.“

„Povedal niečo?“

„V noci neprehovoril,“ odpovedala Bertha. „Iba sťažka dychčal.“

„Podpichovala si ho?“

„Nabrýzgala som mu, ako som najlepšie vedela, najmä že je podlý zbabelec.“

„A čo ešte?“

Bertha zrazu požiadala Marilyn: „Dokončite to, dušička, musím si pohovoriť s partnerom.“ Bertha hodila utierku na kraj drezu, vošla do izby a sadla si ku mne.

Polohlasne precedila: „Pekná galiba.“

„Čo sa stalo?“ spýtal som sa ticho.

„Len sa na ňu pozri. Išla si oči vyplakať.“

„Hovor. Čo sa stalo?“

„Ušili na nás búdu, no nemám to čím dokázať, a preto som sa rozhodla, že sa chvíľu budem hrať na hlúpu.“

„Čo sa stalo?“

„Tá prekliata čertica ma voľačím omámila.“

„Ako to vieš?“

„Včera večer pred spaním pripravila horúce kakao,“ pokračovala Bertha, „a horúcemu kakau jednoducho nemôžem odolať. Keď sa ma spýtala, čo rada jem, povedala som, že už dávno kašlem na to, akú mám postavu, že chcem zostať čulá a nerada by som obrástla tukom a že večer si rada vypijem šálku horúceho kakaa. Priznala sa, že aj ona ľúbi kakao, slovo dalo slovo, a napokon ho prichystala.“

„Myslíš, že v ňom bola nejaká droga?“

„Jasné, že v ňom bola droga.“

„Ako to vieš?“

„Kým sme šli spať, niekoľko ráz som ju pristihla, že si ma premeriava takým čudne vypočítavým pohľadom. Tušila som, že tá čertica má čosi za lubom, preto som si povedala, že sa budem tváriť, že spím, a budem počúvať. A kým som predstierala, že spím, prisámbohu, Donald, nevládala som udržať oči. Premáhala som sa, no padali mi viečka, šli na mňa driemoty, prebrala som sa až ráno a v ústach som mala takú príchuť, aká zostane po veľkej dávke uspávacích práškov.“

„Kedy ste si ľahli?“

„Hneď po tých telefonátoch. Zavčasu sme si ľahli. Vravela, že je strašne uťahaná. Pri tých telefonátoch sme práve pili kakao.“

„Myslíš, že v noci vstala a odišla?“ spýtal som sa.

„Dočerta, ako to mam vedieť? Niečo vystrájala. Mám dojem, že tým strážením sa čosi kryje. Najradšej by som si ju poriadne podala.“

„Nerob to. Mám zopár zaujímavých noviniek. Zatiaľ nič nehovorme, tvárme sa akoby nič. Predbežne sa kroť. Máš ešte niečo?“

„Poviem ti zaradom, čo sa odohralo. O siedmej ráno prišiel expresný list.“

„Čo si s ním urobila?“

„Povedal si, že ho nemám otvoriť.“

„Správne.“

„Nechali sme ho neotvorený. Je na tom malom stolíku, kde odkladá poštu.“

„A ďalej?“

„Asi o pol ôsmej zacengal telefón. Zasa to ťažké dychčanie.“

„Nahrala si čas?“

„Áno, ale namojveru neviem, načo nám to bude.“

„O to sa nestaraj. Čo ďalej?“

„Asi o ôsmej zatelefonovala akási žena, Marylin nepustila slúchadlo z ruky. Šlo vraj o rozhovor osobného rázu. Správala sa, akoby tú ženu poznala a akoby s ňou kamarátsky klebetila. Ale kým som sa tu tmolila, Marilyn hovorila ohromne obozretne. Preto som veľmi okato odišla do kúpeľne a zabuchla som dvere. Predpokladala som, že na magnetofón zabudla. Že keď odídem z izby, dám jej možnosť povedať všetko, čo chcela predo mnou zatajiť, a neskôr že zapneme magnetofón a odpočujeme si rozhovor.“

„No a?“ spýtal som sa.

„Po tom rozhovore vypuklo hotové peklo. Zatelefonovala Jarvisovi Archerovi, povedala mu, že sa s ním musí zhovárať, aby sem láskavo o deviatej zaskočil.“

„Prehrala si si na magnetofóne rozhovor s tou kamoškou?“

„Nie. Zatiaľ na to nebola príležitosť. Myslela som si, že až prídeš a prevezmeš službu, dôkladne si preveríš, čo sa odohralo v priebehu noci, a všetko si pripravíš na dnes. Bola by to výborná zámienka vypočuť si všetko, čo je na páske. Potom uvidíme, či začne soptiť, že počúvaš jej osobný rozhovor.“

„Si si istá, že magnetofón bol zapnutý?“

„Och, pravdaže,“ prikývla Bertha. „Je predsa pripojený k telefónu a kontrolné svetielko ukazuje kolísanie hlasu. Nahrával celkom normálne. Presne som nastavila hlasitosť, kontrolný reproduktor som však nezapla, aby som ju neupozornila na magnetofón.“

„Okej, drž sa mojej rady,“ pripomenul som jej.

Vstal som z kresla a zašiel som do kuchynky.

„Bertha vraví, že ste telefonovali pánu Archerovi,“ povedal som.

„Áno.“

„Čo vás trápi. Marilyn?“

„Už to nevydržím.“

„Mali ste ďalšie telefonáty?“

„Áno.“

„Stále rovnaké?“

„Áno.“

„Sú nahraté?“

„Tuším sú. Každý telefonát sa predsa nahráva, nie?“

„Tak si to vypočujem, uvidím, či sa niečo dozviem. Zachytila Bertha čas?“

„Myslím, že áno. Posledný hovor bol okolo pol ôsmej.“

„Kým ste raňajkovali?“

„Nie, ešte pred raňajkami. Šla som si ešte na chvíľu ľahnúť. Veľmi zle som spala.“

„To je celkom pochopiteľné, Marilyn. Nedajte sa otráviť, presne o to sa totiž pokúšajú. Vypočujeme si ten telefonát.“ Vrátil som sa do izby, zapol som magnetofón, prekrútil som pásku o pár obrátok nazad a spustil som ju.

Počul som ťažké dychčanie, potom Berthin hlas vychrlil príval surových urážok a na druhom konci sa ozvalo cvaknutie. Po krátkej odmlke nasledovalo hlásenie: „Je desať hodín – sedem minút – dvadsať sekúnd… Je desať hodín – sedem minút – tridsať sekúnd… Je desať hodín – sedem minút – štyridsať sekúnd.“ Bolo počuť cvaknutie a potom bola páska celkom nemá.

Obrátil som sa k Marilyn: „To je jeden z tých včerajších nočných telefonátov. Kde sa podel druhý včerajší a tie dva dnešné?“

„Neviem,“ odpovedala celkom nevinne. „Nie sú tam?“ Pozrel som na číselník pásky. „Prečo ma vodíte za nos. Marilyn?“ spýtal som sa. „Veľmi dobre viete, že tu nie sú. Vrátili ste pásku, odpočuli ste si prvý nočný telefonát, zapli ste nahrávanie a všetko ostatné ste zmazali.“ Vzdorovito mi pozrela do očí. „Mám predsa právo vymazať osobné telefónne rozhovory. Vy a Bertha sa síce usilujete chrániť ma, no to vás ešte neoprávňuje pchať nos do mojich súkromných záležitostí.“

„Zmazali ste to?“

„Áno, pravdaže. Ten druhý včerajší telefonát som nechcela zmazať, no musela som švihať. Tuším som to zbabrala.“

„Kedy ste to zmazali?“

„Kým sa tu Bertha Coolová motala a tak ostentatívne odišla do kúpeľne, priam mi zahlásila, čo jej chodí po rozume, a to tak zreteľne, akoby to bola napísala. Bola zvedavá na ten môj osobný rozhovor a chcela zistiť, čoho sa týkal, preto veľmi okato odišla do kúpeľne, zabuchla dvere, púšťala vodu, ustavične lomozila a tak mi poskytla zdanlivé súkromie. Ale mala v úmysle vrátiť sa a odpočuť si nahratý rozhovor. Ba vlastne prenechať to vám. Preto keď ste prišli, nechala ma v kuchynke a tu sa s vami polohlasne zhovárala. Nie som včerajšia, nie som decko a vonkoncom mi nesedí žiť ako zlatá rybka v akváriu. Až príde pán Archer, poviem mu, že to už nevydržím. Odídem. Keď si vás najal, môže vás aj prepustiť. Nebudem vás už potrebovať. Zdúchnem.“ Pri dverách zacengal zvonček, raz dlho, dva razy krátko, ešte raz dlho a dva razy krátko.

„To je už pán Archer,“ povedala Marilyn.

Podišla k dverám a otvorila.

Vošiel Archer, bodrý a plný energie. „Pozrime sa,“ zvolal, „dnes tu máme celý spolok obaja partneri, priam podniková schôdza. Čo vás trápi, Marilyn?“

„Už to nevydržím, pán Archer.“

„Čo nevydržíte?“

„Tie telefonáty a výhražné listy, to, že tu žijem ako zlatá rybka v akváriu, že ustavične ktosi striehne na každý môj pohyb. Mám toho dosť. Odídem. Odvolajte svojich strážnych psov.“

„Kde pôjdete?“

„To sa jakživ nedozviete. Nikto sa to jakživ nedozvie. Postarám sa o to, aby ma nik nesledoval, a zaleziem niekam, kde ma nikto nikdy nenájde. A zostanem tam, pokým všetko neprehrmí.“

„Čo všetko?“ spýtal som sa.

„Ako to mám vedieť?“ vzkypela.

Opäť sa obrátila k Archerovi: „Darmo by ste ma prehovárali. Pevne som sa rozhodla. A okrem toho, potrebujem peniaze.“

„Tak moment,“ zahriakol ju Archer. „Zaskočili ste ma, Marilyn… Mali by sme si sadnúť a predebatovať to, a hádam by ste mali chvíľu počkať, kým sa definitívne rozhodnete.“

„Netreba čakať,“ zvolala, „a chcem mať istotu, že ma nikto nebude sledovať. Všetko som si zorganizovala. Všetko som si naplánovala. Koľko peňazí tu máte v hotovosti?“ Archer sa na okamih zháčil, potom vytiahol dolárovku a vybral niekoľko bankoviek. „Náhodou mám pri sebe dosť veľkú sumu, asi sedemstopäťdesiat dolárov.“

„Dajte mi tri… nie, štyri stovky.“

„Ale, Marilyn, to je…“

„Sľúbili ste, že mi pomôžete z tejto šlamastiky,“ skočila mu do reči. „A teraz urobíte to, čo ja poviem. Skúsili sme to po vašom, ale nič senzačné z toho nevzniklo. Najali ste mi osobných strážcov, no vôbec mi nepomohli. Všetko je ako dosiaľ. Skončila som.“ Archer vážne odrátal štyri stodolárové bankovky.

„A teraz si sadnite s tými detektívmi,“ prikázala mu. „Chcem mať istotu, že ich tu zdržíte a že ma nikto nebude sledovať, ba ani sa o to nepokúsi.“ Pokojne vošla do spálne, otvorila skriňu, vybrala kufrík, ktorý si zrejme ukradomky zbalila bez Berthinho vedomia, podišla k dverám a dodala: „Pán Archer, šli ste mi v tejto veci poruke, budem vám teda vďačná, ak sa postaráte o to, aby pätnásť minút nikto nevyšiel z tohto bytu. Stačí mi pätnásť minút. A odpusťte si kadejaké naivné kúsky, napríklad spovedať taxikárov či snoriť po železničnej stanici a podobne. Keby ste ma mohli sledovať vy, mohol by ma sledovať hocikto. A rozhodne nezanechám stopu, ktorú by mohol sledovať ktokoľvek.“ Otvorila dvere bytu.

„Počkajte, moment, dušička,“ zahrkútala Bertha Coolová. „Poďme na to rozvážne. Také nedomyslené…“

„Dušička,“ osopila sa na ňu Marilyn. „Nechajte si tú dušičku, dušička! Donalda znesiem, ale vy mi pijete krv!“ Bertha vyskočila. Marilyn zabuchla dvere.

Archer sa postavil Berthe do cesty: „Moment, pani Coolová. Poznám Marilyn, keď sa takto rozčúli, nemá veľký význam…“ Bertha ho odsotila nabok a rozbehla sa k dverám.

Archer ju schmatol pod pazuchou a držal sa jej ako kliešť. „Moment, pani Coolová. Ste v mojich službách. Prikazujem vám, aby ste ju nechali odísť.“ Bertha sa vytrhla Archerovi, až sa zatackal.

Pripálil som si cigaretu.

„Pankhart,“ zrúkla Bertha na Archera.

„Ale, pani Coolová,“ zhrozil sa Archer, „tak hovorí dáma?“

„Choďte do pekla,“ odvrkla Bertha, vykročila k dverám a prudko ich otvorila.

Poobzerala sa po chodbe, potom sa vrátila a osopila sa na mňa: „No ty si tomu dal. Výťah ostal po Archerovi na tomto poschodí. Nastúpila doň. A kým výťah privolám, slečinka bude dávno v ťahu.“

„Sme tu zamestnaní ako osobní strážcovia, nie ako žalárnici,“ pripomenul som „Tak moment,“ vložil sa do reči Archer. „Viem, že vás to vyviedlo z miery. Ani mne to nie je po chuti. Ale poznám Marilyn už dlhšie. Je nesmierne citlivá, nesmierne impulzívna. Až sa opäť ovládne, istotne to oľutuje. Zatelefonuje a ospravedlní sa. Ale, úprimne povedané, vlastne to chudinke nezazlievam. Tie telefonáty a výhražné listy ju tak vystrašili, že to jednoducho nevydržala.“ Odmlčal sa. „Je čosi po deviatej, pán Lam nastúpil na smenu. Nebudeme sa dohadovať o alikvotnej čiastke za odpracovaný čas a nežiadam, aby ste mi dačo vrátili z preddavku, ktorý som vám dal. Ľutujem, pani Coolová, nepredpokladal som, že veci sa vyvinú takto. Mám dojem, že sme si navzájom nerozumeli. Vy ste si predstavovali prácu trochu inak a mne nahovorili, že vy dvaja zvládnete čosi nezvládnuteľné. Uzavrieme teda celú transakciu. Vezmem si pásku s nahratými telefonátmi, ktorú tu údajne máte, aj tie dva či tri expresné listy, čo ste neotvorili.“

„Dva sme neotvorili,“ spresnila Bertha. „Donald si myslel, že sú na nich odtlačky prstov.“

„Pokiaľ viem, na papieri je ťažké, ba priam nemožné získať odtlačky prstov,“ obrátil sa ku mne Archer.

„Kedysi panoval taký názor,“ odpovedal som. „Odtlačky prstov sa museli vyvolať v jódových výparoch a výsledky neboli práve najlepšie. Nedávno vypracovali nový postup. Amínové kyseliny obsiahnuté v pote a prirodzená mastnota na končekoch prstov vytvárajú s prípravkami používanými na glazovanie povrchu papiera chemickú zlúčeninu, po ktorej aj latentné odtlačky prstov zostanú roky viditeľné. Ba aj po rokoch sa dajú vyvolať.“

„Viete to určite, Lam?“ spýtal sa.

„Určite.“

„Bude to teda zaujímavé. Poznám zopár ľudí, čo sa zaujímajú o odtlačky prstov, a uvidíme, čo sa dá podniknúť s tými expresnými listami.“ Archer podišiel k stolíku s poštou, ktorý stál pri dverách, a vzal z neho expresný list.

„Nebol tu ešte jeden?“ spýtal sa.

Obrátil som sa k Berthe: „Bol?“

„Jeden predsa prišiel včera, kým ste boli tu, nie?“

„Správne,“ prikývol som. „ale ten prišiel neskôr.“

„Tak kde je?“ spýtal sa Archer.

„To vám naozaj nemôžem povedať.“

„Rád by som pokladal prípad za uzavretý a beriem si na starosť všetky dôkazy,“ povedal.

„Ale isteže,“ prikývol som. „isteže. Pošlem vám všetko, čo máme, no pásku a magnetofón si necháme. Iba sme si ich vypožičali. Musíme ich vrátiť.“ Zatváril sa nerozhodne.

Vzal som magnetofón, zvrtol som sa k dverám, usmial som sa naňho a žmurkol som na Berthu. „Nuž, tak to chodí. Nemožno ustavične vyhrávať. Okej, uzavrieme to. Marilyn zrejme očakáva, že jej starostlivo zamkneme byt. Predpokladám, že kľúč si vzala, až sa pozviecha a bude sa jej chcieť, môže sa sem vrátiť.“

„Nepochybne,“ prisvedčil Archer. „Marilyn je veľmi zdatná. Ale ak nemáte nič proti tomu pán Lam, dožičme jej ešte pár minút. Správam sa voči svojim zamestnancom dôsledne čestne. Čo im sľúbim, to aj dodržím. Požiadala ma, aby pätnásť minút nikto nevyšiel z bytu.“

„Nesľúbili ste jej to,“ pripomenul som.

„Mlčky som to sľúbil.“

Bertha naňho zagánila a sadla si.

Takmer minútu sme stiesnene mlčali, potom Bertha vyhlásila: „Celý tento prekliaty prípad sa mi vidí podozrivý.“

„Isteže, pripúšťam, že je to nezvyčajný prípad,“ odpovedal Archer. „Vo vašom povolaní má človek zrejme do činenia s toľkými tuctovými prípadmi, že keď narazí na taký, ktorý sa od nich líši, zdá sa mu, ako hovoríte, podozrivý.“

„Uhádli ste,“ prisvedčila Bertha. „Zdá sa mi podozrivý.“ Ale už sa nepokúsila rozvinúť túto tému ani vyraziť dvere, a preto sme sedeli mlčky.

Podišiel som k svojmu kreslu, vzal som noviny, ktoré som si priniesol, uvelebil som sa a začal som čítať.

Archer ma chvíľočku zvedavo pozoroval a napokon povedal: „Tak teda, vážení, prešlo už vyše pätnásť minút. Zrejme môžeme celú tú vec pustiť z hlavy. Mrzí ma, že to tak vypálilo, a veľmi ľutujem, že sa vám to nepodarilo lepšie zvládnuť. Ale uznávam, že ste pracovali za mimoriadne ťažkých okolností.“

„Správne, okolnosti boli mimoriadne ťažké,“ prikývla Bertha. Podišla k dverám a prudko ich otvorila.

Podali sme si s Archerom ruku. „Veľmi ma teší, že som vás poznal,“ rozlúčil som sa.

Skúmavo na mňa pozrel.

„Aby sme si rozumeli, Lam,“ odpovedal, „pokiaľ ide o vašu agentúru, prípad je uzavretý. Neželám si nijakú publicitu, ktorá by bola slečne Chelanovej nepríjemná – napríklad na polícii.“

„Vonkoncom netúžim podniknúť niečo, čo by bolo slečne Chelanovej nepríjemné,“ ubezpečil som ho. „Odídeme spoločne, keby totiž slečna Chelanová dakedy tvrdila, že jej niekto prehľadal byt, navzájom si dosvedčíme alibi iba ak by ste náhodou mali kľúč.“

„Ja že mám kľúč od Marilyninho bytu?“ zvolal Archer.

„Iba som naznačil, že by to bolo možné.“

„Nemám rád také narážky,“ odsekol. „Poďte, odídeme spoločne, a tým sa náš obchodný vzťah skončí.“ Vyšli sme na chodbu. Archer zabuchol dvere.

Bertha sa ostentatívne vrátila, za Archerovým chrbtom skúsila kľučku a presvedčila sa, že dvere sú zatvorené.

5

Moja osobná sekretárka Elsie Brandová povedala: „Nečakala som, že vás dnes uvidím. Myslela som, že varujete malú.“

„Máme po chlebe,“ odpovedal som.

„Dostali ste po prstoch za nedovolenú rýchlosť?“

„Za hatenie premávky. Postupovali sme príliš pomaly.“

„Zrejme ste mali zaradenú spiatočku.“

„Pravdepodobne.“

„Aká bola, Donald? Bertha vraví, že je pekná.“

„Má skvelú postavu. Krásne oči. Je graciózna. Má dlhé nohy, je štíhla, no pôvabne zaoblená chápete, ako to myslím.“

„Prestaňte, Donald. Iba ma podpichujete.“

„Ale dostali sme honorár za celý deň,“ pokračoval som „poistili sme sa totiž preddavkom.“

„To prenechajte Berthe, ona sa o to postará.“

„Prenechám to Berthe,“ prikývol som. „Mám teda voľný deň, ktorý môžem venovať záujmom našej klientely.“

„Máte na mysli tú zaoblenú?“

„Nie, mám na mysli jej gavaliera.“

„Pokiaľ viem, vraveli ste, že nie je jej gavalierom.“

„To tvrdí on. Ja nie som taký naivný.“

„No to je ohromné,“ zvolala.

„Ako pokračujú katalógy zločinov?“ spýtal som sa.

„Usilujem sa držať ich v ažurite. Ale mám plnú policu zápisníkov a zostavovanie registrov je strašná piplačka. Bertha mi to už ofrflala, no upokojila som ju, že to robím vo voľnom čase.“

„Ale pracovali ste aj po nociach a cez víkendy, nie?“ Odvrátila pohľad, potom mi pozrela do očí. „Niekedy,“ priznala sa.

Elsie bola presvedčená, že mi takto pomáha riešiť niektoré prípady. Evidovala neuzavreté prípady, ktorými sa polícia ešte zaoberala, a keby sme dakedy potrebovali o niečom informácie, jednoducho by vydolovala z usporiadaných zápisníkov, ku ktorým mala presné registre, všetky správy uverejnené v novinách. V troch či štyroch prípadoch nám to ohromne poslúžilo.

„A máte v tých registroch aj adresy?“ spýtal som sa.

„Prečo?“

„V Hollywoode je totiž Rhoda Avenue. Zaujíma ma na nej isté číslo okolo sedemstovky, je to na tejto strane ulice, bude teda párne.“ Elsie pokrútila hlavou: „Joj, hrozne ma mrzí, Donald, ale adresy v registri nemám. Evidujem rozličné druhy zločinov a všetko, čo by podľa mojej mienky mohlo byť osožné. Ale adresy… nie.“ Zháčila sa, potom doložila: „Ale nedalo by mi veľa práce, keby som nabudúce zaznamenávala aj adresy. Mohla by som si totiž zadovážiť veľký plán mesta, označiť si jednotlivé štvrte očíslovanými špendlíkmi a…“

„A potom už nebudete mať voľný ani jediný víkend a večer. Pusťte to z hlavy. Aj tak robíte priveľa.“

„Och, Donald, veď chcem pomôcť. Viem približne, čo riskujete a ako idete na veci, že veľmi často bleskovo a výstižne dedukujete – slovom, že robíte čosi, čo iní niekedy nevedia oceniť… A chcela by som vám pomáhať ešte väčšmi.“

„Aj tak mi ohromne pomáhate,“ ubezpečil som ju.

„Čo sa týka tej adresy na Rhoda Avenue – čo sa tam stalo?“

„Včera v noci tam striehli policajti, obávam sa, že som sa zamotal do situácie, ktorú bude treba trochu vysvetliť.“

„Na čo striehli?“

„Neviem. A práve to mi nedá pokoj. Prešli tade dve autá, ja som sedel v druhom. Prvé policajtov vôbec nezaujímalo.“

„Pozorovali autá, čo šli okolo, alebo dom?“

„Pozorovali dom. Aspoň si to myslím. A mám dojem, že sa veľmi zaujímali o autá, čo šli okolo, pokým nezazreli tie dve, čo tade prešli takmer odrazu. Prvé pribrzdilo a švihlo nabok, akoby chcelo zamieriť k domu, no vodič si to zrazu rozmyslel. Tak sa mi vidí, že poliši striehli na ľudí, čo pôjdu dnu, ale naisto sa to nedá povedať.“

„Čo sa stalo?“

„Pustili sa za mnou, štyridsať či päťdesiat minút som im unikal, potom som sa im nedopatrením dostal do cesty, načo si ma podali, skontrolovali mi vodičský preukaz a kadečo sa vypytovali.“

„Čo ste im povedali?“

„Že si zisťujem svedka automobilovej nehody, ktorá sa stala v Hollywoode Nepovedal som presne, kde sa stala, a oni zo mňa neťahali podrobnosti.“

„A ak budú dodatočne zvedaví na podrobnosti, Donald?“ Usmial som sa. „Na severnom úseku bulvára La Brea sa skutočne stala nehoda, bola ako šitá na mieru. Spojím sa s ľuďmi, čo sú v nej zapletení, a tak ich vyspovedám, že moja výpoveď sa bude zhodovať. A ak sa ma policajti začnú ešte dnes vypytovať, vyrukujem s údajmi, ktorými podopriem pôvodnú historku.

Ale keby niečo, neviete, kde som a kedy sa vrátim.“ A zdúchol som.

6

Trochu som sa nalietal, kým som vyšetril niečo bližšie o Georgeovi Litteltonovi Dixovi, no napokon som zistil, že je vedúcim odbytu firmy Carson, Nelson, Honcutt a Biggs. Táto firma obchodovala s nehnuteľnosťami.

Po niekoľkých telefonátoch som sa dozvedel, že firma sa nateraz zameriava na pobočku v oblasti Van Nuys a že tam Dixa nájdem.

Vyrazil som ta.

Bola to typická juhokalifornská náborová a predajná pobočka, stála tam panelová administratívna budova s vysokou strechou, pred ňou viali vo vetre farebné zástavky, plagáty hlásali, že tu je nádherné slnečné podnebie a nechýbali ani ďalšie zvyčajné náležitosti.

Propagácia bola veľkorysá a už samo miesto upútalo pozornosť. Pred administratívnou budovou a vysokou strechou parkovalo zo desať áut záujemcov a pracovníci firmy sprevádzali možných zákazníkov na okolité vŕšky, ukazovali im plány a upozorňovali na rozličné pozemky.

Vošiel som do kancelárie.

Za písacím stolom označeným tabuľkou INFORMÁCIE sedela pôvabná slečna.

„Pracuje tu istý pán Dix?“ spýtal som sa. „Moji priatelia, ktorí ho poznajú, ma…“

„Och, áno, George Dix,“ prikývla. „Je mimo budovy, práve ukazuje nejaké pozemky, ale o pár minút by sa mal vrátiť. Nechcete si zatiaľ pozrieť niektoré plány, pán… hm…“

„Sú na plánoch zaznačené rozličné pozemky?“

„Och, áno.“

„A sú tam aj informácie o podmienkach a cenách?“

„Áno, je na nich podrobný cenník. Máte na mysli niečo konkrétne, pán… hm…“

„V cenách sú zarátané aj inžinierske siete?“

„Och, áno, isteže. Je to kompletné moderné sídlisko.“

Vzal som si brožúrku, ktorú mi podala. „Aspoň zbežne si ju pozriem,“ ubezpečil som ju.

Odišiel som ďalej, sadol som si a očistom som sa začítal.

Vošlo zopár zákazníkov, a keď im pridelili zástupcov, zasa odišli.

Potom sa zjavila staršia manželská dvojica, no vzápätí som začul, že recepčná polohlasne povedala: „Pán Dix, ktosi vás čaká.“ Okamžite som sa zatváril, že nepočujem, a nezdvihol som hlavu. O chvíľočku, keď som dal Dixovi možnosť, aby si ma premeral a odvrátil zrak, pozrel som ponad brožúru, no hneď som zasa ponoril tvár do prospektu, vytiahol som ceruzu a začal rátať.

Staršia dvojica, ktorá stála pri pulte a chystala sa podpísať zmluvu, zrejme kupovala pozemok.

George Dix bol ten človek, ktorého som videl minulú noc zhovárať sa s Jarvisom Archerom pred barom.

Vstal som, podišiel som k oknu a zahľadel som sa von, akoby som sa oboznamoval s výhľadom.

Vycítil som, že za mojím chrbtom vzniklo napätie, lebo Dix istotne chcel uzavrieť obchod s dvojicou, kým sa začne venovať novému zákazníkovi, no zároveň sa bál, že mu ujdem.

Staršia dvojica bola našťastie opatrná. Manželia mali kopu otázok. Chystali sa vypísať šek na preddavok a podpísať zmluvu, a tak im Dix musel odpovedať a zostať u nich.

Pomaly som vyšiel pred budovu, chvíľu som postál pred dverami, ustavične som bol k Dixovi obrátený chrbtom, no potom som skočil do služobného auta a naštartoval som motor.

Bol som pripravený na to, že Dix sa rozbehne k dverám, neodvážil sa však odísť od ľudí, s ktorými práve uzatváral obchod.

Zdúchol som stade, zamieril som nazad do kancelárie a pritom som usilovne rozmýšľal.

7

Keď som vošiel do prijímacej haly, dvere mojej pracovne boli otvorené a Elsie Brandová sedela tvárou obrátená k nim. Mierne posunula stoličku, aby som ju zbadal, len čo vojdem do prednej miestnosti.

Zdvihla ku mne ľavú dlaň a zlomok sekundy ju tak držala.

Nepochopil som síce, čo mi signalizuje, no to, že odsunula stoličku o pár centimetrov doľava a pritisla na dvere pracovne, aby zostali otvorené, mi naznačilo, že niečo visí vo vzduchu.

Zastal som, akoby som si bol zrazu uvedomil, že som zabudol vhodiť mincu do parkovacieho automatu, a zvrtol som sa k dverám vedúcim na chodbu. Chcel som vyjsť, zatelefonovať Elsie a zistiť, o čo ide.

Vyšiel som z dverí, no keď som bol na polceste k výťahu, začul som za sebou kroky. Zneli náhlivo, cieľavedome a autoritatívne.

„Moment, štuplík.“

Bol to hlas seržanta Franka Sellersa.

Obrátil som sa a zatváril som sa nápadne prekvapene: „Vitajte, Frank.“

„Idete niekde?“ spýtal sa.

„Len som si chcel dačo skontrolovať v aute.“

„Je to súrne?“

„Nie mimoriadne.“

„Môže to počkať?“

„Áno, istotne to môže počkať, ak vy niečo chcete.“

„Výborne, tak poďte dnu. Chcem sa s vami pozhovárať.“ Vošiel som za ním do kancelárie.

Sellers sa spýtal Elsie Brandovej: „Mávate tie dvere vždy otvorené?“

„Nie,“ povedala. „Bolo… tu trocha dusno.“

„Prečo tu bolo dusno?“

Kým Elsie stihla odpovedať, vysvetlil som: „Na vine je tá vaša cigara, ktorú ustavične obhrýzate. Elsie je alergická na vypáchnutý tabakový dym.“

„Ach, tak,“ precedil, vytiahol dožuvaný ohorok cigary z úst a zamyslene naň pozrel. „Toto predsa nepáchne. Veď ani nehorí.“

„Vy si možno myslíte, že ten ohorok nepáchne. Máte totiž necitlivý nos.“

„Ale fuj,“ uľavil si. „Niekto žuje žuvačku, ja rád žujem cigaru. Nikomu to neublíži. Dočerta, čo ste mali za lubom, keď ste nechali tie dvere otvorené?“

„Elsie vetrala.“

„No dobre. Poďte dnu a sadnite si. Viem, že z vás nič nevytiahnem. Prečo ste ma čakali?“

„Nečakal som vás.“

„Okej, štuplík. Včera v noci ste sa preháňali po Rhoda Avenue. Dočerta, čo ste mali za lubom?“

„Pracoval som.“

„Na čom ste pracovali?“

„Dalo by sa povedať, že šlo o kapitálovú investíciu.“

„V akom smere?“

„Tak dobre, nalejem vám čistého vína. Na severnom úseku La Brey som počul zrážku a videl som, že akýsi chlap stade frčí. Blyslo mi hlavou, že to je asi svedok, ktorý sa nechce zamiešať do veci, a pomyslel som si, že by azda bolo dobre, čiste zo zásady, zistiť si toho chlapíka.“

„Kto to bol?“

„Neviem.“

„Kde bola tá nehoda?“

„Na severnom úseku La Brey.“

„Kedy?“

„Krátko po desiatej.“

„A vy ste prenasledovali tohto svedka, čo chcel ujsť smerom k Rhoda Avenue?“

„Správne. Udržiaval som dosť veľký odstup.“

„Kto to bol?“

„Neviem.“

„Aké číslo malo jeho auto?“

„To vám nemôžem povedať.“

Sellers pozrel na mňa a poznamenal: „Vy by ste predsa nikoho nesledovali taký kus cesty a potom sa nepriblížili natoľko, aby ste si ho mohli dobre obzrieť. Ako vyzeral totiž ten vodič?“

„Neviem.“

„Včera v noci ste udali policajtom číslo.“

„Viem. Teraz si uvedomujem, že to bolo iné auto.“

„Nepomýlili ste sa. Klamali ste.“

„Ako to myslíte, že som klamal?“

„Ten voz je skutočne čierny cadillac, ale pre vašu informáciu, včera v noci bol v Portlande, v štáte Oregon. Majiteľ auta je totiž na dovolenke.“

„Dočerta!“ skríkol som.

Prebodol ma pohľadom.

„Ako to, že ste si nezistili číslo?“

„Nechal som mu ohromný náskok. Možno som ho stratil a prilepil som sa na iný čierny cadillac. Zahol na Rhoda Avenue, chystal sa zastať pred akýmsi domom uprostred bloku, no zrazu si to rozmyslel, šiel ďalej a zabočil za roh. Vtedy som ho chcel dohoniť, a aj by som ho bol dohonil a zistil si číslo, no tí policajti sa mi prilepili na päty so zhasnutými svetlami. Myslel som, že si ma chcú podať, preto som sa usiloval zmiznúť.“

„Tak mi už prezraďte správne číslo auta, čo ste sledovali.“

„Vravím vám, že ho nemám.“

„Ako to myslíte, že ho nemáte?“

„Bál som sa, že chlapíka poplaším. Nepriblížil som sa k nemu natoľko, aby som zazrel číslo.“

„Policajtom ste dali falošné číslo.“

„Nechcelo sa mi objasňovať im celú situáciu.“

„Pekelne kľučkujete,“ zavrčal Sellers. „A neverím, že ste toho chlapíka sledovali a pritom ste nezazreli jeho číslo.“

„Vravím vám, že som sa nechcel na chlapíka prilepiť, aby som ho nenaplašil. Niečo ho stade hnalo.“

„Tá nehoda?“

„Tá nie. Videl ju, nechcel svedčiť, no hnalo ho stade niečo iné.“

„Čo?“

„Neviem. Možno bol na návšteve u nejakej pipky v dajakom činžiaku, a práve keď odchádzal a nasadal do auta, videl nehodu a bál sa, že voľakto si zapíše jeho číslo a predvolajú ho ako svedka.“

„Máte veru dobre podrezaný jazyk,“ poznamenal Sellers.

Zamračil som sa: „To má človek za to, keď hovorí pravdu. Ešte ho pourážajú.“

„Donald, s vami je ten problém, že ustavične chcete manipulovať hru. Chvíľu hovoríte pravdu, chvíľu tárate, a človek nikdy nevie, na čom je.“

„Vy teda vychádzate z toho, že ustavične táram.“

„Z čoho by ste vychádzali na mojom mieste vy?“

„Vás som dosiaľ nezviedol na falošnú stopu,“ ohradil som sa.

„Čerta starého.“

„Keď ste dali na moju radu, vždy ste dobre pochodili. Keď ste na ňu nedali, ale vychádzali ste z predpokladu, že klamem, vtedy ste nepochodili slávne.“

„Ale fuj,“ uľavil si. „Len mi to obtierajte o nos. Uznávam, mali ste šťastie a ste chytrák. Ale u policajtov s chytráčením nepochodíte.“

„Dobre, voči policajtom nebudem chytráčiť.“

„Tak si ešte trochu objasnime tú nehodu.“

„Ešte som nestihol zistiť podrobnosti,“ odpovedal som. „ale mám čísla áut, o ktoré šlo. Bol to veľký oldsmobil, vodič mal čierne zvlnené vlasy. Bol približne tridsaťdva-tridsaťtriročný. Poznávacia značka XDA 177. Potom tam bola fordka, tá bola nabúraná. Zapísal som si jej číslo.“

„Ohromné,“ poznamenal Sellers. „Keď ste taký chytrák, kto zavinil tú nehodu? Zastal ten chlapík v oldsmobile, alebo nie?“

„Bolo by mi milšie, keby som vám teraz nemusel odpovedať na túto otázku.“

„Naozaj, štuplík? No mne by bolo milšie, keby ste mi na ňu odpovedali práve teraz okamžite.“

„Tak dobre. Úprimne vám poviem – neviem.“

„Neviete? Veď ste videli tú nehodu, nie?“

„Nie. Počul som rachot a prišiel som ta hneď po nehode. Potom som zazrel ten voz, čo náhle vycúval a švihal preč. Podľa jazdy som vytušil, že chlapík videl nehodu a chce zmiznúť. Uvedomil som si, že pre našu firmu by azda bolo osožné, keby som si ho zistil. Skúsil som ho teda nenápadne sledovať. Ale ľudia začali na ten rachot brzdiť a trochu som sa potrápil, kým som vyviazol z tlačenice. Ten voz bol už o pár blokov ďalej. Potom ma zdržal semafor, som však presvedčený, že na Sunset Boulevarde som opäť zazrel ten istý voz. Presne sa naň ponášal.“

„A číslo ste nezazreli?“

„Nie. Vtedy som sa o to ani nepokúsil. Chcel som zistiť, kde sa ten chlapík tak ponáhľa. Preto som sa naňho nenalepil, lebo by sa bol naplašil. Držal som sa teda v pozadí a sledoval som ho z diaľky, šlo mi iba o to, aby som ho mal stále na očiach, no udržiaval som taký odstup, aby ma nezačal upodozrievať. Keby som bol pridal plyn a zistil si číslo, viac by som už nebol získal. Rozhodol som sa, že s ním vybabrem a pôjdem za ním ta, kde má namierené. A keby bol dorazil ta, kde sa tak veľmi ponáhľal, chcel som sa priblížiť a zistiť si číslo.“

„Práve táto časť mi neznie presvedčivo,“ podotkol Sellers.

Mlčal som.

„Nelužete mi, však?“ spýtal sa.

„Pozrite,“ odpovedal som. „toľko ráz ste ma popreháňali, že keby som mal chrániť klienta, zaluhal by som vám hocikedy. Ale jedno vám poviem rovno keď k vám prídem a poviem, že podľa mojej mienky by ste mali niečo urobiť, alebo že by ste dobre obišli, keby ste konali istým spôsobom, myslím to celkom úprimne.“

„Viem. To je práve ten malér. Chcete rozmýšľať za mňa.“

„Nepokúšam sa rozmýšľať za vás. Jednoducho vám hovorím, že keď vám niečo poradím, vždy konám s čistým úmyslom.“

„Tá vaša prekliata eskapáda mi vôbec neznie presvedčivo,“ zopakoval. „Teraz vám poviem niečo iné musíte to pustiť z hlavy.“

„Ako to myslíte, pustiť z hlavy?“

„Presne ako vravím. Lužete síce, no sme ochotní prižmúriť obe oči. Ale nerýpte už do tej veci. Nezamočte sa do nej ešte hlbšie. Neskúšajte predať to, čo viete, osobám zapleteným do nehody. Nepokúšajte sa uloviť pomocou tej automobilovej nehody klienta. A nezhovárajte sa s novinármi.“

„Bože dobrý,“ vložil som do svojho hlasu všetok údiv, akého som bol schopný. „Chcete azda povedať, že taká nepatrná, malicherná dopravná nehoda privábi reportérov a…“

„To som nepovedal.“ Sellers vystrel ukazovák, bodol ma ním do pŕs a každé slovo zdôraznil ďobnutím. „Povedal som vám, aby ste to pustili z hlavy. Povedal som vám, aby ste sa o tom s nikým nezhovárali. Povedal som vám, aby ste sa nemiešali do tej automobilovej nehody. Inými slovami, vravím vám, aby ste do toho nepchali nos, lebo po ňom dostanete tak, že sa jakživ nespamätáte. A teraz oslobodím vašu kanceláriu od svojej ucmúľanej cigary aj od svojej nepríjemnej osoby, a ak sa pokúsite o dajaké finty, osobne vás odpílim ako súkromného detektíva. Licenciu vám rozhodne neobnovia.“ Sellers sebavedome vyšiel z kancelárie.

„Dočerta, čo myslíte, čo je za tým?“ spýtal som sa Elsie Brandovej.

„Kým na vás čakal, bol nervózny ako šelma v klietke,“ odpovedala. „Chodil sem a ta a žmolil tú ucmúľanú cigaru v ústach.“

„Chcel sa zhovárať s Berthou?“

„Nie, chcel sa zhovárať s vami. Mala som dojem, že sa nechce stretnúť s Berthou, ba ani sa nemala dozvedieť, že je v kancelárii.“

„Veď si s Berthou rozumejú. Ja si s ním nerozumiem lebo… no, lebo má dojem, že keď sa v nejakom prípade naše cesty skrížia, pokúšam sa manipulovať.“ Vážne sa usmiala. Chcela niečo povedať, ale zháčila sa a opäť začala klepkať na stroji. O chvíľu ledabolo poznamenala: „A prirodzene, Donald, čosi podobné by ste jakživ neurobili.“

„Prirodzene,“ prisvedčil som. „Teraz si však odskočím. Keby sa Bertha vypytovala, vrátim sa po obede.“

8

Keď som vošiel do vstupnej haly a zamieril krížom k dverám svojej miestnosti. Elsie Brandová práve vyšla z Berthinej pracovne.

Načasovala si kroky tak, aby sme sa stretli pri dverách.

„Hľadala ma Bertha?“ spýtal som sa.

Zavrtela hlavou. „Mám vraj zapisovať do výkazu, koľko úradného času venujem vášmu archívu zločinov.“

„Čo ste jej povedali?“

„Že to budem zapisovať.“

„Pohovorím si s ňou. Vy mi zatiaľ približne vyčíslite, koľko súkromného času ste vynaložili na tú prácu minulý mesiac… a na tie výkazy sa vykašlite.“

„Odhalila som záhadu Rhoda Avenue,“ oznámila mi, keď zatvorila dvere.

„Ako to?“ spýtal som sa.

„Hlásili to v rozhlase. Zapla som si pre každý prípad správy, a keď som zistila, o čo ide, stenograficky som si to poznačila. Chcete si to vypočuť?“

„Najprv mi to povedzte v kocke. O čo šlo?“

„O vraždu.“

„Kde?“

„Na Rhoda Avenue číslo sedemstošesťdesiatdva.“

„Ó, ó. Asi to bude niečo vážne. Koho zavraždili?“

„Minulej noci zavraždili istú Jeanettu Lattyovú v bungalowe na Rhoda Avenue číslo sedemstošesťdesiatdva.“

„Nejaké stopy, motív, či čo?“

„Jeanette Lattyová zrejme viedla akúsi sprievodcovskú službu, sprostredkúvala schôdzky s pôvabnými slečnami.“

„Chcete povedať s prostitútkami?“

„Nie… Totiž aspoň… To je trápna otázka, Donald. Ťažko vysvetliť rozdiel.“

„Vedel by som vám ho vysvetliť veľmi stručne,“ odpovedal som. „A aj vám ho vysvetlím, ak budem musieť. Tak hovorte. Veď ste už dospelé dievča.“

„Nuž, neboli to fakticky… neboli to slečny na objednávku, ale polícia dostala pokyn, aby preverila jej akcie.“

„Ako to?“

„Istý rozhlasový reportér, ktorý sa neráčil s policajným riaditeľstvom a viac ráz napadol políciu kvôli organizovanej neresti, tvrdí, že polícia dostala pokyn, aby si tú ženu preverila, lebo viedla bez platného povolenia sprievodcovskú službu.“

„Aká služba to bola?“

„Podľa výpovede, ktorú urobila Jeanette Lattyová pred týždňom či pred dvoma týždňami, tie napospol slušné a kultivované dievčatá si založili akési družstvo s úmyslom prizarobiť si ako spoločníčky cudzincov. Nebola to bežná sprievodcovská služba. Neinzerovali. Bola to čisto súkromná záležitosť. Predpokladalo sa, že nepôjde o nijaké zvádzanie, dievčatá jednoducho robili spoločníčky mužom, ktorí sa nevyznali v meste. Zákazníci boli slušní, mimohollywoodskí páni vo vyššom postavení, s najlepšími referenciami, ktorí si chceli pozrieť mesto, no nie sami. Pani Lattyová si dohovorila rozhovor, zistila, s akým typom človeka má do činenia, a keď vyhovoval jej požiadavkám, zavolala si daktoré dievča dolu, aby sa zoznámili. Sama ich predstavila a veľmi dôrazne vysvetlila zákazníkovi pravidlá.

Muži vôbec nevedeli, kde dievčatá bývajú. Mysleli si, že žijú v Lattyovej dome. Prišli po ne do bungalowu, večer sa s nimi zabavili, potom ich odprevadili do bungalowu a tam sa s nimi rozlúčili. Mysleli si, že dievčatá bývajú u matky.

Celé podujatie bolo vlastne družstvo na vysokej úrovni, všetky zisky, čo presiahli základnú hodinovú sadzbu, šli do spoločnej pokladnice.

V zmysle predpisov to nebola sprievodcovská agentúra, ale iba svojpomocná akcia samostatných mladých žien, ktorá im umožňovala večer sa zabaviť, povečerať a zatancovať si, a to za honorár. Za to sa vedúci predstaviteľ dajakej firmy či popredný podnikateľ, čo prišiel do Hollywoodu, zabavil na spoločensky vysokej úrovni.“

„Tak to aspoň vykreslila pani Lattyová.“

„Aké sadzby účtovali?“ spýtal som sa.

„Základný poplatok a hodinový honorár. V rozhlase to síce nezdôraznili, no dievčatá si pri týchto podujatiach počínali vcelku samostatne. Zásadne platilo, že dievčatá sa vedia o seba postarať a… Ale zrejme keď daktorá chcela porušiť pravidlá, ktoré vytýčila pani Lattyová, a keď ich chcel porušiť aj zákazník, nijako sa tomu nedalo zabrániť.“

Elsie sa začervenala.

„Bože dobrý,“ zhrozil som sa strojene. „myslíte, že sa čosi podobné skutočne stávalo?“

„Prestaňte, Donald.“

„A čo tá vražda?“

„Niekto ju omráčil okrúhlym kameňom zabaleným do dámskej vlnenej ponožky a potom ju zaškrtil hodvábnou pančuchou. Policajti našli jej mŕtvolu dnes predpoludním okolo deviatej. Našli vražedný nástroj. Zrejme ju zavraždili minulej noci, pravdepodobne medzi desiatou večer a treťou po polnoci.“

„Zaškrtili ju?“

„Smrť nastala zaškrtením, no páchateľ ju udrel tým improvizovaným obuškom po hlave. Voľakto ju bachol a omráčil a dorazil ju pančuchou.“

„To mi teda všeličo objasňuje.“

„Ako to myslíte?“

„Policajti si vzali ten dom na mušku. Striehli tam. Chceli si zistiť čísla áut, ktoré ta chodili. Zostavovali si zoznam zainteresovaných.“

„Ako to viete, Donald?“

„Lebo som tam bol, a aj preto, lebo policajti práve kvôli mne opustili stanovište približne vtedy, keď sa stala vražda.“

„A to chcel vyzvedieť Frank Sellers?“

„Chce, aby som pomlčal o všetkom, čo viem.“

„Prečo?“

„Len si predstavte, čo by si policajti navarili. Sú na vojnovej nohe s tým rozhlasovým reportérom. Chce vyzvedieť niečo, čo sa dá použiť proti nim.

Situácia je teda takáto. Jeanette Lattyová organizovala sprievodcovskú službu. Tvrdila, že to je svojpomocná akcia amatérok, ktoré sa chodia zabaviť so starostlivo vybranými exkluzívnymi zákazníkmi, no nepášu nijaké neprístojnosti. Pokým to zodpovedalo skutočnosti, policajti mali zviazané ruky. Ale keby boli zistili, že dievčatá pášu dajaké nemravnosti, situácia by sa bola zmenila. Alebo keby Jeanette Lattyová bola inzerovala alebo priznala, že organizuje profesionálnu sprievodcovskú službu, situácia by bola bývala celkom iná.“

„No a?“ spýtala sa Elsie. „Nechápem.“

„Policajti sa teda rozhodli, že sa do veci vložia, a minulú noc začali pozorovať dom. Vedeli, že by bolo pekelne namáhavé sledovať dievčatá cez schôdzky, prichytiť ich pri dajakej nemravnosti a potom dokázať, že Jeanette Lattyová vedela, čo robí.

Preto si povedali, že pôjdu na vec z opačného konca. Napríklad veľkopriemyselník pán X príde do Hollywoodu a dozvie sa o tejto rozkošnej amatérskej sprievodcovskej službe, čo mu dohodí dievča, ktoré nie je profesionálka, no jednako je ochotné povodiť ho po meste, pričom všetko ostatné závisí od jeho podnikavosti.“

„Pokračujte.“

„Pán X je zraniteľný. Nemôže policajtom nič zatajiť. Predstava, že jeho meno sa spomenie v spojitosti s vyšetrovaním organizovanej neresti, vydesí ho na smrť.

Policajti tam teda jednoducho sedia a čakajú. Prifrčí auto. Pán X privedie partnerku domov, veľmi úctivo sa s ňou rozlúči a vráti sa do mesta. Ide prenajatým, či vlastným vozom alebo taxíkom. Policajti si zapíšu číslo a chlapíka poľahky vypátrajú. Zistia, že to je pán X, ťažký pracháč, ktorý sa prechodne zdržiava v Hollywoode a je prihlásený v daktorom hoteli. Zaskočia k nemu na kus reči. Pán X sa od hrôzy spochabí. Povedia mu: ‚Pozrite, pán X, zamlčíme vaše meno, ak pôjdete polícii poruke. Ak nie, zamočíme vás až po uši. Vyšetrujeme totiž sprievodcovskú službu Jeanetty Lattyovej, ktorá býva na Rhoda Avenue. Ste zákazníkom tej sprievodcovskej služby. Zaujíma nás, ako ste sa o nej dozvedeli. Zaujíma nás všetko o dievčati, s ktorým ste sa boli zabaviť. Zaujíma nás, čo sa stalo, kedy sa to stalo, kde sa to stalo, či ste dali slečne peniaze, a keď áno, za čo.‘“

„Chápem,“ prikývla Elsie

„Začali teda pozorovať dom.“

„A čo na tom? Veď to sa od polície očakáva, nie?“

„Isteže,“ prisvedčil som. „Ale neobkľúčili dom. Iba zháňali informácie, zapisovali si čísla a zbierali podklady pre ďalšiu prácu.“

„A keď ste prenasledovali to druhé auto, videlo sa im to podozrivé?“

„To druhé auto sa chystalo zabočiť k domu. Nechali ho. Ale keď som sa zjavil ja a sledoval som ho, povedali si, že sa robí niečo, čo by si mali prešetriť. Pustili sa teda za mnou, a keď som im ufujazdil, zdalo sa im to ešte podozrivejšie. Prevážali sa teda po okolí, kým ma zasa nezazreli. Mysleli si, že som sa ukryl niekde v tej štvrti.“

„A potom si vás podali?“

„Podali si ma, no nevedel som im odpovedať na všetko. Súkromný detektív by im totiž ohromne bol zapadol do obrazu. Boli presvedčení, že niekoho sledujem a chcem proti nemu zohnať dôkazy v dajakej rozvodovej záležitosti. Mojej historke o autonehode síce neuverili, no chceli utajiť, čo majú za lubom, preto ma vyhnali z tej štvrte a vrátili sa na Rhoda Avenue pozorovať dom.“

„Ale prečo im tak záleží na tom, aby ste na všetko zabudli, Donald?“

„Preto, lebo si možno domyslieť,“ zaceril som sa, „čo si tým policajti navarili. Pozorovali dom, a vražda sa odohrala rovno pred ich očami, pravdepodobne vtedy, keď sa dali vlákať do jalovej naháňačky. Veľmi sa tým neblysli.“

„Nie,“ prisvedčila zamyslene. „Bystrý rozhlasový reportér, ktorý má policajné riaditeľstvo v zuboch a šliape mu na päty, mohol by to nafúknuť a potom by to naozaj vyzeralo veľmi zle.“

„A preto ma prišiel môj osobný známy Frank Sellers nastrašiť a prikázal mi, aby som všetko pustil z hlavy,“ dodal som.

„A pustíte to z hlavy?“

„Dočerta, nemôžem to pustiť z hlavy. Chlapík, ktorý šiel na Rhoda Avenue a chystal sa zabočiť do toho domu, bol náš klient, ktorému sme varovali malú.“

„Ale niečo ho odstrašilo?“

„Uvidel tam zaparkovaný policajný voz a okamžite mu zaplo. Nesprával sa tak, akoby si viezol do bytu frajerku na spríjemnenie večera. Bol vo voze sám. Ten zaparkovaný policajný voz ho naplašil. A kým policajti o tom dumali, zjavil som sa ja, pričom bolo očividné, že ho sledujem. Tak si policajti povedali, že si na vec posvietia.“

„A v akej situácii ste teraz?“

„Som presne v strede. Policajti chcú, aby som to pustil z hlavy, ale ja nemôžem.“

„Prečo?“

„Lebo sa mohlo stať, že mi náš bývalý klient, Jarvis C. Archer, ufujazdil, a kým som sa s policajtmi hral na chytačku, vrátil sa k domu a zavraždil Jeanettu Lattyovú.“

Elsie na mňa pozrela prekvapenými, vystrašenými očami. „Ale policajti chcú, aby ste…“

„Policajti chcú, aby som to pustil z hlavy,“ zopakoval som.

„A ak to nepustíte z hlavy?“

„Potom vôbec nemožno vylúčiť, že policajti ma obvinia, že som sa v priebehu tej trištvrte hodiny skryl dakde v okolí, okľukou sa vrátil k domu na Rhoda Avenue a zaškrtil Jeanettu Lattyovú. Stali sa i čudnejšie veci.“

„Budete teda pátrať ďalej?“

„Pokúsim sa vyzvedieť trochu viac,“ prikývol so. „Vo vedomostiach je sila. A v podobných prípadoch nesmierne veľa záleží na tom, čo vie človek zistiť.“

„Kde začnete?“

„U vás.“

„U mňa?“

„Áno.“

„Čo také viem?“

„Ešte nič, ale niečo mi zistíte. Zavolajte dovoznú spoločnosť Molybdenum Steel a pýtajte si šéfa personálneho oddelenia.“

„A potom?“

„Povedzte, že sa uchádzate o miesto sekretárky.“

„Ako sa predstavím?“

„Nemusíte sa predstaviť. Jednoducho povedzte, že si chcete dohovoriť termín a poinformovať sa o mieste sekretárky. Povedia vám, že najprv musíte zájsť do istej sprostredkovateľne, ktorá im vybavuje prijímanie všetkých zamestnancov.“

Elsie sa na mňa zadívala, potom vzala telefónny zoznam, vyhľadala číslo, vykrútila ho a požiadala, aby ju prepojili na personálne oddelenie.

Do telefónu hovorila celkom presvedčivo: „Som osobná sekretárka, mám ukončené odborné vzdelanie. Rada by som si dohodla termín pohovoru o mojej kvalifikácii a o možnosti nastúpiť u vašej spoločnosti.“

V slúchadle sa ozval akýsi drsný hlas. Elsie vzala ceruzu a náhlivo napísala: „Pacific Screening and Personnel Agency, administratívna budova Ladd.“

Poďakovala a zavesila slúchadlo.

Spýtavo na mňa mrkla, a keď som prikývol, vyhľadala číslo sprostredkovateľne a vykrútila ho.

„Tu je Donald Lam z firmy Coolová a Lam,“ predstavil som sa. „Sme súkromná detektívna kancelária. V súvislosti s poskytnutím pôžičky zháňam referencie o istej zamestnankyni, ktorej sprostredkovala miesto vaša agentúra.“

„Žiaľ, nepomôžeme vám, pán Lam. Zisťujeme všetko dostupné o kvalifikácii a referenciách, no otázky úverov neskúmame,“ ubezpečil ma chladný ženský hlas na druhom konci drôtu.

„Chápem,“ povedal som, „ale na základe tých referencií by som mohol postupovať ďalej. Samozrejme, chápete, že keď sa zamestnancovi pomôže získať úver, nesmierne sa mu tým uľahčí.“

„Chápem,“ odpovedala.

„S kým by som sa mal pozhovárať?“

„Najskôr s pánom Frankom Eckelsonom.“

„Ďakujem, skúsim ho vyhľadať. Neviete, či je teraz v kancelárii?“

„Ešte pred pár minútami bol tu. Myslím, že popoludní tu bude.“

„Ďakujem vám,“ rozlúčil som sa a položil som slúchadlo.

Elsie Brandová sa na mňa ustarostene zahľadela: „Donald, ak budete do toho rýpať ďalej, vystavíte sa vážnemu nebezpečenstvu.“

„Viem,“ prikývol som. „A ak do toho nebudem rýpať, vystavím sa tiež vážnemu nebezpečenstvu. Ak začne dajaký rozhlasový reportér podkurovať policajnému riaditeľstvu, polícia začne hľadať obeť.“

„Donald, bolo by mi milšie, keby ste sa do toho nemiešali.“

Usmial som sa na ňu. „Bolo by mi milšie, keby som nemusel,“ opravil som ju a pobral som sa preč.

9

Frank Eckelson mal približne štyridsaťdva-štyridsaťtri rokov. Na čítanie potreboval polovičné okuliare, pri ostatných prácach zízal ponad sklá. Mal vodovomodré oči, huňaté obrvy a vysoké vráskovité čelo. Vrásky mal od toho, že sústavne pozeral ponad sklá.

„Vybavujem úver istej sekretárke, ktorej ste sprostredkovali miesto,“ spustil som. „Je to Marilyn Chelanová. Našli ste jej miesto v spoločnosti Molybdenum Steel. Keby ste mi láskavo povedali zopár maličkostí o jej minulosti, ostatné by som si zistil sám.“

„Prečo vás to zaujíma, pán Lam?“

„Kvôli úveru.“

„Úverové záležitosti neprešetrujeme.“

„Viem,“ prikývol som. „Ale ja ich prešetrujem. To je totiž moje povolanie.“

„Ste súkromný detektív?“

„Takú prácu robíme vo voľnom čase. Pri terajších prevádzkových nákladoch sa musí človek zvŕtať. A v tomto povolaní človek buď hoduje, alebo hladuje. Dakedy drhneme do úmoru, inokedy zháňame kadejaké doplnkové akcie.“ Premrštene ľahostajne som zívol, aby som mu dokázal, že to je iba otupná fuška.

Zívnutie ho presvedčilo. Podišiel k registračke a poznamenal: „Slečna Chelanová nie je tunajšia.“

„Viem. Je zo Salt Lake City. Mám tam spojenie, ale chcem si to preveriť osobne. Aké sú jej tunajšie referencie?“

„Tunajšie referencie nemá. Moment… bývala u kamarátky, u istej Pauliny Garsonovej v bytovom komplexe Vector a vo veci referencií sa odvolala na slečnu Garsonovú.“

„Prešetrili ste si ich?“

„Úprimne povedané nie. Uviedla svojich posledných zamestnávateľov, u nich sme si vec prešetrili a videli sme listy, ktoré jej dali. Potom som ju poslal k šéfovi oddelenia sekretárok na testy, napríklad zo strojopisu a stenografie, a na celkový inteligenčný test.“

„Skúšate každého uchádzača?“

„Isteže.“ prikývol. „Nie sme hocijaká sprostredkovateľňa s fúrou zoznamov uchádzačov. Robíme výber a pracujeme s personálom. Keď nás niektorý klient požiada o zamestnanca s určitou kvalifikáciou, usilujeme sa poslať mu takého, ktorý svojimi schopnosťami presne z odpovie požiadavkám.“

„Ďakujem vám. Preverím si to v Salt Lake City,“ povedal som.

Vyšiel som z administratívnej budovy Ladd a zamieril som k bytovému komplexu Vector. V zozname som zistil, že Pauline Garsonová býva v byte číslo 211.

Vrátil som sa do kancelárie, otvoril som dvere vedúce do prednej miestnosti, pokývol som recepčnej a idúcky do svojej pracovne, iba letmo som pozrel na muža s tvárou zahalenou Wall Street Journalom, ktorý čakal v recepčnej miestnosti.

„Videli ste toho človeka, čo čaká vonku?“ spýtala sa Elsie Brandová.

„Čaká na mňa?“ začudoval som sa.

Prikývla.

„Kto je to?“

„Volá sa George Littelton Dix. – Čo je vám, Donald?“

„Dočerta, čo myslíte, ako ma vyňuchal?“

„Prečo, Donald? Kto je to?“

„Ktosi, komu som sa chcel vyhnúť. Presnejšie povedané, nemal vedieť, že sa oňho zaujímam.“

„A vy sa oňho zaujímate?“

„Zaujímam sa, a to už dávnejšie. Voľajako sa to dozvedel.“ Zadrnčal telefón.

Elsie sa ohlásila a oznámila mi: „Recepčná sa spytuje, či už môžete prijať pána Dixa.“

„Nech sa mu páči,“ odpovedal som. „Zistíme si, o čo chlapíkovi ide, nech to máme z krku.“

„O čo ide, Donald? O dajakú mrzutosť?“

„Len čo zistí, že som varoval tú malú, bude oheň na streche. Pravdepodobne to ešte nevie, ale dozvie sa to.“

„A potom?“

„Potom sa mám na čo tešiť. Priveďte ho, Elsie.“

Elsie uviedla Dixa do mojej pracovne.

„Dobrý deň, dobrý deň,“ zahlaholil Dix rutinérsky bodrým, srdečným tónom špičkového obchodného zástupcu. „Pán Lam, nepokladajte ma za dotieravého človeka. Lúštim vlastne záhadu.“ Ustavične mi stískal ruku a potriasal ňou.

Zaumienil som si, že ho tromfnem, zaceril som sa a povedal som: „Kým vyriešite tú záhadu, vysvetlite mi láskavo, ako to, že vy hľadáte mňa, lebo ja som vás hľadal predpoludním.“

„To mi je jasné.“

„Tak?“ zvolal som s patričným údivom na tvári aj v hlase.

Prikývol.

„Zaujímam sa totiž o nehnuteľnosť v niektorej z nových obytných štvrtí, ktoré sa práve otvárajú,“ pokračoval som. „a vy zrejme máte povesť vynikajúceho obchodného zástupcu, lebo istá moja klientka mi povedala, že George Littelton Dix jej ohromne pomohol pri kúpe pozemku, a ako sa presvedčila, všetko bolo navlas také, ako ste jej opísali, zachovali ste sa úzkostlivo čestne a skutočne ste sa nesmierne pousilovali, aby dostala presne taký pozemok, aký chcela.“

„Ale nepovedzte,“ začudoval sa. „Kto to bol?“

„Volala sa… Moment… vlastne to som nemal povedať.“

„Prečo?“

„Vopred som vám totiž prezradil, že ide o našu klientku. Neprezrádzame mená našich klientov. To je absolútne dôverná vec. Keby som vám bol povedal, že som sa zhováral s vašou zákazníčkou, nebol by to vonkoncom nijaký problém. Ale trochu som vybočil a prezradil som vám, že ide o našu bývalú klientku, a preto mám zviazané ruky.“

„Rozumiem.“ prikývol rozžiarený. „Chápem vašu situáciu. Tak teda, ohromne rád vás poinformujem o tej našej štvrti a pomôžem vám vybrať prvotriedny pozemok. Chápete, pán Lam, nie všetky pozemky sú rovnako výhodné. Vidia sa rovnako výhodné ľuďom, ktorí iba pozerajú plány, lebo ceny sú jednotné, no každý ostrieľaný obchodník s nehnuteľnosťami, ktorý je dlhšie vo fachu, prešiel nejedným sídliskom a ťaží zo skúseností, a ak dovolíte, aj z poučení, taký teda vidí značný rozdiel. Prirodzene, usilujem sa chrániť našich klientov. Vyberám pozemky, ktoré pokladám za najvýhodnejšie, a predávam ich ľuďom, na ktorých mi osobne záleží to asi mala na mysli vaša klientka.“

„Celkom iste,“ prisvedčil som.

„Hľadali ste ma dnes na sídlisku?“

„Áno, hľadal. Mal som však veľmi málo času a bol by som nanajvýš stihol zoznámiť sa s vami a vyžiadať si prospekt, aby som mohol tú vec predebatovať so svojou partnerkou.“

„Och, bude to spoločná investícia?“

„Možno bude.“

„Nuž, mám so sebou prospekt, a ak si pozriete tento plán, ukážem vám zopár veľmi výhodných pozemkov, ktoré nám ešte zvýšili. Ak to má byť spoločná investícia, potom možno budete chcieť celý blok pozemkov.“ Nádejne na mňa pozrel.

„Nie,“ pokrútil som hlavou, „taká veľká investícia to nebude. Mám v úmysle kúpiť si stavebný pozemok a zišlo mi na um, že moja partnerka Bertha Coolová si možno tiež bude chcieť dačo postaviť nablízku. Chcel som jej to nadhodiť.“

„Chápem.“

„Ale to sa netýka nášho vzájomného obchodu,“ zdôraznil som. „Je to skutočne pozoruhodná zhoda, že ste prišli za mnou.“

„Vonkoncom nijaká zhoda, iba počestný, prostý obchod.“

„To, žiaľ, nechápem.“

„Mohol by som vás normálne baláchať, že som sa oneskoril s obedom a bol som si tu nablízku niečo zjesť, a jednoducho som zaskočil k vám, lebo viem, že ste boli predpoludním vonku a nevyčkali ste ma.“

„Ako ste sa to dozvedeli, ak to nie je nevhodná otázka?“ Zasmial sa: „Nie je to nevhodná otázka. Viete, Lam, obchody idú a ja sa zvŕtam. Otvorene vám poviem, že beriem približne také provízie ako všetci ostatní zástupcovia dovedna.

Mám špeciálny systém postupu Rozdám kopu vizitiek rozličným nádejným zákazníkom, a keď prídu, pýtajú sa po mne. Ak mám práve jednanie a nádejný zákazník nepočká, ale vstane a poberie sa, slečna pri stole presne vie, čo má urobiť. Zájde na dámsku toaletu. Hneď pri okne máme ďalekohľad na stojane. Slečna si zapíše číslo auta, ktorým dotyčný odíde, a ja si zistím, komu voz patrí. Potom každého bez výnimky vyhľadám. Osobitne ma zaujíma, čo sa stalo, prečo nepočkal, či sa neurazil, alebo, ako vo vašom prípade, či mal iné neodkladné povinnosti.“

„Ale to dá veľa práce,“ poznamenal som.

„Nie, nedá. Mne ujde veľmi, veľmi málo ľudí. Ale keď mi niekto ujde, zakaždým si zistím, prečo ušiel. Nemôžem si dovoliť, aby daktorého z mojich prípadných zákazníkov niečo roztrpčilo alebo urazilo. Chcel som sa len presvedčiť, že nie ste urazený.“

„Nie som urazený. Mal som iba povinnosti.“

„Nechám vám tu prospekt, pán Lam, a rád by som si s vami dohovoril schôdzku. Mohol by som sa stretnúť s vami a s vašou partnerkou zajtra popoludní? Určite si čas a ja sa prispôsobím.“

„To, žiaľ, nepôjde, lebo moja partnerka má teraz veľa práce a ako mi práve oznámila, dostali sme nový prípad, ktorého sa budem musieť ujať. Uvoľním sa až o niekoľko dní, no ak mi necháte prospekt, ozvem sa vám v priebehu týždňa, či tak voľajako.“

„Och, to je náramná škoda, lebo, žiaľ, niektoré z tých prvotriednych pozemkov už budú preč.“

„Musím to riskovať,“ mykol som plecami.

„Poviem vám, ako to urobím, Lam. Viem o pozemku, ktorý sa uvoľní. Istá osoba naň dala zálohu, no šek nebol krytý. Oficiálne sme zmluvu ešte nezrušili, ja vám ten pozemok zo štyri, zo päť dní podržím. Dovtedy si ta môžete zájsť a pozrieť si ho. Je to skutočne prvotriedny, nadpriemerne dobrý pozemok. Ak sa vám bude páčiť, okamžite zruším tú zmluvu, lebo šek nie je krytý, a uzavrieme novú zmluvu na vaše meno. Čo poviete?“

„To bude skvelé, ale neviažte sa na mňa, lebo najbližších pár dní budem poriadne zapriahnutý a možno nestihnem vybehnúť von.“

„To je v poriadku. To je celkom v poriadku, Lam. Radi vám vyjdeme v ústrety… Ale mám ešte ďalšiu vec…“ Hlas mu zamrel.

„Akú?“ spýtal som sa.

„Je možné, že ak mi pôjdete poruke vy, pôjdem poruke ja vám.“

„Čo tým chcete povedať?“

„No, mám menšie naťahovačky a možno budem potrebovať súkromných detektívov, a to dobrých.“

„Akú máte mrzutosť?“

„Mal som menšiu autonehodu, a môj protivník tvrdí, že som pred bulvárom nezastal a že som bol podpitý. Ale to sú hlúposti a nezmysly.“

„Kontrolovali vám dych?“

„Nie, vtedy nie. Ale neskôr sa mi to rozležalo v hlave a o pár hodín som zašiel na policajnú stanicu a dal som si skontrolovať dych.“

„Skontrolovali vám ho?“

„Áno. Zistili mi stopu, celkom malú stopu alkoholu, bolo to tuším sedem desatín promile.“

„To, pravda, ešte neznamená, že taký stav ste mali aj o pár hodín prv.“

„Hej, viem, ale dokazuje to, že som nebol opitý, ako tvrdí ten človek. Ja som teda pred bulvárom zastal. Myslím, že poisťovňa to promptne vyrieši, už preto, aby sa zbavila opletačiek. Ale keby sa to neurovnalo dohodou, chcem zohnať zopár svedkov, ktorí odprisahajú, že som pred bulvárom zastal.“

„Zistili ste si mená daktorých ľudí, čo tam vtedy boli?“

„Na nešťastie nezistil. Kým som sa dohadoval s vodičom toho druhého voza, svedkovia zrejme zmizli.“

„A ten druhý nemá nijakých svedkov?“

„Ale má práve o to ide. Zohnal si zopár ľudí, ktorí síce vôbec nič nevedia, no odprisahali, že som pred bulvárom nezastal. Práve to je tá oštara.“

„Aká veľká škoda je to?“

„Veľmi malá, veľmi malá aspoň na jeho voze. Ja mám na svojom oldsmobile ľavú stranu poriadne dorantanú. Ale to si zaplatím sám. Zatiaľ som si musel prenajať auto. Je to otrava.“

„No, musíme si to prediskutovať, až keď bude aktuálna pomoc detektívnej agentúry. Nateraz máme veľmi mnoho práce a rád by som vás zoznámil so svojou partnerkou, pani Coolovou. Ak sa vám nepodarí vec urovnať dohodou, dajte nám to láskavo vedieť.“

„To bude výborné, Lam. Na ničom sme sa pevne nedohodli, hovoríme celkom nezáväzne.“

„To sa vzťahuje i na ten pozemok. Nezabúdajte, nijaké pevné záväzky.“

„Nijaké pevné záväzky,“ zopakoval a podali sme si ruky.

Zastal som vo dverách a pozoroval som ho, kým neprešiel prednou kanceláriou a hlavným vchodom k výťahu.

„Čo myslíte, trepal sa sem skutočne iba preto, lebo ste ušli z toho sídliska?“ spýtala sa Elsie.

„Neviem,“ priznal som sa. „A práve to ma škrie.“

10

Sadol som do auta, zamieril som k bytovému komplexu Vector, našiel som si miesto na zaparkovanie a z telefónnej búdky som zavolal číslo bytu Pauliny Garsonovej. Nik sa neozval.

Vyčkal som polhodinu a zavolal som znovu. „Haló,“ ozval sa hrdelný ženský hlas.

Veľmi sebaisto som sa spýtal: „Pauline?“

„Hej, áno,“ prisvedčila.

„Dajte mi Marilyn rýchlo. Je to dôležité.“

„Prečo kto ste?“

„To je vedľajšie, to je vedľajšie,“ odbil som ju. „Každá sekunda je drahá. Dajte mi Marilyn“

„Moment,“ povedala.

Odišla od telefónu a vzápätí som začul tlmený rozhovor. O chvíľočku sa nesmierne bojazlivo a skrúšene ohlásila Marilyn: „Áno… haló…“ Začal som dychčať do telefónu.

Na druhom konci drôtu sa ozval výkrik a Marilyn položila slúchadlo.

Vrátil som sa do služobného auta a čakal som.

O štvrť hodiny zastal pred činžiakom taxík. Šofér vystúpil, pozrel si menovky a stisol zvonček bytu Pauliny Garsonovej.

Podišiel som k taxikárovi.

„Viete, čo to je?“ spýtal som sa ho.

Pozrel na mňa, potom na moju dlaň a zaceril sa: „Vyzerá to ako dvadsaťdolárovka.“

„Správne,“ prikývol som. „Ten taxík som si objednal ja. Tu máte dvadsať dolárov. Keď snímem klobúk, odpáľte a vráťte sa na stanovište.“

„Nikde inde?“

„Nikde inde, iba nazad na stanovište.“

Nechápavo na mňa pozrel.

„Ak chcete tú dvadsiatku, pohnite sa,“ dodal som. „Nasadnite do voza, zapnite motor, a keď položím ruku na klobúk, odpáľte.“

„Jednoducho položíte ruku na klobúk?“

„Och, ja si už vymyslím dajakú zámienku,“ ubezpečil som ho. „Ak sa tu náhodou zjaví voľajaká pipka, oslovím ju a ona ma zmrazí pohľadom. Ale všímajte si moju ruku. Keď ju zdvihnem ku klobúku, odpáľte.“

„Okej,“ privolil, sadol do taxíka a zapol motor.

Asi o pol minúty vyšla z domu Marilyn Chelanová, bola bledá a v ruke niesla kufrík.

Zdvihol som ruku, sňal som klobúk a oslovil som ju: „Haló, Marilyn. Pôjdete so mnou.“

„Vy!“ skríkla.

„Veru ja,“ prikývol som.

Taxík sa odlepil od chodníka.

„Hej!“ zavolala za ním Marilyn, no taxík už bol preč.

Pokračoval som: „Vonkoncom sa mi nepáči, ako sa veci vyvíjajú. Marilyn, a preto…“

„Ale už som vám povedala, že vás nepotrebujem. Pán Archer vás prepustil. Nemám peniaze na súkromného detektíva.“

„Stojíte tu vo dverách, hráte im rovno do rúk. Nepôjdete radšej so mnou? Zavediem vás niekam, kde vás nikto nenájde.“

„To hovoríte vážne, Donald?“

„Čo myslíte, prečo som tu?“

Pozrela na mňa. „Neviem.“

Jednou rukou som ju chytil pod pazuchu, druhou som jej vzal kufrík. „Poďte. Marilyn. V prvom rade treba odtiaľto zmiznúť, skôr ako sa dozvedia, že odchádzate.“ Usmernil som ju k služobnému vozu.

„Ako ste vedeli, kde som… kde ma nájdete?“ spýtala sa.

„Šiel som naisto. A ak som vás našiel ja, mohli by vás nájsť aj iní.“

„Už ma našli.“

Prudko som zastal a zarazene som na ňu pozrel. „Naozaj?“

„Áno. Práve v priebehu poslednej polhodiny. Zacengal telefón a ktosi povedal mojej priateľke, že sa so mnou musí zhovárať.“

„A čo sa stalo?“

„To isté, zasa to dychčanie a potom ticho.“

„Zavolal iba raz?“

„Popoludní zvonil telefón štyri či päť ráz, no neohlásila som sa. Sľúbila som Pauline, že nevyjdem z bytu a nezdvihnem telefón. Do smrti nechcem vidieť telefón.“

„Táto vec je oveľa závažnejšia a oveľa hrozivejšia, ako som si myslel. Musím sa teda o vás postarať.“

„Ale prečo? Pán Archer vám povedal… Na detektívov nemám peniaze. Tie, čo mám, budem potrebovať, čaká ma dlhá cesta.“

„Viem,“ prikývol som. „Nechcem peniaze. Urobím to naverímboha.“

„Ako to myslíte?“

„Až zistím, kto je za celou vecou, pumpnem ho.“

„Pumpnete ho?“

„Správne. Prinútim ho, aby zacvakal.“

„Ako?“

„To už prenechajte mne. Dosiaľ vás šikanovali, je už načase, aby ste sa prebrali z tej pasivity. Najvyšší čas, aby ste začali údery vracať.“

„Kiežby som vám mohla bezvýhradne dôverovať, Donald. Mám pocit, že vám môžem dôverovať, a jednako… Voľačo tu nesedí. Ste tak prekliato chladný a sústredený a… tuším trochu prehnane sebaistý.“

„To sú iba moje profesionálne maniery. Pestujem si ich, aby som vedel ubezpečiť klientov.“

„Ale mňa to neubezpečuje – znie mi to akosi neúprimne. Mali by ste byť trochu…“

„Vyľakaný?“ spýtal som sa.

„Nie práve vyľakaný, ale mali by ste väčšmi tápať v tme. Mám dojem, že presne viete, kde idete.“

„Veď aj viem,“ prisvedčil som a otvoril som dvere služobného voza. „Nasadnite.“ Hodil som jej kufrík na zadné sedadlo a Marilyn si sadla dopredu. Obišiel som auto, sadol som za volant a zapol motor.

„Kde ideme?“ spýtala sa.

„Predovšetkým niekde, kde vás nikto nenájde. Ďalší telefonát tohto druhu už nebudete počuť.“

„Kiežby som vám to mohla uveriť.“

„Výborne, aspoň si to overíte. Myslíte si, že som spupne sebaistý. Ak vás ten človek ešte raz zavolá, presvedčíte sa, či sa iba naparujem.“

„Keby ste ma oslobodili od tých telefonátov, keby som sa mohla jedinú noc poriadne vyspať bez uspávacích práškov, to by bolo nádherné. Ale keď teraz zaspím, vždy mám príšerné mory, prebúdzam sa zaliata studeným potom a čakám, kedy zacengá telefón.“

„Zabudnite na to,“ upokojoval som ju. „Ste medzi priateľmi.“

„Kiežby som to aj pocítila. Prichodím si taká opustená a bezmocná.“

„Prečo ste šli práve k Pauline Garsonovej?“

„Inak som nemala kde ísť.“

„Poznáte ju dávno?“

„Pauline má na svedomí, že som dala v Salt Lake City výpoveď. Dozvedela sa o mojom terajšom mieste. Má zrejme známych na personálnom oddelení agentúry Pacific Screening, ktorá sprostredkúva mojej firme všetkých zamestnancov. Zistila, že sa uvoľnilo dobré, skutočne dobré miesto sekretárky, a keďže poznala moju kvalifikáciu, vedela, že hravo urobím všetky skúšky.“

„Dali ste teda v Salt Lake City výpoveď a prišli ste sem iba na základe…“

„Nie, nie,“ ohradila sa. „Mala som nastúpiť dovolenku, vybrala som si dva týždne, nasadla do lietadla, prišla som sem a Pauline ma predstavila…“

„Viem,“ skočil som jej do reči, „Frankovi Eckelsonovi.“

„Nie, nie pánu Eckelsonovi. Musela som s ním vybaviť formality, no pozná sa s Donnou Hendrixovou, u ktorej sa robia všetky sekretárske skúšky. Pán Eckelson si preveril moju minulosť a referencie a poslal ma k Donne Hendrixovej. Tá ma vyskúšala z diktátu, strojopisu a obchodnej korešpondencie, čo sa týka rýchlosti, presnosti a podobne.“

„A obstáli ste?“

„Och, prirodzene. Skutočne ovládam tú prácu Donald, kde vlastne ideme?“

„Chvíľu sa povozíme, aby sme sa celkom ubezpečili, že nás nikto nesleduje. Hľadám semafor, ktorý má práve bliknúť a… Už je tu.“ Na semafore pred nami sa zažalo žlté svetlo, a práve keď blikla červená, švihol som cez križovatku.

„Obzrite sa, či nás niekto nesleduje,“ požiadal som ju.

„Nie, prešli ste posledný. Ostatní zastali, Donald, fakticky ste prešli na červenú.“

„Vbehol som do križovatky ešte na žltú,“ opravil som ju.

„Viem, ale červená blikla, keď ste boli uprostred.“

„Presne to som chcel. Držte sa.“

Zvrtol som voz, šmykli sme do bočnej uličky, potom som odbočil doľava a postupne som pridával plyn. „Hovorte,“ vyzval som ju. „Porozprávajte mi, ako ste sa dostali k Pauline.“

„Ráno som zatelefonovala Pauline, požiadala som ju, aby prišla o deviatej pred môj dom a počkala ma. Neodvážila som sa ísť taxíkom, lebo som bola presvedčená, že ma budú stopovať… Preboha, Donald, čo myslíte, kto to robí? Kto sa tak namáha, aby ma nastrašil, a čo odo mňa vôbec chcú?“

„Neviem,“ priznal som sa. „Práve to musíme zistiť. Až sa dozvieme, čo chcú a kto sú, prejdeme do protiútoku.“

„Kiežby sa vám to podarilo zaonačiť tak, aby ten chlap, nech to je hocikto, dostal poriadny výprask,“ povedala zlomyseľne.

„Moment,“ zahriakol som ju, „nehovorte tak. Niekto by to mohol dakedy použiť proti vám. Len pokojne. Starosti a výprasky prenechajte mne. Len sa nevzrušujte.“

„Kde ideme, Donald?“

„Kde by ste chceli ísť?“

„Neviem. Musím ísť niekam, kde nebudem… kde jednoducho nezostanem sama, len o to mi ide.“

„Nechcete sa skryť v byte Berthy Coolovej?“

„Preboha, nie. Neznesiteľne ma dráždi. Je priveľmi… priveľmi panovačná.“

„Moja sekretárka má samostatný byt. Myslím, že by vás vzala k sebe,“ nadhodil som.

„Cudzia spolubývajúca je dosť veľká záťaž.“

„Máte ešte dajakých známych?“ spýtal som sa.

„Nie.“

„Vôbec nikoho?“

„Nikoho.“

„Tak aspoň na chvíľu zaskočíme k mojej sekretárke. Trochu sa navzájom oťukáte.“

„Ale všetko robíte bezplatne,“ zaprotestovala.

„Veď ja si to vyinkasujem. A nezabúdajte. Archer nám dal preddavok. Ešte si ho odpracúvam.“

„Donald, vy máte čosi za lubom.“

„Mám čosi za lubom,“ prikývol som. „Mám v úmysle zistiť, kto vás šikanuje, a pre zmenu šikanovať jeho.“

„A prečo?“

„Neznášam pocit, že ma niekto prekabátil. Neznášam pocit, že ma voľakto dobehol. Vo vašom prípade sme nepochodili mimoriadne úspešne. Podujali sme sa na to, že vás budeme strážiť, mali sme vás chrániť, no telefonáty pokračovali, expresné listy chodili ďalej, dostali ste takmer hysterický strach a museli ste odísť. To mi nevonia.“

„Ešte ste mi nepovedali, ako ste ma našli u Pauliny.“

„Som predsa detektív. Bol by som vás našiel hocikde.“

„Ale to je vylúčené.“

„Veď som vás našiel, nie?“

„Práve to nechápem.“

„Nechajme to,“ povedal som, „zájdeme k mojej sekretárke, v byte sa môžeme pozhovárať tak, že sa vám budem dívať do očí a nebudem sa musieť sústreďovať na šoférovanie.“

„Ale nie je to práve jedno z miest, kde ma budú hľadať?“

„To je posledné miesto,“ ubezpečil som ju.

„Prečo?“

„Z viacerých dôvodov. Tí, čo v tom majú prsty, si myslia, že už nemáme s prípadom nič spoločné. Nechápu, že detektívna agentúra môže mať… no, povedzme profesionálnu hrdosť. Myslia si, že Coolová a Lam na tomto prípade pohoreli. Možno vás vystopujú až k Pauline Garsonovej, no tam stopy stratia.“

„Môžete… môžete mi povedať, ako ste ma vystopovali?“

„Poďme na vec takto,“ navrhol som. „Čo ste zamýšľali, keď ste odišli od Pauliny? Objednali ste si taxík. Neviete, že taxík sa veľmi ľahko sleduje?“

„Isteže,“ pripustila, „ale chcela som odísť na letisko, zamiešať sa medzi ľudí, ďalším taxíkom sa odviezť na hlavnú stanicu a opäť sa zamiešať medzi ľudí. Bola by som nasadla do ďalšieho taxíka, presvedčila sa, že ma nikto nesleduje, a potom…“

„A potom?“

„Potom? Neviem. Bola by som sa rozhodla podľa okolností.“

„Chceli ste odísť z mesta?“

„V Salt Lake City mám známych, medzi nimi aj politicky vplyvných ľudí. Myslím, že by ma ochránili.“

„A mali ste v úmysle odísť do Salt Lake City?“

„Áno.“

„Z letiska?“

„Nie. V požičovni som si chcela prenajať auto, zájsť do Las Vegas, tam auto odovzdať a nasadnúť do lietadla.“

„Auto vám neprenajmú, pokým sa nepreukážete vodičským preukazom. Každý by pátral v prvom rade po tom. Skúsil by nájsť vašu stopu tak, že by si posvietil na požičovne áut.“

„To mi celkom ušlo,“ priznala sa.

„Kadečo vám ušlo. Ale teraz si dajte pohov, chcem sa totiž sústrediť na šoférovanie a presvedčiť sa, že nás nikto nesleduje.“ Náramne zložito som obišiel niekoľko blokov a urobil zopár slučiek, aby som ju presvedčil, že sa pokúšam ujsť každému prenasledovateľovi, zamieril som pred činžiak Elsie Brandovej, zaparkoval som voz a vypol motor.

„Ako dlho sa tu zdržím?“ spýtala sa.

„Pokým mi nepoviete pravdu.“

„Pravdu? Veď som vám povedala pravdu.“

„Nie, nepovedali.“

„Povedala som, Donald. Prisahám, že som povedala.“

„Nepovedali ste mi, že ste ráno telefonovali s Paulinou Garsonovou.“ Pozrela na mňa, chcela dačo povedať, no potom jej ovisla brada a chvíľu nebola schopná slova.

„No tak,“ povzbudil som ju. „porozprávajte mi to. A koľkí ďalší ľudia majú vaše takzvané nezverejnené telefónne číslo?“ Mala čosi na jazyku, no rozmyslela si to a povedala: „Nikto. Ale ako ste sa to dozvedeli?“

„Dozvedel som sa to.“

„Ale ja… ja som predsa zmazala tú magnetofónovú pásku… Donald, niekto odpočúval môj telefón?“

„Celkom iste nie,“ ubezpečil som ju. „V takomto prípade neslobodno odpočúvať telefón.“

„Tak ako ste sa to dozvedeli?“

„Povedzme, že vďaka svojim dedukčným schopnostiam. Povedali ste mi, že ste požiadali Paulinu, aby o deviatej zaparkovala voz pred vaším domom a počkala, kým nevyjdete. Vy ste Paulinu nezavolali, lebo tam bola Bertha. Pauline teda zavolala vás. Bol to ten rozhovor, ktorý Bertha počula, ten, čo ste zmazali z pásky, ten, čo ste mali, keď Bertha odišla do kúpeľne.“ Prekvapene na mňa pozrela.

„Kde ste sa túlali minulej noci, keď ste dali Berthe Coolovej do kakaa uspávací prostriedok?“ spýtal som sa.

Prekvapene a vydesene na mňa pozrela. „Preboha, Donald o čom hovoríte?“

„Ale, ale. Iba naťahujete čas.“

„Ako ste sa dozvedeli, že som niekde odišla?“

„Máte to napísané na nose.“

„Donald, môžem vám dôverovať?“

„Ako to myslíte?“

„Môžem sa spoľahnúť, že si necháte výlučne pre seba, čo vám poviem?“

„Môžete sa spoľahnúť, že urobím všetko, čo je vo vašom záujme, pokiaľ pritom neriskujem krk. A viac nemôžete očakávať. Vy ste moja klientka. Archer nás najal, aby sme chránili vás, nie jeho. Lojálne sledujem vaše záujmy pokiaľ stačím. Radšej mi teda dôverujte. Bude to lepšie.“

„Čítali ste popoludňajšie noviny, Donald?“

„Ako to s tým súvisí?“

„Je tam čosi o… o istej zavraždenej, ktorú upodozrievajú, že bola akousi kupliarkou, že dohadzovala slečny.“

„Jeanette Lattyová?“ spýtal som sa.

„Áno. Tak vy to viete?“

„Viem,“ prikývol som. „Aké styky ste s ňou mali?“

„Ja… mala som niekoľko schôdzok.“

„Ktoré vám dohovorila?“

„Áno.“

„Aké schôdzky to boli?“

„Naskrze počestné, Donald. Dostala som päťdesiat dolárov a peniaze na taxík, ale myslím… no, myslím, že som sa nesprávala tak, ako odo mňa očakávali, lebo potom pani Lattyová pre mňa už nemala nijaké schôdzky.“

„Čo myslíte, že od vás očakávali?“

„Mám vám to povedať po lopate?“

„A jednu z tých schôdzok ste mali s Archerom?“

„Bože dobrý, nie! Archer o tom vôbec nevie. Nemá o tom potuchy. Keby to vedel, jednoducho… jednoducho by ma vykopol. Okamžite by sa odo mňa dištancoval.“ Bleskove som si všetko premyslel.

„Prišli ste sem zo Salt Lake City?“

„Áno.“

„Mali ste tam priateľky?“

„Iba jednu.“

„Koho?“

„Paulinu Garsonovú.“

„A ako ste sa dostali do styku s Jeanettou Lattyovou?“

„Prostredníctvom istej známej zo Salt Lake City, tá mi… no… napísala som jej, že som tu opustená, načo mi poradila, aby som vyhľadala Jeanettu Lattyovú.“

„A vyhľadali ste ju?“

„Áno.“

„Uviedli ste referencie?“

„Och, podebatovala si so mnou, podrobne sa ma povypytovala, či som bola dakedy vydatá, či mám priateľov a podobne.“

„A potom vám dohodla niekoľko schôdzok?“

„Áno.“

„Vždy s tým istým mužom?“

„Nie, preboha, nie.“

„Čo tým chcete povedať?“

„No, s tým prvým mužom… s tým by som už jakživ nikde nešla.“

„A čo ten druhý?“

„Ten bol lepší, ale… No, vysmial sa mi a povedal, že som staromódna. Myslím, že ten by zasa nikdy nikde nešiel so mnou.“

„A minulej noci ste si to teda chceli vybaviť so Jeanettou Lattyovou.“ tresol som naverímboha. „Prečo?“

„Lebo… Och, Donald.“

„Len hovorte. Vysypte všetko.“

„Zrazu mi to prišlo na um, lebo čosi ma priviedlo na myšlienku, že za tými telefonátmi je možno Jeanette Lattyová.“

„Čo vás priviedlo na tú myšlienku?“

„Nešli mi totiž z hlavy adresy na tých obálkach – boli vytlačené pečiatkou. A rozpamätala som sa, že keď som bola prvý večer u pani Lattyovej, zazrela som u nej takú príručnú tlačiarničku. Práve zostavovala pinzetou akýsi text… Viete, čo mám na mysli. Dostať ich v hračkárstvach. Je v nich držiak na tri či štyri riadky, zásoba gumených písmen, pinzeta a poduška na pečiatky. Človek zostaví text, pritisne ho na podušku a urobí si celkom slušný odtlačok.“

„No a?“

„Včera podvečer mi to začalo chodiť po rozume, aj som vám to chcela povedať. Ale rozmyslela som si to, lebo som sa bála, že ak zájdete za pani Lattyovou a prehovoríte si s ňou, povie vám niečo o mne a o tom, že som bola na niekoľkých schôdzkach… no, keby sa to dozvedel pán Archer, mala by som po zamestnaní a po všetkom.“

„Čo ste teda podnikli?“ spýtal som sa.

„Rozhodla som sa, že sama zájdem za pani Lattyovou.“

„A boli ste u nej?“

„Áno.“

„Dali ste Berthe do kakaa drogu?“

„Slovo droga nemám rada. Ja… no, pani Coolová sa mi zdala unavená, a keďže som si chcela byť istá, že sa dobre vyspí, a mám zaručene neškodné prášky na spanie… Áno, Donald, rozpustila som pani Coolovej dva prášky v kakau.“

„Potom ste vyčkali, kým si ľahne?“

„Áno.“

„A odišli ste vlastným vozom?“

„Mala som auto také zatarasené, že som sa k nemu nedostala. Zdola som si zavolala taxík.“

„Nasadli ste do taxíka a zašli ste k Lattyovej?“

„Áno.“

„Kedy to bolo?“

„Panebože, neviem, približne… Pani Coolová medzitým zaspala a začala chrápať… Och, bolo hádam pol jedenástej, jedenásť, tak voľajako čas ma nezaujímal.“

„Dobre. Zašli ste k Lattyovej a pozhovárali ste sa s ňou. Ako ste sa potom dostali nazad? Nechali ste taxikára čakať, alebo…“

„Nie, nie, nezhovárala som sa s ňou.“

„Nie?“

„Nie.“

„Prečo?“

„No, keď som ta prišla, v prednej časti domu bola tma, ale vzadu sa svietilo. Keď som obišla dom, zbadala som, že sa svieti v spálni, a počula som, že pani Lattyová sa s niekým zhovára, hovorila veľmi rýchlo a vážne, tak som si pomyslela, že azda bude lepšie chvíľu počkať… Ale nevedela som sa rozhodnúť, nevedela som, kto je s ňou v izbe, no potom som začula mužský hlas.“

„Počuli ste, čo povedal?“

„Nie, počula som iba zvučný mužský hlas. Podľa hĺbky som poznala, že to je mužský hlas.“

„Škriepili sa?“

„Neviem, či sa škriepili, alebo nie, ale… Pani Lattyová teda rečnila o dušu, akoby niečo vysvetľovala alebo toho muža na niečo nahovárala a… tak veru… Viete, pani Lattyová bola vždy proti tomu, aby jej pred domom parkovalo mnoho áut. Vravela, že má všetečných susedov a keby bolo v dome priveľmi rušno, dráždilo by to ich zvedavosť… Preto som požiadala taxikára, aby zašiel k ďalšiemu bloku a počkal ma. Chvíľu som teda čakala, že ten človek odíde, no nemal sa k odchodu. Z tónu pani Lattyovej som vycítila, že je rozrušená, a už pomyslenie, že ju mám stretnúť v takom rozpoložení, ma znervóznilo. Myslím, že v podobných prípadoch som zbabelá. Tak či onak, kým som tam stála, rozhodla som sa, že odcestujem do Južnej Ameriky či niekde inde, a ujdem všetkému. A vtedy som si povedala, že skúsim nahovoriť pána Archera, aby mi dal peniaze na cestu.“

„Vrátili ste sa teda k taxíku a dali ste sa odviezť domov?“

„Donald, taxík bol preč. Taxikára zrejme čakanie zunovalo. Jednoducho nebol tam, kde ma mal čakať. Musela som prejsť pešo desať blokov k autobusovej zastávke. Vrátila som sa domov nočným autobusom.“

„Zanechali ste za sebou dlhánsku stopu,“ podotkol som.

„Ako to myslíte?“

„Taxikár si prečíta noviny a rozpamätá sa na adresu. Oznámi to polícii.“ Zbledla a zarazená na mňa pozrela. „Donald!“ zvolala. „To by predsa neurobil. Je to slušný chlapík.“

„Dočerta, čo si namýšľate?“ zahriakol som ju. „Že policajti sú takí hlúpi? Nebuďte smiešna. Pokúšam sa zrekonštruovať časový aspekt.“

„Prečo?“

„To vás teraz nemusí zaujímať, no chcem presne zistiť, kedy ste ta šli. Musím si kadečo preveriť. Pokiaľ ide o policajtov, tí vám poriadne podkúria. Neopovážte sa vystupovať pod iným menom, lebo to by bolo dôkazom úteku, a dôkaz úteku je v tejto fáze dôkazom viny.“

„Akej viny? Nič zlé som neurobila. Práve to bol tuším problém, a preto ma pani Lattyová už nechcela.“

„Akej viny? Vraždy.“

„Vraždy!“ vykríkla.

Prikývol som.

„Donald, nemôžu ma predsa obviniť.“

„Môžu, a aj vás obvinia. Povedzte mi teda, kedy sa začali tie telefonáty? Kedy ste dostali prvý expresný list s výzvou, aby ste odišli?“

„Na ten deň jakživ nezabudnem. Bolo to piateho. Dostala som expres s pozliepanou vyhrážkou a o necelú štvrťhodinu sa ozval prvý telefonát.“

„Kedy to bolo?“

„Popoludní. Práve som sa vrátila z práce. Osprchovala som sa a varila som si večeru. Chodila som bez šiat, lebo som mala v úmysle umyť riad a nechcela som si ich zašpiniť.“

„Bolo to teda piateho?“

„Áno.“

„A štvrtého ste mali schôdzku?“

„Myslíte takú, čo dohovorila Jeanette Lattyová?“

„Áno.“

„Preboha, nie. Poslednú schôdzku v jej byte som mala desať či štrnásť dní predtým. Mala som iba tie dve schôdzky, Donald.“

„V akom rozmedzí?“

„Počkajme… prvá bola v stredu a druhá nasledujúci piatok.“

„Pani Lattyová vám dala smernice, ako sa máte správať?“

„Och, áno, dostala som vytlačené smernice, vytlačené pravidlá. A upozornila ma, že ak tie pravidlá poruším, čakajú ma vytriasačky a budem mať navždy po schôdzkach.“

„A neporušili ste ich?“

„Nie. Úzkostlivo som ich dodržiavala.“

„Výborne. Tie záhadné telefonáty sa teda začali piateho. Tak poďme ešte kúštik nazad. Čo ste robili štvrtého?“

„Štvrtého? To bol celkom normálny deň.“

„A tretieho?“

Zmraštila obrvy. „Ťažko sa mi spomína na preskáčku, Donald, ale myslím, že… aj tretieho bol istotne celkom normálny deň.“

„Ako vyzerá normálny deň?“ spýtal som sa.

„Nuž, na raňajky mávam grapefruit, hrianky a kávu potom sa, prirodzene, osprchujem idem do kancelárie, predpoludním si vypijem kávičku a na obed mám hodinovú prestávku.“

„Čo mávate na obed?“

„Jedávam dosť výdatne, no pri obede lúštim krížovky. Som nimi posadnutá.“

„Pri obede ste teda lúštili krížovku?“

„Áno.“

„Tretieho?“

„Áno.“

„A štvrtého?“

„Áno, zrejme takisto, hoci teraz sa už presne nepamätám.“

„A čo ste robili večer?“

„Jeden z tých večerov som bola v kine. Dožičila som si koktail, večeru a potom kino.“

„Sama ste si vypili koktail aj povečerali?“

„Áno. Do baru ma nechceli pustiť samu. Sprvoti som mala menšie ťažkosti, no raz som už bola v tom lokáli a čašník ma spoznal. Povedala som mu, že čakám spoločníka a že som prišla trochu včaššie.“

„Bola to pravda?“

„Nie, nebola. Zaluhala som, aby ma pustili dnu, nechcela som si totiž sadnúť k stolu a objednať si koktail od čašníčky, lebo to by znamenalo ďalší účet a dvojité sprepitné.“

„Zazreli ste v bare niekoho známeho?“

„Ja…“ Zháčila sa.

„Áno?“ spýtal som sa.

„Áno. Zazrela som zopár dievčat, ktoré som už kedysi videla.“

„Kamošky?“

„Tie dievčatá… sprostredkúvala pani Lattyová. Myslím, že to boli jej dievčatá.“ Vtom zahla do uličky Elsie Brandová a začala hľadať miesto na zaparkovanie.

Otvoril som dvere auta.

„Poďte,“ vyzval som Marilyn. „To je Elsie. Zoznámim vás.“

11

Elsie Brandová ma zazrela, až keď som zatrúbil, a keď ma spoznala, tvár sa jej rozžiarila.

Zastavila auto vedľa môjho.

Pomohol som Marilyn vystúpiť.

„O čo ide, Donald?“ spýtala sa Elsie a zvedavo pozrela na Marilyn.

„Chcem vás o niečo poprosiť.“

„Okej. Urobím čokoľvek,“ sľúbila.

Predstavil som ich.

„Marilyn Chelanová,“ zamyslene zopakovala Elsie. „Nepočula som už dakedy vaše meno? Nevidela som ho v našich záznamoch? Som totiž osobná sekretárka Donalda Lama.“

„Robili sme slečne Chelanovej osobnú stráž.“

„Och, áno,“ prikývla Elsie.

„Chcem sa s ňou pozhovárať, a to pred svedkom. Musím jej trochu presvietiť pamäť a objaviť v nej niečo, čo v nej sama netuší. Musíte mi pomôcť.“

„Hneď? Pred večerou? Pravda, ak nie ste veľmi hladní, môžem niečo narýchlo pripraviť, no nemám doma mäso. Chcela som si urobiť praženicu na slanine.“

„Najprv si pohovoríme a potom sa najeme. Pôjdeme sa navečerať do reštaurácie.“

„Nie, nie,“ zaprotestovala Marilyn. „Chcem sa niekde utiahnuť, kde ma nikto neuvidí. Chcem uniknúť tým príšerným telefonátom a…“ Vedel som, že Elsie si rada dobre zaje, a preto som navrhol: „Okej, chvíľu si pohovoríme, potom pôjdem kúpiť zopár pekných hrubých steakov. Ogrilujeme ich a Elsie zatiaľ dá do rúry piecť zemiaky. Až sa upečú, vyberieme ich, rozkrojíme, pomastíme maslom, posypeme syrom a dáme ich ešte raz do rúry. Prinesiem veľkú plechovicu cibuľky v octe, francúzsky chlieb a fľašu červeného vína. Ako sa vám to pozdáva?“

„Náramne sa mi to pozdáva,“ priznala Elsie.

„Myslím, že nebudem mať veľký apetít,“ povedala Marilyn, „ale pozdáva sa mi to. Znie to lákavo.“ Vošli sme do Elsinho bytu.

„Prepáčte mi,“ ospravedlnila sa Elsie, „zmyjem zo seba popoludňajšie kancelárske sadze a špinu. Hneď sa vrátim.“ Marilyn na mňa pozrela: „Donald, kde budem dnes nocovať?“

„To si povieme, až to bude aktuálne,“ upokojil som ju.

„Ako ste to mysleli, keď ste povedali, že mi chcete objaviť v pamäti niečo, čo v nej sama netuším?“

„Presne tak som to myslel. Mám dojem, že štvrtého sa stalo niečo, na čo ste zabudli, a že to bolo dôležité.“ Zrazu sklopila pred mojím priamym pohľadom oči.

„Už sa pamätáte, čo to bolo?“ spýtal som sa.

„Nie,“ pokrútila hlavou.

„Sadnite si a urobte si pohodlie,“ navrhol som jej.

Elsie vyšla z kúpeľne, vyzerala čerstvá ako kvet. Skúmavo, ako žena ženu, si obzrela Marilyn Chelanovú do svojej vizuálnej inventúry zahrnula všetko od hlavy po päty, nič nevynechala.

„Predovšetkým si obe musíte uvedomiť,“ spustil som, „že naša firma dostala za úlohu chrániť Marilyn pred vecami, ktoré ju znepokojovali. Keď Marilyn usúdila, že sa nám to náležite nedarí, prešla ju trpezlivosť a nahovorila Jarvisa Archera, ktorý vec financoval, aby nám dal laufpas. Mám dojem, že Marilyn pred niečím uteká, pričom asi nevie, pred čím. Inak povedané, má o tom iba hmlistú predstavu. Myslím však, že Marilyn vie trochu viac o tom, ako viedla Jeanette Lattyová svoj podnik, než nám povedala.“

„Nie, nie,“ ohradila sa Marilyn. „Povedala som vám všetko, Donald.“

„Dostali ste stanový?“ spýtal som sa.

„Áno.“

„Vytlačené?“

„Áno.“

„Neodložili ste si ich náhodou?“

„Myslím, že ich mám.“

Otvorila kabelku a začala sa v nej prehŕňať.

Mala v nej kopu drobností, aké ženy zvyčajne nosia v kabelke.

Vybrala malý fasciklík a vytiahla z neho dva kusy papiera, nedolúštenú krížovku a akési tlačivo.

Roztvorila tlačivo a podala mi ho.

Stanovy boli priam ukážkovým zastieracím manévrom. Jeanette Lattyová to zaonačila tak, že keby bola polícia začala vyšetrovať, kedykoľvek mohla vytiahnuť tie stanovy a bola by krytá.

Stanovy zneli takto:

Toto je svojpomocná sprievodcovská služba. Ste príslušníčkou zboru mladých žien, ktoré sa združili, aby si odpracovaným večerom zabezpečili pobavenie, honorár a príjemnú spoločnosť.

Nikdy sa nepokúsite vyzvedať na osobný život človeka, ktorý vás sprevádza.

Za nijakých okolností nepripustíte dôvernosti, nedôstojné charakterove ušľachtilej ženy.

Neprijmete províziu, osobitnú odmenu a nijaké iné peniaze.

Muž, ktorý požiadal o vašu spoločnosť, zaplatil do svojpomocného fondu poplatok päťdesiat dolárov. Dvadsať percent z tejto sumy sa zráža na krytie administratívnych výdavkov a podnikovej réžie. Zvyšných štyridsať dolárov dostanete vy.

Za nijakých okolností nedovolíte, aby vás spoločník odprevadil do vášho bytu, nedáte mu svoje telefónne číslo a nijakú osobnú informáciu. Poviete mu, že bývate tu, u mňa. Po schôdzke sa vrátite do kancelárie Svojpomocnej spoločenskej služby na Rhoda Avenue 762. Spoločníkovi poviete, že tu býva vaša matka a že žijete s ňou.

Až vtedy, keď váš spoločník odíde, smiete sa taxíkom vrátiť domov.

Cestovné za obe cesty taxíkom je súčasťou výdavkov, ktoré uhradí spoločník okrem päťdesiatich dolárov zaplatených za vašu spoločnosť. Váš spoločník nevie, že ide o cestovné taxíkom. Taxík vypláca sprievodcovská služba.

Spoločník, prirodzene, platí celú večernú útratu. Smiete od neho prijať v minciach sprepitné na toaletu, a ak si želá, smie vám kúpiť kvety alebo venovať vám peniaze na kvety.

Musíte mať ustavične na pamäti, že akékoľvek porušenie týchto stanov by spôsobilo Svojpomocnej spoločenskej službe a ostatným mladým ženám, ktoré sú členkami organizácie, značné nepríjemnosti.

Musíte sa vrátiť najneskôr o pol druhej po polnoci a urobíte všetko, aby vás spoločník dovtedy priviezol na Rhoda Avenue.

Osobné dôvernosti sa obmedzujú nanajvýš na niekoľko bozkov na dobrú noc. Vysedávanie v autách, objímanie či chvíle osobného súkromia sú v rozpore so Stanovami. Keď vás spoločník niekde pozve, očividne si želá partnerku do nočného podniku, do divadla, na tanec a podobné rozptýlenie. Ustavične na to musíte pamätať a jemne, no energicky zamedziť každý pokus o obchytávanie, náruživé objímanie a podobné dôvernosti.

„Dodržiavali ste tie stanovy?“ spýtal som sa.

„Do písmena.“

„A myslíte, že tí páni boli sklamaní?“

„Myslím, že jeden z nich už predtým využil službu Jeanetty Lattyovej, a podľa jeho mienky stanovy boli zrejme na to, aby sa porušovali.“

„Ktorý to bol?“ spýtal som sa. „Prvý či druhý hostiteľ?“

„Nuž… obaja, ale najmä ten druhý.“

„A čo je toto?“ zdvihol som krížovku.

„Napoludnie mám hodinu voľno,“ povedala Marilyn. „Nerada sa náhlim s obedom, len aby som čím prv zasa bola v kancelárii, a neláka ma prechádzať sa po uliciach. Neďaleko kancelárie je malá kaviarnička, pri stoloch nebýva nával, a zakaždým si prinesiem krížovku vystrihnutú z novín. Neusilujem sa vyriešiť ju stoj čo stoj, iba si krátim čas pri jedení. Zobem a pritom lúštim krížovku. A desať minút pred jednou odchádzam. Dakedy krížovku dolúštim, inokedy nie.“

„Prečo ste si odložili práve túto?“

„Lebo v nej bolo zopár slov, na ktoré som nevedela prísť, a na druhý deň som si chcela pozrieť vylúštenie. Viete, ako to chodí v novinách. Jeden deň uverejnia krížovku a na druhý deň vylúštenie.“

„A ktorý deň to bol?“

Zmraštila čelo. „Bolo to… počkajme… bolo to piateho.“

„Tak prečo ste si šiesteho nepozreli vylúštenie a túto neodhodili?“

„Šiesteho sa čosi pomotalo s novinami. Strašne ma to mrzelo. Beriem si noviny, čo chodia do kancelárie a… No, voľakto vybral tú časť, kde bola krížovka, športová rubrika a podobné.“

„A vám nezáležalo na krížovke natoľko, aby ste si večer po práci kúpili iný výtlačok?“

„Nie. Ten večer som šla do kina.“

„Bol to ten istý večer, keď ste si dožičili koktail a večeru?“

„Nie, to bol predchádzajúci večer. Štvrtého. Vypila som si koktail, povečerala som, pozorovala som ľudí pri tanci a trochu som vstrebávala svetlo a jas. Nezdržala som sa dlho, lebo som zaluhala, že čakám spoločníka, a keď nešiel, povedala som hlavnému, že môjho sprievodcu zrejme čosi zdržalo a že sa navečeriam sama, načo dosť významne povytiahol obrvy.“

„A piateho sa začali tie telefonáty?“

„Áno,“ prikývla. „Ja…“

Vtom zadrnčal zvonček pri dverách.

Zamračil som sa. „Ak nemáte nič proti tomu, Elsie, Marilyn by sa azda mala utiahnuť do kúpeľne a trochu sa občerstviť,“ navrhol som. „Nechcem, aby sa dakto dozvedel, že je tu.“

„Chcete, aby zostala tu, Donald?“ spýtala sa.

„Ešte neviem.“

Pokývol som Marilyn.

Vkĺzla do kúpeľne práve vo chvíli, keď zvonček znovu zadrnčal a na dverách rázne zabubnovali čiesi hánky. „Tak poďme,“ volala Bertha Coolová. „Ponáhľam sa.“ Elsie na mňa vydesene pozrela.

Podišiel som k dverám a otvoril som.

Rozhorčená Bertha Coolová sa vovalila do izby.

„Zháňam ťa celé popoludnie,“ zavrčala. „To by bol zázrak, keby si občas zatelefonoval do kancelárie a dal vedieť, kde ťa možno nájsť. Môžbyť ide o čosi dôležité.“

„Sadni si, Bertha,“ poradil som jej.

Zagánila na Elsie, obrátila sa ku mne a spustila: „Už to vyzerá tak, že keď ťa chcem zohnať, musím chytiť Elsie. Tušila som, že si tu, tak som sem prifrčala, a skutočne, pri chodníku sa túli tvoj voz k Elsinmu vozu, akoby bola doba párenia – áut.“ Zagánila.

„Čo ťa škrie, Bertha?“

„To, že ma tá potvora chcela zneužiť.“

„Čo vyparatila?“

„Vydrž, hneď ti poviem, čo vyparatila!“

Podišla k telefónu, zdvihla slúchadlo, vykrútila akési číslo a požiadala: „Dispečera!“ O chvíľu pokračovala: „Tu Bertha Coolová. Zožeňte domácim telefónom seržanta Sellersa a povedzte mu, že som našla Donalda Lama u Elsie Brandovej. Teraz som u nej.“ Udala adresu a položila slúchadlo.

Vrátila sa ku kreslu a zosypala sa doň. „Z tejto agentúry si nikto nebude robiť bláznov, aspoň pokým s ňou mám niečo spoločné ja,“ vyhlásila.

„Ako to myslíš, Bertha? Kto si z nej robí bláznov?“

„Sprepadene, dobre vieš, ako to myslím. Celý prípad bol podvod.“

„Aký podvod?“

„Všetky telefonáty, dychčanie a ostatné somárstva. Celá vec bola zosnovaná preto, aby si tá naničhodnica zabezpečila na ten večer alibi. Ak sa jej niekto spýta, kde bola, jednoducho povie: ‚No, bola som doma v posteli.‘ A ak sa niekto spýta: ‚Máte nejaký dôkaz?‘ odpovie: ‚Prirodzene, strašne ma domŕzali anonymné telefonáty a expresné listy, preto som si najala na osobnú ochranu detektívnu kanceláriu a pani Bertha Coolová z firmy Coolová a Lam bola celú noc so mnou. Nemohla som odísť bez toho, aby som ju nezobudila.‘“ Berthe sršali z očí iskry, keď dodala: „A pravdepodobne vykrámi kopu nepodstatných podrobností, že ležala vedľa mňa a počúvala, ako chrápem, alebo dačo podobné.“

„Myslím, že si premrštene podozrievavá, Bertha,“ poznamenal som.

„Nech sa ti páči, mysli si, že som premrštene podozrievavá. Som detektív. Keď sa do niečoho pustím, hľadám vysvetlenia. A keď ma voľajaká naničhodnica dobehne, usilujem sa zistiť príčinu.“

„A našla si už nejaké vysvetlenia?“

„Na to môžeš vziať jed.“

„Aké?“

„Povedala som ti, že v tom kakau bola droga. Smial si sa tomu, no keď som ráno vstala, šálky od kakaa stáli pri dreze. Poznala som svoju šálku podľa toho, že mala pri ušku oškretý okraj. Zostala v nej ešte kvapka kakaa. Vzala som kúsok pijaka, namočila som ho do kakaa a dala som si urobiť analýzu. Nevedeli mi síce povedať, o aké množstvo šlo, no podľa analýzy v kakau nesporne bol barbiturát.“

„To ešte nič nedokazuje,“ namietol som. „Možno Marilyn sa iba poistila, aby skutočne zaspala, a chcela, aby si…“

„Och, čuš,“ zahriakla ma Bertha. „Kedykoľvek sa nám v prípade vyskytne ženská, stačí, aby švihla nylonkami, zopár ráz prevrátila oči, sem-tam vzdychla, zavrtela zadkom, vyronila slzu a vášnivo ťa bozkala, a už si hotový!“

„Dobre, dobre, Bertha, pokračuj. Čo si ešte podnikla?“

„Jednoducho som zavolala taxislužbu a spýtala som sa, či včera v noci poslali medzi desiatou a polnocou taxík ku komplexu Neddler Arms. Bože môj, tá naničhodnica ma tak hnala do postele a tak ma chcela vyradiť, že mi to malo byť hneď podozrivé.“

„A čo taxislužba?“

„Nič zvláštne. Marilyn si telefonicky objednala taxík, prišiel okolo pol jedenástej a už naň čakala.“

„A čo s tým má spoločné Frank Sellers?“

„Frank Sellers s tým má spoločné to, že tá naničhodnica sa dala odviezť na Rhoda Avenue číslo sedemstošesťdesiatdva. Ak to náhodou nevieš, na tej adrese dakto zavraždil dohadzovačku či kupliarku Jeanettu Lattyovú, a podľa zistenia polície vražda sa stala medzi desiatou večer a treťou po polnoci. A teraz rozmýšľaj, Donald Lam, ako ospravedlníš túto zhodu.“ Práve som sa chystal otvoriť ústa, no vtom opäť zadrnčal zvonček a vzápätí sa ozval Sellersov hlas: „Otvorte.“ Bertha mu otvorila.

„Máte niečo?“ spýtal sa Sellers.

„Na to môžete vziať jed,“ vyhlásila. „Tá rajda si objednala taxík, prišiel ta okolo pol jedenástej a zaviezol ju na Rhoda Avenue číslo sedemstošesťdesiatdva. Zašla som si zistiť, čo je tam tak neodolateľne príťažlivé, a dozvedela som sa, že včera v noci dakto zavraždil tú kupliarku. A preto som vás zavolala.“

„Čistá robota, Bertha,“ pochválil ju Sellers a zagánil na mňa. „A čo s tým má spoločné Donald?“

„Ešte neviem. To si zistíme. Ak ma neklame tušenie, Donald sa jaší za tou pipkou. Myslí si, že je fairová. A pritom to bola nehorázna búda. Od začiatku do konca to bola búda. Tie telefonáty, expresné listy, to vzlykanie a fňukanie celá prekliata záležitosť! Bola to jednoducho búda, aby si na tú noc zabezpečila alibi.“

„Potom teda ide o úkladnú vraždu prvého stupňa,“ poznamenal Sellers.

„Myslíte, že to neviem?“ vzbĺkla Bertha.

Vložil som sa do reči: „Priveľa vyvodzujete z jedinej jazdy taxíkom. Pamätá sa na ňu ten taxikár tak presne, že ju vie identifikovať?“

„Vrelo by som mu to odporúčal, ak chce taxikárčiť v tomto meste,“ výhražne poznamenal Sellers. „Ale, dočerta, ako zbalíme to dievča, Bertha?“ Bertha na mňa pozrela a mykla plecami.

Sellers pozrel na mňa. „Tá Lattyovej vražda je náramne mrzutá,“ podotkol. „Sme v ošemetnej situácii, lebo sme pozorovali ten dom. Nečakali sme, že sa niečo odohrá prv ako o jednej či o druhej po polnoci, keď páni začnú privážať slečny. Chceli sme sledovať zopár mužov a vyžmýkať z nich výpoveď.“

„Prečo mužov?“ spýtal som sa.

„Lebo dievčatá by klamali ostošesť, aby sa chránili. Aj muži by sprvoti klamali, no keby sme im pohrozili, že ak nám nepôjdu poruke, dáme ich do novín, a zároveň im ponúkli, že ak nám všetko vykrámia, utajíme ich mená, veru by spľasli. Ovládame to. Sme v tom zabehaní.“

„No, môžete…“ spustila Bertha, ale sa zháčila. „Dočerta, čo je to?“

„Čo?“ spýtal sa Sellers.

Bertha ukázala na dve kabelky: „Jedna patrí Elsie, ale, dočerta, čia je tá druhá?“ Sellers sa vrhol na Marilyninu kabelku.

„Mňa porazí,“ uľavila si Bertha a zlostne na mňa zagánila. „Najprv ťa obmäkčila a teraz si ťa už obkrútila okolo prsta.“ Vyteperila sa z kresla, podišla k dverám kúpeľne, skúsila kľučku, potom ňou zamykala a zvolala: „Tak poďme. Marilyn, vypadnite stade – máte návštevu.“ Chvíľu bolo ticho.

Bertha pokračovala: „Mám vyraziť tie dvere a vytiahnuť vás?“

Cvakla závora a Marilyn otvorila dvere.

„To je ona?“ spýtal sa Sellers.

„To je ona,“ prikývla Bertha.

„Okej,“ pokračoval Sellers. „Zoženieme taxikára a dáme si ju identifikovať… Poďte, slečinka, urobíte si menší výlet.“ Obrátil sa k Berthe: „Zvyčajne sa zaobídeme aj bez pomoci amatérov, no tentoraz ste nám ohromne pomohli, Bertha. Nezabudnem vám to.“ Zvrtol sa a skúmavo sa na mňa zahľadel. „A ani na vašu úlohu nezabudneme, štuplík.“

„Chcete povedať, že ja som vám preukázal službu?“ spýtal som sa.

Sellers si prešiel vystretým ukazovákom po krku, akoby sa chcel podrezať.

„Och, áno, vyšli ste nám v ústrety, ako zvyčajne.“

„Bol by som vám pomohol oveľa účinnejšie, keby ste sa neboli unáhlili,“ odsekol som.

„Áno, viem, viem,“ prikývol a obrátil sa k Marilyn: „Poďte, slečinka, som od polície.“

„Máte zatykač?“ spýtal som sa.

„Veľmi dobre viete, že nemáme,“ naježil sa. „Vezmeme si ju na výsluch. Na konfrontáciu s taxikárom.“

„Fuj!“ uľavil som si. „Nemôžete ju z ničoho obviniť, máte iba vyhlásenie akéhosi taxikára, že tej noci, keď sa stala vražda, odviezol nejakú ženu od komplexu Neddler Arms na Rhoda Avenue sedemstošesťdesiatdva. Taká jazda vonkoncom nič neznamená. Ba i keď potvrdí jej totožnosť, šikovný advokát ho roznosí na kopytách.“

„To vravíte vy,“ uškrnul sa Sellers.

„Dávajte si naňho pozor,“ napomenula ho Bertha. „Nezhovára sa s vami, Sellers. Pokúša sa inštruovať to dievča. Už ho má pevne v hrsti. Bože môj, čo porobia s tým chlapíkom ženské!“ Marilyn zbledla a roztriasla sa.

Sellers sa jej prihovoril: „Veď to tak neberte, slečinka. Nám i vám rovnako záleží na tom, aby sa tá vec objasnila. Chceme nájsť vinníka. Jedna eventualita je tá, že ste vinná. Ak ste spáchali vraždu, sme proti vám. Ak ste ju nespáchali, sme na vašej strane. Všetko nám porozprávate, poviete nám čistú pravdu, vyložíte karty na stôl, a my vám zabezpečíme nezaujaté prešetrenie.“ Marilyn na mňa pozrela. Potriasol som hlavou.

„Tak poďme,“ dodal Sellers.

„Musím ísť, Donald?“ spýtala sa.

„Uhádli ste, musíte ísť,“ odpovedal Sellers. „Ste natoľko zapletená do tohto prípadu, že nám musíte zodpovedať niekoľko otázok, musíme si trochu posvietiť na vašu minulosť, umožniť tomu taxikárovi, aby si vás obzrel a presvedčil sa, či ste tá, čo si objednala taxík a dala sa odviezť k bytu Jeanetty Lattyovej.“ Namietol som: „Vrah by sotva zatelefonoval taxislužbe, objednal si auto a odišiel spáchať vraždu, vrátil sa do vlastného bytu a zanechal polícii takú krikľavú stopu.“

„Ako viete, čo by urobil vrah?“ spýtal sa Sellers. „Pôsobím v tejto profesii celý život, a vrahovia zavše povystrájajú priam neuveriteľné kúsky. No tak, slečinka, poďme.“ Bertha pozrela na mňa a potom na Elsie. „Ty zrejme radšej zostaneš tu,“ podotkla významne.

Sellers odviedol Marilyn. Bertha Coolová sa vyteperila za nimi.

Dvere sa zabuchli.

„Čo myslíte, Donald,“ spýtala sa Elsie, „mohla spáchať ten zločin?“

„V tomto štádiu to ešte neviem. Ale rád by som si kadečo zistil. Kde zoženiem noviny zo šiesteho, kde je vylúštenie krížovky z piateho?“

„Tu. Urovnávam a odkladám staré noviny a spolu s ostatnými dievčatami zo susedných bytov ich predávam do zberu. Je to výhodnejšie ako platiť za odvoz.“

„Potrebujem časť s krížovkou, športovou rubrikou a… Počkajme, bude tam aj finančná rubrika a nekrológy.“

„A čo hľadáme?“

Zamyslel som sa na chvíľu, potom som odpovedal: „Fotografie.“

„Fotografie?“

„Áno, fotografie. Niekto chcel zabrániť tomu, aby Marilyn zazrela čosi, čo bolo v tých novinách. Správy asi nebudú zaujímavé, lebo športové a finančné záležitosti tu nehrajú úlohu. Ale dievča má fotografickú pamäť na mená a tváre, a neprekvapilo by ma, keby tam bola fotografia, ktorá by pre ňu mohla niečo znamenať.“

„A aká fotografia to asi bude?“ spýtala sa Elsie.

„Je to dohad, hovorím naverímboha, no stavím sa, že to bude fotografia Georgea Litteltona Dixa s pripojenou informáciou, že ho práve povýšili na šéfa odbytu toho veľkého nového sídliska, a s kopou ďalších rečí o ňom.“

„A keby Marilyn skutočne videla tú fotografiu?“

„Spoznala by v ňom spoločníka, s ktorým ju zoznámila Jeanette Lattyová.“

„Výborne,“ prikývla Elsie, „nájdem tie noviny a uvidíme. Ak vravíte, Donald, že to tak bude, som ochotná staviť sa.“ Priniesla noviny. O Dixovi tam nebolo ani slova.

Krížovka bola v časti obsahujúcej aj športové, burzové a finančné spravodajstvo, správu o počasí a nekrológy.

Podľa Marilyn v novinách chýbala iba táto jediná časť.

Rozprestrel som noviny na stole, niekoľko ráz som ich prelistoval, pozeral som fotografie.

V záhlaví športového stĺpčeka bola komentátorova fotografia. Opakovala sa denne. Takisto aj fotografia komentátora finančných trendov. Ďalej tam bola fotografia z baseballového stretnutia, zachycujúca hráča, ktorý chcel vynechať druhú métu, začo ho vybodovali, a ďalšieho hráča, ktorý chytá pri ľavej pomedznej čiare loptu jednou rukou. Ale ani jedna nebola natoľko zreteľná, aby mohla byť dosť závažná.

V stĺpčeku nekrológov bolo niekoľko malých fotografií a veľká fotografia známeho finančníka Baxtera C. Gilletta, ktorý odišiel s manželkou na dovolenku, no umrel v moteli v Santa Monike na srdcovú porážku. Manželka bola pri ňom, keď umrel.

Takmer pol strany si vyžiadal opis pôsobenia a finančných záujmov Baxtera Gilletta, ktorý bol predsedom banky v Santa Ane a stál na čele početných navzájom spätých podnikov.

Konečne som zložil noviny, zamyslel som sa a znovu som sa vrátil ku Gillettovej fotografii.

„Našli ste dačo?“ spýtala sa Elsie.

„Hrom do toho, musí to byť táto fotografia. V celej časti je to jediná fotografia takého formátu, vďaka ktorému môže niečo znamenať.“

„Ale, Donald, čo môže mať spoločné finančník zo Santa Any s Marilyn Chelanovou?“

„Možno nič, keď sa človek na to díva takto,“ pripustil som. „Ale keď sa na to pozriete z hľadiska chýbajúcej časti novín a vezmete do úvahy, že tu nie je nijaká iná fotografia – čosi tu nesedí. Pozrime sa na to z iného uhla. Chlapík šiel na dovolenku. Mal v úmysle precestovať s manželkou severozápadnú časť tichomorského pobrežia.“

„A v čom je chyba?“

„Keď človek žijúci v Santa Ane odchádza autom do severozápadných končín tichomorského pobrežia, vyrazí včasráno. Príde do San Francisca alebo do Sacramenta a prvú noc tam prenocuje. Neurobí prvú zastávku v moteli v Santa Monike.“

„Ale mohol mať do činenia s niečím, čo ho spájalo s Marilyn Chelanovou?“ spýtala sa Elsie. „Bože dobrý, noviny ho vykresľujú ako špičkového finančníka. Zostali po ňom dve deti, devätnásťročný chlapec a sedemnásťročné dievča. Aktívne sa zapájal do činnosti cirkvi, bol predsedom obchodnej komory a jeho manželka je predsedkyňou miestneho ženského klubu.“

„Viem,“ prikývol som. „Nedáva to nijaký zmysel. Ale jednako, Elsie, požičajte mi nožnice, odložím si tento výstrižok.“ Vystrihol som si článok o Gillettovom predčasnom skone, vložil som ho do náprsnej tašky a zavolal som taxislužbu.

„Tu je Humperhill z denníka Chronicle vo Venture,“ predstavil som sa. „Chystáme článok o zavraždení Jeanetty Lattyovej. Jeden z vašich taxikárov údajne odviezol približne čase vraždy istú podozrivú osobu do Lattyovej bytu. Chceli by sme vedieť, ako sa volá a aké číslo má jeho voz, a ak je to možné, získať jeho fotografiu.“ Telefonistka mala toho po krk. „Mali by ste si uvedomiť, páni novinári, že nie sme informačná kan…“

„Ale, ale, slečinka,“ tíšil som ju. „Musí vám predsa záležať na primeranej publicite. Váš podnik napokon potrebuje dobré vzťahy k verejnosti. Tak ako sa volá ten chlapík a aké má číslo?“

„Hermann Oakley,“ odpovedala. „Voz číslo šesťstoosemdesiatsedem, pomlčka, J. Stanovište má pri činžiaku Pickerell. Pred pár minútami si poňho prišli policajti, odviezli ho na riaditeľstvo, chcú si s ním podebatovať. Nechal voz na stanovišti pri činžiaku Pickerell a keď sa vráti do roboty, telefonicky sa ohlási. Zatiaľ sme o ňom nepočuli. Tak čo, postačí vám to, aby ste nám urobili dobrú publicitu?“

„Výborne, to postačí. Zmienime sa o tom, že vaša organizácia pracuje efektívne, že sledujete celú sieť taxíkov, ktoré sústavne hliadkujú po meste a spoľahlivo poslúžia každému, kto sa musí urýchlene niekde odviezť.“

„Uverím vám, až to uvidím. V ktorých novinách to bude?“

„No, centrálu máme vo Venture, ale pošlem materiál spravodajskej agentúre a… Moment, Bill, sadni si, už idem… Výborne, dievčatko, veľmi pekne ďakujem. Zbohom.“ Položil som slúchadlo.

12

Takmer hodinu som čakal na stanovišti pri činžiaku Pickerell, kým sa zjavilo policajné auto.

Seržant Sellers a taxikár sedeli na zadnom sedadle.

Sellers mu otvoril dvierka.

„Všetko je v poriadku,“ začul som Sellersov hlas. „Pousilujeme sa vám to uľahčiť, pokiaľ to len bude možné. Ešte raz si musíte podebatovať s obvodným prokurátorom, ale ten vás asi veľmi dlho nezdrží.“

Taxikár čosi povedal, nezačul som, čo, a keď Sellers odfrčal, vliezol do svojho auta, vzal mikrofón a oznámil dispečingu, že už nastúpil do služby.

Zo dve minúty som počkal, potom som sa k nemu priblížil.

Nasadol som do auta a udal som taxikárovi adresu vzdialenú asi pätnásť minút cesty.

„Pánajána,“ zahundral som, „vy si ale dožičíte čas na kávičku. Prešiel som tadiaľto pred hodnou chvíľou, váš voz tu stál tmavý a opustený. Aj ja som si zašiel na šálku kávy a…“

„Viete, kde som bol?“ spýtal sa.

„Pravdaže, na káve, a okrem nej ste si dali šunku s vajcom a trochu ste si zdriemli.“

„Že zdriemol! Máš ho vidieť! Poliši si ma vypožičali.“

„Šľaka!“

„Ba veru.“

„Čo ste vyparatili?“

„Ja? Nič som nevyparatil, jednoducho som jazdil taxíkom. Akási babka sa dala odviezť k domu, kde ktosi odpravil voľajakú ženskú, a policajti chceli, aby som ju identifikoval.“

„A identifikovali ste ju?“

„Prirodzene.“

„Predviedli vám ju v skupine?“

„Och, bola to zvyčajná procedúra,“ uškrnul sa. „Zamiešali ju síce do skupiny, no zároveň sa postarali o to, aby som ju videl ešte predtým. V tom smere sú náramne prefíkaní. Dajú vám možnosť zazrieť osobu, ktorú máte identifikovať, predtým, a potom ju zazriete v skupine.“

„Zrejme ste to už zažili.“

„Zo päť ráz. No, možno nie toľko ráz, ale tak mi to prichodí. Taký taxikár zažije v nočnej službe všelijaké dobrodružstvá. Zopár ráz ma prepadli, musel som tých chlapíkov identifikovať, a raz som musel identifikovať lumpa, čo mi pritisol na chrbát revolver a nútil ma pekelne hnať, lebo bol na úteku. Ale policajné vozy boli rýchlejšie a dohonili nás ako nič.“

„A ste si celkom istý, pokiaľ šlo o to dievča z minulej noci?“

„Och, pravdaže. Nemuseli mi ju predvádzať v skupine. Veď si objednala menovite mňa.“

„Ako to?“

„Och, človek časom spozná niektoré dievčatá, čo sa presúšajú v spoločnosti, majú rady zaručene spoľahlivých šoférov. To sa roznesie, ktorý taxikár je správny chlapík. Toto dievča si telefonicky pýtalo Hermanna, či som vraj niekde nablízku a či som voľný. Mimochodom, zostala mi dlžná za cestu.“

„Viezli ste ju už?“

„Prirodzene. Už som ju viezol na tú adresu. Ja… Čo, dočerta!“

Za nami sa vynorilo policajné auto, červený reflektor jasne osvietil ľavý bok taxíka a Oakley zatiahol k chodníku.

„Tak čo je?“ spýtal sa.

Chlapík, ktorý sedel za volantom policajného auta, zaparkoval vedľa nás a Frank Sellers vystúpil.

„Pozrime sa,“ povedal, „štuplík osobne, pokúša sa chytráčiť. Viete, akosi som tušil, že sa tu budete potulovať a skúsite nám narobiť galibu. Vystúpte.“

„Čo sa vám robí? Vzal som si taxík a…“

„Vystúpte.“

„Tak pozrite,“ ohradil som sa, „ja…“

Sellers prudko otvoril dvierka, schmatol ma za klopu a tak ma vydrapil z auta, že mi ju bezmála odtrhol.

„Koľko máte na taxametri, Hermann?“ spýtal sa.

„Zatiaľ iba dolár desať.“

„S cestou nazad to teda budú dva doláre dvadsať. K tomu tridsať centov sprepitné, dovedna dva doláre päťdesiat. Dajte tomu chlapíkovi dva doláre päťdesiat, štuplík.“

„Tak pozrite,“ spustil som, „akým právom…“

Sellers mi vyťal zaucho.

„Dajte tomu chlapíkovi dva a pol dolára,“ zopakoval.

Dal som taxikárovi dva a pol dolára.

„Švihajte stadiaľto,“ prikázal Sellers Oakleymu, „a už sa s tým chlapíkom nezhovárajte – je životu nebezpečný.“

Sellers vyčkal, kým taxík neodišiel, potom si ma premeral a zavrčal „Mal by som vás poriadne zmlátiť. Vy jednoducho večne musíte pchať nos do cudzích vecí.“

Poobzeral sa po opustenej ulici.

Vedel som, čo ma čaká. Ak som sa chcel vyhnúť výprasku, musel som začať rapotať o dušu.

„Možno by ste úspešnejšie odhaľovali vrahov, keby som vám zavše smel povedať, čo viem, alebo keby ste boli ochotný počúvať.“

„Koho si mám vypočuť?“ spýtal sa.

„Mňa.“

Sellers sa na okamih zháčil, no predsa sa podvolil. „Tak dobre, štuplík, spusťte. Ale nech to za niečo stojí. Až skončíte, dám vám menší príučok o hatení policajného vyšetrovania.“

„Dostali sme za úlohu robiť osobnú stráž Marilyn Chelanovej,“ začal som zoširoka. „Bola našou klientkou. Ten chlapík iba platil účet.“

„Viem.“

„Uspala Berthu a…“

„Preboha, štuplík, povedzte už dačo nové. Neskúšajte obalamutiť ma somárstvami, ktoré dobre poznám.“

„Najal si nás istý Jarvis C. Archer, riaditeľ oceliarskej spoločnosti, kde bola Marilyn zamestnaná.“

„Viem, viem.“

„Tak, a teraz vám poviem to, čo neviete. Tie výhražné telefonáty inscenoval Archer a on posielal aj tie expresné listy.“

„To je predsa jasné. Musel to byť on. Zosnoval celú vec preto, aby si tá pipka zabezpečila alibi. Viem to, nemôžem to však dokázať.“

„S mojou pomocou to dokážete.“

„Ako?“

„Sledoval som včera večer Archera, keď odišiel od Marilyn. Dva razy vliezol do telefónnej búdky a volal. Mal som hodinky nastavené podľa štandardného času telefónnej ústredne. Poznačil som si časy. Bertha po tých telefonátoch vykrútila hlásenie presného času a nahrala ho na magnetofóne. Časy sa kryjú na sekundu.“

„Nevideli ste, aké číslo Archer vykrútil?“

„Nie, ani som nemusel. Tie dva telefonáty sa ozvali presne v tom okamihu, keď som si na hodinkách zistil jeho hovory z dvoch rozličných búdok.“

„A vy ste sledovali Archera?“

„Áno.“

„Prečo?“

„Lebo som usúdil z jeho správania a z toho, že menili telefónne čísla, a len čo dostali nové, nezverejnené, telefonáty pokračovali, že na nás asi ušil búdu Marilyn zrejme Archerovi zakaždým oznámila nové telefónne číslo a…“

„To nie je nič nové,“ povedal Sellers. „Bola s Archerom jedna ruka. Keď ju poprevraciame, zosype sa a zamočí sa do vraždy. Tie telefonáty a listy ju vonkoncom neznervózňovali. Hrala vám i Berthe divadlo, aby si zadovážila falošné alibi.“

„To si nemyslím,“ namietol som. „Ja…“

„Ale ja si to myslím. Moment. Vy ste sledovali toho Archera?“

„Áno.“

„A na Rhoda Avenue ste stretli hliadkové auto?“

„Auto stretlo mňa.“

„Tak ste sledovali Archera. Archer sedel v tom voze, ktorý tade prešiel, snoril, či je vzduch čistý.“

„To nemôžem odprisahať. Voz, ktorý som sledoval, sa mi stratil a potom…“

„Nevoďte ma za nos,“ zahriakol ma. „Sledovali ste ten voz a nenechali ste ho ujsť… Tak dosť, štuplík, vykrútili ste sa z výprasku, no o ničom ste ma ešte nepresvedčili. Ale ak dosvedčíte časy tých telefonátov a ak budú súhlasiť s časmi na magnetofóne, poskytnete mi čosi, čo sa mi zíde… Nasadnite.“

„Kde pôjdeme?“ spýtal som sa.

„Raz smiete hádať.“

„K Archerovi?“

Sellers sa zaceril.

Otvoril auto, takmer ma sotil dnu, sadol si ku mne, zabuchol dvierka a prikázal šoférovi: „Poďme.“

13

Frank Sellers zavolal z auta vysielačkou dispečing na policajnom riaditeľstve a jeho prostredníctvom sa dozvedel adresu Jarvisa C. Archera.

Archer podľa toho býval v modernej obytnej štvrti a dom mal navrhnutý tak, aby sa v ňom pohodlne bývalo. Samé sklo a veľké posuvné obloky, riešenie naznačovalo, že každý centimeter obytnej plochy je využitý.

V dome sa svietilo.

„Poďte, štuplík, teraz sa musíte blysnúť,“ vyzval ma Sellers. „Ale ak mi to nevyjde, nech vás boh chráni.“ Vyšli sme hore schodmi a zacengali sme.

Otvorila nám približne tridsaťročná, strhujúco krásna žena. Mala veľké oči, jamôčky na lícach, plné pery a dlhé mihalnice.

Podľa oblečenia mienila večer stráviť doma, mala na sebe priliehavé čierne zamatové nohavice pod kolená, ktoré zdôrazňovali jej krivky, zlatom pretkávanú blúzku, zlaté topánky s vysokým podpätkom a dlhé exotické náušnice, ktoré jej pri každom pohybe pohladkali hrdlo.

„Prosím?“ spýtala sa veľmi pokojne a sebaisto, keď zastala v otvorených dverách.

Sellers sa predstavil: „Polícia, madam. Chceme sa zhovárať s Jarvisom C. Archerom. Býva tu?“

„Áno.“

„Je doma?“

„Áno.“

„Vy ste pani Archerová?“

Usmiala sa a jamôčky na lícach sa prehĺbili.

„Som.“

„Výborne, dovoľte, čosi vám poviem,“ spustil Sellers, vytiahol z úst rozžutú cigaru a osobitne zdôrazňujúc každé slovo, bodol ňou do vzduchu ako ukazovákom. „Keď dakto zacengá za tmy, jakživ neotvárajte dvere a nestojte v nich. Dajte si na dvere bezpečnostnú retiazku a otvorte iba, pokiaľ siaha, zistite, kto cengá a čo chce, a ak vám povie, že má ťažkosti s autom a chce si od vás zatelefonovať, vyžiadajte si číslo, ktoré chce zavolať, a povedzte, že mu to vybavíte. Potom zatvorte dvere a kým budete telefonovať, nechajte ho stáť tam.“ Pani Archerová sa zasmiala: „Zrejme by som nemala byť taká smelá ale to nie je celkom výstižné slovo hádam by som nemala byť taká ľahkomyseľná. Poďte ďalej. Vraveli ste, že ste od polície?“

„Tu je môj preukaz,“ Sellers roztvoril koženú náprsnú tašku, ktorú vybral z vrecka. „Seržant Frank Sellers. A toto je súkromný detektív Donald Lam.“

„Tadiaľto, prosím.“

Zaviedla nás malou vstupnou halou do pohodlne zariadenej obývacej izby, v ktorej stál veľký televízor, gramofónová súprava hifi a pohodlné kreslá, na hracom stolíku ležali dva balíčky karát.

Archer pozeral televíziu. Zrejme nás nepočul vojsť.

„Miláčik, akísi páni sa chcú s tebou zhovárať,“ oznámila pani.

Archer prekvapene mykol hlavou a keď ma zazrel, hrozivo sa zamračil, vyskočil a vyhŕkol: „Dočerta, Lam!“ Sellers podišiel k nemu, vytiahol ošúchanú koženú náprsnú tašku s policajnou hviezdou a preukazom.

„Polícia. Som seržant Frank Sellers,“ predstavil sa. „Chceme si s vami pohovoriť.“

„Nech sa páči, hovorte,“ podráždene povedal Archer. „Nemohlo to počkať dozajtra?“

„Nie.“

„Tak dobre, o čo ide?“

Sellers významne pozrel na pani Archerovú a zakašľal.

„Len hovorte,“ vyzval ho Archer. „Nemám pred manželkou nijaké tajnosti.“

„Je to pomerne osobná záležitosť,“ podotkol Sellers. „Mysleli sme, že azda…“

„Nič také si nemyslite. Vybavme to čím prv. Pozerám zaujímavú reláciu, a pokiaľ viem, nemôžem polícii poskytnúť o nijakej záležitosti nijakú hodnotnú informáciu.“

„Tak počujte, ak skúšate blufovať, ja vám to zatrhnem,“ ohradil sa Sellers. „Nenaparujte sa, lebo keď všetko vysypem, asi budete náramne vyskakovať.“

„Už som vám povedal, hovorte,“ odsekol Archer.

„Výborne,“ prikývol Sellers. „Poverili ste tuto Donalda Lama a jeho partnerku Berthu Coolovú, aby dozerali na slečnu, ktorá bola sekretárkou vo vašej kancelárii.“

„A čo na tom?“

„Povedali ste im, že jej majú robiť osobných strážcov, že ju chcete chrániť.“

„Správne.“

Pani Archerová sa usmiala na Sellersa i jamôčkami na lícach. „Viem všetko, seržant,“ ubezpečila ho.

Sellers sa zatváril prekvapene.

„Tak dobre, pokračujem,“ privolil Sellers. „Tá slečna dostávala poštou anonymné vyhrážky, listy pozliepané zo slov vystrihnutých z novín. A voľakto jej vytrvalo telefonoval. Keď zdvihla slúchadlo a ohlásila sa, človek na druhom konci ani nemukol, iba zostal na linke a sťažka dychčal.“

„Okej, okej.“ prisvedčil Archer. „Vy to viete, ja to viem, tak načo tým márniť čas? Prečo ste prišli?“

„Povedali ste Lamovi a Berthe Coolovej, že im za ich služby zaplatíte osobne.“

„Isteže, povedal som to. Mal som v úmysle dať si ten účet preplatiť firmou ako služobný výdavok, no urobím to vo vhodnej chvíli a vhodným spôsobom, aby nebilo do očí, že som zveril detektívnej kancelárii ochranu obľúbenej zamestnankyne, lebo celá učtáreň by na mňa zazerala, len čo by som ta vkročil. Mimochodom, seržant, som šťastne ženatý, som riaditeľom firmy a nemusím sa spovedať hocakému poskokovi, čo robím. A je mi fuk, či klebetia o mojich veciach.“ Sellers na mňa zarazene pozrel.

„Občas sa menili telefónne čísla,“ pripomenul som, „slečna Chelanová dostala nové, nezverejnené číslo, no telefonáty to vonkoncom neovplyvnilo. Jednako pokračovali.“

„To je pravda,“ prikývol Archer. „A pre vašu informáciu, Lam, vôbec sa mi nepáči, že ste prevzali dôvernú úlohu a vzápätí bežali na políciu a vybľabotali tam všetky svoje problémy. Poveril som vás, aby ste zistili, kto čo robí, a aby ste to zarazili, no ak chcete počuť moju mienku, vaša firma sa nijako mimoriadne neblysla. Napokon, ani slečna Chelanová nepokladá vašu prácu za nijaký prínos. Nútili ste ju, aby žila ako zlatá rybka v akváriu, a keď ma požiadala, aby som vám dal laufpas, vyhovel som jej.“

„Okej. Pre vašu informáciu, nie ja som išiel na políciu, ale policajti prišli za mnou.“

„Máš ho vidieť! Dočerta, čo také vedeli o celej veci, že prišli k vám? Vy ste bežali k nim.“

„Vraví čistú pravdu, Archer,“ poznamenal Sellers. „My sme ho vyhľadali.“

„Prečo?“ spýtal sa Archer.

„Nech vám to povie. Tak von s tým, štuplík, teraz ste na rade vy, hovorte.“

„Začnem celkom skraja, Archer,“ spustil som. „Včera večer ste odišli z bytu Marilyn Chelanovej približne o deviatej hodine dvadsiatich piatich minútach – je tak?“

„Možno, nevšimol som si, koľko bolo hodín. Zhováral som sa s Marilyn a s Berthou Coolovou, ktorá tam bola, dal som pani Coolovej niekoľko inštrukcií a skúsil som Marilyn trochu rozveseliť.“

„A potom ste nasadli do voza a zašli ste do istého baru, podebatovali ste si s kamošom a vypili zopár pohárikov,“ pokračoval som.

„Iba jediný,“ opravil ma. „Tak to ste boli vy?“

„Kto?“

„Chlapík, čo sa ma pokúšal sledovať.“

„Správne. A potom ste zašli do telefónnej búdky, vykrútili ste číslo a váš telefonát sa skončil o desiatej hodine siedmej minúte. Zašli ste do ďalšej telefónnej búdky, vykrútili ste číslo a váš telefonát sa skončil o desiatej hodine šestnástej minúte. Zakaždým ste vykrútili nové nezverejnené číslo Marilyn Chelanovej, a keď sa vám ohlásila, nepovedali ste jediné slovo, iba ste dychčali.“ Archer zvrátil hlavu nazad a zasmial sa.

„Popierate to?“ spýtal som sa.

„Ale čerta. Prečo by som to mal poprieť. Preveroval som si novú službu. Keď si kúpite magnetofón, vyskúšate ho. Keď si dáte zaviesť nový telefón, zavoláte známeho a presvedčíte sa, ako funguje. Zapojil som do veci novú detektívnu agentúru, preto som si vás chcel trochu vyskúšať a zistiť, akou technikou pracujete.“

„Vy teda tvrdíte, že ste neposielali tie expresné listy a nemáte na svedomí ostatné telefonáty?“

„Odoslal som dva posledné expresné listy. Sám som vystrihol z novín jednotlivé slová a nalepil som ich. Aj tým som sa chcel presvedčiť o efektívnosti vašej práce. Kúpil som si tlačiarničku s gumenými písmenami a zostavil som adresu. A ak dovolíte, vaše počínanie na mňa neurobilo dojem, že vaša detektívna kancelária vyniká mimoriadnou šikovnosťou. Ale uznávam, bol to dobrý nápad sledovať ma… Zrejme ste si chceli preveriť, či to nie je, ako vy hovoríte, zosnované.“

„Presne tak.“

„No, preveroval som si veci. Chcel som si osobne všeličo zistiť. Hej, obaja sa navzájom trochu podozrievame.“

„A potom,“ pokračoval som, „ste vyrazili na Rhoda Avenue, pri čísle sedemstošesťdesiatdva ste sa chystali zabočiť, no potom ste zazreli čosi, čo vás odradilo, odfrčali ste a začali ste kľučkovať, aby ste sa ubezpečili, že vás nikto nemôže sledovať.“ Pozrel na mňa, na tvári mal úprimne prekvapený výraz.

„Rhoda Avenue číslo sedemstošesťdesiatdva? Dočerta, čo to tárate?“

„Ta ste totiž zamierili po tých telefonátoch.“

„Ste vedľa. Po tom druhom telefonáte som usilovne rozmýšľal. Mal som pocit, že ma niekto sleduje, a presvedčil som sa o tom, vezúc sa po bulvári. Neprestajne som sa díval do odrazového zrkadla a konečne som zazrel ten voz. Šmykol som teda do prúdu áut, prešiel som popri nich, a keď som zazrel voz, ktorý sa veľmi ponášal na môj, predbehol som ho, nečakane som zabočil doprava, ukázal som smer a nepribrzdil som.“

„A potom?“

„Potom som obišiel blok, bol som zvedavý, či sa nezjaví dajaký voz. Myslel som si, že tí istí ľudia, čo obťažujú Marilyn, možno skúsia čosi podobné so mnou, a povedal som si, že si to s nimi rozdám.“

„Vy sám, hoci ste nevedeli, koľkých máte proti sebe?“

„Áno. Mal som totiž takrečeno nenápadného pomocníka.“

„Máte zbrojné povolenie?“ spýtal sa Sellers.

„Isteže,“ prikývol Archer. „Vzhľadom na služobné povinnosti zavše mávam pri sebe veľké sumy, a policajti mi náramne ochotne vydali zbrojné povolenie. Zistili, že viem narábať so zbraňou, a keď mi ten policajný úradník vydával pištoľ, podotkol, že mi želá, aby ma niekto prepadol, a navyše primeranú dávku odvahy a šikovnosti, aby som zbavil mesto ďalšieho banditu.“

„Poznáte istú Jeanettu Lattyovú?“ spýtal sa Sellers.

„Lattyová… Lattyová…“ zopakoval Archer „Počul som to meno, alebo som ho niekde čítal, no čo ma zabijete, neviem, kde.“

„Ja ju poznám,“ zamiešala sa do reči jeho manželka.

„Skutočne?“ prekvapene zvolal Sellers.

„Pravdaže. Myslím, že aj ty ju poznáš, Jarvis. Raz večer som vás zoznámila v bare.“

„Ako dlho ju poznáte?“ spýtal sa Sellers pani Archerovej.

„Dosť dlho. Je to dávna kamarátka. Za slobodna som s ňou bola zamestnaná v tej istej kancelárii. Potom sme si zmysleli, že pôjdeme do Hollywoodu a dáme sa k filmu, nuž sme pozbierali všetky groše, sadli do autobusu a prišli sme sem.“

„A potom?“

„Chvíľu sme to ťahali spolu, no keď som odhadla situáciu, povedala som si, že nato, aby sa človek úspešne prebil do ateliéru, potrebuje nielen postavu, osobné vlastnosti a zopár ďalších maličkostí. Začala som si teda hľadať miesto, a tak som spoznala Jarvisa. Dva či tri mesiace sme spolu chodili a potom sme sa vzali.“

„A vo štvorici ste nechodili do spoločnosti, vy s manželom a Jeanette Lattyová s partnerom?“

„Panebože, nie. Jeanette je… no, je to ohromne milé dievča, ale je iná. Ona… Nechcem hovoriť zákerne, no to, čo chcem povedať, nevyhnutne vyznie ako zákernosť. Ten typ ľudí Jarvisovi nesedí. Jej spoločnosť by mu vlastne trochu šla na nervy.“

„Kedy ste ju videli naposledy?“

„Prečo? Ako to s ňou súvisí?“

„Býva totiž na Rhoda Avenue,“ vysvetlil Sellers.

„To je pravda, býva tam,“ prisvedčila pani Archerová. „Teraz si spomínam, je to jej nová adresa. Býva tam už dávnejšie. Nevidela som ju celú večnosť, no ona ohromne rada telefonuje. Pomerne často si telefonujeme. Jeanette vie, že by si s mojím mužom nerozumela, preto vybavuje návštevy telefonicky.“

„Jeanette si nenašla zamestnanie?“

„Nie. Namaškrtila sa. Nechcela presedlať na niečo všedné. Skúsila to ako čašníčka v lokáli, kde sa schádzali filmári, lenže takých je v Hollywoode ako maku. Som úprimne presvedčená, že keby ste momentálne vychytenú hviezdu, ktorú v Hollywoode pokladajú za vrcholne sexy, obliekli do rovnošaty a nechali ju obsluhovať v hociktorej hollywoodskej reštaurácii, nikto by si ju ani nevšimol. Režiséri, producenti a lovci talentov by len sedeli pri stole a debatovali o dievčati, čo vyhralo súťaž krásy voľakde v Jopline, v štáte Missouri, alebo v Kalamazoo, v štáte Michigan. Dievčinu, čo ich obsluhuje, by si vôbec nevšimli, nanajvýš by jej nabrýzgali, že im nedolieva kávu.“

„A ďalej?“

„Naše cesty sa rozišli. Jeanette skúsila všetko možné.“

„Aj prostitúciu?“ spýtal sa Sellers.

„Božechráň! To by Jeanette neurobila! Ale vymyslela si akúsi sprievodcovskú službu, a myslím, že jej snom je cestovná agentúra, zájazdy so sprievodkyňami a podobne. Nie som o nej tak presne informovaná.“

„Kedy ste sa videli naposledy?“

„Bože dobrý, veru neviem. Je to už dosť dávno.“

„Teda vážne, seržant,“ zamiešal sa do reči Archer, „tento výsluch zachádza trochu priďaleko. Mám dojem, že neoprávnene pcháte nos do súkromného života a minulosti mojej ženy.“

„Pre vašu informáciu, včera v noci medzi desiatou a treťou voľakto zavraždil vašu priateľku Jeanettu Lattyovú.“ Pani Archerová sa naňho vyjavene zahľadela, potom vydýchla: „Nie, och, nie!“

„Náhodou mám do činenia s faktmi,“ pokračoval Sellers.

„Preto sa o vec zaujímam. Tak teda, kedy ste naposledy videli Jeanettu Lattyovú?“ Pani Archerová zaťala päsť a pritisla si biele hánky na dolnú peru.

Ak hrala divadlo, podala znamenitý výkon.

„Kedy ste ju videli naposledy?“ naliehal Sellers.

Odpovedala potichu, mdlo: „Videla som ju… predvčerom či predpredvčerom večer. Náhodou sme sa stretli a zašli sme si na pohárik.“

„Vtedy ste ju videli naposledy?“

„Áno.“

„Kde ste boli včera v noci?“

„Doma.“

„Môžete to voľajako dokázať?“

„Záleží na tom, ktorú hodinu máte na mysli. Manžel sa kdesi dosť dlho zdržal a vydatej žene dosvedčí fakticky iba manžel, kde trávi večery a noci“

„Kedy ste sa vrátili domov?“ spýtal sa Sellers Archera.

„Po polnoci. Nepozrel som na hodinky.“

„Kde bola vaša manželka?“

„V posteli, spala.“

„Spýtali ste sa ho, kde bol?“ obrátil sa Sellers k pani Archerovej „Nie, nikdy sa ho nespytujem, kde bol. Nikdy nežiadam, aby mi skladal účty, pokiaľ ide o jeho čas a známosti.“

„Trávi teda veľa času mimo domu?“

„Prirodzene. Musí hostiť zákazníkov, seržant, a predpokladám, že pri takom posedení býva povznesená nálada a že v spoločnosti sú aj ženy. Jednoducho sa nevypytujem.“

„Znamená to, že vám to je ľahostajné?“

„Podľa mojej mienky človek má také manželstvo, aké si urobí. Manželke ustavične konkurujú všetky ostatné ženy sveta. Keď neviem dať manželovi viac ako iná žena, zrejme ho stratím. To neznamená, že sa neobzerá navôkol a neporovnáva. A neznamená to, že sa nebude naparovať, keď mu príde do cesty pôvabná pipka a začne naňho brať. Všeličo sa mi nepozdáva na manželových pracovných podmienkach, na tom, že je vystavený pokušeniu a večne musí niekoho hostiť, no patrí to k jeho životu, k jeho kariére. Vyrovnávam sa s tým. Nevypytujem sa a nie je mi príjemné, že sa vy vypytujete v mojej prítomnosti. Ak sa ho mienite ešte vypytovať na včerajšiu noc, odídem pravda, za predpokladu, že so mnou ste už skončili.“ Sellers sa zamyslel. „Myslím, že som skončil s vami oboma. Ľutujem, že som vás musel takto prepadnúť, ale napokon vyšetrujeme vraždu. A to, že váš manžel poveril detektívnu kanceláriu, aby zistila, kto ohrozuje jeho sekretárku…“

„…vôbec nesúvisí s prípadom, ktorý vyšetrujete,“ doplnil ho Archer.

„Asi nie,“ pripustil Sellers.

„Kde je teraz Marilyn?“

„To vám v tejto chvíli skutočne neviem povedať. Večer sme ju vypočúvali a možno ju ešte budeme vypočúvať.“

„Rád by som ju totiž videl. Nebolo by mi milé, keby sa verejne ventilovalo moje počínanie. Seržant, spolieham sa na vás, že sa postaráte o to, aby sa v súvislosti s mojím menom nerobila nijaká publicita, najmä taká, čo by sa týkala firmy, u ktorej som zamestnaný. Malo by to veľmi vážne dôsledky – skutočne, seržant, veľmi vážne dôsledky… Asi sa presvedčite, že sa oddá rešpektovať moje želania. Zistíte, že mám veľmi vplyvných známych.“

„Zatiaľ sa iba vypytujem,“ zdôraznil Sellers. „Ako vidíte, nepriviedol som novinárov a prišiel som sa vás povypytovať domov, nepozval som si vás na riaditeľstvo, kde sa možno potulujú reportéri, ktorí by si mohli zapamätať číslo vášho auta a vypytovať sa vás, čo sa robí. Ešte si od vás zatelefonujem a už zmiznem.“

„Tadiaľto prosím,“ vyzvala ho pani Archerová a odviedla ho do haly k stolíku s telefónom.

„Máte tu mestskú linku?“ spýtal sa.

„Áno, máme na ňu pripojené všetky prístroje.“

Sellers vykrútil číslo a ohlásil sa: „Haló, tu je Frank Sellers. Dajte mi láskavo šifrovacie oddelenie.“ O chvíľočku pokračoval: „Tu Sellers. Čo ste zistili?“

Chvíľu mlčal, potom požiadal: „Prečítajte mi to láskavo ešte raz, hej?“ Vytiahol z vrecka zápisník a začal si voľačo značiť.

Dlho sme stiesnene mlčali. Archer sa konečne ozval: „Lam, možno som predsa nepochopil situáciu správne. Dúfam, že sa môžem spoľahnúť na vašu diskrétnosť.“

„Usilujeme sa byť diskrétni,“ odpovedal som, „no v podobnom prípade nesmieme polícii poskytnúť falošnú informáciu a nesmieme zamlčať informáciu, ktorá by azda umožnila vyriešiť vraždu.“ Pani Archerová poznamenala: „Nuž, bez ohľadu na to, kto zavraždil úbohú Jeanettu, rozhodne dúfam, že ho chytia a že si to odpyká.“ Obrátila sa k manželovi: „Jarvis, kde je teraz Marilyn?“

„Neviem,“ odpovedal.

„Nemusíš mi to tajiť, Jarvis. Veď to chápeš.“

„Viem, Dawn, ale hovorím pravdu, zlatko. Neohlásila sa mi. Dúfam, že sa mi čoskoro ohlási, lebo chcem vedieť, kde je, a v podniku musím kadečo zariadiť. Nemôžem jej donekonečna predlžovať dovolenku pre práceneschopnosť.“ Sellers dotelefonoval, a keď sa vrátil, povedal: „Tak vám veľmi pekne ďakujem. Ľutujem, že som vás unúval, ale chcel som si vyjasniť túto situáciu. Poďte, Lam, zmizneme.“

„Môžeme vám ešte voľajako pomôcť? Môžeme vám poslúžiť ešte nejakou informáciou?“ spýtal sa Archer.

Pravdaže, Sellers sa naňho pozorne zahľadel. Ak máte ešte nejakú informáciu, rozhodne ju vysypte.

„Nijakú nemám.“

„Povedali ste mi všetko, čo viete?“

„Áno.“

„A vy?“ obrátil sa k pani Archerovej.

Prikývla.

„Tak sa už nič viac nedozviem,“ usúdil Sellers a priateľsky sa usmial. „Veľmi pekne vám ďakujem.“ Archer nás odprevadil k dverám. „Nehneváte sa, však?“ spýtal sa.

„Pravdaže nie,“ ubezpečil ho Sellers.

Archer pozrel na mňa. „Nehnevajte sa, Lam.“

„Nehnevám sa,“ odpovedal som.

Nasadli sme do policajného auta. Podpichol som Sellersa: „Veľmi rýchlo ste cúvli.“ Sellers vyhodil okienkom zožutý ohorok a vehementne si odpľul. „Dočerta, Lam, zatiahli ste ma do peknej motanice.“

„Ako to myslite?“

„Ako to myslím!“ vybuchol. „Sme pri jadre celej veci a nesmieme to pred nimi dať na sebe znať.“

„Myslíte si, že ju zavraždil Archer?“

„Pravdepodobne jeho manželka. Pánajána, nevidíte tie súvislosti?“

„Som hlúpy,“ mykol som plecami

„Už dávno,“ prikývol a odmlčal sa.

„Kam?“ spýtal sa šofér.

„Odvezieme Lama domov, niekde ho vyložíme.“

Chvíľu sme šli mlčky, potom sa Sellers ozval: „Počujte, štuplík, aspoň toto vám musím povedať, lebo nechcem, aby ste mi všetko zbabrali. Dawn Archerová patrila medzi sprievodkyne Jeanetty Lattyovej.“

„Viete to naisto?“

„Prirodzene. V bielizníku Jeanetty Lattyovej sme našli zápisníček. Mala v ňom sériu čísiel. Keď sme nevedeli zistiť, čo tie čísla znamenajú, dali sme ich šifrovaciemu oddeleniu. Šifréri vyskúšali kopu rozličných kombinácií, no konečne vec rozriešili.“

„Ako ju rozriešili?“

„Boli to telefónne čísla.“

„Bez šifrovacieho oddelenia ste to nevedeli uhádnuť?“

„Nie, dočerta,“ zavrčal Sellers. „Po prvé, písala číslice v opačnom poradí a na začiatok a na koniec pridala po dve hluché číslice, takže platilo iba sedem stredných číslic. Ale v každom stĺpci bolo po jedenásť čísiel. A práve tam sa šifrérom podaril prvý úspešný ťah. Zistili, že všetky čísla sú jedenásťmiestne, a keďže siedme, ôsme a deviate si boli podobné, dospeli k názoru, že možno dajako súvisia. Začali teda experimentovať a napokon usúdili, že to asi sú telefónne čísla napísané v opačnom poradí a na začiatku a na konci sú po dve hluché čísla. Keď si to preskúšali, zistili, že to klape. A medzi tými číslami bolo aj telefónne číslo Dawn Archerovej. Kým som telefonoval, poznačil som si číslo na ich telefónnom prístroji a overil som si to.“

„Pani Archerová nám predsa povedala, že jej Jeanette Lattyová občas telefonovala.“

„Svätá pravda,“ sucho precedil Sellers.

„Pani Archerová si predsa nemôže dovoliť, aby ju niekto prichytil pri takej eskapáde.“

„Máte pravdu, nemôže si dovoliť, aby ju niekto prichytil. Pravdepodobne chodila na špeciálne podujatia.“

„Prečo? Peniaze očividne nepotrebuje.“

„Peniaze nepotrebuje, ale túži po vzrušení a potrebuje spoločnosť. Keď sa ženskej chytí pocit frustrácie, kadečo povystrája.“

„Myslíte, že sa jej chytil pocit frustrácie?“

„Dočerta! Nebuďte slepý a hluchý. Archer je často mimo domu, venuje sa hosťom, panička je v tom smere veľkorysá, navráva mu, že jej nemusí skladať účty z toho, čo robí, ani nemihne okom, keď sa dozvie, že si najal detektívov, aby mu chránili pôvabnú sekretárku pred záhadnými telefonátmi… Dočerta!“

„Čo teda podniknete?“ spýtal som sa.

„Čo podnikneme my, vonkoncom nesúvisí s tým, čo podniknete vy.“

„Tak dobre, čo mám podniknúť?“

„Nič!“ odsekol.

„A čo ten taxikár, Hermann Oakley – nemyslíte, že sa môže mýliť?“

„Veru áno, myslím si, že sa môže mýliť. Pre vašu informáciu, na Oakleyho sme mali zopár udaní a teraz sa usiluje vychádzať riaditeľstvu v ústrety. Myslel si, že chceme, aby nám identifikoval Marilyn Chelanovú, tak nám, prirodzene, identifikoval Marilyn Chelanovú. Ale teraz si nie som taký istý. Dôverne si s ním pohovorím a uvidíme, čo bude ďalej.“

„A čo Marilyn Chelanová?“

„Necháme ju na pokoji a budeme ju pokiaľ možno držať v úzadí. Myslím, že sa nám zíde, kým vec neuzavrieme.“

„Čo jej mám povedať?“ spýtal som sa.

„Vôbec nič,“ odpovedal. O chvíľu dodal: „Prečo sa okolo nej obšmietate? Akcia sa skončila, čo vám zaplatili, to ste si odrobili. Nezazlievam vám, že sa pokúšate dačo prizarobiť, no momentálne korčuľujete na pritenkom ľade.“

„Nechcem si prizarobiť. Chcem iba dotiahnuť to, na čo nás najali.“

„Veď vám dal laufpas.“

„Prv ako sme vec uzavreli. Ešte som si neodpracoval všetok zaplatený čas.“

„Výborne, ten čas ste si práve odpracovali. Jednoducho do toho nepchajte nos a nefúkajte mi do kaše.“

„Ako chcete, je to vaša kaša, no čoskoro vykypí.“

„Čo tým chcete povedať?“

„Nie som načisto odpílený.“

„Dočerta, veď vás nechcem odpíliť. Jednoducho vás chcem zavrátiť od tej záležitosti a sám zostať pri vesle.“ Šofér zatiahol pred dom, kde stál, ako som im povedal, môj služobný voz. „Je to okej?“ spýtal sa.

„Okej,“ prikývol Sellers. „Vypadnite a zmiznite, štuplík, a o tomto ani muk.“

14

Vyčkal som, kým policajný voz nezašiel za roh, naštartoval som a vyrazil do Santa Any.

Vila Gillettovcov bola vlastne kaštieľ. Naokolo stálo zaparkovaných niekoľko áut.

Zacengal som.

Prišla mi otvoriť chyžná.

„Nerád obťažujem,“ ospravedlnil som sa, „ale musím sa zhovárať s pani Gillettovou. Ide o nanajvýš dôležitú vec.“

„Kto ste?“

„Meno jej nič nepovie, no buďte taká láskavá a oznámte jej, že moja záležitosť súvisí s dovolenkou, na ktorú sa chystala s manželom. Myslím, že pochopí.“

„Moment,“ povedala chyžná, zatvorila dvere, nechala ma stáť a vošla dnu.

O chvíľočku sa dvere otvorili a veci sa ujal statný muž s oceľovým pohľadom a hustými obrvami.

„Tak čo máte na srdci?“ oslovil ma.

„Smiem sa spýtať, kto ste?“

„Som rodinný priateľ a ja sa spytujem vás, kto ste.“

„Mám odkaz pre pani Gillettovú.“

„Mali by ste vedieť, že nemôže nikoho prijať,“ podotkol.

„Bolo by oveľa lepšie, keby ma prijala. Jednoducho jej povedzte, že moja záležitosť súvisí s dovolenkou, na ktorú sa vybrala s manželom, a že sa jej pokúšam ušetriť peniaze, nepríjemnú publicitu a veľké duševné muky.“

„Ako sa voláte?“

„Poviem vám svoje meno, ak to zostane medzi nami.“

„Nič vám nesľubujem.“

„Ste rodinný priateľ?“ spýtal som sa.

„Áno.“

Podal som mu vizitku. „Volám sa Donald Lam. Som súkromný detektív a tento krok robím z vlastnej iniciatívy. Usilujem sa pomôcť, nemám záujem komplikovať veci. Ale ak sa v priebehu najbližších dvadsiatich štyroch hodín dačo nepodnikne, premešká sa príležitosť.“

„Aká príležitosť?“

„Zneškodniť jed.“

„Aký jed?“

„Jed, ktorý jej vnucujú.“

„Mocete sa v kruhu.“

„Kruh má tú výraznú vlastnosť,“ poznamenal som, „že všetky jeho body sú rovnako vzdialené od stredu.“

„Poďte ďalej,“ vyzval ma.

Odprevadil ma tichým domom do obývacej izby. „Sadnite si tu,“ povedal.

Vyšiel z miestnosti a vrátil sa asi o dve minúty.

„Poďte so mnou.“

Zaviedol ma na poschodie. Bola tu obývacia izba s veľkými kreslami, písací stôl, telefón a dvere do spálne.

„Sadnite si, Lam,“ ponúkol ma.

Zakrátko sa otvorili dvere spálne a vošla pôvabná dôstojná žena.

Mala na sebe župan a sandále. Tvár mala bezvýraznú, akoby vytesanú z kameňa.

Muž sa predstavil: „Som Norman Clinton. Som rodinný priateľ. Toto je pani Gillettová. Utrúsili ste zopár záhadných poznámok o kruhu. Prosím vás, začnite rovno v strede.“

„Rád by som sa zhováral s pani Gillettovou osamote.“

„To nejde. O všetkom, čo s ňou máte, môžem vedieť i ja. Pre vašu informáciu, som vykonávateľom testamentu Baxtera Gilletta.“ Pozrel som na pani Gillettovú.

„Zaplatili ste už nejakému vydieračovi?“ spýtal som sa.

Tvár sa jej ani nepohla.

Clinton sa zamračil. „Obával som sa, že sa pokúsite o presne takýto gambit.“ poznamenal. „Zrejme zháňate kšefty pre detektívnu kanceláriu. Môžem vám teda povedať rovno, že nepochodíte, a ľutujem, že som kvôli vašim pomerne záhadným poznámkam vyrušil pani Gillettovú.“

„Ak ešte nezaplatila nijakému vydieračovi, v budúcnosti sa tomu nevyhne,“ upozornil som, „ibaže podnikne isté kroky.“

„Aké kroky?“ spýtal sa.

„Buď povie pravdu, alebo to zaonačí tak, že pravdu nebude možné odhaliť.“

„Akú pravdu máte na mysli?“

„To s dovolenkou je vyložený, jednoznačný, absolútny podfuk. Keď človek odchádza na dovolenku, pobalí kopu kufrov, naloží do auta golfové palice, rybárske prúty či ostatné haraburdy, ktoré potrebuje na svoje kratochvíle, vyrazí včasráno a ide…“

„Toto bola iná dovolenka,“ skočil mi do reči Clinton. „Baxter Gillett bol veľmi zamestnaný človek. Musel sa tu zdržať až do konca burzových hodín, musel vybaviť niekoľko transakcií, takže mohol vyraziť až v noci.“

„Dobre, to je vaša verzia, ak na nej trváte, nech sa páči. Ale ak ste ešte nezaplatili nijakému vydieračovi, istotne zaplatíte. Baxter Gillet bol v Los Angeles a večer sa šiel zabaviť. Bol v moteli s dajakou ženou. Dostal srdcový záchvat a umrel. Žena síce ušla, bola však natoľko fairová, že zatelefonovala rodine, čo sa v skutočnosti odohralo. Urýchlene ste sa zišli. Usúdili ste, že rodina nemôže pripustiť taký škandál, najmä keď žijete v takom mestečku, ako je Santa Ana, a aj vzhľadom na zmýšľanie a minulosť známych, ktorých si Baxter Gillett získal za svojho života. Vtedy sa zamiešal do veci nejaký rodinný priateľ – pravdepodobne vy. Pani Gillettová odišla do motela a na druhý deň ráno ohlásila manželovu smrť.“ Clinton vstal z kresla. „Ste hnusný podliak,“ vyhlásil, „mal by som vám rozbiť papuľu.“ Pani Gillettová sa po prvý raz ozvala. „Okamih, Norman.“ Obrátila sa ku mne. „Prečo si myslíte, že toto je pravda?“

„Preto, lebo mám dojem, že váš manžel poznal istú Jeanettu Lattyovú, ktorá organizovala takzvanú sprievodcovskú službu. Zadovažovala sprievodkyne businessmanom, čo prišli do Los Angeles a chceli sa zabaviť. Pre vašu informáciu, minulej noci medzi desiatou a treťou voľakto zavraždil Jeanettu Lattyovú. Ak raz začnete platiť vydieračovi, budete platiť donekonečna. Ak vás niekto vydiera, alebo sa o to pokúša, možno urobiť iba jedno.“

„A to?“ spýtal sa Clinton.

„Vydierača treba priškripnúť.“

„A ako?“

„Na to je niekoľko metód.“

„Poznám iba jedinú, ísť na políciu.“

„Vy možno nepoznáte. Ja poznám.“

„Skade mám vedieť, že práve vy sa nepokúšate, alebo ste sa nepokúsili vydierať?“

„Nemôžete to vedieť,“ pripustil som, „lenže ja som prišiel otvorene, predstavil som sa vám a zaručil som sa povesťou aj licenciou súkromného detektíva.“

„Prečo ste prišli?“

„Preto, lebo obdivujem odvahu, lebo chcem pomôcť, preto, lebo si myslím, že ak sa má zabrániť tomu, aby nevinnému človeku prišili na krk vraždu Jeanetty Lattyovej, potrebujem vašu pomoc.“

„A čo ste ochotný poskytnúť za našu pomoc?“

„Svoju pomoc.“

„To je pochybná veličina,“ poznamenal Clinton.

„Ako chcete. Môžem vám iba predložiť ponuku, viac nie je v mojich silách.“ Vstal som, akoby som mal v úmysle odísť.

Clinton a pani Gillettová si vymenili pohľady. „Sadnite si,“ vyzval ma hlasom prezrádzajúcim, že je zvyknutý rozkazovať a očakáva, že ho poslúchnu.

Sadol som si.

„Počkajte tu,“ dodal.

Pokývol pani Gillettovej a spolu odišli do spálne. Boli tam asi desať minút. Keď sa vrátili, Clinton povedal: „Dalo mi dosť práce, kým som si vás preveril. Policajti vravia, že ste statočný, konáte však odvážne a nekonvenčne a zavše si viete narobiť opletačky.“

„Zrejme máte dobré styky,“ poznamenal som.

„Mám,“ prisvedčil sucho.

Pozrel na pani Gilletovú.

„Pán Lam,“ spustila, „budem hrať s otvorenými kartami a zdôverím sa vám. Sama som sa rozhodla pre tento krok, vedie ma k tomu dojem, ktorý ste na mňa urobili… Môžete to označiť za ženskú intuíciu.“ Prikývol som.

„A smiem azda povedať,“ pokračovala, „že to je v rozpore s tým, čo mi radí Norman Clinton, ktorý si myslí, že by som mala počkať, kým niečo podniknem. Ale jasne cítim, že ste statočný a čestný. Nepoznám všetky vaše pohnútky, myslím však, že by ste so mnou nenadviazali styk takouto formou a potom zradili moje záujmy.“

„Pokúšam sa zistiť isté fakty,“ vysvetlil som.

„Tak dobre, poviem vám ich v kocke. Mám s manželom dve deti, devätnásťročného chlapca a sedemnásťročnú dcéru. Vzhľadom na manželovu prestíž v tomto mestečku majú isté spoločenské postavenie. Nie je mysliteľné, aby niekto práve teraz zamočil moje deti do škandálu. Ide mi najmä o dcérku, lebo začína spoločensky žiť, čo pre ňu, prirodzene, znamená veľmi veľa. Dávno viem, že manžel nebol svätec. Predpokladám, že máloktorý je svätec. Viem, že chodil na obchodné cesty, a odôvodnene sa nazdávam, že na tých cestách občas mával pletky so ženami. Nemyslím, že to robil preto, lebo jeho láska ku mne či k rodine ochladla, ale prosto preto, lebo bol silný a vitálny, rád sa zabával, a keď vypadol z domu, on i jeho kamaráti sa dali strhnúť k takpovediac huncútskym kúskom. Keď vzhľadný a vitálny muž spozná za týchto okolností dievča ochotné z hocakého dôvodu sa mu odovzdať, ktoré ho navyše navádza rečami a gestami lichotiacimi jeho mužnosti, výsledok je asi viac či menej nevyhnutný. Z úst manželky to možno znie nevšedne, z úst vdovy dokonca zarážajúco, no chcem vás oboznámiť s faktmi.“ Opäť som prikývol.

„Štvrtého o štvrť na dvanásť v noci,“ pokračovala, „zacengal telefón. Ozvala sa žena, prosto ženský hlas. Znel vcelku zvodne, nebol mimoriadne drsný ani hrubý, no za daných okolností veľmi vecný. Žena sa spýtala, či som manželka Baxtera C. Gilletta. Prisvedčila som. Potom mi povedala: ‚Pozorne počúvajte, lebo to nemôžem zopakovať. Som v moteli Skyview v Santa Monike. Prišla som sem s vaším manželom. Ubytovali sme sa asi pred polhodinou. Trochu ma prekvapilo, že váš manžel udal skutočné meno, možno preto, lebo mal vlastný voz a správca motela trval na tom, že si pozrie číslo a zapíše si ho. Vypili sme par pohárikov a ľahli sme si. Váš manžel dostal srdcový záchvat a umrel. Pozorne som počúvala, či mu bije srdce, a skúsila som mu pulz. Nedýcha. Musím sa kryť, a preto odídem. Upozorňujem vás zato, aby ste podnikli všetko potrebné a kryli seba i rodinu. Vyrozumela som z toho, čo viem o vašom manželovi, že musíte dbať na svoje spoločenské postavenie, a ak mienite podniknúť dačo na svoju ochranu, môžete sa spoľahnúť na moju diskrétnosť. Som v apartmáne číslo štrnásť. Odídem, zamknem, no kľúč nechám pod rohožkou. Ak chcete dačo podniknúť, kým sa to nedozvedia úrady, nájdete ho tam.‘ A položila slúchadlo.“

„Čo ste podnikli?“ spýtal som sa.

„Zavolala som Normana Clintona a všetko som mu povedala. Usúdil, že najlepšie bude preveriť si to, a ak je historka pravdivá, urobiť opatrenia, ktorými uchránime dobré meno rodiny. Zabalili sme teda niekoľko kufrov, akoby sme šli na dovolenku. Norman ma odviezol do motela, pod rohožkou som našla kľúč a vošli sme do apartmánu. Manžel ležal nahý a mŕtvy na posteli…“

„Pokračujte,“ vyzval som ju.

„Pochopila som, že mám dvojakú zodpovednosť – ako manželka a zároveň ako matka. Musela som urobiť, čo bolo treba, preto som tam presedela celú noc, ráno som si obliekla pyžamu a župan, celá zúfalá som zavolala správcu motela a požiadala o lekára. Správca sa prišiel pozrieť, prečo robím poplach a našťastie akceptoval moju totožnosť. Prihlášku zrejme vyplnil manžel a správca nemal nijaký osobitný dôvod všimnúť si jeho spoločníčku. Povedala som, že sme práve vyrazili na dovolenku, že sme odišli večer, aby nás ráno nezdržali nijaké súrne záležitosti či telefonáty, že ma znervóznili problémy spojené s balením, a preto som si vzala prášok na spanie, že som zaspala a prebudila sa až o siedmej ráno. Privolali lekára, konštatoval manželovu smrť a upovedomil úrad ohliadača mŕtvol. Keď si vypočul moju verziu, usúdil, že netreba nariadiť vyšetrovanie, lebo príčinou smrti bol nepochybne srdcový záchvat. Vrátila som sa domov a hrala som divadlo ďalej. Včera ráno mi zatelefonovala akási záhadná žena. Nemám potuchy, kto to bol. Viem však iste, že to nebola ta, čo mi telefonicky oznámila, že manžel umrel. Tá prvá žena mala hrdelný, pomerne zvodný hlas. Tá včerajšia hovorila úsečne, vecne. Bol to strohý a trochu drsný hlas. Povedala: ‚Ľutujem, že to musím urobiť, no nemám iné východisko. Zúfalo potrebujem päťsto dolárov v hotovosti. Poznám všetky fakty súvisiace s úmrtím vášho manžela, poznám ženu, o ktorú ide, a ak nedostanem dnes do druhej popoludní päťsto dolárov, budem musieť získať potrebné peniaze tak, že poviem všetko, čo viem, novinárom. Ak to porozprávam istému známemu reportérovi, ktorý by z toho s radosťou urobil senzačný škandál, dostanem aspoň dvojnásobnú sumu.‘ Žena ma upozornila, aby som dobre počúvala, lebo po druhý raz už nezavolá. Aby som vzala päťsto dolárov, vložila ich do obyčajnej obálky, odišla vozom na istú križovatku a zabočila doľava. Presne päťsto metrov za križovatkou je vraj pomarančový sad a pri ceste poštová schránka, aby som na ňu položila obálku, potom išla ďalej a vôbec sa neobzrela. Dodala, že ak uposlúchnem jej pokyny, bude chrániť moje tajomstvo, potrebuje vraj iba tých päťsto dolárov, aby sa dostala z tvŕdze. A že náramne ľutuje, že to musí urobiť, je však zúfalá, a ak nezoženie tých päťsto dolárov, hrozí jej veľmi vážna osobná tragédia. A položila slúchadlo.“

„Vzali ste teda päťsto dolárov a urobili ste, čo žiadala?“

„Áno.“

„Nepokúsili ste sa zistiť, kto je tá žena, alebo kedy prevzala tie peniaze?“

„Nie. Vystríhala ma, že ak sa pokúsim o niečo podobné, hrozí mi presne taká publicita, akej sa chcem vyhnúť. Zdôraznila, že ak sa mi podarí prejsť jej cez rozum a ak ju zaistia pre vydieranie, jej zatknutie vyvolá presne takú publicitu, akej chceme zabrániť.“ Odmlčala sa a pozerala na Clintona, akoby ho prosila o súhlas s tým, ako veci vykreslila. Ale Clinton zamyslene hľadel na koberec.

„Výborne,“ povedal som, „to je prvé sústo.“

„Myslíte, že to bude pokračovať?“

„Prirodzene. Prvým sústom vás iba chceli obmäkčiť. Chvíľu to asi bude pokračovať päťstodolárovými splátkami a neskôr požiadavku zvýšia. A potom vám povedia, že jednorazove potrebujú veľkú sumu, aby si mohli kúpiť voľajaký podnik a nemuseli už vydierať, lebo im to prichodí rovnako nechutné ako vám… Keď sa niečo podobné začne, nikdy sa to neskončí.“

„Tušila som, že by sa niečo podobné mohlo stať, no zároveň som mala dojem, že časom bude môcť tá žena čoraz ťažšie uplatniť tú palicu. Historka stratí aktuálnosť a nebude môcť predložiť nijaký dôkaz.“

„Ešte čosi,“ zmenil som tému. „Pokiaľ viem, váš manžel mal veľa obchodných záujmov.“

„Áno, veľa.“

„Bol finančník?“

„Áno.“

„Mal akcie spoločnosti Molybdenum Steel?“

Na túto otázku odpovedal Clinton: „Myslím, že mal kontrolnú účasť. V spoločnosti malo dôjsť k bojovému hlasovaniu. Čo o tom viete?“

„Nie veľa,“ priznal som. „Mal podiel na nehnuteľnostiach? Financoval sídliská?“

„Viaceré,“ prikývol Clinton.

„Poznáte istého Georgea Litteltona Dixa?“

Clinton sa zamyslel, potom pokrútil hlavou.

„A Jarvisa C. Archera?“

„Jakživ som o ňom nepočul.“

Vstal som. „Ďakujem vám za dôveru. Pousilujem sa urobiť všetko, aby ste to neoľutovali.“

„Ale čo mám urobiť, ak zasa požiadajú o peniaze?“ spýtala sa pani Gillettová.

„Spojte sa so mnou. A v mojej kancelárii nehovorte s nikým, iba so mnou. Tu je moja vizitka.“ Vzala si vizitku. Druhú som podal Clintonovi.

„Zhovárali ste sa podrobnejšie so správcom motela?“ spýtal som sa.

Pokrútila hlavou: „Vyhýbala som sa mu, ako sa len dalo. Istotne ma pokladal za ženu, ktorá prišla s Baxterom, a ja som nechcela meniť situáciu.“

„Okej,“ prikývol som. „Pomôžem vám, ako len budem vládať.“

„Aký honorár požadujete?“ spýtal sa Clinton. „Na čom sa možno dohodnúť v takomto prípade?“

„Ešte na ničom. Zatiaľ pracujem na vlastnú päsť. Zaujímam sa o prípad preto, lebo sa tu deje čosi, čo sa dotýka iného klienta.“

„Nehrozí nijaký konflikt záujmov? Nijaké prekážky, ktoré vám nedovolia zastupovať nás?“

„Nijaký konflikt záujmov nehrozí. Z toho druhého prípadu ma uvoľnili. Ale nerád drankám objednávky. Ak nemáte nič proti tomu, budem sledovať túto záležitosť, len aby som uspokojil vlastnú zvedavosť.“

„Ak potrebujete peniaze na výdavky,“ navrhla pani Gillettová, „mohli by sme…“

„Ak budem dačo potrebovať, dám vám vedieť. Ale zatiaľ ide všetko na môj účet.“

15

Keď som zaparkoval služobný voz pred svojím činžiakom, čakalo tam policajné auto.

Jeden z policajtov vystúpil a podišiel ku mne.

„Lam?“ spýtal sa.

„Áno.“

„Seržant Sellers sa chce s vami zhovárať.“

„Už som sa s ním zhováral.“

„Chce sa s vami zhovárať ešte raz.“

„Musím všeličo vybaviť a…“

„Naštartujte a poďte za nami.“

Znovu som nasadol do služobného auta.

Policajt za volantom naštartoval motor. Druhý vzal mikrofón a oznámil dispečerovi, že Lam už ide.

„Držte sa za nami. A nijaké fígle,“ napomenul ma policajt.

Sledoval som policajný voz.

Zamierili sme k Rhoda Avenue. Približne v druhej tretine cesty sa ku mne zboku prisunulo ďalšie policajné auto. Na prednom sedadle boli dvaja policajti. Na zadnom sedel seržant Sellers.

Zatisli ma k chodníku.

Sellers vystúpil a prisadol si ku mne.

„Choďte ďalej,“ prikázal. „Držte sa toho predného policajného voza.“

„O čo ide?“ spýtal som sa.

„O ten váš nápad, ktorý ste sa mi pokúšali nahučať, že totiž Archer je zapletený do veci,“ zavrčal.

„A to bol môj nápad?“

„Veru áno, váš, a je to chorý nápad.“

„Prečo je chorý?“

„Archer sa kamaráti s istým členom policajnej komisie. A chlapče, ten ma vyťahal za uši. Nielen preto, lebo som kládol otázky osobného rázu, ale aj zato, lebo som si vás priviedol na oficiálny výsluch.“

„Tak čo podnikneme?“

„My nepodnikneme nič. Teraz podnikám ja.“

„A čo podnikáte?“

„Znovu sme si podebatovali s tým taxikárom. Povedal kopu vecí, ktoré nám chcel zatajiť.“

„A práve sa na ne rozpamätal?“

„Veci, ktoré vám vonkoncom nebudú po chuti,“ zdôraznil. „Zazrel tam zaparkovaný voz vašej agentúry. Údajne ste dávali Marilyn Chelanovej signály. Myslí si, že ste ju odviezli svojím vozom domov.“

„Šibe mu. Prečo nepočkal?“

„Na koho?“

„Na Marilyn či na osobu, ktorú viezol.“

„Preto, lebo ho poslala voľakde do hája. Pripúšťam, že sa mi ten chlapík nepozdáva. Nepáči sa mi, že nám chcel tajiť, no medzitým zmäkol. Keď Jeanette Lattyová potrebovala taxík, zvyčajne volala jeho. Jasne šípil, čo sa tam robí. Keď identifikoval Marilyn po prvý raz, hral sa na neviniatko. Všetko sme z neho vytiahli. Chlapík teraz vraví pravdu.“

„Na druhý raz?“ spýtal som sa.

„Choďte ďalej,“ odsekol, „rozmýšľať budem ja.“

Chvíľku sme šli mlčky, potom povedal: „Tvrdíte, že ste zabočili na nájazd pred akýmsi domom, chvíľu ste tam čušali, potom ste sa pokúsili zmiznúť a náhodou ste naďabili akurát na hliadkové auto.“

„Správne.“

„Kde ste boli skrytý?“

„Po prvý raz na nájazde. Myslím, že adresu vám neviem udať. Ale keď prídeme k tomu domu, pravdepodobne ho spoznám.“

„Prídeme ta,“ ubezpečil ma. O chvíľu sa spýtal: „Videli ste tam niekoho?“

„Keď som zabočil na prvý nájazd, vyšiel z domu akýsi chlap. Tváril som sa, že kohosi hľadám. Správal sa trochu podozrievavo, tak som stade vyšiel a zaparkoval som na ulici.“

„Ako ďaleko to bolo od Rhoda Avenue, od domu, kde bývala Jeanette Lattyová?“

„Hádam šesť blokov.“

„Azda pri ústí uličky, skade ste videli Lattyovej dom?“

„Ale čerta.“

„Tu zabočte.“

Zahli sme na Rhoda Avenue.

„Teraz mi ukážte, kde ste zaparkovali a kde ste sa skrývali.“ Odbočil som z Rhoda Avenue doprava a pokusne som prešiel bočnou ulicou. „Nie som si celkom istý,“ povedal som. „Myslím, že to bolo v tomto bloku, približne v strede. Tu je to, presne na tomto nájazde.“

„Stade vás vyhnali?“

„Áno.“

„A kam ste šli stade?“

„Počkajme, prešiel som asi pol bloku a…“

„Choďte ďalej.“

Prešiel som pol bloku. „Tu som tuším zaparkoval,“ povedal som.

„Choďte ďalej.“

Šiel som ďalej a vrátil som sa na Rhoda Avenue.

„Zahnite doprava.“

Zabočil som doprava.

„Teraz zahnite do tejto uličky.“

Zabočil som do uličky.

„Obráťte sa a vráťte sa v protismere, aby ste mali Rhoda Avenue pred sebou, no nechoďte až tesne k nej.“ Urobil som presne, ako si želal.

„Zhasnite svetlá a vypnite motor,“ prikázal mi.

Chvíľu sme sedeli mlčky.

Sellers vystúpil z auta a povedal: „Zostaňte tu, pokým vás nepustím.“ Vrátil sa ulicou a prešiel k domu číslo 762, kde sa stala vražda. Z miesta, kde som zaparkoval, ho bolo vidieť. Povedal čosi mužom v policajných autách. Vozy vyrazili a zmizli.

Popri mne pomaly prešiel akýsi taxík. Obišiel blok a zasa prekĺzol popri mne.

Keď obišiel blok po druhý raz, sedel v ňom Sellers. Taxík zastal pred ústím uličky.

Sellers vystúpil, vodič nechal motor zapnutý a svetlá zažaté, vyliezol však z auta a podišiel k Sellersovi. Zamierili k môjmu vozu.

„Je to ten voz?“ spýtal sa Sellers.

Taxikár si ma pevne a bezočivo premeral. Bol to Hermann Oakley.

„Je to auto tej istej značky, ten istý model,“ odpovedal, „a myslím, že v ňom sedel tento chlapík.“

„Moment,“ ohradil som sa. „Ste vedľa. Ja…“

„Čušte,“ zahriakol ma Sellers. „Ja hovorím.“

Obrátil sa k taxikárovi: „Čo sa odohralo?“

„Tá žena vystúpila a podišla k hlavnému vchodu. Nezacengala. Totiž… myslím, že nezacengala. Zaváhala… Potom sa obrátila a zašla za dom.“

„A potom?“

„Potom som zbadal jej tieň pri bočných dverách, tie sa otvorili a zazrel som jej postavu osvetlenú.“

„Vošla dnu?“

„Vošla.“

„A potom?“

„Kázala mi, aby som zatiahol o blok ďalej a počkal.“

„Zatiahli ste?“

„Áno.“

„Ako dlho ste čakali?“

„Mal som čakať desať minút.“

„A čakali ste?“

„Čakal som hodnú chvíľu – aspoň pätnásť minút.“

„Ale odišli ste bez nej. Prečo?“

„Prišla k vozu, povedala, že ma už nebude potrebovať, a vyplatila ma.“

„Viete, ako sa vrátila nazad?“

„Vodič tohto auta ju vzal. Videl som, že jej dáva signály.“

„Ako?“

„Zažal zápalku alebo zapaľovač.“

„Koľko ráz?“

„Nerátal som – zo štyri, zo päť ráz.“

„A potom?“

„Kým som odišiel, ešte som zazrel, že nasadla k nemu do voza.“

„A potom?“

„Odišli.“

„Keď ste nám rozprávali tú historku po prvý raz, povedali ste, že vás nevyplatila a že ste nečakali.“

„Už sme si všetko vyjasnili, pán seržant. Bola tu zháňačka po taxikárovi. Využil som to. Tá pipka patrila medzi pravidelné zákazníčky. Nevedel som, že sa tu stala vražda. Chcel som tú pipku chrániť.“

„Asi tak, ako teraz chcete chrániť seba,“ poznamenal som.

„Čušte,“ osopil sa na mňa Sellers.

„Pokiaľ ide o tohto chlapíka, nie som si celkom istý. Ale som si celkom istý, pokiaľ ide o značku a model auta, čo parkovalo tu v uličke – a pokiaľ ide o tie signály, som si na smrť istý. A viem, že keď vyšla z toho domu, odišla s ním.“

„Počujte, Sellers, ja som tu neparkoval,“ ohradil som sa. „Nijaké signály som nedával. Neodviezol som Marilyn Chelanovú ani nikoho iného. Ale zazrel som tu pomaly krúžiť auto rovnakej farby a značky, ba i model sa zhodoval. A videl som aj taxík.“ Sellers sa tváril, že ma nepočuje.

„Dobre si obzrite tohto chlapíka,“ prikázal Sellers taxikárovi.

„Už som si ho obzrel. Pred chvíľou ma spovedal.“

„Myslíte, že sedel za volantom toho auta?“

„Stavím sa, že to bol on. Ale odprisahať to nemôžem. Viem, že to bol voz tej istej značky a rovnaký model ako tento. Myslím, že to bol ten istý voz.“

„Okej,“ zavrčal Sellers, „to je všetko. Môžete ísť.“ Sellers vliezol ku mne do auta. „Tak teda, štuplík, vráťte sa domov, cestou si môžete zarečniť.“

„Ten taxikár je načisto šialený,“ uľavil som si.

„Viem,“ prikývol Sellers.

„A je to fantastická identifikačná metóda. Ak chcete niekoho identifikovať, postavíte ho do skupiny a necháte…“

„Ďakujem. Veľmi pekne ďakujem,“ skočil mi do reči „Vždy mi náramne lahodí, keď nám vy, talentovaní amatéri, radíte, čo máme robiť. Tak teda, štuplík, trochu vám pomôžem. Neviem síce prečo, ale chránite tú pipku. Netvrdím, že spáchala tú vraždu, a netvrdím, že ste ju spáchali vy. Ale tvrdím, že vám porozprávala o tom spolku Jeanetty Lattyovej a vy ste jej poradili, čím sa má chrániť. Prišli ste sem uskutočniť svoj plán. Len čo uspala Berthu tou drogou, prišla sem taxíkom. Snorila okolo domu, obzrela si to tu, presvedčila sa, že všetko je okej, že vzduch je čistý, a dala vám signál. Potom ste jej dali signál vy, načo poslala taxík preč. Tak čo ste podnikli vy dvaja?“

„Ste celkom vedľa,“ odsekol som.

„Hovorím vám to rovno,“ pokračoval. „Zamočili ste sa do tej záležitosti až po uši, a tu ide o vraždu, štuplík. Nemyslím si, že ste vrah, no pre sukňu riskujete aj krk. Slečna vám dopodrobna porozprávala, že sa zaplietla so Jeanettou Lattyovou, a vy ste vymysleli plán, ako tú vec rozmotať, vytiahnuť ju zo šlamastiky a vyrovnať si účty s Archerom. Lenže keď sa akcia rozbehla, kdesi čosi zaškrípalo a voľakto odpravil Jeanettu Lattyovú. Netvrdím, že ste to spáchali vy – ešte nie. Ale tvrdím, že Marilyn Chelanová snorila okolo domu a že ste potom vy a Marilyn začali uskutočňovať akýsi plán. Chceme teda vyzvedieť, aký plán to bol, a to čím prv.“

„Vravím vám, že ste celkom vedľa. Vôbec som tam neparkoval.“

„Ale ten taxikár Hermann Oakley tvrdí, že ste tam boli. Počuli ste ho.“

„Počul,“ prisvedčil som.

„Potom ste vyrukovali s tou fantastickou rozprávkou, že Archer má dôvod vysánkovať Marilyn Chelanovú z mesta, a preto tá rafinovaná komédia s anonymnými telefonátmi, výhražnými listami a podobne.“

„Šibe vám,“ zahriakol som ho. „Ten taxikár hovorí to, čo chcete počuť, preto mu veríte. V Los Angeles je desaťtisíc áut podobných tomuto. Dočerta, ako mohol taxikár idúcky po Rhoda Avenue zazrieť voz zaparkovaný v uličke a spoznať vodiča? To je šialená rozprávka. Povedal som vám čistú pravdu, lenže vy ste zistili, že Archer sa kamaráti s akýmsi členom policajnej komisie, a teraz hľadáte obeť. Ale mne to neprišijete za golier.“

„Nechcem nikomu nič prišiť za golier. Vyšetrujem. Ale nebudem sa s vami maznať zato, že sa chvíľu poznáme. Dostatočne som vás prekukol a viem, že ste rýchly, bystrý a prefíkaný a že konáte nekonvenčne. Ak chcete počuť moju mienku, bolo iba otázkou času, kým sa zapletiete do nejakej vraždy.“

„Nie som zvedavý na vašu mienku!“

„Prosím, no aj tak som vám ju povedal. Dávam vám možnosť vyspovedať sa.“

„Už som sa vám vyspovedal.“

„Nech sa páči, ako ste si ustlali, tak budete ležať. Nevravte, že som vám nedal možnosť. A hovorím vám rovno, Lam, že ak mi poviete pravdu, urobím, čo je v mojej moci, aby som podoprel vašu verziu. Ak vysvitne, že hovoríte pravdu, budem vám držať chrbát až do konca.“

„Povedal som vám pravdu. Nech sa páči, podložte ju dôkazmi.“

„Okej, ako chcete. Ale nepokúste sa odísť z mesta. Zajtra si vás pozvem na výsluch. Zatiaľ ste sa zamočili až po uši do vraždy. Zatiahnite k chodníku.“ Kývol jednému z policajných áut, ktoré nás sledovali, podišiel k nemu a nasadol. Policajný voz sa rozbehol a odfrčal.

Pokiaľ som mohol zistiť, mal som voľnú ruku, nikto ma nesledoval. Do rána som musel vybaviť kopu vecí a zostávalo mi na ne veľmi málo času.

16

Motel Skyview stál pri ceste vedúcej do Santa Moniky.

Premávka bola v túto nočnú hodinu veľmi mierna. Svetlá boli zväčša pozhášané. Veľký červený neónový nápis oznamoval SKYVIEW a pod ním menší Voľné izby.

Vypol som motor a vyšiel som po schodoch k dverám označeným Kancelária.

Stisol som tlačidlo nočného zvončeka.

Dvadsať či tridsať sekúnd sa nič nepohlo.

Znovu som stisol tlačidlo.

V kancelárii sa zažalo svetlo. Akýsi ospalý mužský hlas povedal: „Idem.“ O chvíľočku som zazrel pohybujúci sa tieň, potom muža, ktorý si naťahoval na plecia traky Zatiahol si zips na nohaviciach a ospalo sa dotackal pod lampu.

„Máte jednolôžkovú izbu?“ spýtal som sa.

„Poslednú,“ odpovedal.

„Čo stojí?“

„Šesť dolárov.“

Dal som mu šesť dolárov. Podal mi prihlasovací lístok, vyplnil som ho a nečitateľne som sa podpísal.

„Aké číslo má vaše auto?“ spýtal sa.

„Och, napíšte hocaké.“

„Vylúčené,“ pokrútil hlavou. „Evidujem čísla. Pred pár dňami sme tu mali menšiu mrzutosť a náramne sa mi osvedčilo, že som mal zapísané číslo.“

„Nepamätám si ho,“ vyhovoril som sa. „Moment, pôjdem sa pozrieť.“

„Skontrolujem si ho,“ vyhlásil.

Vyšiel za mnou a zapísal si číslo služobného auta.

„Akú mrzutosť ste mali?“ nadhodil som.

„Och, nič zvláštne.“

„Máte na mysli toho človeka, čo tu dostal srdcovú porážku?“

„Skade to viete?“

„Vyšetrujem ten prípad.“

„Dočerta! Myslel som, že chcete izbu.“

„Chcem,“ ubezpečil som ho. „Preto som tu. Zaplatil som vám. Dajte mi kľúč a vec je vybavená. Ešte sa vás trochu povypytujem na to, čo sa odohralo.“

„Pozrite, šéfko, už som vám povedal, čo sa stalo.“

„Viem. Povedzte mi to ešte raz.“

„Kto ste?“

Otvoril som kožené puzdro a ukázal som mu služobný preukaz: „Som detektív.“

„Okej, okej, čo vás zaujíma?“

„Porozprávajte mi, čo sa stalo.“

„Nič zvláštne. Chlapík prišiel a prihlásil sa…“

„Približne kedy?“

„Neviem. Bolo hádam deväť… možno pol desiatej.“

„Tak dobre, prihlásil sa… Pod akým menom?“

„Prirodzene pod vlastným. Bol to seriózny človek. Baxter C. Gillett s manželkou.“

„V akom aute prišiel?“

„V cadillacu. Vyšiel som na verandu a skontroloval som si číslo. Ako zvyčajne.“

„Videli ste tú ženu?“

„Iba letmo… Vlastne nie, nebolo na ňu dobre vidieť. Zazrel som iba, že vo voze niekoho má. Toto je slušný podnik, no nie som všetečný. V moteli nemožno žiadať od každého párika, čo sa prihlási, sobášny list.“

„Kedy ste zistili, že dačo nie je v poriadku?“

„Ráno, keď ma zavolala tá pani.“

„Kedy to bolo?“

„Tuším okolo siedmej.“

„A čo sa stalo?“

„Bola takmer hysterická, chcela lekára, manžel je vraj chorý, a potom z nej vyliezlo, že podľa všetkého v noci umrel, lebo keď sa zobudila, bol už mŕtvy.“

„Čo ste urobili?“

„Išiel som sa ta pozrieť. Len čo som chlapíka uvidel, hneď mi bolo jasné, že je mŕtvy, no pomohol som jej zavolať lekára. Lekár navrhol, aby sme zavolali pohrebný ústav a úrad ohľadávača mŕtvol – tutlal som to, ako som len vedel. Podobné veci motelu neprospejú.“

„A ďalej?“

„To je všetko.“

„Bolo to v noci štvrtého?“

„Áno. Vtedy zrejme umrel. Pani ma zavolala piateho ráno.“

„Keď vydáte poslednú izbu, idete spať?“

„Chodím spať ešte prv. Stáva sa, že neprenajmem všetky izby. Zvyčajne zaľahnem okolo desiatej či pol jedenástej, no poväčšine spím iba na pol oka.“

„Zbadali ste tej noci dačo nezvyčajné? Stalo sa niečo nie celkom bežné?“

„Nič. Prečo?“

„Bol som iba zvedavý. A čo taxík? Prišiel dakto taxíkom?“ Zvedavo na mňa pozrel. „Prečo sa to spytujete?“

„Lebo si chcem v hlave kadečo urovnať.“

„To je čudné, že sa na to spytujete,“ poznamenal.

„Prečo?“

„Lebo… Ako som povedal, zvyčajne spávam iba na pol oka. Totiž pred polnocou. Po polnoci už mávam tuhý spánok.“

„A v tomto konkrétnom prípade?“

„Nuž, spal som na pol oka. Pred motelom zastalo nejaké auto a v driemotách som akosi čakal, že zadrnčí zvonček, no nezadrnčal. Znovu som zaspal, no zrazu som sa zobudil, začudoval som sa, že nikto necengá, a opäť som zaspal… iba zadriemal. Poznáte ten pocit. Človek zaspí iba na dvadsať či tridsať sekúnd, no akosi čaká, že sa niečo stane.“

„A čo sa stalo?“

„To je práve čudné, že nič. Znovu som zadriemal, no hádam o päť minút som sa načisto prebral, videlo sa mi skutočne čudné, že prišiel voz a nikto nezacengal. Kým som si ľahol, všetko som totiž skontroloval, a pred každým obsadeným apartmánom stálo zaparkované auto. Pozviechal som sa teda, a keď som vstal, voz práve odchádzal… Aspoň predpokladám, že to bol ten istý voz. Bol to taxík.“

„Nezastal?“

„Nie. Ten chlap sa hnal ako blázon.“

„Skontrolovali ste, kde zastal?“

„Nedalo sa to skontrolovať. Vyšiel som von, no vo všetkých apartmánoch bola tma a…“

„Kedy to bolo?“

„Hádam okolo jedenástej. Ležal som asi hodinu. Nepozrel som na hodinky.“

„Čo sa robilo ďalej?“

„No, potom som si ľahol a hlboko som zaspal. Tej noci som prenajal všetky apartmány, bolo plno, nemusel som teda zostať hore.“

„Mohlo sa stať, že prišiel ešte ďalší voz a že ten ste už nepočuli?“

„No pravdaže. Aj desať ich mohlo prísť. Keď všetko vydám, spím oveľa tuhšie, ako keď napoly čakám, že ma niekto zavolá a budem musieť vstať a prenajať ďalší apartmán.“

„Zrejme ste čítali, ako noviny opísali prípad Gillettovho úmrtia.“

„Isteže, isteže,“ prikývol, „pravdaže som to čítal. Prečo nie? Človek, prirodzene, sleduje noviny, keď sa stane čosi, čo sa ho dotýka.“

„Videli ste jeho fotografiu?“

„Áno.“

„Je to verná podoba?“

„Dočerta, to predsa neviem. Nemôžem si presne zapamätať každého, komu prenajmem apartmán. Večer čo večer vidí človek celú procesiu nových tvárí. Ale poviem vám, tá fotografia nebola mimoriadne dobrá. K nekrológom zvyčajne dávajú lichotivé fotografie. Táto fotografia mu však nelichotila myslím, že na nej vyzeral trochu starší.“

„Videli ste jeho tvár, keď ste vošli do apartmánu, kde ležal mŕtvy?“

„Zazrel som ho iba z profilu. Na tvár som sa mu veľmi nedíval. Jednu ruku mal vystretú, nahmatal som mu pulz, no len čo som sa ho dotkol, bolo mi jasné, že je mŕtvy už hodnú chvíľu. Bol meravý a na dotyk už poriadne chladný. Počujte, Lam, povedal som vám všetko, čo viem. Zopakoval som to už desať ráz. O čo vám vlastne ide?“

„Iba si kadečo overujem,“ upokojil som ho. „Veľmi pekne vám ďakujem, pán akože sa voláte?“

„Fallon, Herbie Fallon.“

„Máte tu zamestnanú aj manželku?“

„Nie. Manželka pred rokom umrela a odvtedy vediem podnik sám.“

„Okej. Ďakujem,“ ukončil som rozhovor.

Vliezol som do postele, no trvalo hodinu, kým som zaspal. A pritom som bol v tomto moteli na najbezpečnejšom mieste.

17

Zobudil som sa, len čo začalo svitať. Zašiel som si do nočnej reštaurácie, naraňajkoval som sa, vypil som tri šálky kávy a zavolal som Berthu Coolovú.

„Došľaka, prečo ma voláš tak včasráno?“ spýtala sa.

„Lebo mi musíš pomôcť.“

„Počuj, Donald, si v kaši.“

„Viem, že som v kaši.“

„Sellers si myslí, že máš prsty v tej vražde. Ešte nerobí priveľký fukot, lebo by nerád cúval. Ale povedal mi, že to máš pekelne poondiate. Dočerta, prečo si tam parkoval s firemným vozom a prečo si dával tej naničhodnici signály?“

„Práve o tom sa chcem s tebou pozhovárať a potrebujem tvoju pomoc.“

„Dobre, potrebuješ moju pomoc. Keď si ma už zobudil o takom nekresťanskom čase, tak to už vysyp. Čo mám podniknúť?“

„Stretneme sa pred komplexom Vector.“

„Kedy?“

„O pol hodiny.“

„Bože môj, Donald, maj zľutovanie. Musím si vypiť kávu a…“

„Vypi si kávu,“ skočil som jej do reči, „no raňajky si odpusť. Asi nám nezvýši čas.“

„A čo mám urobiť, keď ta prídem?“

„Potrebujem ťa ako svedka.“

„Čo mám dosvedčiť?“

„Čosi dôležité. Prídeš?“

Bertha zaúpela. „Dobre, prídem,“ sľúbila.

Presne o pol ôsmej bola pred komplexom Vector.

„Dobré ráno, Bertha,“ pozdravil som ju.

Zagánila na mňa. „Máš ho vidieť, dobré ráno,“ zavrčala. „Vieš predsa, že kým si nevypijem tri šálky kávy, nie je so mnou reč.“

„Ešte si si ich nevypila?“

„Cestou som do seba naliala šálku kávy, ale najradšej by som niekomu odtrhla hlavu.“

„Výborne, presne takú náladu potrebuješ.“

„Čo odo mňa chceš?“

„Mienim si pohovoriť s istou ženou. Myslím, že je veľmi krásna. Asi skúsi uplatniť sex, šarm a všetky zvody, ktoré ovláda.“

„No ak uplatní svoje zvody na mne, takú jej vytnem, že sa jej v očiach zaiskrí.“

„Práve o to ide. Musíš sa držať v úzadí, zostať takrečeno mimo palebnej línie, iba pokojne pozorovať. A ak usúdiš, že tá žena luže a pokúša sa osladiť mi sexappealom dajaké klamstvá, môžeš sa do nej pustiť. Ak budeš mať dojem, že hovorí pravdu, jednoducho pokojne seď ako svedok.“

„Dobre,“ privolila. „Poďme, nech to máme z krku. Mám chuť na praženicu, opekané zemiaky, pol tucta párkov a tak za liter kávy.“

„Okej,“ prikývol som. „Nezabudni, pokým si neurobíš úsudok, drž sa v úzadí.“ Vyviezli sme sa výťahom a zacengal som pri dverách Pauliny Garsonovej.

Až po treťom zacenganí som sa dočkal reakcie. Akýsi ospanlivý hlas sa spýtal: „O čo ide?“

„O nesmierne dôležitú vec,“ odpovedal som. „Musíme si okamžite pohovoriť.“

„Kto ste?“

„Som Donald Lam,“ predstavil som sa, „detektív, ktorý…“

„Och, áno, Marilyn mi o vás rozprávala. Vravela, že ste milý človek. Čo si želáte, pán Lam?“

„Jednoducho sa musím s vami okamžite pozhovárať.“

„Ale nie som oblečená a v byte mám neporiadok.“

„Mohol by som tu počkať pár minút, no nie dlho. Je to neodkladné.“

„Dobre,“ privolila, „počkajte päť minút.“

Čakali sme v chodbe asi sedem minút. Bertha ustavične pozerala na hodinky vykladané diamantmi, a keď na mňa zagánila, mala oči rovnako tvrdé ako diamanty na ruke.

Otvorila nám mladá žena v župane, ktorý sa zapínal na boku zipsom. Mala pančuchy a topánky, bola starostlivo učesaná, mala vkusne podmaľované oči a precízne nafarbené pery.

Zamihala na mňa dlhými mihalnicami. „Dobré ráno, pán Lam,“ privítala ma. „Mrzí ma, že som… kto je to?“

„Toto je moja partnerka Bertha Coolová,“ predstavil som. „Bertha, toto je Pauline Garsonová.“ Bertha zavrčala.

„Poďte ďalej,“ vyzvala nás Pauline.

Bertha sa utiahla, presne podľa smerníc, do kúta izby a správala sa, pokiaľ vedela, nenápadne.

Pauline si sadla na stoličku s rovným operadlom a ponúkla mi mohutné kreslo.

Ranné svetlo vnikajúce ružovými záclonami jej zmäkčilo tvár, vyzerala naivná, detská.

Obozretne si upravila župan.

Župan vzápätí skĺzol z hladkých hodvábnych pančúch a odhalil jej nohu až nad koleno.

„Tak teda, Donald,“ spustila, „napokon mám dojem, že vás vlastne veľmi dobre poznám. Marilyn vás pokladá za úžasného človeka. O čo ide?“

„Vráťme sa k noci štvrtého tohto mesiaca,“ navrhol som.

„Štvrtého… štvrtého,“ zopakovala, najprv sa zamračila, potom sa hrdelne zasmiala. „Teda vážne, Donald, dosť ťažko si spomínam na to, čo robím po nociach, a denník si nepíšem.“

„Mali by ste sa vcelku bez ťažkostí rozpamätať na tú noc, lebo ste spoznali istého Baxtera Gilletta zo Santa Any.“

„Naozaj?“ spýtala sa a na lícach sa jej zjavili jamôčky.

„Naozaj.“

„A čo sa stalo potom?“

„Šli ste na večeru, niekto bol s vami, pravdepodobne ste boli vo štvorici. Niekto navrhol, aby ste si šli zatancovať a vypiť si, a potom sa niečo odohralo. Gillett chcel ukončiť zábavu a vrátiť sa domov.“

„Bože dobrý, Donald, vonkoncom nechápem, o čom hovoríte. Prepánajána, kto je ten Baxter Gillett, ktorého spomínate?“

„Neviem presne, v akom poradí sa to odohralo, no Gilletta ktosi omámil a odviezol ho do motela Skyview v Santa Monike. Niekto potom prišiel po vás a odviezol vás do motela. Odišli ste s Gillettom do apartmánu, vyzliekli ste sa, vliezli ste do postele a…“ Pohoršene sa vzpriamila. „Ja som sa vyzliekla pred cudzím mužom?“ Pozrel som jej do očí. „Vyzliekli ste sa pred cudzím mužom.“ Dôstojne sa vypla a stiahla si župan na nohu.

„Donald, pokladala som vás za gentlemana. Sklamali ste ma. Nefairovo a nepravdivo ste ma obvinili. Žiaľ, musím vás požiadať, aby ste odišli.“

„Paktovali ste so Jeanettou Lattyovou. Neviem, do akej miery. Dohovárali ste si jej prostredníctvom schôdzky.“

„Je to zločin?“ spýtala sa.

„Ako sa to vezme.“

„Ak mi chcete dačo prišiť za golier, musíte to dokázať.“

„A keď sa zjavila Marilyn Chelanová, spomenuli ste si, že ste sa v Salt Lake City stýkali, a dohovorili ste jej zopár schôdzok. Čoskoro vysvitlo, že Marilyn nepochopila zmysel veci tak, ako mala, no presne dodržiavala natlačené stanovy, ktoré fakticky mali iba zalepiť oči a dodať celému podujatiu zdanie mravopočestnosti.“ Pauline sa na okamih zháčila, no zrazu zvrátila hlavu nazad a zasmiala sa.

Župan sa opäť roztvoril. Tentoraz som nazrel ponad okraj pančuchy.

„Donald, mala by som sa na vás nahnevať, no počínate si tak, že pôsobíte skutočne šarmantne. Poviem vám iba toto, Donald. Bola som vydatá, som rozvedená, vyznám sa v tlačenici a Jeanette Lattyová mi dohovorila niekoľko schôdzok. Neviem, ako ostatné dievčatá, no ja som stanovy porušovala.“ Zažmurkala na mňa.

„Som napokon človek, Donald, a viem precítiť vrúcne ľudské emócie. Keď sa mi niekto páči…“ Opäť na mňa zažmurkala, „prebúdza sa vo mne prítulnosť. No viac naozaj neviem. Tá vec s Gillettom mi je úplná novinka. Ale pomôžem vám, pokiaľ budem vedieť, Donald, lebo úprimne povedané, páčite sa mi. Pôsobíte akosi… Hej, viem že by ste sa nazlostili, keby som povedala, že ste milý, no pôsobíte akosi… Ale čo tam po tom, ste milý. Áno, štvrtého v noci som sa zabávala vo štvorici a…“

„A stretli ste sa tej noci s Marilyn?“

„Áno. Marilyn večerala v tej reštaurácii, kde sme sedeli. Potom sme si zašli na pohárik do nočného lokálu a v mojom partnerovi sa ozvali mierne výčitky svedomia či čo. Chcel ukončiť zábavu a ísť domov, a… Aj odišiel.“

„Ako?“ spýtal som sa.

„Odviezol ma nazad k Jeanette Lattyovej a rozlúčil sa.“

„Vrátili ste sa k Jeanette Lattyovej?“

„Ako vždy,“ prikývla. „Podľa dohody si mal každý myslieť, že bývame v Jeanettinom dome na Rhoda Avenue. Páni si ta prišli po nás a ta nás zasa priviezli. Nepozývali sme ich ďalej, iba ak pri veľmi, veľmi zriedkavých príležitostiach Jeanette Lattyová mala na tie príležitosti vyhradený predný salón. Ale poväčšine sme. No, ten večer sa skončil včaššie… Každému partnerovi sme povedali, že bývame v bungalowe u matky, že matka chorľavie a leží.“

„Prečo?“

„Napnite trochu fantáziu. Jeanette bola podnikateľka. Chcela nás mať pod kontrolou, aby sme si nedohovárali schôdzky pomimo, na vlastnú päsť.“

„Ako sa volal muž, s ktorým ste sa zabávali v noci štvrtého?“

„Donald, preboha, neviem. Vždy sme sa oslovovali rodnými menami. Myslím, že sa nevolal Baxter. Dosť ťažko sa to vyslovuje. Na priezviská sme sa nikdy nevypytovali. Možno som ho oslovovala voľajakou nežnôstkou či prezývkou, ale už sa nepamätám.“

„A ako vás volal on?“

„Všetci ma volajú rovnako. Predstavujem sa ako Polly.“

„Ste si celkom istá, že ste tej noci, keď vás odprevadil nazad k Jeanette Lattyovej, už nikde nešli?“

„Pravdaže som si istá,“ vyhlásila a na lícach sa jej zjavili jamôčky. „Donald, ľutujem, že som vám urobila taký výstup. Nie som napokon vzor cnosti a… No, ste muž a možno badáte, čo cítim voči mužom – ľúbim ich.“ Pozrel som na Berthu.

Bertha vzdychla, vstala z kresla, podišla do stredu miestnosti, zastala a zahľadela sa na Paulinu.

„Tak vy ľúbite mužov, hej?“

„Áno.“

„Ste mizerná štetka a ľúbite peniaze.“

Pauline na ňu pozrela, zbledla, brada jej ovisla.

„Pre vašu informáciu, Pauline,“ podotkol som, „vášmu priateľovi Baxterovi Gillettovi dali nejaké omamné kvapky či voľajakú drogu. Dávka bola priveľká a usmrtila ho. Boli ste do akcie zasvätená, a ak všetko nevykrámite, budete spoluvinná na príprave vraždy prvého stupňa. Gillett buď dostal priveľkú dávku, alebo mal slabé srdce a droga zapríčinila srdcovú porážku.“

„Nemám o tom najmenšej potuchy,“ vyhlásila Pauline, pokúšajúc sa zachovať akú-takú dôstojnosť, „a musím vás oboch požiadal, aby ste odišli. A vás, pani Coolová, navyše zažalujem pre urážku na cti. Svojimi poznámkami ste znevážili môj charakter a to vonkoncom nemusím strpieť.“

„Nech sa páči, žalujte,“ odvrkla Bertha, „a ja vás pred porotou obnažím tak, že na vás nezostane ani nitka. Pobehlica, mútili ste Donaldovi hlavu, že je taký bohovsky milý. Ja vo vás vidím iba hnusnú, predraženú prostitútku, zažiadanú za peniazmi, a ak máte v úmysle tajiť informácie o vražde, rýchlo si to rozmyslite. Teraz sa s vami zhováram ja. Približne o štvrť hodiny si s vami pohovoria policajti – a nevystrkujte na mňa tú nohu. Spusťte, a povedzte pravdu.“

„Povedala som vám pravdu. Musím vás požiadať, aby ste odišli. Inak vás vykážem násilne.“

„Tak ma vykážte násilne,“ uškrnula sa Bertha. „Len do toho.“ Pauline sa pokúsila schmatnúť Berthu za plece, no nevyšlo jej to.

Bertha ju zdrapila a odsotila do druhého kúta miestnosti.

Pauline skĺzol župan, zostala iba v podprsenke, nohavičkách a pančuchách.

„Chceli ste Donaldovi predviesť efektné nohy, preto ste si nevzali papuče, ale topánky s vysokými podpätkami,“ povedala Bertha. „A teraz vám ja čosi poviem, slečinka. Zorganizovali ste si rozkošný kšeftík. Máte pekné telo a predávate ho. Prepožičiavate ho exkluzívnym zákazníkom, myslíte si, že žijete ako v páperí. Máte pekný byt, hostia vás a vodí sa vám ohromne. Ale ako sa budete cítiť vo väzení, kde budete nosiť neforemné háby a sandále s nízkymi podpätkami, kde jeden deň je otupnejší ako druhý a kde vašu mladosť, pôvabný zovňajšok a postavu vezme ďas. A vyjdete ako rozkysnutá starena, nebudete mať nijakú budúcnosť, iba minulosť, a tá na vás vyhúkne a dá vám zaucho, len čo sa pokúsite začať slušný život. A vo väzení vás nebudú kŕmiť bielkovinami, ale škrobovinami. Stučniete, zmäknete a zmľandraviete. Človek musí jesť, a vy budete jesť zemiaky, chlieb a všakovaké svinstvo. Hovorím o vražde, väzení a polícii. Neviem, ký diabol vám nahučal, aby ste tú vec tajili, no nech to je hocikto, balácha vás, a vy hazardujete so svojou budúcnosťou.“ Pauline sa rozbehla k Berthe.

Bertha sa zahnala pravou rukou a vyťala Pauline také zaucho, že sa zatackala.

Vzápätí ju fľasla ľavou rukou.

„Tak do toho, zlatko,“ povzbudila ju Bertha, „poďme sa biť. Poriadna bitka, to je čosi podľa môjho gusta. Ty prekliata, podlá luhárka. Takú ti vytnem, že sa zosypeš.“ Pauline sa prikrčila v kúte.

„Tak spusť,“ dodala Bertha a zagánila na ňu. „Nazdávaš sa, že si mazaná. Si iba figurína, fackovací panák. Mazaní sú tí, čo ťažia z tohto kšeftu. Využívajú ťa ako návnadu, ako tovar, nič viac. Keď pôjde do tuhého, ani minútu ťa nepodržia. Jednoducho si budú chrániť vlastnú kožu a teba hodia šelmám. Pre nich si iba ženské telo – a takých, ako si ty, sú kopy. Preboha, nepoznáš svet, nevieš, ako to chodí?“ Pauline chcela voľačo povedať, no Bertha podišla o krok bližšie.

Pauline zdvihla v sebaobrane ruky. „Prestaňte,“ vyhŕkla.

„Tak spusť,“ prikázala Bertha, „a hovor konečne rozumne.“

„Je to… je to pravda…“ zajachtala Pauline.

„To už je iná reč,“ prikývla Bertha. „Tak vykrám to svinstvo, a rýchlo, lebo nemáme veľa času.“

„Mala som toho Baxtera Gilletta rozgurážiť,“ spustila Pauline, „a mali sme… No, tí, čo to zosnovali, ho chceli dostať do hrsti.“

„Kto to zosnoval?“

„To vám nemôžem povedať, zabili by ma.“

„A čo keď to poviem ja?“ navrhol som. „Čo takto George Dix?“

„Vy to viete?“ vyhŕkla.

„Mizerná pobehlica,“ vzkypela Bertha. „Pochop konečne, že Donald Lam vidí do tej prekliatej veci, do všetkého, čo sa odohralo, a to dopodrobna. Tak sa spamätaj a vysyp celú pravdu.“ Pauline si sadla a rozplakala sa.

„Och, preboha,“ vzdychla si Bertha, „prestaň. Slzy na mňa platia práve tak málo ako nylonky. Chcem fakty.“

„No, vykreslili ste to vcelku verne,“ pripustila Pauline. „Chceli dostať Gilletta do hrsti. Mala som ho trochu spracovať a oni ho chceli skompromitovať. Ale nenaletel. Tak sme sa rozlúčili. Gillett odišiel s Georgeom Dixom. Odišli sme Gillettovým autom, Dix šoféroval, a mali ešte ďalšie dievča – Georgeovo dievča. U Jeanetty ma vysadili. Ale kým som sa zbadala, ozval sa telefón a povedali mi, aby som sa vychystala na nočný ťah.“

„Kde ste boli?“

„Sedela som u Jeanetty Lattyovej, zhovárali sme sa. Bola trochu napaprčená, že večer sa skončil tak včas, a nepriamo mi naznačila, že som sa málo usilovala.“

„A čo ste urobili?“

„Jeanette mi zavolala taxík a…“

„Moment,“ skočil som jej do reči. „Viete, ktorý taxikár vás viezol?“

„Pravdaže. Bol to Hermann. Hermann obstarával takmer všetky Jeanettine objednávky.“

„Dobre. A čo sa stalo?“

„No, taxík ma odviezol do motela Skyview, poslali ma do apartmánu číslo štrnásť, môj partner sa vraj poriadne nadrúľal, ale už sa mu to rozležalo v hlave a cnie sa mu, a až sa zobudí, zatúži po spoločníčke.“

„Iba to vám povedali?“

„Áno.“

„Čo ste urobili?“

„Ľahla som si k tomu chlapíkovi do postele. Bol hotový, tak som zadriemala, no zrazu som začula, že dychčí a dusí sa, a kým som sa spamätala, načisto stíchol. Pomyslela som si, že zamdlel, skúsila som, či mu bije srdce – nebilo. Nahmatala som mu pulz – nič som necítila. Pochopila som, že je mŕtvy. Prehľadala som mu vrecká a našla som lístok s menami ľudí, ktorých treba upovedomiť v prípade nehody, nuž som urobila to, čo som pokladala za fairové. Zatelefonovala som jeho manželke v Santa Ane a otvorene som jej povedala, že chlapík je so mnou v posteli, že umrel a že zdúchnem.“

„A čo urobila manželka?“

„To som sa dočítala v novinách. Zachovala sa skutočne ohromne. Prišla do motela, ľahla si k nemu do postele a ráno predstierala, že ho práve objavila mŕtveho.“

„Povedali ste jej, kde necháte kľúč?“

„Áno, pod rohožkou.“

„Tak dobre, zlatko, oblečte sa,“ zamiešala sa Bertha. „Prepáčte, že som vás fľasla tak tuho, ale dajte si na tvár studený obklad, o chvíľu to bude v poriadku.“ Podišiel som k telefónu, zdvihol som slúchadlo. „Dajte mi seržanta Franka Sellersa na policajnom riaditeľstve,“ požiadal som. „Je to dôležité.“

18

Frank Sellers sa spočiatku tváril skepticky, no vypočul si Paulininu historku. Prižmúril oči, zamyslene hľadel štrbinami. Neprestajne žul cigaru, prevaľoval ju v ústach, občas pozrel z Pauliny na Berthu a na mňa.

Keď Pauline dohovorila, zasypal ju otázkami, potom sa obrátil ku mne: „Tak teda, štuplík, vy ste veľkým stratégom v tejto hre. Ale ešte ste ma nepresvedčili. Ako si predstavujete ďalší ťah?“

„Pohovoriť si s tým taxikárom, s Hermannom Oakleym.“

„Oakley je okej. Je čistý,“ zdôraznil. „Šiel polícii poruke. O Oakleym viem všetko.“

„Overme si to.“

„Vravím vám, povedal mi o tej záležitosti všetko. Náramne bystro si domyslel, čo sa robí u Jeanetty, ale kým zarábal na jazdách a dostával sprepitné, držal zobák.“

„Povedal vám o tej ceste do motela v Santa Monike?“

„Nie, nepovedal,“ pripustil Sellers. A o chvíľu dodal: „Ale ani som sa ho nespytoval. Prirodzene, je to váš nápad, že chlapíka omámili a že tu šlo o vraždu. Podľa mojej predstavy mu to ustavične vŕtalo v hlave, povedal si, že to puritánstvo trochu zveličuje, vypil si zopár pohárikov a poslal si po tú pipku, aby s ním strávila noc.“

„Tak dobre,“ prikývol som, „spýtajme sa Hermanna Oakleyho. Ak ide polícii tak ochotne poruke, mal by potvrdiť Paulininu verziu.“

„A čo potom, keď ju potvrdí?“

„Uvidíme,“ povedal som.

„Dočerta, Donald, stále sa pokúšate na všetkom niečo trhnúť. Zamočili ste sa do toho prípadu až po krk. O tej Gillettovej záležitosti neviem vôbec nič. Dočerta, ako sa dá dokázať, že to bola vražda? Tvrdíte, že chlapíka omámili voľajakými kvapkami. Ohľadávač to kvalifikoval ako prirodzenú smrť v dôsledku zlyhania činnosti srdca. Mŕtvolu spopolnili. Nikto nikdy nič nedokáže.“

„Oakley klamal. Nedával som Marilyn Chelanovej nijaké signály. Nesedel som tam, keď prišla taxíkom. Časove mu to vôbec nesedí.“

„Chlapík sa možno mýli. Sám ste vraveli, že sa tam motal ešte ďalší voz rovnakej značky ako váš, ba i model sa zhodoval. Možno videl ten.“

„Áno, možno.“

„A vy možno lužete.“

„Áno,“ prikývol som. „Pohovorme si s Oakleym.“ Sellers si vzdychol a vstal. „Okej,“ privolil.

Obrátil sa k Pauline. „Vy zalezte,“ prikázal jej. „S nikým sa nezhovárajte. Nezhovárajte sa s novinármi. Netelefonujte Dixovi. Ak zacengá telefón, neohláste sa. Ak dakto zaklope, nechoďte k dverám. Ani sa nepohnite. Nič nepodnikajte. Zatajte sa. Nevyjdite, kým sa nevrátim. A keď sa vrátim, zacengám tri razy, počkám minútu, zacengám dva razy, zasa počkám minútu a potom zacengám raz. Keď začujete tento signál, otvorte. Kým ho nebudete počuť, čušte a ani sa nepohnite.“ Unavene podišiel k dverám. „Poďte, štuplík.“

„Potrebujete ma?“ spýtala sa Bertha. „Som hladná ako vlk. Chcem sa naraňajkovať a…“

„Potrebujeme vás tu,“ vyhlásil Sellers. „Poseďte si.“

„Máte Oakleyho adresu?“ spýtal som sa. „Myslím, že robí nočné smeny.“

„Pravdaže mám. S vami, prekliatymi amatérmi, je kríž. Myslíte si, že poliši všetko zbabrú. Poďte, vypadnime, nech to máme z krku.“ Na Sellersa čakalo policajné hliadkové auto. Vyrazili sme k Oakleyho bytu.

Býval v zanedbanej obytnej štvrti, mal izbu v malom činžiaku, ktorý zvonku síce vyzeral úhľadne, no dnu páchli vychladnuté kuchynské výpary.

Sellers našiel byt a zabúchal na dvere.

O chvíľu sa ozval rozospatý mužský hlas: „Dočerta, čo je?“

„Tu je seržant Sellers od polície. Otvorte.“

„Och, bože môj,“ zaprotestoval hlas, „desať ráz som vám povedal všetko, čo viem.“

„Vravím vám, otvorte,“ zopakoval Sellers.

Oakleyho hlas znel zrazu čerstvo.

„Pozrite, pán seržant,“ ohradil sa, „prichádzate nevhod, zbehnite dolu a sadnite si do auta. Oblečiem sa a o chvíľočku prídem za vami.“

„Otvorte,“ nástojil Sellers.

„Ja… nie som sám.“

„Dočerta, povedal som, otvorte.“

Dvere sa o chvíľočku otvorili.

Oakley bol strapatý, mal na sebe nohavice a košeľu. V posteli ležala pôvabná pipka, prikrývku mala pritiahnutú k brade, vyzerala na smrť vydesená.

Sellers dievča ignoroval. Podišiel k posteli a sadol si k nohám. Zastal som pri bielizníku.

„Zopakujme si, čo sa odohralo štvrtého v noci,“ spustil Sellers. „Ako to bolo s tou pipkou, ktorú ste odviezli do motela v Santa Monike?“

„Ja?“ spýtal sa Oakley tónom urazenej dôstojnosti.

„Vy,“ prikývol Sellers.

„Vôbec sa na to nepamätám, pán seržant,“ odpovedal Oakley a pozrel na mňa. „Čo zamýšľa ten človek, chce sa zo všetkého vyzuť a očierniť ma pred polišmi?“

„Ja sa spytujem. Odviezli ste tú pipku do motela Skyview, alebo nie?“

„Musel by som si to overiť v pracovnom výkaze, ale…“ zakľučkoval Oakley.

„Dočerta, na taký kšeft predsa nezabudnete. Odviezli ste ju?“

„Nuž… poviem vám to takto. Možno som ju odviezol.“

„Prečo ste mi to nepovedali?“

„A mal som vám to povedať? Dočerta, ako to súvisí s prípadom, ktorý vyšetrujete?“

„Neviem, ale chcel som sa dozvedieť všetko, čo viete o spádoch Jeanetty Lattyovej a jej dievčat.“

„Veď som vám to povedal.“

„O Pauline Garsonovej ste sa nezmienili.“

„Pauline… Nijakú Paulinu nepoznám… Och, vy myslíte Polly?“

„Možno. O Polly ste sa nezmienili.“

„Polly som nevídal veľmi často. Bolo tam pomerne dosť dievčat… No, zvyčajne si objednávali mňa. Ako som vám povedal. Jeanette nechcela zbytočne upozorňovať ani na dom, ani na to, čo podnikala, preto sa usilovala sústrediť všetky objednávky u jedného taxikára. Vždy si pýtali mňa, a keď som bol voľný, dispečerka ma ta poslala. Keď som nebol voľný, objednali si iný.“ Sellers presunul cigaru z jedného kútika úst do druhého, pozrel na dievča v posteli a spýtal sa: „A kto je toto?“

„Kamoška,“ odpovedal Oakley.

Otvoril som bielizník a trochu som sa v ňom poprehŕňal. „Ako sa voláte?“ spýtal sa Sellers dievčaťa.

„Dolly.“

„Patríte medzi dievčatá Jeanetty Lattyovej?“

Zháčila sa, potom prikývla.

„Ani o Dolly ste sa nezmienili,“ pripomenul Sellers Oakleymu.

„Dolly je moja špeciálna kamoška. Chcel som ju chrániť.“

„Inými slovami, tajili ste mi, čo?“

„Áno, pokiaľ šlo o Dolly.“

„A Polly,“ doplnil Sellers.

„Tak dobre, aj Polly,“ pripustil Oakley. „Možno som sa v maličkostiach trochu potkol, ale zhruba som vám povedal všetko, čo som vedel.“ Siahol som do priečinka, vytiahol som vlnenú dámsku pančuchu a hodil som ju Sellersovi.

„Hovorí vám to niečo?“ spýtal som sa.

Sellers sa zadíval na pančuchu, len-len že nepokrútil hlavou, no zrazu ho upútal zvláštny vzor.

„Mňa porazí,“ zavrčal. „V druhej pančuche bol kameň, ktorým voľakto bachol Jeanettu Lattyovú po hlave.“ Hermann Oakley sa vrhol k dverám.

Frank Sellers zafungoval precízne ako naolejovaný stroj. Kým v ľavej ruke držal pančuchu, pravou ovalil Oakleyho po sánke tak, že odpadol.

Opäť pozrel na pančuchu, potom na mňa. Vytiahol náramky, prevrátil nevládneho Hermanna Oakleyho, zacvakol mu náramky na zápästiach a prikázal Dolly: „Okej, slečinka, oblečte sa.“

„Pred toľkými ľuďmi?“ spýtala sa.

Sellers na ňu úkosom pozrel: „Aby som sa nezasmial.“ Dolly vzdychla a vyliezla z postele.

19

Noviny prípad nafúkli.

Frank Sellers a hlavný detektív sa spoločne zaslúžili o odhalenie zložitého zločinu, a to iba na základe vlnenej dámskej pančuchy, v ktorej bol kameň.

Noviny znovu premleli vraždu Jeanetty Lattyovej, spomenuli jej sprievodcovskú službu na Rhoda Avenue, ktorou fakticky kryli svoje zločinné kúsky taxikár Hermann Oakley a George Littelton Dix. Dix cez deň predával nehnuteľnosti a v noci sa venoval kupliarstvu a vydieračstvu.

Obozretne sa zmienili o Archerovi ako o „spoločensky vysokopostavenom vedúcom pracovníkovi veľkej dovoznej firmy“, ktorý sa dopustil malverzácií, a preto požiadal o pomoc svojho priateľa Dixa. Vzhľadom na to, že v spoločnosti malo dôjsť k bojovému hlasovaniu o vedúce funkcie, chceli ovládnuť firmu. Podľa spoločne zosnovaného plánu zamýšľali šéfa prichytiť v kompromitujúcej situácii. Keď sa obeť nedala zatiahnuť do tohto plánu, intrigáni sa pokúsili zahladiť stopy.

Ale Jeanette Lattyová sa dozvedela o pláne toľko podrobností, že sa pokúsila o menšie vydieranie na vlastnú päsť, a keďže hrozilo, že sa celý domček z karát zosype, Dix a Oakley ju navštívili s úmyslom napraviť jej hlavu.

Noviny veľmi podrobne opísali zvadu. Oakley udrel ženu po hlave pančuchou, do ktorej vsunul kameň. Dix zaškrtil bezvedomú ženu. Dotyčný vedúci pracovník firmy sa mal s dvojicou zísť, dostal však strach, lebo mal dojem, že polícia pozoruje dom, a na stretnutie, ktoré sa skončilo vraždou, neprišiel. Polícia zatiaľ nezverejnila jeho meno, no intenzívne vyšetruje.

Pri zahladzovaní stôp sa dvojica pokúsila vyvíjať nátlak na jedno z dievčat, ktoré vedelo priveľa, v nádeji, že dievča odíde z mesta. Tejto stopy sa chytil seržant Sellers. Zdôveril sa hlavnému detektívovi Donaldovi Mathesonovi a títo dvaja ostrieľaní policajní úradníci rozriešili prípad za necelých štyridsaťosem hodín nepretržitej intenzívnej práce.

Dix je ešte na úteku pred spravodlivosťou. Oakley je ochotný vypovedať ako svedok žaloby a ako oznámil, má v úmysle priznať sa k vine a vydať sa na milosť súdu. Polícia je presvedčená, že dotyčný vedúci pracovník dovoznej spoločnosti sa nezúčastnil na tej vražde a nemal účasť na živnosti, ktorú zorganizovali Jeanette Lattyová, Dix a taxikár. Pokúsil sa však za pomoci tejto zostavy vyhrať boj o vedenie firmy.

O smrti Baxtera C. Gilletta sa vôbec nezmienili.

„A čo Gillett?“ spýtala sa Bertha. „Vyjde všetko najavo?“

„Nie,“ ubezpečil som ju. „Zhováral som sa telefonicky s Normanom Clintonom. Polícia je presvedčená, že Gillett neprejavil záujem o návnadu, ktorú mu mienili podhodiť. Naopak, zatelefonoval manželke a vychystali sa na dovolenku. Mŕtvolu spopolnili. Otrava sa nedá dokázať. Vrahovia dozaista nič nepovedia a policajti sa neodvážia muknúť, lebo to nemôžu dokázať a chcú sa vyhnúť dojmu, že im prekĺzla pomedzi prsty vražda. Pokiaľ ide o policajtov, najradšej riešia zločiny pekne zaradom.“ Bertha sa zamyslela a pozrela na noviny.

V celých novinách boli fotografie kapitána Mathesona a Franka Sellersa; policajný náčelník údajne uvažuje o ich povýšení.

„Nebojácni pracovníci“ sa pustili do prípadu, v ktorom nemali jedinú stopu, pracovali však dňom a nocou, kým ho nevyriešili.

„No dobre,“ povedala konečne Bertha, „myslí ti to znamenite, ty lapaj. Ale, dočerta, čo to vynesie nám?“

„Neviem. Ale aspoň sme preukázali klientovi statočnú službu.“

„Akému klientovi?“

Voľakto bojazlivo zaklopal na dvere.

„Kto je?“ zavolala Bertha.

„Elsie Brandová.“

Poďte ďalej, Elsie. Dočerta, nebuďte taká fajnovka. „Čo zasa chcete?“ Elsie mi podala expresný list. „Toto vám prišlo, Donald podľa pečiatky to je súrne.“ Roztrhol som obálku. Bol v nej šek na dvetisícpäťsto dolárov, podpísaný Ruth Gillettovou.

Ani slovo na vysvetlenie.

Hodil som šek Berthe na písací stôl.

„Na začiatok to azda postačí,“ poznamenal som.

Bertha pozrela na šek a šepla: „Nech sa prepadnem! Ty to ale vieš so ženskými.“ Elsie stála ako zarezaná.

„Máte ešte dačo?“ spýtala sa Bertha.

„Je tu Marilyn Chelanová,“ oznámila Elsie. „Chce Donaldovi poďakovať, a to osobne.“ Bertha chamtivo schmatla šek. Vzala pečiatku, bachla ňou na podušku, potom na šek a podala ho Elsie. „Odneste ho do banky,“ prikázala, „a nech Marilyn poďakuje Donaldovi. Ale dbajte na to, aby si poutieral rúž, kým prídu ďalší klienti.“

Ryba či návnada

(preložil K. Dlouhý)

Erle Stanley Gardner

Ryba či návnada

Z anglického originálu Fish or Cut Bait, Pocket Books, New York 1963, preložil Karol Dlouhý.

Vyšlo vo vydavateľstve Tatran, Bratislava 1983, ako 3937. publikácia a ako 43. zväzok edície Zenit, ktorú rediguje dr. Ivan Izakovič.

Zodpovedná redaktorka Evelína Radičová.

Prebal a väzbu navrhol Zoltán Salamon.

Výtvarná redaktorka Marianna Pollaczyková.

Technická redaktorka Zlatica Magalová.

Korigovala Anna Sykorová.

Vydanie prvé. Strán 304.

Vytlačila Pravda, tlačový kombinát KSS – Tlačiarenské závody Pravda, závod 01. Bratislava, Štúrova 4 –sádzané fotosadzbou v závode 02. Náklad 76 000 výtlačkov.

AH 20,31. VH 20,73. VHS 20,48. VHI 0.25.

TS 13.34 375/I-82

61-447-83

605/24/856

Kčs 35, –

Edícia METEOR prináša pozoruhodné historické romány klasických i súčasných autorov, ako aj romány so spoločenskou tematikou:

K. Enevoldová: Barbari tiahnu Európou M. Ferko: Medzi ženou a Rímom V. Hugo: Človek, ktorý sa smeje A, Jakubov: Ulugbekove poklady M. Jókai: Turecký svet v Uhorsku J. Lenčo. Odyseus, bronz a krv L. Passuth: Jana Neapolská W. Scott: Nevesta z Lammermooru J. Toman – M. Tomanová: Sokrates A. Trýb: Cisár chudobných K. Zuchardt: Umri, blázon!

V edícii PRAMEŇ vychádzajú priebojné, príťažlivé, žánrovo a tematicky rôznorodé ukážky prozaickej tvorby socialistických literatúr:

Bykav: Jej hviezdny čas Hoai: Západný kraj

Kostrhun: Pytliaci

Markov: Testament

Nosov: Orol krúži nad dolinou Rozman: Lietajúci tanier Volný: Deň nepoškvrneného srdca

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai