Lam a Cool - Stačí natáhnout ruku

Erle Stanley Gardner

(2000)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Detektivka se svérázným vyšetřovatelem Donaldem Lamem a jeho neméně originální šéfovou v hlavní roli.

Román se týká rafinovaného pojišťovacího podvodu, který přerostl ve vraždu a jehož vyřešení je osobním triumfem Donalda Lama.

(www.mlp.cz)

Stačí natáhnout ruku

Erle Stanley Gardner

Kapitola 1

Když jsem otevřel dveře, moje sekretářka Elsie Brandová vyskočila ze židle.

„Donalde, Berta je jako na jehlách!“ oznámila mi.

„Už zase?“

„Tentokrát je opravdu nažhavená.“

„Co se děje?“

„Nový zákazník. Má nějaké vysoké postavení a nemůže čekat. Musí s vámi mluvit.“

„Tak jí brnkněte, že už jsem tady.“

„Ne, říkala, že až přijdete, máte jít hned dál.“

„Kdo to je, ten mocipán? Víte to?“

„Vypadá distingované, jako nějaký bankéř nebo hodně bohatý makléř.“

„Tak jo,“ řekl jsem. „Půjdu se tam mrknout.“

Vyšel jsem ze své kanceláře a prošel hlavní přijímací místností ke dveřím, kde stálo napsané B. COOL.

‚B‘ znamenalo Berta. Berta, to bylo 165 liber bojechtivosti, oči s tvrdým pohledem, postava zformovaná do tvaru válce, buldočí čelist a obličej, na kterém se tvořil podbradek pokaždé, když nedržela bradu vzhůru a ne vtáhla tváře dovnitř, což dělala pokaždé, když chtěla vypadat opravdu impozantně.

Berta Coolová na mě pohlédla jiskřícíma očima. „Tak už jste konečně tady! Kde jste byl?“

„Na něčem jsem pracoval,“ řekl jsem.

„Pozdravte se s panem Breckinridgem,“ vyzvala mě. „Čeká tu skoro dvacet minut.“

„Jak se máte, pane Breckinridgi?“ otázal jsem se na uvítanou.

Chlapík se zvedl. Byl vysoký, štíhlý v pase, s krátce přistřiženým prošedivělým knírkem a tázavýma šedýma očima. Měřil něco málo přes šest stop, takže mě převyšoval o dobrých šest palců; podle obličeje opáleného rovnoměrně až k čelu bylo jasné, že holduje golfu.

„Pan Breckinridge je šéf Všeobecné pojišťovací společnosti. Hledá soukromého detektiva, který by mohl dělat vysoce specializovanou práci. Myslí, že jste ten pravý.“

Breckinridge se zazubil úsměvem, v němž se objevil krátký záblesk srdečnosti. „Než jsem se sem vypravil, Lame, něco jsem si o vás zjistil. Pečlivě jsem si vás vyhlédl.“

Neřekl jsem nic.

Bertina židle pod její váhou zavrzala. „Chcete to říct vy, nebo to mám říct já?“ zeptala se Breckinridge.

„Řeknu to,“ prohlásil Breckinridge.

„Dobrá,“ souhlasila Berta hlasem, ze kterého bylo znát, že si myslí, že by to svedla lépe, ale ze zdvořilosti se podvoluje přání důležitého klienta.

„Vezměte si mou navštívenku, Lame,“ vyzval mě Breckinridge.

Podal mi vizitku s elegantně vyraženým písmem, na níž bylo uvedeno, že jeho křestní jméno je Homér a že je předsedou a generálním ředitelem Všeobecné pojišťovací společnosti.

„Potřebujeme pro naši práci někoho nadprůměrného,“ řekl Breckinridge. „Chápu, většina klientů hledá soukromého detektiva, který je spíš svalnatý. My potřebujeme někoho, kdo je mladý, bystrý a zvyklý používat spíš mozek než hrubou sílu. Pro takového člověka máme solidní, výnosnou práci.“

„Donald je váš člověk,“ podotkla Berta; jak se k Breckinridgeovi otočila, židle pod ní znovu zavrzala.

„Myslím, že ano,“ přisvědčil.

„Počkat,“ namítla Berta, která náhle pojala podezření. „Doufám, že se ho nesnažíte k vám přetáhnout?“

„Kdepak,“ ujistil ji Breckinridge. „Právě proto jsem tady. Jsem ale přesvědčený, že budeme mít pro pana Lama hodně práce.“

„Padesát dolarů na den plus výlohy,“ prohlásila Berta, „taková je naše sazba.“

„To je přiměřené,“ usoudil Breckinridge. „Zaplatíme šedesát.“

„O co jde?“ zeptal jsem se.

„Zdá se, že se zásadami morální počestnosti je to v této zemi čím dál horší,“ prohlásil Breckinridge poněkud pateticky. „Probíhá zde progresivní dezintegrace.“

Nikdo na to nic neřekl.

„V oblasti pojišťovnictví,“ pokračoval Breckinridge, „narážíme čím dál častěji na podvodníky a simulanty, lidi, kteří svá zranění nepřiměřeně zveličují. A navíc,“ dodal procítěně, „narůstá počet advokátů, kteří se pečlivým studiem naučili, jak ovlivnit citlivější porotce v tom směru, že fyzická bolest a utrpení se začínají vymykat všem reálným rozměrům. Dejme tomu, že někoho prostě bolí v zádech a advokát si stoupne před porotu a tvrdí, že ta bolest trvá dvacet čtyři hodin denně, každou hodinu šedesát minut, že jeho klient trpí mučivými bolestmi každičkou vteřinu každé minuty každé hodiny.“

„Všechny tyhle fígle známe,“ řekla Berta suše. „Vypracovali jsme si postupy, jak si s většinou z nich poradit.“

„Promiňte mi,“ omluvil se Breckinridge. „Nuže, v kostce, situace je taková. Máme co do činění s mužem, o kterém jsme přesvědčeni, že své potíže simuluje. Stal se účastníkem autonehody a nějaké plnění budeme muset poskytnout. Náš klient nám sdělil, že tu nehodu zavinil, a důkazy to prokazují. Muž jménem Helmann Bruno, bydlí v Dallasu v Texasu, tvrdí, že utrpěl při nehodě hyperflexi krku a má dostatečné znalosti na to, aby hlásal, že má všechny symptomy hyperflexního poranění krčních obratlů. Nemusím vám samozřejmě vysvětlovat, že tohle je jedna z nejčastějších oblastí, kde dochází k simulování poškozených. Bolení hlavy se nedá zjistit rentgenem. Nelze popřít, že ve skutečných případech hyperflexe krku mohou být bolesti velmi prudké a dlouhotrvající. Na druhou stranu nenajdete žádné vnější projevy, které by bylo možné vidět na rentgenovém snímku, a podle jejich přítomnosti definitivně prokázat, že skutečně došlo k hyperflexi krku, nebo podle jejich nepřítomnosti s definitivní platností určit, že se jedná o předstírané zranění.“

„Jak vážná je taková hyperflexe krku?“ zeptala se Berta. „Slyšela jsem, že může nadělat pořádné nepříjemnosti.“

„To může,“ připustil Breckinridge. „Hyperflexní poranění krku nastává v případech, kdy se hlava prudce zvrátí dozadu, což způsobí těžké poškození nervů v šíji. Taková zranění se objevují u osob sedících v automobilu, do kterých někdo zezadu vrazil. Síla nárazu hodí automobilem dopředu dřív, než může jedoucí osoba zpevnit šíjové svalstvo a zabránit tomu, aby se hlava prudce zvrátila. To pak způsobí poškození krčních obratlů, lebečních nervů a…“

Berta ho přerušila netrpělivým posunkem. „Všichni víme, jak dochází k hyperflexnímu poranění. Chtěla jsem vědět, jak na takové případy pohlížejí pojišťovny a co se může stát, jakmile je hyperflexe krku konstatována.“

Breckinridge si povzdychl. „Z hlediska pojišťovny se dá říct, paní Coolová, že jakmile je konstatována hyperflexe krku, může se stát téměř cokoliv.“

Pak se Breckinridge obrátil ke mně. „A tady přicházíte na řadu vy, Lame.“

„To nemáte žádný jiný způsob, jakým se dá odhalit simulantství?“ otázal jsem se.

„Ovšemže máme, a vy budete jeho součástí.“

Klesl jsem do křesla a opřel se.

„Když se takový simulant ocitne před soudní porotou, předstírá, že je mu špatně,“ vysvětloval Breckinridge. „Je mu dočista nanic, sténá a heká, je nezdravě bledý a vypadá žalostně. Jeho výřečný advokát načmárá pár grafů a porota rozhodne o zaplaceni vysokého odškodného na základě teorie, že pojišťovny koneckonců vybírají spoustu peněz na pojistném a můžou si dovolit pojistné plnění. Zkušenosti ale prokázaly, že i v těch nejhorších případech dochází po vyplacení odškodného takřka vždy k pozoruhodnému zlepšení zdravotního stavu zraněného, zejména u nervových potíží. V některých případech je zlepšení téměř zázračné. Ti, kteří se oháněli místopřísežným prohlášením lékařů, že jejich zranění bude mít trvalé následky, vyrážejí v krátké době po vyplacení odškodného například na pěší túru pod stan nebo si vyjedou na výlet lodí, kde se stávají rozvernými baviči celé společnosti. Tahle hra není tak docela jednostranná. Vypracovali jsme si vlastní techniku. Vlákáme tyhle lidi do situace, kdy se jim hodí být aktivní a činorodí, a v těch situacích si je natočíme. Když pak u soudu takový člověk vypoví pod přísahou, že dokáže sotva zvednout ruku do výšky ramen a že při chůzi může dělat jen krátké, nejisté krůčky, promítneme filmový záznam, na kterém skáče z prkna do vody, hraje tenis a prohání se na golfovém hřišti. Samozřejmě to vyvolá určitou reakci a soudci to kupodivu nemají rádi.“

„Co tím chcete říct, že to nemají rádi?“ zeptala se Berta.

„Mají pocit, že jsme toho člověka špehovali, vnikli do jeho soukromí. Proboha svatého, proč bychom neměli vniknout do jeho soukromí nebo udělat cokoliv jiného, když je to za takových okolností nutné?“

„Ale soudci to neradi vidí?“ připomněl jsem mu.

Promnul si bradu a konečky prstů uhladil krátce zastřihnutý knír. „Nelíbí se jim, že je lákáme do pasti.“

Následovala chvíle ticha.

„Chcete říct, že upouštíte od toho natáčení?“ zeptal jsem se.

„Ne, to vůbec ne,“ řekl. „Jednoduše jsme se rozhodli, že změníme celkový přístup, abychom na porotu zapůsobili lepším dojmem. A to je právě váš úkol, Lame. Když chceme natáčet, používáme obvykle dodávku nebo malý náklaďák s plátěným zastřešením, ve kterém jsou vystřiženy otvory. Například toho člověka vylákáme, aby si šel zahrát golf, a skrytou kamerou pořídíme záběry, na kterých provádí všelijaké švihy. Když potom tvrdí, že pociťuje bolest při každém pohybu paží, přehrajeme filmový záznam, na kterém se rozmachuje golfovou holí. No a to se soudcům nelíbí. Mají pocit, že jsme dotyčného člověka chytili do pasti. Nařídí sice nižší odškodné, ale zanechá to v nich nepřátelský postoj vůči pojišťovně. Proto jsme vymysleli určité vylepšení a domníváme se, že se tím naše styky s veřejností zlepší.“

„Pokračujte,“ vyzvala ho Berta.

„Začněme například Helmannem Brunem,“ řekl Breckinridge. „Je ženatý, ale děti nemá. Dělá obchodního zástupce nějakého výrobního podniku, takže tráví hodně času cestováním.

A tak jsme na pana Helmanna Bruna nastrojili past, protože ho náš likvidátor hned na začátku odhadl na podvodníka.“

„Co jste udělali?“ zeptala se Berta.

„To je samozřejmě důvěrné,“ prohlásil Breckinridge.

Bertiny náramky se zatřpytily, když máchla rukou ve všeobsažném širokém gestu. „Zůstane to mezi čtyřmi stěnami této kanceláře,“ slíbila.

„Takže,“ pokračoval Breckinridge, „nechali jsme si vytisknout leták o naší soutěži. Soutěžní úkol je tak absurdně snadný, že člověk nemůže odolat, aby nezkusil štěstí. Úkolem je říci padesáti nebo méně slovy, proč má rád jistý výrobek. Do dopisu přikládáme předtištěnou obálku a prázdný list papíru, takže když ten člověk dopis obdrží, stačí, když se na chvíli posadí, napíše padesát slov, strčí list do obálky a tu do poštovní schránky. Nemá co ztratit a má šanci, že vyhraje jednu z řady báječných cen.“

„Kdo tu soutěž financuje a vyhodnocuje?“ zeptala se Berta.

Breckinridge se zazubil. „Soutěžní letáky se rozesílají velmi omezenému počtu adresátů, paní Coolová. Po pravdě řečeno, posíláme ho právě jen osobám, které si vůči naší společnosti dělají neprávem nárok na odškodnění, a každý, kdo odepíše, vyhrává cenu.“

Berta povysunula zvědavě obočí.

„Cena, kterou dotyčný vyhraje,“ pokračoval Breckinridge,, je pokaždé stejná. Cesta a pobyt na výletním ranči v Butte Valley v arizonském Tucsonu.“

„Proč právě tenhle turistický ranč?“ zeptal jsem se.

„Protože tamní hostitelka Dolores Ferrolová má s námi uzavřenou dohodu a ten, kdo si tam po ránu nezajezdí na koni a odpoledne si nezaplave, nezahraje golf nebo volejbal, se bude nudit. Po ranní vyjížďce na koních se hosté vracejí unavení a uprášení, plavecký bazén je chladivý a lákavý a oběd se podává hned vedle bazénu. Původně jsme si to naplánovali tak, že naši detektivové byli připraveni poblíž a ponoukali sledovaného, aby se zapojil do společných činností. To se ale soudu nelíbí. Museli jsme vždy našeho člověka přivést na lavici svědků a zeptat se ho, jak se jmenuje a jaké má zaměstnání. On uvedl, že je zaměstnancem naší společnosti jako detektiv. Sdělil soudu co a jak, předvedl filmové záběry, na kterých dotyčný skákal z výšky do vody, hrál golf a jezdil na koni. Potom advokát žalující strany provedl křížový výslech, a někteří z těchhle advokátů jsou pozoruhodně chytří. Nemůžou moc mluvit o svém klientovi, protože záběry jasně prokazují jeho kondici, začnou tedy svoji řeč na adresu svědka. Nadhodí ‚Tak vy jste tedy zaměstnancem Všeobecné pojišťovací společnosti?‘

‚Ano, jsem.‘

‚A jel jste tam záměrně s úmyslem přimět žalobce k vykonávání nejrůznějších tělesných činností, abyste ho při nich mohl vyfotografovat.‘

‚Ano, pane.‘

‚Pojišťovací společnost vám zaplatila veškeré výlohy a ještě vám dala plat. A očekáváte, že vás bude platit tak dlouho, dokud budou vaše služby uspokojivé?‘

‚Ano, pane.‘

Jel jste tam s úmyslem vlákat žalobce do pasti, aniž jste ho někdy viděl?‘

‚Přesně tak.‘

‚Neznal jste rozsah a povahu jeho zranění. Nevěděl jste, kolik ho to stálo bolesti, když se snažil být dobrým parťákem. Záměrně jste ho ponoukal k vykonávání všech těch sportovních činností. Předstíral jste, že jste jeho přítelem. Nebral jste v nejmenším ohled na bolest a muka, které přitom zakoušelo jeho poraněné tělo. Jediným vaším cílem bylo získat záběry, které byste mohl ukázat této porotě. Není to pravda?‘“

Breckinridge rozhodil rukama. „Ano, co se týče stanovení vysokého odškodného naší společnosti, má žalobce v takovém případě samozřejmě smůlu, nicméně sympatie porotců zůstávají na jeho straně. Mají pocit, že jsme s ním hráli špinavou hru, takže mu přiznají něco jako cenu útěchy. Ten pocit je nepříjemný, je to pro nás špatná vizitka pro veřejnost. Chceme, aby bylo porotcům jasné, že tito lidé jsou podvodníci, švindlíři a darebáci. A na to právě potřebujeme vás, Lame. Helmann Bruno se už na fintu se soutěží chytil. Poslal padesát slov a my jsme mu telegraficky sdělili – samozřejmě jsme při tom použili smyšlené jméno společnosti, která soutěž pořádá – že vyhrál dvoutýdenní zájezd na výletní ranč v Butte Valley, se zaplacením všech výloh.“

„Co jeho manželka?“ zeptal jsem se.

Breckinridge se zasmál. „O manželce neříkal nic. Podvodníci nechávají manželky vždycky doma. Kdyby někdo odepsal ‚To je hezké, že jsem vyhrál dvoutýdenní bezplatný pobyt ve výletním ranči, ale jsem ženatý, a tak se chci zeptat, jestli bych mohl jet i se ženou a být tam jen týden?‘ řekli bychom ‚Jistě‘ a rovnou se s ním vypořádali, poněvadž to by nebyl podvodník. Zato ti, kteří se rozhodnou svým manželkám navykládat, že někam jedou pracovně, a místo toho si vyrazí bez nich na výletní ranč, to jsou podvodníci. To jsou ti simulanti. Laciní frajeři a gauneři.

Takže od vás, Lame, chceme, abyste jel na ranč v Butte Valley. Jakmile tam dorazíte, Dolores Ferrolová se vás ujme. Dohlédne na to, abyste měl spoustu příležitostí dobře se bavit. Dostanete vše, co budete chtít. Co se týče výdajů, neexistuje strop. Utraťte tolik, kolik je podle vás nutné k dosažení výsledků. První, co budete k vašemu úkolu potřebovat, je ženská inspirace.“

„Můžu vzít někoho s sebou?“ ptal jsem se s nadějí v hlase. „To rozhodně ne,“ řekl Breckinridge. „V tom jsme právě dělali chybu. Nechávali jsme tam jezdit dvojici a advokát žalující strany toho vždycky nějak využil.“

„Jak to?“ zeptala se Berta.

„Když to byli manželé,“ vysvětloval Breckinridge, „tak je právní zástupce podrobil křížovému výslechu a prohlásil něco ve smyslu ‚Tak vy jste svou manželku záměrně využil jako návnadu, abyste toho muže dostal do situace, v jaké jste ho chtěl mít?‘

Když manželé nebyli, tak to vzal advokát z jiného konce. ‚Byl jste tam dva týdny se ženou, která není vaší manželkou, ale je to přítelkyně. Ovšem bydleli jste každý zvlášť, není-liž pravda?‘

Když náš člověk řekl, že ano, tak advokát jízlivě poznamenal ‚Takže jste spolu jeli, byli jste tam spolu celou tu dobu a spolu jste se vrátili, ovšem bydleli jste každý na opačném konci ranče, je to tak? Jak daleko byly od sebe vzdáleny vaše pokoje? Sto metrů? Padesát?‘ A pak si přisadil nějakou potměšilou poznámku typu , Sprinter uběhne padesát metrů za pět vteřin. Jak dlouho to trvalo vám?‘

Proto chceme, aby zůstal detektiv co možná nejméně nápadný. Seznámíte se tam s nezadaným děvčetem, a dohlédnete na to, aby se i sledovaný simulant zapojil do party a probudila se v něm špetka rivality, potřebná, aby se před ní začal předvádět, jak je silný, mužný a jaký je sportovec. „A to všechno někdo natočí na film?“ zeptal jsem se. „Bude to natočeno,“ přitakal Breckinridge. „Když záběry natáčíme, snažíme se držet detektiva co nejvíce v pozadí. Zdůrazníme, že žena tam byla na dovolené a sledovaný muž se před ní předváděl. To porotcům jistě nebude vadit, jen je to pobaví a nebude jim to připadat jako léčka. Při křížovém výslechu samozřejmě může vyjít najevo, že jsme vás tam poslali, ale jen jako pozorovatele. Vy jste žádnou léčku nenastražil, jen jste pozoroval. A navíc, když budeme mít štěstí, třeba vás vůbec nepoužijeme. Nepředvoláme vás a spolehneme se na svědectví ostatních, jejichž jména nám vy dodáte.“

„Ale co to děvče?“ zeptal jsem se.

„Ponecháme ji v pozadí. Použijeme techniku s dlouhou ohniskovou vzdáleností a zúžíme pole tak, aby ji porota zahlédla jen krátce. V záběru bude hlavně předvádějící se chlapík. Pokud by té dívce bylo jen něco přes dvacet a ten muž byl o dost starší a snažil se na ni udělat dojem, porotci by si jistě řekli ‚Co si ten prďola o sobě myslí? Kdo mu má na tohle skočit?‘“

„Měli jste s tou metodou úspěch?“

„Teprve s ní začínáme, Lame, ale víme, jaké je smýšlení porotců. Tahle drobná úprava zapůsobí přímo zázračně. Oblomí i srdce advokátů žalující strany, kteří jsou při těchhle případech odměňováni podílem, a je jim jasné, že můžou řečněním z poroty vymámit verdikt deseti nebo patnácti tisíc dolarů jako cenu útěchy i v případech, kdy jsou důkazy proti nim.“

„Raději mi řekněte všechna fakta o případu Helmana Bruna,“ vyzval jsem ho.

„Už jsem vám řekl, Lame, že budeme muset přiznat nějaké plnění, ačkoliv o tom žalobce samozřejmě neví a jeho advokát také ne. Vlastně je docela možné, že ještě advokáta vůbec nemá. Foley Chester, náš pojištěnec, má dovozní firmu. Hodně cestuje, letadlem i autem. Musel podniknout cestu do Texasu a jet do El Pasa, aby uzavřel nějakou obchodní transakci. Pak pokračoval v cestě do Dallasu. Ve městě jel v dlouhé koloně aut, která jen zvolna popojížděla, takže na chvíli spustil oči z dopravního provozu, protože ho cosi zaujalo v nějaké výkladní skříni. Když se zas podíval před sebe, viděl, že auto před ním stojí, šlápl rychle na brzdy, ale do auta narazil.

Důležité je, že auta zůstala téměř nepoškozená. Náraz ztlumily nárazníky, ale Helmann Bruno tvrdí, že jeho hlava se prudce zvrátila dozadu a na chvíli pocítil zvláštní závrať, ale že tomu nevěnoval velkou pozornost.

Chester a Bruno si vyměnili adresy, při tom Bruno říkal, že nemá dojem, že by byl zraněný, ale přesto prý asi zajde k lékaři. Chester s ním souhlasil a říkal, ať rozhodně lékaře navštíví.

Pak mu ten zatracený blázen Chester ještě pověděl, že je mu to líto, že na chvíli přestal provoz před sebou sledovat.

My jsme pochopitelně tvrdili, že Bruno s autem zastavil, náhle a bezdůvodně. Faktem zůstává, že nevíme, zda dal signál zastavení, nebo ne. Jeho brzdová světla fungovala a podle toho, co nám mohl Chester říct, ten člověk zastavil celých sto stop před ním. Chester ale hleděl stranou a jel dál, až do něj vrazil. Takové věci se prostě stávají.“

„A co to zranění?“

„Pár dní se nedělo nic, ale pak si Bruno našel jiného lékaře. Ten první říkal, že podle jeho názoru není nic v nepořádku, zato ten druhý byl jiného názoru. Podle něj nebylo v pořádku vůbec nic. Stanovil diagnózu a prohlásil, že se jedná o hyperflexi krku, poslal zraněného do postele, zajistil soukromé ošetřovatelky na celý den a noc, naordinoval sedativa a všechno možné.

To už byl Bruno řádně poučen a stěžoval si na bolesti hlavy, závratě, ztrátu chuti k jídlu a tak dál.“

„Ztratil skutečně chuť k jídlu?“

Breckinridge pokrčil rameny. „Za padesát tisíc dolarů je člověk ochoten si odepřít i většinu jídla.“

„Padesát tisíc?“ divil jsem se.

„O tolik se bude s námi soudit.“

„Kolik tak nakonec dostane?“

„Pravděpodobně bychom se dohodli tak na deseti tisících, ale jde o to, že toto platit nechceme. Dřív jsme v takových případech platili, ale je to stejné jako vyzvat rovnou kdejakého právního zástupce, aby se vytasil s případem takzvané hyperflexe krku pokaždé, když klientovi někdo trochu škrábne lak na autě.“

„Dobrá,“ řekl jsem. „Co chcete, abych udělal?“

„Sbalte si věci, odcestujte letadlem do Tucsonu, na výletní ranč v Butte Valley a svěřte se do rukou Dolores Ferrolové. Postará se o to, abyste se seznámil s Brunem, až tam dorazí. Taky vás seznámí s nějakou pohlednou mladou dámou, která bude ráda, když jí bude někdo věnovat svou pozornost.

Vezměte Bruna do party a dvořte se té dívce jen tolik, aby vznikla rivalita z Brunovy strany.

Proto také chceme detektiva, který je – totiž který není – no, žádný urostlý svalovec. Chceme někoho, kdo má příjemné vzezření a umí na ženy zapůsobit, ale není vyloženě sportovní typ.“

„Jeho city nemůžete zranit,“ podotkla tvrdě Berta. „Chcete někoho inteligentního, ale mrňavého.“

„Ne, to ne,“ namítl spěšně Breckinridge. „Ne mrňavého, jen prostě žádného svalnatého hromotluka, protože Bruno se bude snažit zdůraznit ty svoje vlastnosti, které jeho potenciální rival nemá. Když se mu nevyrovná po stránce myšlení, zaměří se na tělesné výkony. A to se nám právě hodí.“

„Jak dlouho tam mám zůstat?“ zeptal jsem se. „Mám se vrátit, až budete mít záběry?“

„Ne,“ řekl Breckinridge, „buďte tam celé tři týdny. Bruno tam jede na dva. Vy dorazíte jako první, a když bude odjíždět, ještě tam budete. Zjistíte o něm všechno, co zjistit půjde. Chceme toho vědět co nejvíc o jeho vlastnostech, jeho životě a o tom, co má a nemá rád.“

„Dobrá,“ souhlasil jsem. „Udělám to, ale pod jednou podmínkou.“

„Jak to myslíte?“ okřikla mě Berta. „Platí naši sazbu.“

„Jaká je ta podmínka?“ zeptal se Breckinridge.

„Nebudu se kolem toho děvčete točit s vědomím, že ji dostanu do nepříjemné situace. Pokud se mi podaří zaonačit to tak, aby se Bruno prostě předváděl, tak je to v pořádku, ale nechci, aby někdo vláčel její jméno u soudu.“

„To se mi nelíbí,“ prohlásil Breckinridge.

„Mně taky ne,“ přizvukovala Berta,

„Tak si najděte jiného detektiva,“ řekl jsem Breckinridgeovi.

Breckinridge se začervenal. „Nemůžeme použít kohokoliv. Většina soukromých detektivů jsou chlapi jak hory, a když použijeme vlastní lidi, popudíme si tím porotce.“

Berta na mě vrhla zuřivý pohled.

Bylo vhodné zůstat zticha, a tak jsem mlčel.

„No dobrá,“ řekl Breckinridge po chvíli. „Vyhrál jste, ale snažte se odvést dobrou práci. Takových případů budeme mít ještě mnoho a pracovat pro naši společnost není špatné. Dospěli jsme k názoru, že pokud si najmeme cizího detektiva a budeme s ním pravidelně spolupracovat, soudcům to nebude tak moc vadit. Když bude detektiv nenápadný, nebude jim to vadit vůbec. Jen nemají rádi, když detektiv figuruje na naší výplatní listině a tahle práce je jeho hlavním zdrojem obživy. Špatné je taky používat naši vlastní operátorku. Mohu vám naprosto diskrétně prozradit, že při projednávání posledních dvou případů se advokátovi podařilo křížovým výslechem prokázat, že vztah naší dvojice byl mnohem intimnější, než to okolnosti vyžadovaly. Advokát obžaloby se obšírně věnoval tomu, jak se náš detektiv kradmo plížil tmou mezi sruby, a nakonec se ho zeptal, zda dostal zaplaceno za práci přesčas. Sklidil velký úspěch. Nepřejeme si, aby se to ještě opakovalo.“

„Kdy mám začít?“ zeptal jsem se.

„Dnes odpoledne,“ řekl. „Jeďte tam a trochu se tam rozhlédněte. Zatelefonujte jim, kterým letadlem přiletíte, oni vás vyzvednou.“

„Dobrá. Sbalím se a zarezervuju si letenku v prvním možném letadle.“

„S paní Coolovou jsme už probrali finanční záležitosti a předal jsem jí šek,“ informoval mě Breckinridge.

Doprovodil jsem ho ke dveřím a vypoklonkoval ho ven.

Když jsem se vrátil, Berta žáhla. „Tohle je prácička,“ libovala si. „Seriózní, bezpečná a konzervativní. Na takových zakázkách si můžeme vydělat.“

„Copak nevyděláváme?“ zeptal jsem se.

„Vyděláváme,“ připustila Berta, „ale bruslíme se zavázanýma očima na tenkém ledě na kraji Niagarských vodopádů. Od nynějška budou naši agenturu zaměstnávat zavedené podniky, zazobané pojišťovací společnosti. Veškeré výlohy budou platit klienti. Nebudeme riskovat ani cent. Otevírá se před námi široké pole působnosti v oblasti pojišťovnictví. Stačí natáhnout ruku nahoru a uškubnout. Takže si dejte sakramentský pozor, abychom to byli my, kdo si tu práci urve a bude se jí držet.“

Kapitola 2

Když letadlo přistálo na letištní ploše v Tucsonu, bylo pozdní odpoledne.

Prošel jsem k bráně a všiml si vysokého světlovlasého třicátníka v kovbojském klobouku, stojícího poblíž brány.

Vypadal houževnatě a kompetentně, čímž vyčníval z davu lidí, kteří se tu shromáždili, aby uvítali cestující z letadla.

Mé oči k němu zalétly a už se od něj neodlepily.

Prodral se dopředu. „Donald Lam?“ zeptal se.

„Přesně tak,“ řekl jsem.

Jedny z nejsilnějších prstů, s jakými jsem kdy měl co do činění, sevřely mou ruku, zmáčkly ji, až to zabolelo, a pak ji pustily. Ústa ve větrem ošlehaném obličeji se roztáhla do mírného úsměvu. „Já jsem Kramer, K-R-A-M-E-R,“ představil se. „Z výletního ranče v Butte Valley.“

Z letadla vystoupilo asi pětačtyřicet cestujících, ale on vybral neomylně právě mě.

„Předpokládám, že jste měl můj popis,“ podotkl jsem.

„Váš?“

„Ano.“

„Kdepak, jen mi bylo řečeno, že mám vyzvednout hosta, Donalda Lama, který přijíždí na třítýdenní pobyt.“

„Jak to, že jste mě v tom davu lidí poznal?“ zeptal jsem se.

Zazubil se. „Poznám je skoro vždycky.“

„Jak?“

„Vlastně,“ řekl se slabým texaským přízvukem,, jsem nepoznal já vás, ale vy mě.“

„Jakto?“

„Je to taková psychologická záležitost,“ vysvětloval. „Vezmu si kovboj skej klobouk a stoupnu si dopředu, od pobytu venku jsem nápadně opálenej. Hosté, co přijížděj, vědí, že je má někdo na letišti čekat, a přirozeně maj obavy, jestli se s tím člověkem vůbec poznaj. Takže se na mě podívaj, pak zas odvrátěj zrak a ještě chvíli se rozhlížej, ale nakonec se ke mně pohledem vrátěj a je vidět, že si sami pro sebe říkaj Jestlipak je tohle ten člověk, kterej mi má přijet naproti.‘“

Kramer se zakřenil.

„To je dobrá psychologie,“ řekl jsem.

„Na turistickým ranči musíte používat psychologii pořád.“

„Vy jste studoval psychologii?“ zeptal jsem se.

„Psst,“ řekl.

„Co je na tom špatného?“

„Všechno. Když někdo ví, že na něj jdete s psychologií, je mnohem těžší dosáhnout výsledku.“

„Ale mně jste to řekl,“ upozornil jsem ho.

„Vy jste jinej,“ řekl. „Vy jste se zeptal, Jak to, že jste mě v tom davu lidí poznal?‘ Většina lidí řekne , Hned jsem vás v tom davu lidí poznal, pane Kramere. Jak jsem vás zahlíd, věděl jsem, kdo jste.‘“

Nechal jsem ho při tom.

Šli jsme vyzvednout moje zavazadla a vynesli je ven ke stejšnu, křiklavě vyzdobenému obrázkem kopce se stezkou, vinoucí se kolem něho. Dolů po stezce scházela dlouhá řada jezdců na koních a po stranách obrázku bylo velkými písmeny napsáno Turistický ranč Butte Valley. Na zadních dvířkách se skvěl obrázek vzpínajícího se mustanga a z druhé strany byla vymalována rozjařená společnost na koních, s plaveckým bazénem a dívkami v těsně přiléhavých plavkách.

„Asi tam u vás na ranči pracuje nějaký umělec,“ řekl jsem.

„Tohle umělecký dílo se vyplatí,“ informoval mě Kramer, „pokaždý, když jedeme do města pro zásoby. Zaparkuju auto, a jak si můžete všimnout, je na straně auta schránka s letáčkama o ranči, cenách a všem ostatním. Byl byste překvapenej, kolik zájemců takhle nalákáme. Turisti, co přijížděj strávit několik tejdnů v Tucsonu, si prohlídnou auto, vezmou si letáček, a než byste se nadál, jsou na ranči.“

„Další psychologie?“ zeptal jsem se.

„Ano, další.“

„Vy celý ten podnik řídíte?“

„Ne, pracuju tam.“

„Určitě máte nějakou přezdívku,“ řekl jsem. „Přece vám neříkají ‚Kramer‘, že ne?“

„To ne,“ zubil se od ucha k uchu. „Říkaj mi ‚Buck‘.“

„Zkrácená verze vašeho křestního jména?“

„Moje křestní jméno je Hobart,“ opravil mě. „Nedovedu si představit, že by mi lidi říkali Hobe.“

„Spousta honáků z turistických rančů používá přezdívku Tex,“ nadnesl jsem.

„Tohle je Arizona,“ řekl.

„Mám dojem, že rozeznávám lehký texaský přízvuk,“ řekl jsem mu.

„Tak o tom nikomu neříkejte,“ prohlásil, zvedal moje zavazadla a ukládal je do zadní části vozu. „Tak a jedeme.“

Vyjeli jsme z Tucsonu do pouště a ujížděli směrem k horám na jihovýchod. Jeli jsme dost dlouho.

Buck Kramer mluvil o poušti, o krajině, o ozdravující atmosféře, ale o sobě už nemluvil a moc toho neřekl ani o turistickém ranči v Butte Valley.

Odbočili jsme a projeli velkou otevřenou branou, jeli dál ještě několik mil po prudce stoupající cestě, zatočili a zastavili na plošině hory na úpatí hor, které se barvily podvečerními stíny do temně ruda.

Kramer zaparkoval. „Odnesu vám zavazadla do srubu,“ řekl. „Kdybyste šel se mnou, představím vás Dolores Ferrolové.“

„To je kdo?“ zeptal jsem se. „Šéfka?“

„Hostitelka,“ řekl. „Každého uvítá a snaží se udržovat zábavu v proudu, tady ji máme.“

Dolores Ferrolová byla kus.

Bylo jí tak dvacet šest nebo dvacet sedm, dost na to, aby už byla dospělá, ale dost mladá na to, aby byla svůdná. Oblečení ještě zdůrazňovalo její křivky, a měla jich na vystavování spoustu, plynulé a lehce zaoblené obrysy, které mužům utkví v myšlenkách a zůstanou v paměti, aby se znepokojivě čas od času, zejména v noci, připomněly.

Její velké tmavé oči si mne zkoumavě prohlížely, nejprve trochu překvapeně a pak s chladně hodnotícím zaujetím.

Podala mi ruku a ponechala ji skoro minutu v mé.

„Vítejte v Butte Valley, pane Lame,“ řekla. „Doufám, že se vám tu bude líbit.“

A když to vyslovila, zvedla s nepatrným zábleskem důvěrnosti své krásné oči a při podání ruky mi tu mou slaboučce stiskla.

„Už jsme vás čekali. Budete ubytován v chatce číslo 3. Za čtvrt hodiny se podávají koktejly, večeře bude za třicet pět minut.“

Obrátila se ke Kramerovi. „Bucku, odnesl byste mu zavazadla?“

„Už na to jdu,“ řekl Buck.

„Ukážu vám vaši chatku,“ řekla a jemně položila svou ruku na mou paži.

Prošli jsme přes patio s obrovským bazénem, stolky, křesílky a plážovými deštníky. Patio bylo lemováno řadou chatek, které svým provedením připomínaly dřevěné sruby.

Číslo 3 bylo druhé od konce, na severní straně řady.

Dolores otevřela dveře a přidržela je.

Pokynul jsem hlavou a počkal, až vejde jako první.

Vešla dovnitř a náhle se ke mně otočila s nečekanou důvěrností. „Buck tu bude co chvíli se zavazadly,“ řekla. „Teď nebudeme mít příležitost si promluvit, ale promluvíme si později. Víte o tom, že vy a já budeme spolupracovat.“

„Bylo mi řečeno, že se mnou budete v kontaktu,“ řekl jsem.

„To rozhodně,“ přisvědčila.

V tu chvíli zaklepaly o beton podpatky kovbojských holínek. Buck přivlekl na verandu zavazadla.

„Tady je máte. Ještě se uvidíme, pane Lame,“ prohlásil a vydal se podezřele rychle na odchod.

Dolores stála těsně vedle mne. „Bude mi potěšením s vámi pracovat, pane Lame,“ řekla. „Donalde – já jsem Dolores.“

„Potěšení je na mé straně,“ opáčil jsem. „Jak blízká bude naše spolupráce?“

„Velmi blízká.“

„Jak dlouho děláš tuto práci bokem?“ zeptal jsem se.

Stála v tak těsné blízkosti, že jsem cítil teplo jejího těla, když zvedla ukazováček, položila mi ho bříškem na špičku nosu a jemně mi ho zmáčkla. „Nebuď tak zvědavý, Donalde.“ Zasmála se a vystavila na odiv rozevřené červené rty a zuby jako perličky.

Objal jsem ji paží. Byla tak poddajná, že to až vypadalo, jako by mi v náručí tála. Její ústa se přitiskla k mým bez nejmenšího zaváhám jako vroucí vášnivý příslib.

O chvíli později mne s vynaložením co největšího úsilí odstrčila. „Donalde, Donalde, ty jeden nezvedo. Musíš si zapamatovat, že tu máš práci a já mám svoji. Ovšem když podlehnu něčí přitažlivosti, podlehnu pořádně. Ty jsi příjemný a impulzivní. Promiň mi tu důvěrnost.“

„To já se omlouvám,“ řekl jsem. „Já jsem byl agresor.“

„To si myslíš ty,“ odpověděla a zasmála se hrdelním smíchem.

Sáhla do kapsy, vytáhla jemný ubrousek a pečlivě setřela otisk rtěnky z mého obličeje.

„Budeš muset jít a dát si koktejl, Donalde.“

„Nemám teď chuť na koktejl,“ namítl jsem. „Raději bych tu zůstal.“

Konečky jejích prstů se otřely o mou ruku. „Já také, ale jsem hostitelka, Donalde. Tak pojď.“

Sevřela mou dlaň a postrčila mě jemně ke dveřím. „Představím tě společnosti, ale zatím si nedělej násilí, poněvadž tu teď není nikdo, koho bys mohl použít jako návnadu. Máme ale rezervované místo pro slečnu Doonovou, která má dorazit zítra. Ta by mohla být zajímavá. Je zdravotní sestra a je tu jistá naděje, že by mohla být tím, co chceš. Tak či onak, máš práci na celé dva týdny, a to je spousta času.“

„Kdy má přijet on?“ zeptal jsem se.

„Čekáme ho zítra.“

„Znáš všechny podrobnosti?“

Její smích byl svůdný. „Donalde,“ dobírala si mě, „když hraju hru, znám všechny karty.“

„Zepředu, nebo zezadu?“

„Dobrý hráč si karty nemusí značkovat,“ řekla.

„Poslyš, Donalde, je jedna věc, se kterou mi musíš pomoct. Kdyby se můj zaměstnavatel nějak dopídil toho, že mám práci bokem, bylo by to hodně špatné. Budeš to moje tajemství muset chránit.“

„Já toho moc nenamluvím,“ ujistil jsem ji.

„Je to o něco složitější,“ řekla. „Budeme se muset domlouvat, a abychom se mohli scházet bez toho, aby to vyvolalo příliš velké podezření, budeme muset hrát určitou roli.“

„Jakou roli?“

„Ty budeš mnou jako strašně uchvácený, a já, i když to bude vypadat, že se mi líbíš, si budu vědomá skutečnosti, že jako hostitelka mám své povinnosti a nemohu nikoho upřednostňovat. Že se musím věnovat všem a dohlížet na to, aby se všichni dobře bavili. Tobě to bude tak trochu proti srsti, budeš maličko žárlit a budeš vyhledávat každou příležitost, abys mě mohl odvést stranou a být se mnou o samotě. Trochu se nad tím zamysli a snaž se to vidět z mého hlediska. Určitě pochopíš, co mám na mysli. Nemůžu si dovolit, aby si někdo myslel, že si přilepšuju nějakou tou prací bokem.“

„Kdo je tady šéfem?“ zeptal jsem se.

„Shirley Gageová, vdova po Leroyi Willardovi Gageovi. Zdědila po něm ranč a zjistila, že když bude v provozu, vydělají víc peněz, než kdyby ho prodala, peníze uložila a vybírala úroky. A navíc má ráda život. Věnuje se starším… prostě těm, co…“

„Dopověz to,“ vyzval jsem ji.

„Nu, já mám na starosti ty mladší a dohlížím na to, aby se všichni dobře bavili a dali se dohromady, a Shirley dopřává starším zákazníkům trochu toho vzrušení.“

„Máš na mysli, že je osamělá a vyhledává společnost?“

Dolores se zasmála. „Tak už pojď, je na čase, aby sis šel dát koktejl. Počet drinků je obvykle omezen na dva pro každého zákazníka. Záleží to na tom, kdo to je a jak snáší pití. Koktejly nejsou silné, ale jsou zadarmo a nejsou špatné. Můžeš si dát Manhattan nebo Martini. Tak pojď, Donalde, jdeme na věc.“

Místnost byla dobře osvětlená a byly v ní vitrínky s indiánskými uměleckými předměty, obrazy pouště a na zemi ručně tkané koberečky kmene Navahů, zřetelně západní atmosféra.

Bylo tu asi dvacet lidí, popíjeli koktejly, někteří stáli v hloučcích, jiní ve dvojicích.

Dolores zatleskala. „Věnujte mi všichni pozornost, prosím!“ zvolala. „Tohle je náš nejnovější zelenáč, Donald Lam z Los Angeles.“

Vzala mě za ruku. „Pojď, Donalde,“ dodala.

Byla pozoruhodná. Některé z těch lidí nemohla znát víc než čtyřiadvacet nebo osmačtyřicet hodin, ale ani jednou se nespletla ve jméně. Všem mě představila, šla se mnou k baru, dohlédla na to, abych dostal koktejl, a pak se vmísila do davu.

Bylo zřejmé, že je u hostů velmi oblíbená, opravdu se vyznala v umění navodit takovou náladu, aby se všichni cítili dobře. Přidala se k nějaké skupince, zapojila se do rozhovoru a po chvíli odešla, aniž by to působilo nucené. Připojila se k jiné skupince, prohazovala vtipné poznámky a neustále se smála melodickým sexy smíchem.

Šaty měla těsně přiléhavé, obrysy jejích boků se pod nimi měkce rýsovaly, a když šla, při chůzi používala správnou míru pomalých, vlnivých pohybů. Nevypadalo to ztuhle ani prkenně, ani to nebylo přehnané, v tom pohybu bylo něco, co upoutávalo pozornost mužů.

Sem tam docházelo k tomu, že se nějaký ženáč odpoutal od své manželky a připojil se ke skupince, se kterou si povídala Dolores. Kdykoliv se to stalo, Dolores si našla během několika vteřin výmluvu, aby poodešla a připojila se jinam nebo se vrátila ke skupince, kterou ten muž opustil, a začala hned přirozeně a živě rozmlouvat s jeho manželkou.

Hosté se se mnou dávali do hovoru, ptali se mě, jak dlouho mám v úmyslu zůstat, a kladli mi opatrné otázky týkající se mého soukromí. Nebyla v tom ale vlezlost, jen mírná zvědavost.

Většina lidí byla ve věku od pětatřiceti do šedesáti let. Muži byli sportovně oblečeni, tu a tam se mihl obličej opálený do ruda a prozrazující, že někdo z nově příchozích strávil příliš mnoho času na sluníčku.

Mluvilo se hlavně o podnebí.

Někteří lidé pocházeli ze Středozápadu a vyprávěli o sněhových bouřích, jiní pocházeli od tichomořského pobřeží a mluvili o smogu a oblačnosti.

Dal jsem si druhý koktejl, pak zazvonil zvonec a šli jsme hromadně na večeři.

Dolores mi vyhradila místo u stolu, kde už seděl jeden makléř z Kansas City s manželkou, a umělkyně, které bylo něco přes třicet.

Měli jsme vydatnou večeři; hovězí žebírka, pečené brambory, smažené cibulové kroužky, salát, dezert a horké rohlíčky.

Po večeři se hrály karetní hry – bridž, lízaný mariáš a poker. Pokerová hra byla rozvleklá, hrálo se o malé sázky a každý hráč se snažil demonstrovat svou převahu.

Vcelku to byla příjemná společnost.

Hosté si mohli objednávat pití, které se připisovalo na účet.

Umělkyně, se kterou jsem seděl u večeře, si mě na ten večer zabrala jen pro sebe. Chtěla si povídat o barvách ve výtvarném umění, o hrozbě moderního umění, úpadku všemožných uměleckých norem a krásách scenérie amerického Západu.

Byla to osamělá, ovdovělá, bohatá žena, postrádající smysl života. Byla by z ní mohla být dobrá návnada pro simulanta, ale její postoj byl příliš intelektuální.

Nafilmované záběry muže s hyperflexním poraněním krku, skákajícího z prkna do bazénu, aby udělal dojem na mladou dívčinu v plavkách, by byly cenné, ale záběry chlapíka sedícího v křesílku u bazénu a diskutujícího o umění by neznamenaly nic. Pečlivě jsem si ji prohlížel a dospěl k závěru, že Dolores měla pravdu v tom, že tu momentálně nikdo vhodný není.

Umělkyně se jmenovala Faith Callisonová. Prozradila mi, že místo skicování používá fotoaparát a barevné filmy. Měla sbírku diapozitivů, podle kterých v zimě malovala obrazy ve svém ateliéru, kde ji nikdo nerušil a nerozptyloval.

„Prodáváte obrazy i fotografie?“ zeptal jsem se.

Pohlédla na mě s náhlým zájmem. „Proč se ptáte?“

Po pravdě řečeno, řekl jsem to v rámci běžné konverzace, ale v její reakci bylo něco, co mě přinutilo přehodnotit situaci.

„Podle toho, co jste říkala, jsem nabyl dojmu, že spotřebujete hodně filmového materiálu. Já sám také rád fotím, ale ceny filmů jsou to, na co se musím ohlížet.“

Rychle se rozhlédla po místnosti a naklonila se ke mně blíž. „Víte, pane Lame,“ řekla mi, „když už jste se toho tématu dotkl, tak vám povím, že to je právě jedna z nejpodivnějších věcí, jaká se mi kdy stala. Ano, prodávám své snímky. Jen občas. Jako například loňské léto. Měla jsem s sebou osmimilimetrovou kameru s teleobjktivem. Natočila jsem záběry lidí, kteří se tu dobře bavili, a pak jsem se jich zeptala, jestli by nechtěli kopie. Samozřejmě jsem je do ničeho nenutila, to ne. Snažila jsem se, aby to vypadalo čistě jako přátelská služba, kterou nabízí jeden zuřivý fotoamatér druhému. Něco jsem prodala.“

„Lidem, kteří s sebou neměli vlastní kamery?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ řekla. „Většinou projevili zájem lidé, kteří s sebou kameru měli. Do míst, jako je tohle, si lidé berou kameru proto, že si chtějí přivézt domů nějakou vzpomínku. Chtějí ukázat svým známým, jak vypadá opravdový turistický ranč na západě. Když ale pořád filmují, nemůžou být přirozeně sami na filmu, který pořizují. Proto jsou rádi, když získají několik stop filmu, na kterém jsou i oni sami.“

„Chápu,“ řekl jsem zamyšleně. „Vidím, že jste to promyslela.“

Přikývla.

„Prodala jste toho hodně?“ zeptal jsem se.

Opět na mě zvědavě pohlédla. „Nu… ano. Ve dvou případech. Nejprve jedné pojišťovací společnosti, která chtěla záběry jistého muže skákajícího z prkna do bazénu, a ta druhá objednávka patřila k těm nejpodivnějším, jaké jsem kdy dělala. Byla od jednoho advokáta z Dallasu. Chtěl kopii každičké stopy filmu, který jsem během svého pobytu na ranči natočila, doslova každé jednotlivé stopy. Proto tu letos jsem. Vydělala jsem si tou jednou zakázkou tolik peněz, že mi to bohatě pokrylo všechny výdaje na letošní dovolenou.“

„Propána krále, to jste vymyslela opravdu chytře!“ zvolal jsem.

Potom náhle změnila téma hovoru a mluvila už jen o umění. Viděl jsem, že má trochu strach, že mi toho po tak krátké známosti prozradila příliš mnoho. Řekla mi, že ji právě zajímá portrétní malba a že mám zajímavý obličej. Chtěla o mně něco vědět. Prozradil jsem jí, že jsem starý mládenec, pro samou práci jsem se nestačil oženit, a že jsem měl dlouhý, těžký den, omluvil jsem se a šel spát.

Ticho v poušti bylo jako peřina. Čistý, průzračný vzduch byl hotovým požehnáním, spal jsem jako dřevo.

Kapitola 3

Následující ráno v sedm třicet byl budíček. Vyzvánělo se na velký železný triangl. V sedm čtyřicet pět přinesl indiánský mládenec v bílém oděvu pomerančovou šťávu, káva se podávala v osm hodin. Dolores zaklepala na mé dveře.

„Dobré ráno, Donalde. Jak ses vyspal?“

„Nevěděl jsem o světě,“ řekl jsem jí.

„V půl deváté vyráží skupinka na koních na snídani pod širákem, nebo je možné zajít kdykoliv na snídani do jídelny.“

„Jak dlouhá je ta vyjížďka?“

„Asi dvacet minut,“ řekla. „Povzbudí ti to apetit. Polní kuchyně už je na místě, oheň hoří a káva je připravena. Až tam výletníci dorazí, umíchají pro ně vajíčka a k tomu se bude podávat slanina a opečený chleba, piškot upečený v holandské troubě, opečená šunka, klobásky, cokoliv chceš.“

„To musí být pro koně dřina, co?“ podotkl jsem.

„Co?“

„Nosit na hřbetě takhle vykrmené hosty.“

Zasmála se. „Koňům to nevadí. Jen tak postávají a pasou se, zatímco paďouři – totiž hosté – snídají.“

„Paďouři?“ zeptal jsem se.

„Probůh, to ne,“ řekla. „Tak jim říká jen personál mezi sebou. Jinak jsou to zásadně hosté.“

„Jsem připraven k jízdě,“ oznámil jsem jí. „Posnídám v terénu.“

„Hned jsem si to myslela.“

Šel jsem k místu, kde právě sedlali koně. Kráčela vedle mne, její bok se několikrát otřel o můj. Občas na mě vrhla ze strany pohled. „Budeme se tuhle sezónu často vídat, Donalde,“ řekla. „Tohle je dlouhodobá práce, víš. Po Helmannu Brunovi budou další.“

„Hodně dalších?“

„Myslím, že jich bude dost.“

„Možná se naučím i jezdit na koni.“

Znovu na mě významně pohlédla. „Třeba se naučíš spoustu věcí,“ řekla. „Bude to příležitost k liberálnímu vzdělávání.“

Šli jsme ke koním. Buck Kramer si mě změřil hodnotícím pohledem. „Jakého koně chcete, Donalde?“

„Cokoliv vám tu zůstane,“ řekl jsem mu.

„Chcete nějakýho temperamentního?“

„Napřed se postarejte o ostatní hosty. Já si vezmu to, co zbude.“

„Máme všelijaký.“

„Nechám to na vás.“

„Támhleten hnědák je už osedlanej. Běžte si vyzkoušet třmeny.“

Vyhoupl jsem se do sedla a přesunul váhu do nohou. Pak jsem se přemístil zprava doleva a zase zpátky zleva doprava, nakonec jsem se usadil vprostřed koně. Jemně jsem zatáhl za uzdu koně, nejdřív doleva a potom doprava, pak jsem slezl. „Perfektní,“ řekl jsem. „Tyhle třmeny mi báječně vyhovují.“

„Třmeny ano, ale kůň ne,“ prohlásil Kramer.

„Jakto?“

„Máte právo na lepšího koně.“

Pokynul hlavou ošetřovateli, zvedl jeden prst a za malou chvíli už hoch vyváděl koně, který našlapoval tak zlehka, jako by kráčel mezi vejci.

Kramer na něj hodil sedlo a uzdu. „Vezměte si ho, Lame… Kde jste se naučil jezdit?“

„Ještě jsem nejel,“ namítl jsem. „Jen jsem seděl v sedle.“

„Nepovídejte. Sedíte v sedle jaksepatří. Tenhle kůň se někdy trochu plaší. Nedělá to proto, že by se opravdu bál, dělá to čistě z přátelství, aby si jezdec užil víc vzrušení. Když to udělá, přitáhněte mu uzdu, ale ne moc.“

„Dobrá,“ řekl jsem.

To už se začali trousit hosté, většině z nich musel někdo pomoci do sedla. V osm třicet jsme vyrazili.

Jeli jsme po vyjeté cestě, uprostřed byly otisky koňských kopyt a po stranách stopa vyjetá vozem. Stoupali jsme kaňonem, nejprve na sluníčku, ale pak jsme se dostali do stínu. Buck, který jel vpředu, nasadil se svým koněm pomalý klus.

Jezdci nadskakovali v sedlech za ním, někteří se snažili obepnout trup koně koleny a patami, jiní viseli v hrušce sedla, další sebou prostě mleli. Jen málo z nich sedělo v sedle uvolněně.

Buck se několikrát ohlédl dozadu a viděl jsem, že si mě pozorně prohlíží.

Můj kůň lehce našlapoval. Když člověk seděl vprostřed jeho zad, bylo to jako sedět na houpací židli.

Jeli jsme klusem deset nebo patnáct minut po cestě klikatící se po březích vyschlého koryta, až jsme dojeli na pláň s pelyňkovým porostem. Po stranách pláně byly sloupky k uvázání koňů. Uprostřed stál lehký čtyřkolák se staženou plachtou a postarší, prošedivělý Mexičan s kuchařskou čepicí a bílým pláštěm. Dohlížel na vrstvu žhavých uhlíků a rožnicí mřížku. Měl tam půl tuctu pánví a čtyři mladé Mexičany jako pomocné síly.

Hosté se vzdycháním a sténáním slezli ze sedel a ztuhle odkráčeli k rožni, postávali tam a pletli se kuchaři pod nohy, jak nastavovali ruce nad sálající uhlíky. Po chvíli se přemístili k velkému piknikovému stolu a lavicím na druhé straně vozu.

Popíjeli jsme kávu ze smaltovaných hrnků, jedli vejce, slaninu, klobásu a šunku ze smaltovaných talířů, piškot s medem, dohněda opečený chleba, spoustu marmelády a ovocného rosolu. Potom jsme jen tak seděli, pokuřovali cigarety a odpočívali, až se slunce přehouplo přes hřeben a zaplavilo plošinu jasným slunečním svitem.

Buck se zeptal, kdo z jezdců pojede dál horní cestou. Asi polovina lidí se rozhodla vrátit se rovnou na ranč. Druhá část vyrazila horní cestou.

Jel jsem také horní cestou s Kramerem.

„Jedete moc dobře,“ poznamenal. „Máte lehkou ruku. Je to citlivej kůň.“

„Mám koně rád.“

„To není všechno,“ řekl. „Koně musej mít rádi vás… Jak to, že jste se sem vydal?“

„Někdo mi o tom řekl, jeden můj známý.“

„Kdo?“ chtěl vědět. „Pamatuju si prakticky každýho, kdo tu byl.“

„Nějaký Smith,“ řekl jsem. „Ani ho moc neznám, seznámili jsme se jednou večer u baru. Zrovna se odsud vrátil, byl hezky opálený a vyprávěl mi, jak si tu báječně užíval.“

„Aha,“ řekl Kramer a pak už jen mlčel.

Cesta stoupala kaňonem vzhůru a vinula se po stranách vysoké plošiny, až se stočila doleva. Ocitli jsme se v místě, odkud jsme mohli přehlédnout celou jižní a západní stranu pouště a hřeben hor, táhnoucí se k severu. Pak vedla cesta dolů po strmém svahu, což vyvolalo bázlivé vřískání žen, prokládané občasným mužným hlasem zvolaným „Pr, no tak! Pr, chlapče, jen klid!“

Kramer se v sedle otočil, podíval se na mě a mrkl.

Nechal jsem koně, ať dělá, co umí, a on sešel jistým krokem po strmé stezce zarostlé pelyňkem až dolů na dno kaňonu. Zhruba v jedenáct jsme dojeli zpátky na ranč.

Posadili jsme se k bazénu. Podávala se káva.

Většina hostů si šla zaplavat.

Dolores se objevila v pružném plaveckém úboru, který ji obepínal tak těsně jako střívko párek.

„Jdeš do vody, Donalde?“ zeptala se.

„Možná později.“

Naklonila se k vodě, natáhla štíhlé prsty, zatřepala jimi a škádlivě mi postříkala obličej sprškou kapek. „Pojď hned,“ prohodila a proběhla po odrazovém můstku lehce jako laňka.

Došel jsem si do chatky pro plavky, vrátil se a skočil do vody.

Dolores byla zrovna na druhém konci bazénu, ale po chvíli ke mně doplavala.

„Nejsi vysoký, ale zato jsi moc dobře stavěný, Donalde,“ řekla a spočinula pravou rukou zlehka na mém nahém rameni.

„Ty mi povídej něco o postavě,“ řekl jsem a prohlížel si ji.

„Ano?“ opáčila a prsty její pravé ruky zanechaly žhavou stopu na mých nahých zádech. To už ale odplavala stranou a pustila se do hovoru s boubelatou padesátnicí, o chvíli později mhouřila oči na jednoho z mužů a téměř vzápětí odplavala za jeho manželkou, se kterou strávila dalších pár minut.

Párkrát jsem si skočil z prkna, pak jsem si na jedné z lýkových rohoží nechal sluneční paprsky pronikat do kůže. Později jsem se odebral do chatky a osprchoval se. Venku jsem se usadil u jednoho stolku.

Dolores za mnou přišla. „Melita Doonová tu bude ještě před obědem. Dorazila ranním letadlem. Buck ji jel vyzvednout.“

„Víš o ní něco?“ zeptal jsem se.

„Jen to, že je zdravotní sestra a je jí ke třicítce.“

V tu chvíli se ozval mužský hlas. „Hej, Dolores, mohla byste manželce ukázat, jak se plave znak?“

„Jistě, ukážu,“ odvětila, důvěrně se předklonila a zadívala se mi do očí. „Ještě se uvidíme, Donalde,“ dodala a byla pryč.

Ve vteřině z ní byla dokonalá instruktorka plavání, vzápětí nato dohlížela na cvičení žen, které chtěly shodit nějaký ten kilogram v partiích, kde na tom nejvíce záleželo, a pak už se hosté začali trousit do sprch, aby se připravili na oběd.

Melita Doonová přicestovala asi o půl jedné. Dolores Ferrolová ji šla přivítat, zatímco jí Buck Kramer odnášel zavazadla do chatky číslo 2, hned vedle mne.

Melita byla blondýnka ve věku dvacet šest nebo dvacet sedm, ne vyšší než sto padesát sedm centimetrů. Měla dokonalou postavu. Nebyl na ní ani jeden zbytečný gram, a přitom měla všechno, co mít měla, i když v malém měřítku. Při chůzi se pohybovala lehce, nohy měla štíhlé a pohyby aristokratické.

Nejvíc mne upoutaly její oči. Pohlédla na mě jedním rychlým pohledem a pak odvrátila zrak, ale zahlédl jsem, že její oči jsou oříškově hnědé a neklidné. Vypadala vystrašeně.

Obě dívky prošly kolem mne k chatce.

Dolores věděla, že je budu zezadu sledovat, a maličko při chůzi přehnala pohupování v bocích, aby mi dala najevo, že ví o tom, že se dívám.

Když se ozvalo zvonění svolávající hosty k obědu, byly stále ještě v chatce číslo 2.

Obědvalo se venku u bazénu. Byl ovocný salát, vývar, sekané hovězí maso s krémovou omáčkou a k tomu horké housky.

Když jsem jedl, Buck Kramer prošel volným krokem kolem mne. „Sám?“ zeptal se.

Přikývl jsem.

Kramer usedl na židli na protější straně stolu.

Tak jsem si to nepředstavoval. Doufal jsem, že Dolores přivede Melitu a budeme mít příležitost se seznámit; nebylo ale možné Bucka odmítnout, aniž bych vypadal jako hrubián.

„Oběd?“ zeptal jsem se.

„Kdepak tohle,“ řekl Buck a mávl rukou ve všeobsažném gestu. „Jím v kuchyni. Mám rád o něco víc masa a o něco míň ovoce. Jak se vám líbil ten kůň?“

„Prima.“

„Je to dobrý kůň. Nenecháváme na něm jezdit ledaskoho.“

„Díky.“

„Neděkujte mi. Potřebuje pohyb, ale jakmile posadíte na dobrýho koně špatnýho jezdce, ani se nenadějete a kůň je zrovna tak špatnej jako jezdec. Lidi si to neuvědomujou, ale koně jsou na jezdce moc citliví. Vyznaj se v lidech. Jakmile dáte nohu do třmenů a přitáhnete uzdu, poznaj koně bezpečně, co všechno víte o ježdění.“

Kramer se zazubil.

„Zdá se, že to dovedete dobře posoudit,“ řekl jsem.

„V tyhle branži to jinak nejde. Představte si chlapíka, kterej sem dorazí s novým párem kovbojskejch bot, na míru střiženým sportovním oblečkem, kloboukem velikým jak kolo od vozu a hedvábným šátkem kolem krku. Přikráčí houpavým krokem a utrousí, že chce koně, co je lepší než průměrnej kůň pro hosty. Nerad by byl v řadě poslední. Tak si ho prohlídnete, a když má na botách ostruhy, řeknete mu nejdřív ze všeho, že jedním z pravidel ranče je, že hosté nesměj nosit ostruhy. Když se díváte, jak si je sundává, už toho o něm víte dost na to, abyste mu dali tu nejstarší a nejbezpečnější herku, jaká je k mání.

Ještě ten den vám podstrčí deset dolarů s tím, že chce na zítřek lepšího koně. Má přítelkyni, na kterou chce udělat dojem. Bude vám vykládat o tom, kolik toho najezdil v Montaně, Wyomingu a Texasu.“

„Co uděláte?“ zeptal jsem se.

„Těch deset dolarů si vezmu a druhej den mu dám jinou herku, protože kdybyste dal takovýmu člověku opravdovýho koně, tak by se splašil a buď by z něj jezdec spad sám, nebo by ho kůň shodil.“

„Nenaštve ho, když mu dáte zase herku, když vám dal deset dolarů?“

„Asi jo,“ vysvětloval, „ale musíte mu to dobře podat. Řeknete mu, že musí být ve střehu, že je ten kůň obvykle klidnej, ale jak ucejtí, že může jezdce nějak napálit, tak to udělá. Nabulíkujete mu, že loni pár jezdců shodil a od tý doby jste neměl odvahu na něj posadit nikoho kromě zkušenejch jezdců.

Chlapík se tím pochlubí svý přítelkyni, dá vám dalších deset dolarů, prohlásí, že to je dobrej kůň a že ho chce mít po celou dobu svýho pobytu.“

Dolores vyšla z chatky číslo 2. Stála chvíli ve dveřích a čekala, zachytila můj pohled, ale když viděla sedícího Bucka, vešla zpátky do chatky.

„Už jste jedl?“ zeptal jsem se Bucka.

„Ještě ne, ale už na to jdu.“

Odstrčil židli a pohlédl na mě. „Víte, Lame,“ prohlásil, „doufám, že se neurazíte, že to říkám, ale vy jste vážně tak trochu divnej.“

„Jak to?“

„Nemluvíte.“

„Měl bych?“

„Hernajs, lidi toho tady navykládaj, až z toho jde člověku hlava kolem, a nejvíc ty, co uměj jezdit. Povídaj mi o turistickejch rančích, na kterejch byli, o výletech, co podnikli, o všech těch hodinách, co strávili v sedle… Kde jste se, u všech všudy, naučil jezdit?“

„Já nejezdím,“ řekl jsem. „Prostě na koni sedím.“

Cosi zabručel a odkráčel.

Jen co zmizel, Dolores vyšla z chatky a vedla s sebou Melitu Doonovou. Šly spolu k hlavní budově, ale potom Dolores náhle zamířila ke mně a prohlásila: „Slečno Doonová, dovolte, abych vám představila svého přítele Donalda Lama.“

Vstal jsem a uklonil se. „Těší mě,“ řekl jsem.

Oříškové oči si mě prohlížely s upřímností, která mě přiváděla do rozpaků.

„Dobrý den,“ řekla a podala mi ruku.

Byla to studená ruka se štíhlými, ale pevnými prsty.

Převlékla se do jezdeckého úboru, na míru ušitého, který ještě zdůrazňoval její štíhlou postavičku.

„Je právě čas oběda,“ řekla Dolores Melitě, „a mám strašný hlad. Poslyš, Donalde, mohly bychom si k tobě přisednout? Zdá se, že tu nikdo nesedí.“

„To by bylo báječné,“ souhlasil jsem.

Dolores zachytila pohled jednoho z číšníků a kývnutím ho přivolala. Přisunul jsem pro ně židle. Usadily se.

„Donald a já jsme kamarádi, je prima,“ řekla Dolores.

Melita se na mě usmála.

Přišel číšník a poznamenal si objednávku.

Melita si mě prohlížela s upřímnou zvědavostí, na hony vzdálenou běžnému zkoumavému pohledu, jaký děvče na dovolené věnuje cizímu člověku.

Náhle mě zaplavil strach. Co když si Dolores počínala až příliš přímočaře, když mě dávala s Melitou dohromady. Dolores byla děvče, které neztrácelo čas, a Melita zas nepřehlédla to, co je zřejmé. Dolores dovedla až moc dát najevo, co je zřejmé.

Když jsme byli v polovině oběda, objevil se Buck Kramer s telefonním vzkazem pro Dolores. „Helmann Bruno přiletí ve tři,“ oznámil jí.

„To je fajn,“ řekla Dolores. „Vyzvedneš ho, Bucku?“

„Vyzvednu,“ souhlasil.

Zatímco Buck mluvil s Dolores, zadíval jsem se Melitě do obličeje. Byl bych mohl odpřisáhnout, že se v jejích očích objevil na kratičký okamžik záblesk paniky. Zdrženlivě hleděla do svého talíře a pohrávala si s kávovým hrníčkem tak dlouho, až se znovu ovládla nebo až mě moje fantazie přestala vodit za nos.

„Další host?“ zeptala se a zvedla oči k Dolores.

„Ano,“ přitakala jí Dolores zvesela. „Přilétají a odlétají jeden za druhým.“

„Bruno,“ přemítala Melita, „to je neobvyklé jméno. Helmann Bruno, to jméno je mi nějak povědomé. Není to nějaký spisovatel? Nenapsal nějakou knihu nebo něco?“

„Ne,“ řekla Dolores. „Zvítězil v nějaké soutěži a vyhrál dvoutýdenní pobyt na našem ranči.“

„Možná jsem to jméno zaslechla v souvislosti s výhrou,“ řekla Melita. „Určitě o tom psali v časopisech a tak.“

Dolores to odbyla stručně. „To já nevím, já se jen snažím o to, aby se tu lidem líbilo, a o jejich soukromí se nestarám.“

Melita si ji změřila rychlým pohledem, pak se znovu zadívala do svého hrníčku s kávou.

Dolores na mě pohlédla. V jejích očích byl zmatený výraz.

Když jsme dojedli, pronesla: „V tuhle dobu bývá siesta. Po obědě si všichni chvíli odpočinou a odpoledne si mohou hosté zahrát golf nebo ještě plavat. Také tu máme pěkný tenisový kurt a pořádáme tenisová utkání. Hrajete ráda tenis, Melito?“

„Ne,“ řekla. „Ráda plavu a miluju jízdu na koni, ale co se týče sportu, jsem tak trochu nešikovná.“

Nechal jsem to být a odebral se do své chatky udělat si ostentativně siestu.

Kapitola 4

To odpoledne jsem se u bazénu schválně posadil na místo, odkud jsem viděl na přijíždějící auta. Chtěl jsem mít příležitost ohodnotit Helmanna Bruna hned, jak bude vystupovat z auta; často se stává, že se člověk prozradí nějakým nepatrným nechtěným pohybem ještě dřív, než si uvědomí, že ho lidé vidí.

Viděl jsem, jak se na cestě zvířil prach, a pak už se vynořila dodávka s Buckem Kramerem za volantem. Auto udělalo širokou otáčku a zajelo na parkoviště vyhrazené pro přijíždějící hosty.

Muž, který se s Kramerem dělil o přední sedadlo, seděl velmi nehybně.

Kramer vystoupil, oběhl kolem auta a otevřel mu dvířka.

Bruno vystrčil opatrně jednu nohu, pak druhou a nakonec hůl.

Kramer vzal Bruna za jednu ruku a pomohl mu vystoupit z auta.

Bruno stál, mírně se pohupoval na ztuhlých nohou a pak se s holí v jedné ruce a s druhou rukou opírající se o Kramerovu paži vydal pomalu vpřed k plaveckému bazénu.

Když procházeli kolem mne, Kramer prohlásil: „Tohle je jeden z našich hostů, pane Bruno. Pan Lam.“

Bruno, vysoký a v pase vzpřímený se na mne usmál tmavýma očima a přendal si hůl do levé ruky. „Těší mě, pane Lame.“

„Mne také, pane Bruno,“ odvětil jsem. „Rád vás poznávám.“

„Promiňte mi tu neohrabanost,“ řekl. „Měl jsem autonehodu a jsem od té doby při chůzi nejistý.“

„Zlámané kosti?“ zeptal jsem se.

Vyprostil svou ruku z mé a prsty si přejel vzadu po šíji. „Hyperflexe krku,“ vysvětloval, „Aspoň podle toho, co mi řekli lékaři. Je to příšerná otrava. Pořád mě bolela hlava a točil se se mnou celý svět. Jedu si sem pořádně odpočinout. Myslím, že mi udělá dobře posedávat na sluníčku.“

Uchopil právu rukou rukojeť hole.

Všiml jsem si jeho prstenu. Byl to velikánský zlatý prsten s rubínem uprostřed. Zlato bylo zkrouceno tak, že připomínalo spletený provaz, a rubín byl zasazen uprostřed velkého plochého uzlu.

„Pojďte tudy, pane Bruno,“ vyzval ho Kramer. „Půjdeme vás zaregistrovat a pak vám ukážu vaši chatku. Myslím, že máte mít číslo 12. Tak pojďte, opatrně.“

„To je v pořádku,“ řekl Bruno omluvně. „Jsem trochu jako zpomalený film, to je vše. Občas se mi točí hlava.“

S Kramerem, který ho podpíral, se odebrali k recepci.

Dolores Ferrolová přispěchala z opačného konce patia. Nestihla sice přijít, ještě než Bruno a Kramer odešli, ale byla dost blízko na to, aby všechno viděla.

Došla ke mně houpavým krokem. „Koukni se na to,“ podotkla. „Jsme namydlení. Tohohle chlápka nenačapáme.“

„Možná tuší čertovinu,“ namítl jsem.

Stála a dívala se za nimi, v očích se jí zračilo zklamání. Pak podotkla poněkud vzdorovitě: „Nech to na mně, vyjdu si s ním při měsíčku a sem tam po něm hodím očkem, však on rychle okřeje.“

„Na filmování je zapotřebí denního světla,“ namítl jsem.

Došli jsme pomalu k recepci. Když Bruno s Kramerem vyšli, Kramer ho představil Dolores.

Dolores na něj svůdně zamrkala a dovolila mu nahlédnout do hluboko prostřiženého špičatého výstřihu své blůzky. „Revmatismus, pane Bruno?“ zeptala se. „Tohle je to nejbáječnější místo na celém světě k léčení revmatických bolestí.“

„Autonehoda,“ vysvětlil jí s unavenou trpělivostí. „Hyperflexe krku. Myslel jsem, že tady najdu to správné místo. Nejspíš jsem udělal chybu, když jsem se vydal tak daleko od svého lékaře, ale na druhou stranu, mám tento pobyt zadarmo, vyhrál jsem ho v jedné soutěži.“

„Opravdu!“ zvolala Dolores a vrhla na něj obdivný pohled. „Já chtěla odjakživa taky v nějaké soutěži vyhrát, ale už to ani nezkouším. Nemám na to hlavu.“

„Tohle bylo jednoduché,“ řekl Bruno a obrátil se ke Kramerovi. „Přinesete mi zavazadla?“

„Odvedu vás a můžete si lehnout,“ řekl Kramer. „Potom vám přinesu zavazadla a zajedu zpátky na letiště a zkusím někde objevit tu chybějící tašku.“

„Je to k zlosti,“ bručel Bruno. „Letecká doprava využívá nejnovější technické vymoženosti. Letadla zkoušejí v aerodynamických tunelech a kdo ví, co ještě, a když chcete cestovat, poskytnou vám služby na nejvyšší úrovni. Ale při odbavování zavazadel se drží křečovitě metod, jaké existovaly v době, kdy byl vlajkovou lodí celého letectva trimotor značky Ford.“

Kramer se smál. „Na druhou stranu je rozhodně divný, že to ještě jakž takž zvládaj. Lidi dnes cestujou ostošest.“

Z Brunova hlasu zazněl hašteřivý tón chronického invalidy. „Nejspíš vidím věci z negativní stránky,“ usoudil.

Prkenně se uklonil směrem k Dolores. „Ještě se uvidíme,“ řekl a vykročil s Kramerem směrem k chatce na druhém konci řady.

„Na někoho takového jsem zatím nenarazila,“ řekla Dolores.

„Ten člověk je buď mazaný, nebo opravdu zraněný,“ usoudil jsem.

Když se Kramer vrátil, řekl jsem: „Jestli jedete do města pro to ztracené zavazadlo, rád bych jel s vámi. Potřebuju si koupit pár věcí.“

„Rád vám je přivezu,“ nabídl se Kramer.

„Ne, chtěl bych si je sám vybrat. Pokud s vámi někdo pojede zpět, mohl bych…“

„Ale jděte,“ přerušil mě. „Tohle auto jezdí v jednom kuse sem a tam. Je tu proto, aby sloužilo hostům. Dopoledne, když jsem na vyjížďce na koních, si ho berou ostatní zaměstnanci. Ale odpoledne tu štreku zdolám čtyřikrát i pětkrát. Klidně si nastupte.“

Vyšplhal jsem se na přední sedadlo dodávky vedle něj.

„Není mi jasný, proč se takovej člověk vydá na výletní ranč,“ poznamenal Kramer, když startoval. „Jeden by myslel, že by spíš měl jet do sanatoria.“

„Jistě, ale on ten pobyt tady vyhrál v jakési soutěži,“ namítl jsem.

„Takový tu máme co chvíli,“ řekl Kramer. „Myslím, že je to nějakej výrobce prášku do pečiva, co uděluje tuhle cenu pravidelně těm, kdo napíšou padesáti slovama hezkej článek, proč je ten jejich prášek do pečiva nejlepší. Já sám na ten inzerát nikdy nenatrefil, ale už jsme tu měli několik lidí, co vyhráli zrovínka tuhle cenu. Mám dojem, že jednou z těch cen je i výlet do Honolulu.“

„Ať tak či tak,“ řekl jsem shovívavě, „dva týdny tady tomu chlapíkovi náramně prospějí.“

„Jedna věc je jistá,“ soudil Kramer. „Nebude jezdit na koních, nebudu od něj muset poslouchat, jak jezdil už jako malej kluk a jak měl jednou koně tak temperamentního, že by si s ním hned tak někdo neporadil. Už toho všeho začínám mít plný zuby. Každý z nich dostane takovýho koně, na jakým dokáže jet.

Kdybych těm lidem dovolil, aby si vybrali koně sami, ryli by svejma nosama díry široko daleko na všech stezkách. Ale co, všichni máme svý problémy.“

Chlácholivě jsem se na něj usmál.

„Jak se vám líbil kůň, co jste na něm ráno jel?“ zeptal se mě.

„Byl fajn.“

„Sehrál jste se s ním moc dobře,“ pochválil mě Kramer. „Některý lidi maj těžkou ruku a kůň je nemůže vystát. Začne se vzpouzet, škubá uzdou a otěžemi, pak se snaží jezdce shodit, a to je špatný.“

„Shazujou vaše koně?“

„Probůh, to ne. Nenechávali bysme si koně, který shazuje jezdce. Byl byste překvapenej, jak zvířata těmhle věcem rozuměj. Koně vědí, že si vydělávaj na živobytí tím, že vozej na svejch hřbetech lidi po stezkách, a i když se jim někdy nějakej jezdec nelíbí, maj většinou velkej smysl pro odpovědnost. Zatím se nám to nestalo, že by některej shodil paďoura na zem.“

„Musí to být velká zodpovědnost, vychovat takové koně a pak je udržovat v dobré formě a řádně vycvičené,“ řekl jsem.

Kramer se zazubil. „Páni, to mi tedy povězte, jak to, že mluvíme o mejch trablích? Proč ne o vašich?“

„Žádné nemám,“ namítl jsem.

Tak jsme si povídali celou cestu na letiště. Kramer se nerozpovídal o ničem jiném kromě všeobecných věcí. Jakmile jsem nadnesl jméno nějakého konkrétního hosta, mlčel jako zařezaný a vzápětí změnil téma hovoru. Nabyl jsem dojmu, že je zřejmě na ranči pravidlem nemluvit nikdy s jedním hostem o druhém.

Dojeli jsme na letiště. Z telefonní budky jsem zavolal Bertě Coolové.

„Donalde, jak to jde?“ zeptala se.

„Zatím je všechno v pořádku,“ řekl jsem, „až na to, že máme asi po práci.“

„Jak to myslíte?“

„Ten Bruno je buď doopravdy zraněný, nebo je moc chytrý na to, aby se nechal nachytat do té pasti, co na něj nachystali.“

„Chcete říct, že ho nenachytáte?“ zeptala se Berta vyčítavě.

„Ten člověk má s největší pravděpodobností opravdu hyperflexi. Zavolám Breckinridgeovi, ale napřed volám vám, abych dal vědět, co a jak.“

„Můj ty bože,“ řekla Berta. „Teď už z toho nemůže vycouvat. Tři týdny s placením všech výdajů a šedesát dolarů na den.“

„Nemůžu to před ním tutlat,“ řekl jsem. „Myslím, že až si vyslechne moje hlášení, změní taktiku a odvolá mě.“

„Odvolá?“ zaječela do telefonu. „To je nehoráznost, z takové dohody se nemůže jen tak vyvléct.“

„Nenechme ho myslet si, že až tak moc prahneme po práci. Jsou i jiné zakázky, které můžeme dělat.“

„Nechte to na mně, zavolám mu sama,“ řekla Berta. „Promluvím si s ním.“

„Ne, zavolám mu osobně. Jen vám to dávám vědět. Ozvu se.“

Cosi namítala, ale zavěsil jsem a volal Breckinridge. Měl jsem štěstí. Jakmile jsem jeho sekretářce sdělil své jméno, měl jsem ho hned u telefonu.

„Zdravím vás, Lame,“ řekl. „Jste v Tucsonu?“

„Přesně tak.“

„Jak se vám líbí na ranči?“

„Fajn.“

„S Dolores vycházíte dobře?“

„Skvěle!“

„To je prima,“ řekl a po chvíli dodal: „Něco neklape?“

„Tenhle Bruno nám na lep asi neskočí,“ řekl jsem.

„Ne? Jak to?“

„Ten člověk prostě nepluje pod falešnou vlajkou,“ vysvětloval jsem. „Přiletěl odpoledním letadlem a hned každému vykládal, jak přijel na ranč proto, že vyhrál pobyt v soutěži, jak byl vážně zraněn při autonehodě a má hyperflexi krku, a že musí jít na všechno opatrně a pomalu. Chodí o holi a ještě se opírá o honáka, co má na starosti koně.“

„Do háje!“ zvolal Breckinridge.

„Přesně tak.“

Breckinridge se nad tím zamyslel a pak tiše dodal: „Dobrá, Donalde, vraťte se. Tomu člověku zaplatíme.“

„Jen vám hlásím, jak to zatím vypadá,“ vysvětloval jsem. „Koneckonců je možné, že to hraje. Třeba ho ještě při něčem načapáme.“

„Myslím, že nemá cenu to zkoušet,“ usoudil Breckinridge. „Jsem rád, že jste mi zavolal, Donalde. Raději zaplatíme. Pokud to nehraje, může tento případ lézt do peněz. Sedněte na nejbližší letadlo a vraťte se domů.“

„Nepospíchejte tolik,“ namítl jsem. „Dejte mi ještě jeden den. Chci tu situaci zhodnotit. Jen vám hlásím, jak se to vyvíjí, protože jsem myslel, že byste to rád věděl.“

„Výborně, Lame,“ řekl. „Udělal jste to bezvadně. Jsem rád, že jste zavolal. Ale možná mi v jedné věci nerozumíte, Lame. S vaší agenturou se řádně vyrovnáme, zaplatíme za tři týdny práce. Jen nechci nic riskovat pro případ, že jde skutečně o hyperflexi krku, ne pokud se s ním dohodneme na nějakém slušném odškodnění.“

„O den to ještě odložit můžete, ne?“ zeptal jsem se.

„No,“ chvíli se odmlčel a pak dodal: „Ano, o den to ještě můžeme odložit, jsem neustále k dosažení. Vždycky dbám na to, aby bylo možné mě informovat v případě něčeho důležitého. Stačí, když mé sekretářce sdělíte svoje jméno, a ona už zařídí spojení. Zavolejte mi znova zítra, ano?“

„Dobrá.“

„Zavolejte určitě.“

„Rozhodně to udělám,“ řekl jsem mu a zavěsil.

Šel jsem do letištní haly a našel Kramera. Postával u pultu s občerstvením a pil čokoládu. Zavazadlo dorazilo, tak jsme jeli zpátky na ranč.

Dal jsem si koktejly, večeři a potom se tančilo.

Tančil jsem s Dolores.

Při tanci se chovala velmi důvěrně a svůdně, ale přitom to nevypadalo, že se na mě lepí.

„Zkoušela jsi to na Bruna?“ zeptal jsem se.

„Ten chlap je jak kus ledu,“ odvětila. „Je opravdu zraněný, Donalde. Je to úplně jiná situace. Nečekala jsem, že se s něčím takovým setkám. Řekli mi, že sem budou posílat jen ty, o kterých vědí s jistotou, že podvádějí. Nevím, jak si mohli být jisti tímhle člověkem.“

„Možná ani nejsou,“ podotkl jsem. „Možná to chtěli zkusit, a nevyšlo to.“

„Zůstaneš tu, Donalde?“

„To nevím. Proč?“

„Byla bych hrozně nerada, kdybys odjel zrovna teď, když jsme se seznámili.“

„Podle toho, jak se ucházíš o mou přízeň, by si jeden myslel, že simulant jsem tu já.“

Pohlédla mi do očí. „Ucházím se o tvou přízeň, jak jsi to vyjádřil, protože se mi líbíš.“

V tu chvíli hudba dohrála a Dolores dodala své poznámce důraz tím, že se ke mně na kratičkou chvíli přitiskla svými boky a trochu se zhoupla. Pak už se jen usmívala. Jeden z dalších hostů ji požádal o tanec.

„Jak to děláš, aby sis neznepřátelila všechny manželky?“ zeptal jsem se ještě.

„Je to umění,“ odvětila a otočila se k hostovi s naprosto neosobním úsměvem.

Při následujícím tanci jsem ji pozoroval. Byla patřičně zdrženlivá, čas od času se na svého partnera usmála a potom si zas její oči prohlížely jiné hosty, hodnotily je a přesvědčovaly se, zda se všichni dobře baví.

Kterákoliv vdaná žena by si toho všimla a ocenila to. Dolores tím dávala najevo, že koná svou povinnost.

O Brunovi jsem si nemohl být jist, ale co jsem mohl říct s jistotou, bylo, že Dolores byla pozoruhodně chytrá mladá žena.

Veškerá činnost na ranči byla rozplánována tak, aby mohli jít hosté brzy spát.

Po dva večery v týdnu se tančilo, ale zhruba jednu hodinu, pak hudba skončila a hostům bylo naznačeno, že se mají brzy rozejít.

Dvakrát týdně byl venku ve druhém patiu večer táborák a hosté seděli na židličkách v kruhu kolem ohně. Vrbová polena hořela jasným plamenem, kovbojští muzikanti hráli na kytary a zpívali písničky z Divokého západu. Obvykle to byla nějaká skupina, která jezdila od jednoho ranče ke druhému a bavila hosty.

Někdy se také pořádaly společné zábavní večery s hosty dalších dvou nebo tří turistických rančů. Při těchto večerech byla zábava pestřejší. Obsahovala jak tanec, tak oheň i zpívající kovboje.

Účelem bylo zajistit rozmanitou zábavu tak, aby se hosté neustále dobře bavili a současně měli dostatečně dlouhou dobu na spánek.

Odebral jsem se do chatky brzy, poněvadž Melita Doonová se vymluvila na bolest hlavy a šla spát. Hermann Bruno použil své zranění jako záminku k tomu, aby se nechal odvézt do své chatky.

Někdo pro něj vyhrabal pojízdné křeslo a on se ho teď držel jako klíště.

Dolores Ferrolová byla znechucena, ale podařilo se jí své zklamání skrýt při nekonečné řadě činností, které měla jako dobrá hostitelka při společenském večeru na starosti. Byla rozhodnuta přimět Bruna k tomu, aby se prozradil.

Dohlížela na to, aby se všichni navzájem seznámili, aby se skupinky neustále přeskupovaly a aby nevznikaly uzavřené skupiny.

Dolores byla zkrátka nesmírně schopná a odváděla skvělou práci. Kromě toho chtěla mluvit se mnou, věděl jsem, že jakmile skončí oficiální program, má v úmyslu případ podrobně prodiskutovat.

Co se mě týkalo, nebylo o čem diskutovat, alespoň ne v tuto chvíli, a dřív než bych se zapletl s Dolores, chtěl jsem vědět s určitostí, jak je to s Melitou Doonovou. Něco mi na tom děvčeti vadilo.

Vyšel jsem k chatce a ostentativně zíval.

Dolores byla takřka vzápětí po mém boku.

„Odcházíš, Donalde?“

„Byl to namáhavý den.“

Zasmála se. „Nedělej si srandu, ty patříš k těm houževnatým, co by je nezdolal ani tucet takových dní, nebo snad máš strach?“

Stočil jsem hovor na práci. „Co ta Melita Doonová?“ řekl jsem. „Není ten typ toužící po dobrodružství a romantice. Nevypadá, že by byla blázen do koní a chtěla si zajezdit. Není ani horlivá fotoamatérka, která by vyrazila do pouště, aby získala sbírku barevných obrázků. Tak proč tu je?“

„Ať se propadnu, jestli to vím,“ řekla Dolores. „Už jsem tady viděla všechny možné typy, ale co se týče téhle, jsem s rozumem v koncích. Klasifikoval jsi tři typy, které sem jezdí, že ano. Když chtějí někoho ulovit, jdou na to s vervou. Nejdřív ze všeho se seznámí s kovboji, na ty se tyhle holky doslova vrhají. Honáky to už tak příšerně nudí, že ženská ze sebe před nimi může prakticky servat oblečení, a oni jen zívnou, otočí se k ní zády a jdou sedlat koně. Pak milovnice jízdy na koni. S těmi vycházejí honáci dobře, pokud si ta děvčátka nemyslí, že toho vědí víc než oni. Pokud koně skutečně milují a rády jezdí, postaráme se o to, aby si tu zajezdily a dobře si užily. Pak jsou tu ovšem fotoamatérky, umělkyně a ty, co mají rády samotu a široširý prostor na poušti. Nemůžou tam jet samy, ale je to vcelku dost blízko. Takže přijedou sem a drží se stranou.“

„No jo, Melita Doonová se drží stranou,“ řekl jsem. „Že by patřila k tomu poslednímu typu? Myslíš, že má ráda samotu a vzala tohle, protože je to nejblíž tomu, o co jí jde?“

Dolores zavrtěla hlavou. „Tohle děvče ne. Na něco pořád myslí.

Je tu proto, aby… mám takový pocit, Donalde, že sem přijela za nějakým účelem.“

„Já mám stejný dojem,“ řekl jsem.

„Nu,“ prohlásila, „bydlí v chatce hned vedle tebe a tohle je už potřetí, co sis za posledních patnáct minut mohutně zívl. Tak jsem myslela, že možná čekáš… jakousi…“

Svůdně se usmála.

„Někdo mi dal nejspíš něco do kafe,“ ohradil jsem se. „Sotva stojím na nohou. Nashledanou zítra, Dolores.“

„Zítra?“ zeptala se.

Pohlédl jsem na ni. „Máš tady fakt dobrou práci, Dolores.“

„Snažím se, abych byla dobrá.“

„Dostáváš dobře zaplaceno?“

„Snažím se. Vím, co dělám, a odvádím setsakra dobrou práci. Kvůli mně odsud hosté odjíždějí s dobrými pocity a dojmy. Dostávám za to zaplaceno.“

„A nikdo neví o té bokovce, kterou přitom děláš? O práci pro pojišťovací společnost?“

Najednou se v jejích očích objevil tázavý výraz. „Co děláš, Donalde? Narážíš na nějaký způsob vydírání?“

„Nerad tápu ve tmě,“ řekl jsem.

„Ve tmě se dá užít spousta legrace, no tak, co tím chceš říct?“

„Jak jsi k té druhé práci přišla?“ zeptal jsem se.

„Na ten nápad přišel někdo z oddělení pro náhradu škod.“

„Homér Breckinridge?“

„Když to chceš vědět, ano.“

„Byl tady na ranči?“

„Ano.“

„Kdy tu byl?“

„Vloni.“

„A napadl ho ten plán posílat sem lidi, kteří zdánlivě zvítězí v nějaké soutěži?“

„Ano.“

„Kolik už jich tady bylo?“

„Myslím, že by si pan Breckinridge nepřál, abych ti to pověděla.“

„Poslyš, Dolores, pracujeme oba pro Breckinridge. Účelem je udržet vzájemné harmonické a dobré vztahy.“

„Máš strach, že bys mohl lézt Breckinridgeovi pod pokličku?“

„To je jedna z věcí, které mi dělají starosti.“

Zamyslela se nad tím.

„Strašně nerad bych udělal cokoliv, co by ohrozilo naši práci,“ řekl jsem. „Je to pro nás oba dobrá práce. Breckinridge není blázen. Poslal mě sem, takříkajíc, na zkušenou. Na mém místě tu přede mnou byli jiní lidé. Co se s nimi stalo?“

„Nevím,“ odpověděla. „Byla to jednorázovka.“

„To je přesně ono,“ řekl jsem jí. „Já nechci být jednorázovka. Uvidíme se zítra, Dolores?“

Chvíli váhala, pak špitla: „Dobrou noc, Donalde.“ A odešla.

V chatce Melity Doonové už byla tma. Šla si lehnout před půlhodinou. Zřejmě neplýtvala časem, asi nebyla z těch, které před usnutím dodržují zdlouhavý rituál zkrášlovacích procedur.

Zevrubně jsem si prohlédl celou svou chatku. Veranda, malý obývací pokoj, ložnice a koupelna, velká komora, plynové topení s odvětráváním a malá zadní veranda.

Uspořádání naznačovalo, že na podzim a v zimě tam bývá po ránu a k večeru chladno a že v chatce kdysi bývala dvoje kamínka na dříví. Jedna v obývacím pokoji, druhá v ložnici. Malá zadní veranda dřív sloužila pro uložení zásob dříví na topení. S nástupem plynu byly do chatky umístěny radiátory se sálavým plynovým vytápěním a zadní veranda na dříví už nebyla zapotřebí.

Moji chatku dělila od té, co obývala Melita Doonová, zhruba třímetrová vzdálenost. Okno její ložnice bylo přímo naproti mému, ale natočené tak, že jsem jím nedohlédl dál než do jednoho rohu ložnice.

Melita už byla evidentně v posteli, posedlá po čerstvém vzduchu, okno bylo otevřené dokořán a krajkový závěs byl shrnutý k jedné straně, aby dovnitř mohl proudit svěží pouštní vzduch.

Dal jsem si sprchu, oblékl se do pyžama, vlezl do postele a usnul.

Nevím přesně, kolik uplynulo času, když jsem se se škubnutím probudil. Nějaký hluk nebo cosi mě probudilo.

Jeden roh mé ložnice osvětlovalo jasné světlo.

Vyskočil jsem z postele a vyrazil ke dveřím ještě dřív, než jsem si uvědomil, že světlo přichází z okna Melitiny ložnice.

Když jsem si stoupl až těsně k oknu, viděl jsem do rohu její ložnice, jak se uvnitř pohnul stín a pak druhý. Velmi zřetelně tam byly dva stíny.

Slyšel jsem hlas nějakého muže, hluboké naléhavé bručení, nato něco říkal ženský hlas, krátce a rychle. Pak znovu mužský hlas, tentokrát přísný a rozkazovačný.

Náhle šla Melita Doonová do rohu ložnice do mého zorného pole.

Měla na sobě oblečenou tenkou noční košili a přes ni přehozený jakýsi tenounký nadýchaný župánek, tak jemný, až byl takřka průsvitný.

Mužská ruka se natáhla a uchopila ji kolem zápěstí.

Neviděl jsem toho muže, ale jeho ruku a zahlédl jsem prsten. Uprostřed měl rubín.

Zahlédl jsem ho jen letmo, ale vypadal stejně jako prsten, který jsem viděl navlečený na prstě Helmanna Bruna.

Náhle chatka Melity Doonové potemněla. Světlo nesvítilo déle než dvě minuty poté, co jsem se probudil.

Zlehka jsem povysunul okno, ale neslyšel jsem žádný zvuk ani hlasy. Šel jsem po špičkách k předním dveřím a nechal je pootevřené, abych viděl na Bruna, až z chatky odejde, zda půjde rychle a normálním krokem, nebo bude nakračovat opatrně a opírat se o hůl.

Po nějakých deseti minutách, když nevycházel, jsem přešel po špičkách k zadním dveřím, vyšel na verandu a prohlédl si sousední chatku.

Měla zadní dveře, úplně stejné jako ty u mé chatky, a uspořádání verandy bylo totožné. Bylo dost dobře možné, že z chatky vyšel zadními dveřmi a odbočil místo doleva doprava, aby se obloukem vyhnul mé chatce a zůstal schovaný až do chvíle, kdy došel k hlavní příjezdové cestě.

Byla to nedlážděná, hliněná cesta, kterou používali při dovážení nábytku nebo potravin k jednotlivým chatkám. Nebyla nijak mimořádně prašná, protože půda obsahovala hodně rozdrcených žulových částic, ale neměla tvrdý povrch.

Oblékl jsem se, zastrčil do kapsy malou baterku a opatrně vyklouzl ze zadních dveří své chatky. Pokradmu jsem se prodíral stíny, až jsem došel k příjezdové cestě. Sundal jsem si sako, použil ho k zakrytí paprsku světla z baterky a prohlédl cestu, zda jsou na ní stopy.

Samozřejmě tam byly otisky mužských bot vedoucí směrem k Brunově chatce.

Netroufl jsem si sledovat je celou cestu, ale to, co jsem viděl, dokazovalo, že muž dělal dobré, zdravé a normální kroky.

Jednu věc jsem nemohl ovlivnit a tou byly mé vlastní stopy. Na takové cestě zanechává stopu všechno, co se pohybuje, zkušený stopař ty jemné otisky rozpozná a dokáže je sledovat.

Mohl jsem samozřejmě svoje stopy odstranit tím, že bych je přetřel dlaněmi a uhladil hlínu, ale to by vzbudilo pozornost ještě víc než stopy samotné.

Honáci musí rozpoznat stopy zvířat a podle nich dobytek najít. Stanou se časem odborníky na čtení stop, ale také si všímají všeho, co se vymyká normálu.

Otočil jsem se a šel zpátky po hliněné cestě, aniž bych se snažil své stopy skrýt. Silně jsem pochyboval, že by Bruno tušil, že se ho někdo snažil podle stop sledovat, ale věděl jsem, že si těch stop všimne první honák, který po té cestě projede. Kdyby jel v autě, tak by si jich asi nevšiml. Zřejmě bych byl podezříván ze záletnictví. Musel jsem to risknout.

Opatrně jsem prošel kolem chatek, držel se ve stínu a vrátil se do své chatky. Šel jsem spát.

Kapitola 5

Kramer říkal, že koně krmí kolem šesté hodiny a krátce po sedmé je začínají sedlat, hřebelcovat a připravovat na ranní vyjížďku, která v běžný den začíná zhruba v osm třicet. Dvakrát nebo třikrát v týdnu, když byla vyjížďka na snídani, se vyráželo dřív.

Jelikož vyjížďka na snídani na programu nebyla, vstal jsem a dorazil do stájí krátce po půl sedmé.

Přibližně v sedm čtyřicet pět přišli honáci z jídelny, kde snídali.

Kramer na mě překvapeně pohlédl. „Co tady děláte, u všech všudy?“

„To ta moje zatracená povaha,“ řekl jsem mu. „Ať jdu spát v kteroukoliv noční hodinu, probudím se za rozednění, a jakmile jsem vzhůru, musím něco dělat. Když jsem ve městě, dokážu to občas ovládnout, ale tady, na čistém ovzduší, se mi zdá rozhodně škoda trávit čas, kdy už je světlo, v posteli.“

Zazubil se. „Asi máte pravdu. Nevím. Nikdy jsem neměl příležitost to zjistit. Někdy bych to rád vyzkoušel. Koukněte, Lame, vy jste dobrej jezdec na to, abyste si moh vyjet sám. Jestli chcete, hodím přes vašeho koně sedlo a můžete ho vzít ven, ať se trochu procvičí.“

„V kolik hodin začíná vyjížďka?“ zeptal jsem se.

„Dnes začíná až kolem deváté. Do té doby byste se nejspíš zbláznil, než byste našel, co by se dalo dělat.“

„Co teď děláte? Krmíte koně?“

„Ne, hřebelcujeme a sedláme, ale já jedu do města. Musím odvézt manžele Wilcoxovy k letadlu, co letí v devět. Musí tam být nejpozdějc v osm třicet; posnídaj v letadle. Tady si daj jen kávu.“

„Fajn,“ řekl jsem. „Pojedu s vámi. Tak budu mít co dělat.“

Kramer se zasmál. „Vy jste právej opak většiny našich hostů. Na snídani se loudaj a při vyjížďkách se táhnou vzadu. Tak dobře, odjíždíme za deset minut.“

„Můžu si už sednout dozadu do auta? Nebo bych vám mohl pomoci s nošením zavazadel, chcete?“ nabídl jsem se.

„Co blázníte?“ řekl. „Kdyby mě načapali, že nechám hosta nosit zavazadla, vykopli by mě až na oběžnou dráhu kolem Měsíce. Dodávka je támhle.“

Usadil jsem se na zadní sedadlo.

Manželé Wilcoxovi přišli asi za deset minut. Byli oba při těle, žili na východě a tady se snažili trochu zhubnout, opálit se a pochytit něco z kovbojské hantýrky, čím by mohli po návratu překvapit své přátele.Z rozhovoru s nimi cestou na letiště jsem vyrozuměl, že na ranči strávili plné tři týdny, a přestože kovbojské boty pana Wilcoxe zpočátku tlačily, nakonec si na ně zvykl a teď přísahal, že jsou to ty nejpohodlnější botky, jaké kdy za celý svůj život měl. Nechá si je prý opatřit gumovými podrážkami a bude je používat na každodenní nošení, ‚přímo v kanceláři, herdek filek‘.

Všiml jsem si sombrera se širokou krempou na jeho hlavě a opáleného obličeje a byl jsem si jist, že bude opravdu nejen nosit kovbojské boty, ale určitě si najde spoustu výmluv pro to, aby se mohl pohodlně opřít ve svém otočném křesle a dát si nohy na stůl tak, aby to všechny užaslé sekretářky a zaměstnanci dobře viděli a pomysleli si, že jejich zaměstnavatel je opravdový starý harcovník.

Paní Wilcoxová se rozplývala nadšením, že zhubla o tři a půl kila a ‚cítila se jako znovuzrozená‘.

Byli tak zaneprázdněni povídáním o sobě, že o mně nemluvil nikdo.

Když jsme dojeli na letiště, podali svá zavazadla a pak se šli nasnídat.

„Co by se stalo, kdybych s vámi zpátky nejel?“ zeptal jsem se Kramera.

„Nic. Copak? Snad nejste jeden z těch, co jim není radno prodávat na dluh, Lame?“

„Mám zaplaceno předem,“ ujistil jsem ho, „a rád bych, aby moje chatka zůstala tak, jak je, pokud se do večera nevrátím.“

Kramer si mě zamyšleně prohlédl a pak se šibalsky usmál. „Hned jsem si to myslel, že je na tom vašem neklidu něco div-nýho,“ poznamenal. „Viděl jsem hřebce, který se chovali zrovínka tak.“

Nechal jsem ho při tom a šel oklikou k místu, kde se dalo zjistit, kdy letí nejbližší letadlo do Dallasu.

Odlétalo za třicet minut, letěl jsem jím.

V Dallasu jsem zavolal na účet volaného Breckinridgeovi.

„Ještě jste ty peníze nevyplatil, nebo ano?“ zeptal jsem se, když potvrdil, že za hovor zaplatí.

„Ještě ne, ale už jsem nechal vystavit pokladníka šek, abychom tu věc uzavřeli. Spojovatelka říkala, že jste v Dallasu.“

„Přesně tak.“

„Co tam, k čertu, děláte?“

„Prověřuju některá hlediska toho případu.“

„Tak podívejte, Donalde, nechci, aby došlo k nějakému nedorozumění. Jestli má ten člověk hyperflexi krku, musíme se s ním vyrovnat, dokud to jde. Zatím nemá právního zástupce, ale vyhrožoval, že si někoho najde a že to udělá, když to bude nutné. Za takové situace se s tím člověkem vyrovnáme, a to rychle.“

„Ale ještě jste to neudělali?“

„Ne. Posílám dnes odpoledne na ranč zástupce s prohlášením o zrušení závazku připraveným k podepsání. Bude mít s sebou šek. Vyrovnáme se s ním velmi slušně.“

„Řekněte tomu svému člověku, ať s tím ještě počká, dokud se vám neozvu.“

„Proč?“

„Je tu něco podezřelého.“

„Může na tom být podezřelá spousta věcí, ale má hyperflexi krku a my budeme muset přiznat plnění. Proboha, Lame, máte vůbec ponětí, co to znamená, když stojíte v soudní síni a musíte předstoupit před porotu a říct ‚Přiznáváme plnění, otázkou je rozsah škod?‘“

„Chápu, vím, ale… Kdy má váš likvidátor dorazit na ranč?“

„Poletí odpoledním letadlem, má přílet asi o půl čtvrté.“

„Dobrá,“ souhlasil jsem. „Řekněte mu, aby se s vámi spojil, než odjede z letiště v Tucsonu. Do té doby se vám znovu ozvu.“

„Mám rád činorodost, Lame, ale existuje i něco, čemu se říká přílišná horlivost,“ namítl Breckinridge.

„To vím,“ přitakal jsem, „a taky je dost dobře možné, že mě nebudete mít rád, pro mou přílišnou horlivost. Ten Bruno je podvodník. Zavolám vám později.“

Potom jsem zavěsil a nechal ho, ať si to promyslí.

Zavolal jsem Bertě na účet volaného.

„Co, krucinál, děláte v Dallasu, když máte být na ranči?“ zeptala se.

„Sleduju novou stopu,“ informoval jsem ji, „a mám něco, co strašně spěchá. Je tu jedna diplomovaná zdravotní sestra jménem Melita Doonová, potřebuji o ní informace. Především zjistit jméno jejího přítele. Dál chci vědět, kde bydlí, jestli na ubytovně s dalšími zdravotními sestrami nebo má byt, jestli ho má pronajatý společně s nějakou jinou dívkou. Vlastně o ní chci vědět všechno.“

„Co má Melita Doonová společného s tímhle případem?“ vyptávala se Berta.

„To nevím, ale chci to zjistit.“

Berta zasténala. „To jste celý vy, vyšťourat nějakou ženskou. Říkáte, že je diplomovaná zdravotní sestra?“

„Přesně tak.“

„Tak jo, zjistím to.“

„Breckinridgeovi nic neříkejte,“ varoval jsem ji. „Budu ho informovat o všem, co by měl vědět.“ Zavěsil jsem.

Zašel jsem do jednoho obchodního domu a koupil tam malý kufřík, elektrický mixér a elektrický otvírač konzerv; byla to součást mého plánu. Sundal jsem cenovky, vložil věci do kufříku a prostudoval v ranních novinách rubriku PRAČE – NABÍDKA. Našel jsem si inzerát, v němž nabízeli místo obchodního agenta pro kvalitního zboží, práce měla údajně vynášet vysoké zisky.

Na uvedené adrese jsem o místo požádal.

Jednalo se o prodej encyklopedií.

Řekl jsem, že bych o tu práci měl zájem, dostal jsem brožury encyklopedií na ukázku a objednací formuláře. Bylo mi řečeno, že když se osvědčím, mohli bychom se dohodnout na pevné výši odměny s tím, že si mohu vydělat víc na základě úspěšnosti. Zatím budu dostávat provizi. Žádné záruky, žádné zálohy.

Měl jsem adresu Helmanna Bruna, 642 Chestnut Avenue.

Vypůjčil jsem si v půjčovně auto a vzal s sebou kufřík a vzorky. Na uvedené adrese jsem našel nájemní dům s názvem Meldone Apařtments, zámožně vyhlížející bydlení.

Na schránce stálo, že Helmann Bruno bydlí v čísle 614.

Vyjel jsem nahoru a zazvonil na zvonek.

Po chvíli přišla otevřít pohledná žena, které mohlo být nějakých dvacet devět nebo třicet let.

„Jste paní domu?“ otázal jsem se.

Unaveně se usmála. „Mám tu spoustu práce a nemám zájem něco kupovat. Nevím, jak jste se sem dostal, platí tu přísný zákaz vstupu pro všechny obchodní cestující, podomní obchodníky, agenty a prodavače domácích spotřebičů.“

Začala zavírat dveře.

„Jsem tu, abych vám předal váš elektrický mixér a elektrický otvírač konzerv zdarma.“

„Můj co?“

„Váš elektrický otvírač konzerv a elektrický mixér zdarma.“

Položil jsem kufřík na koberec v chodbě a otevřel ho tak, aby viděla mixér a otvírač konzerv.

„Jak to myslíte, ‚zdarma‘?“ zeptala se.

„Zdarma,“ řekl jsem.

„Co za to budu muset udělat?“

„Nic.“

„Ale jděte, tak ven s tím. V čem je háček?“

„Jste eventuální stotisící předplatitelka encyklopedie, kterou nabízím. Mám přesně patnáct minut na to, abych toto předplatné jsednal, pak lhůta vyprší a přejde na dalšího prodejce. Když budu moci zatelefonovat během příštích patnácti minut na ústředí, že jste si předplatné sjednala, dostanete tento mixér a otvírač konzerv.“

Usmála se. „Nejspíš nějaké laciné šmejdy, které nic nevydrží.“

„Prohlédněte si je,“ vyzval jsem ji a podával jí mixér. „Kdekoliv v obchodě byste za ně zaplatila po šedesáti dolarech. Jsou to značkové výrobky nejvyšší kvality.“

„A fungují?“

„Zaručeně.“

„Ukažte mi ten otvírač.“

Předvedl jsem jí otvírač konzerv.

Chvíli váhala a potom se rozhodla. „Pojďte dál.“

Vešel jsem za ní do bytu.

Byl to moc hezký byt, obývací pokoj s pootevřenými dveřmi vedoucími do ložnice, malá kuchyňka.

„Kolik stojí ta encyklopedie?“

„Asi polovinu toho, jakou má cenu.“

„Nemáme už na encyklopedii místo.“

„Patří k ní malá polička. Encyklopedie je vytištěna na kvalitním papíře a je v ní mnoho nových informací. Například atomová energie nebo velikost tlaku, nutného k překonání zemské přitažlivosti. Vědci to označují termínem kritická rychlost, při jaké projektil prolétne atmosférou a přestane na něj působit zemská tíže. Vidím, že jste typ moderní ženy, která se stýká s mnoha lidmi, mnohdy se vyplatí zapůsobit na ně znalostmi z vědního oboru, na který se stočí hovor. Prosím, tady se podívejte například na článek o kosmické oběžné dráze.“

Byla na vahách. „No, jestli ta encyklopedie nezabírá moc místa a moc nestojí, posaďte se a já se na to podívám.“

Zběžně si prohlížela leták s přetištěným článkem o kosmické oběžné dráze, který jsem jí podal.

„Vidíte,“ řekl jsem, „že je to vědecky zpracováno podle nejnovějších poznatků, a přitom sepsáno srozumitelným jazykem, kterému každý rozumí.“

„Kolik?“ zeptala se.

„Mám zde smlouvičku na předplatné na padesát dva týdenních splátek. Koupíte-li sadu za těchto podmínek, neplatíte nic navíc. Uvidíte, že encyklopedie má skutečně cenu, že byste ji mohla vyvážit zlatem, a… zbývá mi sedm minut, během nichž se musíte rozhodnout. Pokud to uděláte, zatelefonuju společnosti a předám vám zcela zdarma tyto prémiové předměty, které získáte za to, že jste naše stotisící zákaznice. Tato nabídka nyní platí už jen pouhých sedm minut, jelikož právě v tuto chvíli už čeká další prodejce přede dveřmi dalšího eventuálního zákazníka a ve chvíli, kdy vyprší mých patnáct minut, nebude-li telefonicky informován o tom, že jsem zde uzavřel smlouvu, ztrácíte svou šanci. Šance přejde na prodejce číslo dvě a jeho případného zákazníka. Má také patnáct minut, aby uzavřel smlouvu.“

„A potom?“ zeptala se.

„Když ji uzavře, získá jeho zákazník prémiové předměty. Jestliže ne, příležitost postupuje dále na prodejce číslo tři a tak dál, ale při ceně, za jakou se encyklopedie prodává se s největší pravděpodobností k prodejci číslo tři vůbec nedostane. Pokud objednávku neuzavřete vy, je téměř jisté, že další zákazník po té nabídce skočí.“

„Ráda bych se poradila s manželem,“ namítla. „Ukažte mi ještě jednou ten mixér.“

Podal jsem jí mixér.

Zevrubně si ho prohlédla.

„Jak vidíte,“ upozornil jsem ji, ‚je u něj původní záruka, přímo od výrobce. Záruční lhůta je tříletá. S tímto elektrickým otvíračem konzerv otevřete jakoukoliv konzervu, hranatou i kulatou. Prostě konzervu zasunete tady do té úchytky, stisknete tlačítko a konzerva je otevřena, čistě a bez zubatých okrajů. Vlastně, je proti našim zásadám mluvit o prémiových předmětech, které poskytujeme. Máme prodávat knihy, ne prémie, ale dali jsme menší odměnu zákazníkovi, který si zakoupil pětadvacetitisící řadu, další dostal padesátitisící předplatitel i předplatitel pětasedmdesátitisící řady, a tohle je mimořádná odměna pro stotisící řadu.“

Váhala.

„Kdy bude doma váš manžel?“

„Obávám se, že až za několik týdnů. Je na služební cestě a… chudáček. Čekám, že mi večer zatelefonuje.“

„Copak se mu stalo?“ zeptal jsem se. „Proč říkáte ‚chudáček‘?“

„Měl autonehodu. Neměl by vůbec cestovat, ale je to nějaké důležité obchodní jednání, musel tam jet.“

Pohlédl jsem na hodinky. „Nu, to mě mrzí, ale je-li tomu tak, získá asi prémiového zákazníka prodejce číslo dvě.“

Začal jsem ukládat elektrický otvírač konzerv zpátky do kufříku a natáhl jsem ruku pro mixér.

„Počkejte chvíli,“ řekla.

Znovu si prohlédla elektrický mixér.

Počkal jsem, až zvedla zrak a pohlédla ostentativně na mé náramkové hodinky.

„No dobrá,“ souhlasila. „Vezmu to.“

„Prosím, zde se podepište,“ řekl jsem jí a ukázal na řádek na smlouvě na knihy.

„Proboha svatého, tohle všechno nemůžu stihnout teď přečíst.“

„Ani nemusíte,“ uklidňoval jsem ji. „Jednáte s renomovanou firmou. Teď nemusíte nic platit. Někdy v průběhu příštího týdne vám doručíme zboží. Teprve po dodání zaplatíte první splátku. Pak budete platit splátky, jak je uvedeno zde, v této části smlouvy. To je jediná část, z níž pro vás vyplývají nějaké povinnosti, samozřejmě kromě toho, že prohlašujete, že jste solventní a nepodepisujete tuto smlouvu s úmyslem společnost podvést.“

Znovu jsem pohlédl na své hodinky.

Popadla pero a podepsala.

„Mohl bych si zatelefonovat?“ zeptal jsem se. „Zbývá mi jen několik vteřin.“

Pádil jsem k telefonu, vytočil namátkou jakési číslo a řekl „Haló, haló.“

Nějaký hlas mi odpověděl. „Haló, kdo volá?“

„Jsem pan Donald a právě jsem uskutečnil stotisící prodej. Uplatňuji právo předat prémiové předměty,“ oznámil jsem.

„Máte špatné číslo,“ odvětil hlas a zavěsil.

„Mám podepsanou smlouvu,“ mluvil jsem do hluchého telefonu. „Zkontrolujte si u mne čas, prosím. Ano, přesně tak, do konce lhůty mi ještě zbývá padesát vteřin. Dodávám elektrický mixér a elektrický otvírač konzerv paní Brunové, smlouvu přinesu do kanceláře. Ano, takže předávám prémii. Ano, mám podepsánu smlouvu,“ zopakoval jsem a zavěsil.

Vzal jsem elektrický mixér, odnesl ho do kuchyně a položil na linku. „Pro instalaci elektrického otvírače konzerv jsou tu šroubky. Chcete, abych vám ho pomohl pověsit?“

„Ne, není třeba,“ řekla. „Pověsím ho sama. Chci vyzkoušet ten mixér.“

Její úsměv byl uvolněný. „Něco takového jsme zrovna potřebovali,“ radovala se. „Ani se mi nechce věřit, že je to pravda, takhle ho získat prakticky zadarmo.“

„Zakoupila jste si stotisící soubor prostřednictvím přímého prodeje,“ informoval jsem ji. „Kdy jste říkala, že se má vrátit váš manžel?“

„Nejdřív za dva týdny. Je v Minnesotě na služební cestě.“

„Měl těžké zranění?“

„Hyperflexi krku,“ vysvětlovala. „Nejdřív si myslel, že to nic není, ale krátce potom ho začala pobolívat hlava a měl závratě. Lékař stanovil jako diagnózu hyperflexi krku.“

Zamlaskal jsem jazykem o patro. „To je špatné. A ten druhý člověk nejspíš nebyl pojištěný, co?“

„To ne, byl pojištěný, ale zatím nevíme, co s tím pojišťovna udělá. Můj manžel se s nimi snaží vyjednávat.“

„Bez advokáta?“ zeptal jsem se.

V jejích očích byla znát vychytralost. „Advokát by chtěl třicet tři celých tři procenta z toho, co na nich vysoudí. Nevidím důvod, proč by se měl advokát do něčeho takového plést, pokud se s pojišťovnou můžeme dohodnout sami. Není nutno platit advokátovi pět tisíc dolarů jen za to, že sepíše dopis a bude chvíli řečnit. Probůh, vždyť někteří advokáti si na případech, jako je ten náš, nadělají celé jmění. Pojišťovací společnost jim pošle zástupce až do kanceláře, hodinku se dohadují a pak se s člověkem vyrovnají.

Když do toho musí advokát investovat peníze a podat soudní žalobu a tyhle věci, to je jiná věc. Za takových podmínek by byl můj manžel ochoten s nějakým tím advokátem jednat, ale na tohle žádný advokát není ochoten přistoupit. Chtějí mít od samého začátku zaručen svůj díl.“

„Nu, nejspíš mají advokáti taky svoje problémy,“ usoudil jsem. „Musí si vydělávat peníze na snadných případech, aby se to vyrovnalo s těmi těžkými.“

„Fajn,“ řekla. „Advokáti ať se starají o advokáty a Brunové se zas postarají o Bruny. Ale, vlastně bych o tom případu neměla s nikým mluvit.“

„Proč ne?“ zeptal jsem se s očima doširoka rozevřenýma.

„Však víte, jak to chodí s pojišťovnami.“

„Ano, chápu,“ řekl jsem. „Možná byste o tom raději neměla mluvit. No, já půjdu. Opravdu vám velice děkuji, paní Brunová. Je mi skutečně potěšením, že jsem vám mohl dát prémiové předměty. Nějakou chvíli už jsem myslel, že to nestihneme.“

Nervózně se zasmála. „Já taky,“ řekla. „Páni, je to nádhera.“

„Hezky si je užijte,“ řekl jsem s lehkou úklonou.

Vrátil jsem se do kanceláře encyklopedické společnosti. „Co mám udělat s tou smlouvou?“ zeptal jsem se a ukázal podepsanou smlouvu.

„Odevzdejte mi ji,“ řekl muž za psacím stolem, z jehož hlasu bylo znát překvapení.

Podal jsem mu podepsanou smlouvu. Pečlivě si ji prohlédl.

„To byla rychlá práce, Lame. Netrvalo vám to víc než hodinu nebo dvě.“

„Já vím,“ odvětil jsem. „Rád pracuju rychle.“

„Tak to vám bude spolupráce s naší společností hodně vynášet,“ řekl.

„Nebude,“ sdělil jsem mu.

„Nebude?“

„Ne,“ řekl jsem. „Na můj vkus je tu příliš velký prodejní odpor. Trvalo mi skoro hodinu, než jsem tu zákaznici přemluvil. Když prodávám zboží od domu k domu, chci prodat nejmíň pět kusů za den.“

„Pět kusů! Máte představu o tom, jak vysokou provizi byste měl za pět prodaných kusů denně?“

„Ovšemže o tom mám představu. Dělám v téhle branži proto, abych si vydělal peníze, a rád si vydělávám pořádné peníze!“

„Vždyť také ano. U kolika lidí jste byl?“

„Jen u těch jedněch.“

„Jen u jedněch?“

„Jistě. S málo perspektivními zákazníky neztrácím čas.“

„To jsem tedy blázen,“ ulevil si.

Znovu se podíval na smlouvu.

„Podívejte se tuhle, Lame,“ řekl. „Nezkontroloval jste úvěruschopnost!“

„Měl jsem?“

„Nu, za úvěr ručíte vy. Přinejmenším do výše vašich provizí.“

„Jak to myslíte?“

„My dodáváme encyklopedie. Ty zůstávají až do poslední splátky v našem vlastnictví. Splátky jsou týdenní. Když zákazník neplatí, vy nedostanete provizi.“

„Tu smlouvu předáváte někam dál, že ano?“

„Ano, ale až poté, co byla provedena kontrola úvěruschopnosti, a i tak musíme za smlouvou stát. Musíme za ni ručit.“

Zazubil jsem se. „Jinými slovy, máte přidruženou společnost, která se stará o finanční záležitosti, a té předáváte smlouvu.“

Začervenal se, ale neodpověděl.

„No dobrá,“ navrhl jsem. „Tak si tu úvěruschopnost ověřme.“

Nedělal to sice rád, ale zavolal do firmy poskytující příslušné informace a zeptal se na úvěruschopnost Helmanna Bruna z Meldone Apartments.

Pozoroval jsem jeho obličej.

Po několika minutách se zachmuřil a prohlásil zamyšleně: „Děkuji, nejspíš to bude v pořádku.“

Zavěsil. „Nebydlí tam dlouho, asi tři měsíce, ale jejich úvěruschopnost je v pořádku. Zdá se, že jsou majetní. Mají bankovní konto, platí šeky, mají automobil, který si koupili, když se sem přistěhovali. Jinými slovy toho o nich nikdo moc neví. Jejich jediná finanční zátěž byly splátky na koupi auta. O úvěr prý nežádali, takže nám toho víc nemůžou říct.“

„Bezvadné,“ řekl jsem. „To bych neměl mít s provizemi žádné potíže.“

„To ne, ale úvěruschopnost byste měl u zákazníků ověřovat. Takže toto je v pořádku. Odvedl jste dobrou práci, skvělou práci. Prodejcům to obvykle trvá týden dva, než se v tom naučí chodit. Mým největším úkolem bývá rozmlouvat jim jejich pocity neúspěšnosti.“

„Já mám taky pocit neúspěšnosti,“ řekl jsem mu.

„Nerozumím, Lame.“

„Jsem člověk, který rád vydělává peníze, a vydělávám je svou vyřídilkou.“

„Tentokrát jste rozhodně prodal zboží v rekordním čase. Proč u nás nechcete zůstat?“

„Tohle není nic pro mě,“ řekl jsem. „Potřebuju zelenější pastviny a víc píce.“

„Nebuďte až takový pesimista, Lame. Někteří naši prodejci si vydělají hodně peněz, opravdu hodně.“

„Ne tolik, kolik si představuju,“ rozhodl jsem. „Dám vám vědět, kam mi máte poslat mou provizi ze zakázky. Tady vracím propagační ukázky. Musím si najít něco výnosnějšího.“

Byl úplně vedle, když jsem ty věci pohodil na stůl a odkráčel.

Znovu jsem z telefonní budky zavolal Breckinridgeovi. „Byl bych rád, kdybyste to vyrovnání odvolal,“ oznámil jsem mu, jakmile jsem ho měl na drátě.

„Co se děje, Lame?“

„Vypadá to, že toho vědí nějak moc o advokátech. Mají s případy tohoto druhu zkušenosti.“

„Proč myslíte?“

„Jsou ochotni vzít si advokáta, kdyby bylo nutno podat žalobu, ale když toho nebude zapotřebí, nepřiblíží se k žádnému advokátovi ani na sto honů. Nevidí důvod, proč by měli nějakému právnímu zástupci zaplatit třetinu vyplacené částky jen za to, že sepíše dopis. Mají za to, že ta třetina bude dělat pět tisíc dolarů.“

„Kdo vám tohle všechno řekl?“

„Manželka.“

„Byl jste za ní?“

„Ano.“

„A přiměl jste ji, aby mluvila?“

„Přesně tak.“

„To snad ani není pravda. Jak jste to udělal?“

„To je dlouhá historie,“ odtušil jsem. „Samozřejmě nemá nejmenší ponětí o tom, že jsem něco zjišťoval pro pojišťovnu.“

„A myslíte si, že jste něčemu na stopě?“

„Myslím, že ano.“

„Nu,“ řekl pomalu, „zruším tedy rezervaci letenky a počkáme ještě jeden den, ale doufám, že si nezahráváme s dynamitem, Lame, rozumíte mi?“

„Rozumím tomu všemu,“ ujistil jsem ho, „ale myslím, že máte co do činění s profesionálem.“

„Je to čistě jen vaše tušení?“

„Ano, založené na několika důkazech. Ten člověk má velmi hezký byt. Jeho manželka se pěkně obléká. Nevypadají jako nesolidní lidé, jsou ochotni investovat do vzdělávání sebe samých, ale nehodlají za to platit účet.“

„Jaký účet?“

„Za soubor encyklopedií. Mají v úmyslu ty knihy získat a pak se přestěhovat na jinou adresu a změnit jméno.“

„Jak to víte?“

„Podle způsobu, jakým podepsala smlouvu, aniž by si ji přečetla.“

„Vy jste jí prodal soubor encyklopedií?“

„Správně.“

Breckinridge byl chvíli zticha. „Lame, vy jste ten nejpodivnější člověk, s jakým jsem kdy spolupracoval.“

„Čeká se ode mě nějaká námitka?“ zeptal jsem se.

Zasmál se. „Ne.“

„No dobrá,“ řekl jsem mu. „Takže to vyrovnám zatím odvolejte. Myslím, že na něco přijdu.“

Zavěsil jsem.

Jakmile jsem měl volnou linku, zavolal jsem do kanceláře Elsii Brandové. „Donalde, kde jste?“ zeptala se.

„Volám přes ústřednu,“ řekl jsem jí. „Zkontrolujte, jestli nás někdo neposlouchá. Jděte ke dveřím a dělejte, jako že si jdete pro nějaké papíry do kartotéční skříňky. Zjistěte, jestli je čistý vzduch, a pak se vraťte.“

Byla zpátky u telefonu asi za čtyřicet vteřin. „Je to dobré,“ řekla.

„Poslyšte,“ řekl jsem jí, „vracím se do města. Nechci, aby o tom Berta věděla, aby o tom vůbec někdo věděl. Co kdybyste napovídala správci vašeho nájemního domu, že přijede bratránek z New Orleansu, který chce ve městě strávit několik dní a nemůže sehnat ubytování?“

„No,“ řekla zamyšleně. „Možná by to šlo.“

„Vím, že jste to tak udělala s jednou kamarádkou, která za vámi přijela před několika týdny ze San Francisca.“

„To byla dívka,“ namítla.

„Toho si nevšímejte,“ řekl jsem. „Řekněte mu, že ten byt nemusí být ve stejném patře, stačí kdekoliv v domě.“

„Tak dobře, Donalde, zkusím to. V čem jsou potíže?“

„Žádné potíže nejsou, je to běžné opatření. Prostě nechci, aby někdo věděl, že jsem ve městě. A je tu ještě něco, co bych po vás chtěl. Řekl jsem Bertě o Melitě Doonové. Chtěl jsem, aby mi o ní Berta všechno zjistila. Než tam dorazím, mějte pro mě připravené všechno, co Berta zjistila.“

„Kdy přijedete?“ zeptala se.

„Letadlem American Airlines v půl šesté dnes večer. Jestli to stihnete, přijeďte mi naproti.“

„Víte o tom děvčeti něco? Kde bydlí? Co dělá?“

„Berta o ní bude všechno vědět. Sežeňte mi určitě všechny tajné informace z Bertiných zdrojů. Nejlepší by bylo, kdybyste to mohla zkopírovat.“

„Dobře, snad to půjde. Ale nerada lžu, Donalde. To víte.“

„Vím,“ řekl jsem. „To je proto, že ještě nemáte dostatečnou praxi. Teď vám dávám šanci se trochu procvičit, abyste měla zcela vyzrálou osobnost.“

„Ach jo, Donalde, copak vy nikdy nemluvíte vážně?“

„V životě jsem nemluvil vážněji,“ ujistil jsem ji a zavěsil.

Kapitola 6

Elsie Brandová na mě čekala na letišti.

„Donalde,“ řekla hlasem, z něhož bylo patrné vnitřní napětí. „Něco není v pořádku?“

„Proč myslíte, že něco není v pořádku?“

„Máte být na tom turistickém ranči a Berta nechápe, proč jste odtud odjel a co znamená všechno to cestování.“

„Jak je to s Melitou Doonovou? Už o ní něco víme?“

„Myslím, že ano. Je to dost neobvyklé jméno, sotva by se našly dvě osoby s tímhle jménem.“

„Takže kdo to je? Co dělá?“

„Je zdravotní sestra v městské obecní nemocnici. Byli trochu skoupí na slovo, když jsem se tam snažila vyzvídat. Navykládala jsem jim starou báchorku, že si chceme ověřit její pověst.“

„Co jsme zjistili?“

„Asi před týdnem se nervově zhroutila a teď se někde dává do pořádku. Dali jí měsíční mimořádnou dovolenou. Špatně zařadila nějaké rentgenové snímky. Prý ji to tak vyvedlo z rovnováhy, že se nemohla soustředit na svou práci.“

„To sedí,“ řekl jsem. „Ale raději bychom si měli ověřit její popis.“

„Její dvacet osm let, má světlé vlasy, měří sto padesát sedm centimetrů a váží padesát čtyři kilo.“

„Dobré, je to ona,“ usoudil jsem. „S kým chodí?“

„Její přítel se jmenuje Marty Lassen, urostlý, sportovní typ. Má vlastní firmu, opravuje televizory. Prý žárlivý a vznětlivý.“

„Takové mám nejradši,“ podotkl jsem.

„Donalde! Snad za ním nechcete jít?“

„Zítra hned po ránu.“

„Ach, Donalde! Byla bych raději, kdybyste to nedělal.“

„Musím. Kde bydlí Melita? Bydlí sama, nebo má nějakou spolubydlící?“

„Sama ne. Jsou v tom bytě dvě. Na čísle 283 v Bulwin Apartments a její spolubydlící je taky zdravotní sestra jménem Josephine Edgarova.“

„Víte něco o Josephine?“ zeptal jsem se.

„Jen to, že je evidentně blízká přítelkyně Melity Doonové. Už spolu bydlí dva roky. Melita má nemocnou matku v pečovatelském ústavu, který podporuje.“

„To sedí,“ řekl jsem.

„Co pan Breckinridge?“ zeptala se.

„Tomu se zrovna chystám zavolat,“ odvětil jsem.

„Máte na něj číslo?“

„Ano. Říkal, že mu můžu zavolat kdykoliv.“

Vytočil jsem číslo a ze sluchátka se ozval Breckinridgeův pěkně modulovaný, příjemný hlas. „Ano prosím, u telefonu Homér Breckinridge.“

„Donald Lam,“ ohlásil jsem se.

„Acháno. Kde jste?“

„Jsem tady na letišti.“

„Vy jste přiletěl?“

„Ano.“

„Lame, mám ohledně toho případu určitou předtuchu, a když já mám u nějakého případu předtuchu, tak se zakládá na dlouholetých zkušenostech a podvědomém odhadu situace.“

„To vám věřím.“

„Musím s vámi mluvit.“

„Dejte mi vaši adresu a přijedeme k vám,“ navrhl jsem.

„Kdo je to my?“

„Elsie Brandová, moje sekretářka.“

„Snažil jsem se s vámi zkontaktovat ve vaší kanceláři. Vaše společnice nevěděla, kde by vás mohla zastihnout.“

„To je pravda.“

„Měl jsem dojem, že se s vámi budu moct spojit, když zavolám vaší společnici,“ prohlásil Breckinridge vyčítavě.

„Obvykle ano,“ řekl jsem. „Ale tohle je cosi, o čem by raději neměl nikdo vědět. Jestli chcete, přijedu k vám.“

„Prosím, udělejte to. Jsem doma.“

Zavěsil jsem a otočil se k Elsii.

„Jste tu firemním autem?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ řekla. „Berta by po mně chtěla výkaz ujetých mil a podobně, takže jsem raději jela svým autem. Myslela jsem, že to tak bude jednodušší.“

„No dobrá, v tom případě ujedeme pár mil vaším autem.“

„K Breckinridgeovi?“ zeptala se.

Přikývl jsem.

„Myslím, že je trochu naštvaný.“

„Nejspíš ano.“

„Co uděláme?“

„Když to půjde, tak ho uklidníme. Vystrkuju vlastní hlavu z rozjetého vlaku a doufám, že bude ochoten jet v tom se mnou. Tak pojďme, pojedeme.“

„Mohli bychom se pak někde najíst? Mám hrozný hlad.“

„Potom,“ slíbil jsem jí, „se někde najíme.“

Jeli jsme v Elsiině autě. Když jsme si prodírali cestu hustým provozem, podotkl jsem: „Tohle je nóbl čtvrť, Elsie.“

„Raději bych s vámi nešla dál, Donalde. Zůstanu v autě.“

„Nesmysl,“ řekl jsem. „Přijela jste mi naproti na letiště, tak teď půjdete se mnou.“

Přijeli jsme k honosnému domu ve španělském stylu se staromódní nádherou stromů, trávy a prostorné verandy. Trávník byl upravený, nízký a stromy dokonale zastřižené. Dům byl zasunutý dosti daleko od ulice a vznášela se kolem něj atmosféra luxusu.

Zazvonil jsem na zvonek.

Ke dveřím přišel Breckinridge.

„Měl jste nejspíš těžký den, Donalde, co?“ spustil, když jsme si potřásli rukou. „A tohle je vaše sekretářka Elsie Brandová? Mluvil jsem s vámi po telefonu. Pojďte dál, pojďte dál.“

Choval se velmi srdečně.

Vešli jsme do domu, byli jsme odvedeni do obývacího pokoje a usazeni.

Breckinridge se neposadil. Stál u krbu obrácen obličejem ke mně a s rukama hluboko vraženýma do kapes kašmírového saka.

„Donalde,“ řekl, „nabyl jsem dojmu, že jste poněkud impulzivní a velmi pohotový, a jakmile se pustíte do práce na nějakém případě, projevujete velkou oddanost a nesmírnou bojovnost.“

„Je na tom něco špatného?“ zeptal jsem se.

„Jenže v důsledku těchto vlastností,“ pokračoval Breckinridge, „se neřídíte instrukcemi. Vaše společnice paní Coolová je silně znepokojena. Já si s tím až tak velkou starost nedělám, poněvadž chápu vaši motivaci. Pravda je ale taková, že tento případ měl být už touhle dobou uzavřen. Nicméně jsme poslechli vaši radu a vyčkáme do zítřka. Vy jste teď nadhazovačem, který hru rozehrál a je za ni zodpovědný. Prohrajeme-li, bude to vaše prohra. Aby bylo jasno, nestěžuju si na to, co jste až dosud udělal v souvislosti se zjišťováním skutečností, avšak nechal jsem se strhnout vaším naléháním a dopustil, aby ten případ zůstal další den nevyřešený. Mrzí mě, že jsem to udělal. Jsem už v branži dostatečně dlouho na to, abych si vypěstoval jakýsi šestý smysl pro tyto záležitosti. Prostě jsem věděl, že nastala vhodná doba pro finanční vyrovnání, že jsme se z toho měli vykoupit stůj co stůj, tedy samozřejmě v rámci nějakého rozumného vyrovnám.“

„Dobrá,“ řekl jsem, „zodpovědnost nesu já. Rozmluvil jsem vám vyrovnání. Jsem za to zodpovědný, sice v těchto věcech žádný šestý smysl nemám, ale trochu jsem obhlédl situaci a zjistil jsem, že je v případu něco podezřelého.“

„I kdyby bylo, Donalde,“ namítl Breckinridge, „nemyslím, že bychom mohli něco dokázat. Pokud něco neodhalíte do zítřejšího poledne, tak přistoupíme k vyrovnání. To je moje konečné rozhodnutí.“

„Zřejmě jste chtěl se mnou mluvit jen proto, abyste mi řekl, že se vám nelíbí způsob, jakým jsem pracoval?“

Usmál se. „Nějak jste se naježil, Donalde, neberte si to tak. Chtěl jsem vám říct, jak moc oceňuji váš elán a odhodlání dopátrat se jádra věci. V případě, v němž by bylo reálně možné připustit chybu, by toto všechno bylo velmi chvályhodné. V daném případě tomu tak jednoduše není. Budete se muset o pojišťovnictví něco naučit. Takže, až se uvidíte s vaší společnicí, chci, abyste jí pověděl, že jsme spolu mluvili, dohodli se navzájem, a to, co jste udělal v tomto případě, nebude mít vliv na naše vztahy s vaší firmou. Budeme vás nadále zaměstnávat.“

„To je fajn,“ řekl jsem. „Je to od vás moc štědré. Jenže proč jste si tak jistý, že Bruno hraje poctivou hru?“

Breckinridge našpulil rty. „Vy mi nerozumíte. Ať už hraje poctivě, nebo ne, je rozhodujícím faktorem skutečnost, že si na turistickém ranči od samého příjezdu stěžoval na své zranění a pohyboval se na kolečkové židli. V takovém případě si nemůžeme dovolit riskovat.“

„Nachystali jste mu jednu past a on do ní nevlezl. To ještě neznamená, že je svatý,“ namítl jsem.

„Vlezl do ní,“ řekl Breckinridge, „ale kulhal při tom a nechytl se na návnadu.“

„Jak pečlivě jste přezkoumávali okolnosti nehody toho vašeho pojištěnce, jakže se jmenuje?“

„Foley Chester,“

„Jak pečlivě jste s ním zjišťovali podrobnosti?“

„Tak pečlivě, abych věděl, že budeme muset připustit plnění.“

„Nenapadlo vás, že Bruno se mohl při jízdě dívat do zpětného zrcátka a pozorovat auta jedoucí za ním a ve chvíli, kdy viděl, že řidič spustil oči z vozovky, šlápl na brzdy a zastavil, takže do něj Chester musel narazit?“

Breckinridge nad tím chvíli přemýšlel. „No, to je samozřejmě možné. Byl by to moc chytrý způsob, jak uplatnit nárok na odškodnění.“

„Prostý a spolehlivý způsob,“ řekl jsem. „U silnice bylo něco poutavého, výloha nějakého obchodu, něco ne moc obvyklého. Bruno ví, jak to tam chodí. Ví, že se tím směrem dost řidičů podívá. Jezdí kolem toho bloku, nakukuje do zpětného zrcátka a číhá na vhodný okamžik. Když ve zpětném zrcátku vidí, jak řidič za ním stáčí pohled stranou, šlápne hbitě na brzdy. Nehrozí mu přitom velké riziko, že by mohl být vážně zraněn. Je na všechno připravený. Když do něj auto narazí, vystoupí a chová se přátelsky a upřímně. Ukáže člověku, který jel za ním, řidičský průkaz a ten se mu hned omlouvá a říká ‚Je mi to moc líto, je to moje vina. Na malou chviličku jsem přestal sledovat provoz na silnici a pak vidím, že vaše auto přede mnou stojí‘.

Bruno nato ‚Hernajs, když najednou zastavil ten chlápek přede mnou, tak jsem musel zastavit, ale dal jsem znamení, jenže jakmile jsem zastavil, prásk a už jste do mě narazil‘.

Všechno probíhá v přátelské atmosféře, oba si notují. Kdyby začal Bruno s nadávkami, všechno by asi probíhalo jinak, ale Bruno je slušný a Chester se tedy chová jako velkomyslný džentlmen a povídá , Je to všechno moje vina, ale zraněný nejste, že ne?‘ A Bruno odvětí ‚Ne, nejsem‘.“

„O té nehodě toho moc nevím,“ připustil Breckinridge. „Chester si koupil automobil a pojistil ho u nás. Najel zezadu do jiného auta. To je evidentně škoda způsobilá z nedbalosti. Přiznává, že nesledoval provoz před sebou. Takže je to jasné.“

„Rád bych si s Chesterem promluvil a poslechl si jeho verzi, jak se to stalo, co přesně tehdy Bruno říkal.“

„To pusťte z hlavy, Donalde,“ namítl Breckinridge. „Bože můj, jsme přece pojišťovna. Počítá se s tím, že každoročně vyplatíme statisíce dolarů. Vy děláte, jako by to šlo z vaší vlastní kapsy.“

„Jde mi o princip,“ ohradil jsem se.

Breckinridge se zamračil. „Chcete tím říct, že to ještě stále nehodláte vzdát, přestože se vám to snažím trpělivě vysvětlit?“

„Ne, nehodlám.“

Pohlédl na mě a začervenal se. Pak se najednou krátce a trpce zasmál. „Donalde,“ prohlásil, „dokážu vám, že v téhle branži takový postoj zaujímat nemůžete. Do budoucna pro vás budeme mít další práci. Z ranče jsme o vás obdrželi skvělé hlášení, choval jste se důstojně a nenápadně, ale přesto jste v lidech vzbudil sympatie. Vyšlo najevo, že toho hodně víte o ježdění na koni, ale nepředvádíte se. Jste přesně ten typ člověka, jakého můžeme využít. Ale neměl byste trvat na své představě o pojistných nárocích a škodách. A teď pojďte, zajedeme navštívit Foleyho Chestera a promluvíme si s ním.“

„Máte jeho adresu?“ zeptal jsem se.

„Náhodou jeho adresu mám a vím, že to odsud není daleko, jen asi tři čtvrtiny míle.“

„Mám venku auto,“ nabídl jsem se. „Mohli bychom…“

„Pojedeme mým,“ prohlásil Breckinridge rozhodným hlasem. V tu chvíli vkráčela do místnosti vysoká, poněkud kostnatá žena s vystouplými lícními kostmi, černýma planoucíma očima a rozhodným vystupováním.

Se zjevným překvapením se zastavila. „Propána, Homére, to jsem nevěděla, že máme společnost,“ prohlásila.

Očima si mě rychle přeměřila a pak upřela pohled na Elsii Brandovou. Prohlédla ji od hlavy až k patám způsobem, jakým jistý druh žen hodnotí potenciální konkurentku.

Breckinridge si evidentně nevšímal nepřátelského a podezřívavého podtónu v jejím hlase. „Pracovní záležitost, drahá,“ odvětil klidně. „Nechtěl jsem tě tím vyrušovat, ale dovol mi, abych ti představil slečnu Brandovou a pana Lama. Jsou to detektivové, kteří pro nás pracují na jednom případu.“

„Ó, chápu,“ řekla s kyselým úsměvem. „Další operátorka?“

„Abych to upřesnil,“ opravil ji Breckinridge, „slečna Brandová je sekretářka pana Lama. Vyzvedla ho na letišti a přijeli sem. Ale teď mě omluv, drahá, budu se muset na chvíli vzdálit. Musíme jet vyslechnout jednoho svědka.“

„Rozumím.“ Intonace jejího hlasu hovořila sama za sebe.

„Elsie tu má svoje auto a není nutno situaci komplikovat,“ řekl jsem. „Jeďte, my pojedeme v jejím autě za vámi. Po výslechu můžete jet rovnou zpátky.“

„Asi to tak bude lepší,“ souhlasil.

„Odkud jste, pane Lame?“ zeptala se paní Breckinridgeová mírně obměkčené. „Kde máte ústředí?“

„Tady,“ řekl jsem.

„Ach tak, ale Homér něco říkal o tom, že jste přiletěl.“

„To ano.“

„Z Arizony?“ zeptala se hlasem, ze kterého ukapával jed.

Breckinridge na mě vrhl pokradmu prosebný pohled.

„Z Arizony?“ zopakoval jsem nepřítomně. „Ne, z Texasu.“

„Pracoval na jednom případu v Dallasu,“ pospíšil si Breckinridge s vysvětlením.

„Ach tak,“ odvětila a zatvářila se téměř srdečně. „No, když musíte jet, tak jeďte, ať je manžel brzy zpátky.“

Rozloučila se úklonou a odplula z místnosti.

„Tak pojďte,“ řekl Breckinridge spěšně. „Pojedete za mnou.“

Vyšli jsme bočními dveřmi. Breckinridgeovo auto bylo zaparkované na příjezdové cestě. Byl to velký vůz s klimatizací a koženým čalouněním. Nastoupil a zavřel s prásknutím dvířka.

Elsie a já jsme prošli po příjezdové cestě k jejímu autu.

„Co ji to popadlo s tou Arizonou?“ zeptala se Elsie. „Skoro to slovo vyplivla.“

„Zřejmě má v sobě hluboce zakořeněné předsudky,“ řekl jsem.

„To bych řekla,“ přitakala Elsie. „Má manžela, který vypadá jako miláček dam, a není si jistá buď jím nebo sama sebou.“

Když kolem nás Breckinridge projížděl, na chvíli zastavil a nahlédl do svého záznamníku v koženém obalu, který vytáhl z kapsy. Zkontroloval adresu, zhasl stropní světélko a pokynul nám. „Připraveni?“ zavolal.

Řídil jsem já. Provoz byl slabý, takže jsme brzy dojeli k hezkému nájemnímu domu.

U vchodu do budovy jsem se podíval na seznam nájemníků. „Bydlí v čísle 1012,“ řekl jsem. „Tak pojďme.“

„Bůhví, jestli ho zastihneme doma,“ podotkl Breckinridge.“Měl jsem mu zatelefonovat a domluvit se s ním. To kvůli vám jednám tak impulzivně.“

Vyjeli jsme výtahem, našli byt a já jsem stiskl perleťové tlačítko zvonku. Uvnitř bytu se ozvalo zadrnčení.

Nic se nestalo.

Počkal jsem asi deset vteřin a pak zazvonil znovu.

„No nic, není doma,“ řekl Breckinridge. „Měli jsme zatelefonovat. Tak či onak, Donalde, princip je stejný. Zítra odpoledne provedu vyrovnání toho případu.“

V chodbě, kde jsme stáli, se otevřely dveře. Vyšel muž a zamířil k výtahu současně s námi, ze stejného bytu hned za námi další.

Muž u výtahu se náhle otočil. „Tudy, prosím,“ rozkázal muž za námi.

Breckinridge se prudce otočil. Já jsem se otočil pomaleji. Tenhle tón hlasu jsem už někde slyšel.

Muž za námi držel v ruce odznak v koženém pouzdře.

„Policie,“ oznámil nám. „Pojďte, prosím, za námi.“

„Co to má znamenat?“ zeptal se Breckinridge.

„Tudy, prosím. Nebudeme se vybavovat na chodbě.“

Muž, který šel předtím směrem k výtahu a pak se otočil čelem vzad, byl teď za námi. Položil jednu ruku na Breckinridgeovu paži, druhou na mou a postrčil nás.

„No tak, jděte,“ vybízel nás. „Bude to trvat jen pár minut. Hoďte sebou.“

Dveře vedle nás se otevřely a vyhlédla z nich nějaká žena.

„Toho si nevšímejte, paní,“ řekl jí muž s odznakem.

„Co to má znamenat?“ divila se. „Co se to tu děje?“

Policista jí ukázal odznak.

„Proboha svatého,“ vykřikla, stála tam ve dveřích s otevřenou pusou a úplně vyvedená z míry.

Neuniformovaný policista nás dostrkal do bytu, odkud se předtím vynořili dva muži.

Bylo to zorganizováno jako typický policejní zátah.

Na stole stál magnetofon a u dalšího malého stolku seděli další dva policisté s krátkovlnnou vysílačkou. Původní nábytek byl odstrkán, aby se sem vešlo vybavení, které si s sebou přinesli.

Když se za námi zavřely dveře, vystoupil z pokojíku další muž.

Byl to seržant Frank Sellers, v ústech nezapálenou cigaretu.

Sellers na mě vrhl pohled a vyrazil znechucený výkřik.

„Nazdar, Prcku.“

„Ahoj, Franku.“

Sellers se obrátil k ostatním policistům. „Tenhle chlap už zmrvil víc případů než kterékoliv jiné očko v branži.“

Otočil se ke mně. „Co tady, sakra, děláš?“ zeptal se.

Pokynul jsem hlavou směrem k Breckinridgeovi. Ten si odkašlal a promluvil: „Dovolte mi, pánové, abych se představil.“

Vytáhl pouzdro na vizitky a jednu Sellersovi podal.

„Jsem Homér Breckinridge,“ prohlásil, „ředitel a manažer Všeobecné pojišťovací společnosti. Tohle je Donald Lam a s ním, domnívám se, jeho sekretářka slečna Brandová. Pracují na případu, na kterém je naše společnost zainteresována. Přijeli do bytu pana Chestera na základě mých instrukcí. Chceme ho vyslechnout.“

„To my taky,“ skočil mu do řeči Sellers a zkoumavě si prohlížel střídavě Breckinridge a jeho vizitku.

„A tohle by mohlo být setsakra důležité,“ dodal. „Chcete snad říct, že Chester byl účastníkem nějaké nehody a vy jste v té věci zainteresováni?“

Breckinridge přikývl.

Sellers vypadal zklamaně. „A proto se nevrátil?“

„To já nevím,“ odvětil Breckinridge. „K autonehodě došlo ještě před tím, než odjel.“

„A snaží se dostat od pojišťovny něco zaplaceno?“ zeptal se Sellers.

„Vůbec ne. Stal se účastníkem velmi malé autonehody, ze které se ale vyvinula situace, v níž bychom s ním rádi celou záležitost probrali do větších podrobností, než jak jsme původně považovali za nutné.“

„Proč? Máte na něj něco?“

„Probůh, ne. S panem Chesterem je všechno v nejlepším pořádku. Je naším pojištěncem, ale budeme potřebovat jeho svědectví.“

„Tak to máte nejspíš smůlu,“ řekl Sellers.

„Jak to myslíte?“

Sellers se rozhlédl po místnosti. „Proč myslíte, že tady hlídkujeme?“

„Nemám nejmenší ponětí, pánové“ připustil Breckinridge., Ale chci to vědět a mám v úmyslu to zjistit, i kdybych s tím musel jít až za náčelníkem.“

Sellers chvíli váhal. „Jakž takž jste nám vaše důvody vysvětlili,“ usoudil. „Není důvod vás držet.“

„Naopak,“ ohradil se Breckinridge důstojně. „Jsem řádným pracovníkem společnosti, a pokud policie vyvíjí jakoukoliv aktivitu v souvislosti s naším pojištěncem, jsem v té věci zainteresován a domnívám se, že mám právo vědět, oč jde.“

„Čekáme, až se vrátí. Myslíme si, že možná zavraždil svou manželku,“ informoval ho Sellers.

„Zavraždil manželku!“ vykřikl Breckinridge poděšeně.

„Správně,“ řekl Sellers. „Jsme přesvědčeni o tom, že si předem naplánoval a promyšleně provedl vraždu.“

„Kde je jeho manželka?“

„Objevili jsme její tělo. Držíme to v tajnosti, neposkytujeme žádné informace tisku, zatím je klid. Za nějakých dvacet čtyři hodin ovšem budeme muset s pravdou ven. Než to ale zveřejníme, moc rádi bychom Chesterovi položili pár otázek.“

„Můj bože!“ zvolal Breckinridge.

„Co se děje?“ zeptal se Sellers.

„Publicita!“ vykřikl Breckinridge.

„Co?“

„U obvinění takového druhu stačí nejslabší náznak publicity a za tu pojistnou událost se nedoplatíme!“

Breckinridge na mě vyčítavě pohlédl. „Výše finančního vyrovnání vyletí přímo astronomicky!“ vysvětloval Sellersovi.

„Budeme to tajit tak dlouho, jak jen to půjde, ale tak či onak se to stejně brzo dostane ven,“ řekl Sellers. „Chester měl manželku velmi dobře pojištěnou.“

„Na kolik?“ zeptal se Breckinridge.

„Sto tisíc dolarů,“ řekl Sellers. „Zařídil to ale tak, že na jeho manželku se vztahovalo jeho životní pojištění a na něj zas její životní pojištění. Říkali tomu rodinné pojištění a ta pojistka byla uzavřena, aniž by to vzbudilo nějaké podezření. Ve skutečnosti se ten nápad s touhle pojistkou urodil v hlavě jednoho pojišťovacího agenta, který k nim přišel a vykládal jim, na kolik v dnešní době přijde úmrtí a tyhle věci. Ten jim ty pojistky prodal.“

„Jak dlouho byly v platnosti?“ vyptával se Breckinridge.

„Přes rok,“ řekl Sellers a dodal: „Nebýt toho, co musím nazvat, s potěšením, zatraceně skvělým výsledkem policejní práce, byl by to běžný případ. Chester by se manželky zbavil, shrábl prachy a šel si po svých.“

„Naše plány jsou zmařeny, Donalde,“ řekl mi Breckinridge.

„Ještě ne,“ namítl jsem. „Pamatujte si, že jsme zatím neslyšeli Chesterovu verzi toho, co se stalo.“

„Génius promluvil,“ podotkl Sellers. „Ještě si ani neposlechl fakta a už o tom případu ví víc než my.“

„Jaká jsou ta fakta?“ zeptal se Breckinridge.

„Po nějaké době spolu Chester s manželkou přestali vycházet,“ pustil se Sellers do vysvětlování. „Docházelo k hádkám a všelijakým třenicím. Paní Chesterová se rozhodla odjet do San Francisca a Chesterovi řekla, že už se možná nevrátí. Byla kolem toho pořádná scéna. Paní Chesterová si balila věci, šla dolů a nakládala je do svého auta. Chester byl tak naštvaný, že jen stál a koukal. Lidé z vedlejších bytů říkali, že se choval jako nevychovanec.

Potom,“ pokračoval Sellers, „když měla všechno naložené, naskočila do auta, práskla dvířky a snažila se nastartovat. Nešlo to. Shodou okolností toho rána odvezl Chester svoje auto do autoopravny a jezdil v autě z půjčovny. Paní Chesterová si ho chtěla vzít. Chester jí to nedovolil. Paní Chesterová si v jiné půjčovně vypůjčila auto s tím, že ho vrátí v San Franciscu, a domluvila se v autoopravně, aby její auto opravili, ona že pak přiletí a vyzvedne si ho. Byla na Chestera tak naštvaná, že chtěla být co nejdřív pryč. Přijela ve vypůjčeném autě k domu, přeskládala do něj zavazadla a vyrazila do San Francisca. To všechno víme a můžeme to dokázat. Příštího rána Chester vrátil vypůjčené auto a jel si vyzvednout své vlastní. Když vůz vracel, všimli si v půjčovně při jeho kontrole, že je na několika místech seškrábnutý lak. Vypadalo to, jako by auto do něčeho narazilo. Chester nejdřív popíral, že by do něčeho narazil. Pak se zničehonic rozpomněl, že možná škrábl o betonový sloupek od brány na návštěvě u jednoho známého na venkově. Tvrdil, že se otřel jen zlehka, takže si toho sotva všiml. Bylo to sice věrohodné, jenže z jednoho reflektoru byl vylomen kousíček skla ve tvaru trojúhelníku a podle toho, jak byl z auta stržen lak, usoudil člověk, který auto prohlížel, že se Chester pravděpodobně otřel o nějaké zaparkované auto. Zeptal se ho na to a podotkl přitom, že jeho pojistka takové případy plně kryje, ale Chester tvrdil, že nemá, co by ohlásil. Vzápětí, jako by si na to zrovna vzpomněl, luskl prsty a zvolal. Hromská práce, tak se to muselo stát. Někdo se o mě musel otřít, když jsem měl auto zaparkované. V půjčovně to nechali při tom. Paní Chesterová v San Franciscu v dohodnutý den vypůjčené auto nevrátila. Po dalších čtyřech, pěti dnech začali být v půjčovně nervózní. Volali Chesterovi a ten jim řekl na rovinu, že se mu manželka od svého odjezdu neozvala a že co se jeho týče, je mu to naprosto lhostejné.

Že měla za jejich manželství dvě nebo tři milostné avantýry. On sám že taky nebyl právě anděl, ale jeho žena to nehodlala poměřovat stejným metrem. Sama si chtěla užívat svobody, ale od něj chtěla, aby se choval jako spořádaný manžílek. On že je sice dobrák, ale už toho má plné zuby, a pokud jde o něj, vyhovuje mu to tak, jak to je, a je mu úplně jedno, jestli se už nevrátí, a jelikož smlouvu s půjčovnou podepsala ona, ať si s tím dělají, co je jim libo.

Chester jim sdělil, že odjíždí na delší služební cestu a asi se vrátí až za tři nebo čtyři týdny. Se svou manželkou si nehodlá dělat starosti, a pokud jde o auto, ať si to vyřídí půjčovna sama.“

„Věděli jsme předem, že jede na služební cestu, ale mysleli jsme, že už bude touhle dobou zpátky,“ řekl Breckinridge tiše.

„Víte, kde teď je?“ zeptal se Sellers, který vypadal poněkud splaskle.

„Měl jet někam na severozápad, přes Oregon, Washington, Montanu a Idaho.“

„Jeho cestovní program náhodou nemáte?“ zeptal se Sellers.

„Ne, nemám. Pochopte, po té nehodě všechno řádně ohlásil, dal nám své čestné prohlášení a na dotaz, kde bychom ho mohli zastihnout, pokud by bylo třeba něco doplnit, řekl zcela upřímně, že jede pryč, že měl nějaké potíže doma, manželka od něj odešla a pravděpodobně podá žádost o rozvod, což mu vyhovuje.“

„Fajn,“ řekl Sellers, jehož sebejistota se kvapem vytrácela, „všechno šlo jako po drátku a nebylo by na tom vůbec nic nebýt toho, že jsme to chybějící auto z půjčovny našli rozmlácené na dně hluboké strže pod svahem Tehachapi, kde se vznítilo. V době, kdy bylo nalezeno, už bylo tělo té ženy poněkud v rozkladu, a nebýt ohně, bylo by už v rozkladu hodně pokročilém.

Při pitvě vyšlo najevo, že paní Chesterová byla mrtvá už před tím, než došlo ke vznícení. Lékař konstatoval, že smrt nastala přinejmenším hodinu před vznikem ohně, možná ještě dříve. Jeli jsme do půjčovny a prohlédli auto, ve kterém Chester jezdil. Už mělo vyměněné přední světlo a přelakovaná poškrábaná místa. Vrátili jsme se po té cestě až tam, kde auto paní Chesterové sjelo, a prohledali celý ten úsek centimetr po centimetru. Našli jsme úlomek skla z reflektoru. Jsme přesvědčeni, že je to ten vyštípnutý kousíček z předního světla auta, ve kterém jezdil Chester. Důkazy ale nejsou přímé tak, jak bychom si přáli, protože už bylo přední světlo vyměněno. Můžeme ovšem dokázat, že typ světla je stejný, jaké montuje firma, od níž si Chester půjčil auto.V místě, kde jsme objevili úlomek skla, jsme našli i stopy pneumatik po straně za krajnicí, zcela zřetelné bez ohledu na to, že už tam byly nějaký čas. Vypověděly jasně, že paní Chesterová, jedoucí oklikou přes Tehachapi, byla vytlačena z vozovky. Někdo se na ni autem nalepil a přiměl ji zajet tak daleko za krajnici, až přestala vůz ovládat. V tom místě vede dolů několik set metrů strmý svah, pak následuje asi půlmílový úsek mírnější, ukončený příkrým svahem dolů na dno. Paní Chesterové se nějak podařilo nesjet až úplně dolů, i když je dost pravděpodobné, že byla vážně zraněná. Její manžel klidně zaparkoval, popadl těžký kovový předmět, nejspíš rukojeť zvedáku, sešel dolů k místu, kde se automobil jeho ženy zastavil, natáhl se dovnitř a udeřil manželku do hlavy smrtící ranou. Rozvažoval nad tím, co udělá dál. Rozhodl se zničit všechny důkazy ohněm. Uvolnil brzdy a auto rozjel dolů z kopce. Sám sešel dolů, polil auto benzínem a zapálil. Jedna chybička ho však prozradila.“

„Co to bylo?“ zeptal se Breckinridge a já jsem v jeho hlase zaznamenal nepatrnou známku skepse.

„Zapomněl nasadit zpátky víko benzinové nádrže. Odšrouboval z benzinové nádrže víko, vysával z ní benzín za pomoci nějakého hadru a pak ho ždímal na havarované auto a mrtvolu. Zápalkou auto zapálil a utekl. Udělal ale velkou chybu. Čekal, chtěl si být jistý, že se vznítí benzin v nádrži, nechal proto víko odšroubované, ale už se tam zapomněl vrátit, když oheň dohořel, aby ho nasadil zpátky. Jakmile jsme začali mít představu o tom, jak se to doopravdy stalo, objevili jsme úsek, kde se auto několikrát převrátilo a pak se na svahu kopce zastavilo. Našli jsme stopy vedoucí k tomu autu dolů a další stopy dole, kde muž auto podpálil. Kdyby oheň hořel v noci, určitě by upoutal pozornost motoristů. Někdo by to určitě nahlásil hlídce dálniční policie. Proto víme celkem jistě, že bylo auto zapáleno ve dne. Jenže paní Chesterová odjížděla z domova asi o půl páté. Chtěla navštívit známé v San Bernardinu. Byli jsme u nich a zjistili jsme, že tam dorazila krátce po šesté a zůstala na večeři. Odjela asi v devět s tím, že pojede přes Tehachapi do Bakersfieldu. Její přátelé se ji snažili přemluvit, aby u nich zůstala přes noc a vyjela brzy ráno, ale ona prý tvrdila, že jezdí ráda v noci. Také řekla svým přátelům, že to mezi ní a jejím manželem skončilo, že už s ním nechce mít nic společného. Ona má své vlastní plány a v jejím životě je muž, který je dokáže naplnit mnohem lépe než její manžel. Jméno toho muže jsme nezjistili. Je to nějaký kovboj, do kterého se zamilovala. Takže takhle nějak to je,“ prohlásil Sellers, „a protože máme obavy, že kdyby se Chester dověděl, kolik důkazů proti němu máme, vzal by do zaječích, takže tu v jeho bytě hlídkujeme, dokud nedorazí. Pak ho rovnou sebereme, chceme ho dostat tak, že si nahrajeme všechny ty jeho řečičky o tom, jak od něj žena odešla a tak dál i ty báchorky o tom, že narazil do betonového sloupku od brány nebo že auto někdo škrábl, když bylo zaparkované. Chceme to všechno nahrát a použít u soudu proti jeho výpovědi.“

„To vypadá na velkolepý důkazní materiál, seržante,“ podotkl Breckinridge bez valného nadšení.

„Děkuji vám,“ řekl Sellers. „Přišel jsem na to téměř sám, trochu mi pomáhali hoši z kanceláře šerifa kernského okresu.“

„Jenže my,“ pokračoval Breckinridge, „se tím ocitáme v zatraceně nepříjemné situaci. My prostě musíme vyplatit odškodné dřív, než se nárokující strana dozví o tom, že Chestera podezříváte z vraždy.“

Vyčítavě na mě pohlédl. „Po tomto, Lame, už nikdy nepodceňujte hodnotu nabytých zkušeností. Řekl jsem vám, že mám zlé tušení a že už v téhle branži pracuju léta. Když mám předtuchu, nemýlím se.“

Obrátil se k Sellersovi. „Mohu odejít?“

, Ano,“ řekl Sellers zamyšleně. „Doufám, že se můžu spolehnout na vaši mlčenlivost.“

„To zajisté můžete,“ odvětil Breckinridge.

„A co já?“ zeptal jsem se.

„U tebe se můžeme spolehnout leda na to, že něco zase zmastíš,“ odsekl Sellers nedůtklivě.

„A co Elsie Brandová? Co uděláte s ní? Zatknete ji?“

Sellers se poškrábal na hlavě, v ústech mlčky převaloval doutník sem a tam a pak si zhluboka povzdychl. „No dobrá, můžete všichni tři odejít. Zmizte odsud fofrem, a ne aby vás napadlo Chestera hledat. To nechte na nás.

Prostě tomuhle prckovi nedovolte, aby se mi pletl pod nohama,“ žádal Sellers Breckinridge. „Držte ho dál od Chestera a případu. Jak se jmenuje ten, člověk, do kterého váš pojištěnec narazil?“

„Helmann Bruno. Bydlí v Dallasu.“

„No dobrá,“ řekl Sellers, „možná to budu potřebovat prověřit.“

„Naše záznamy jsou vám kdykoliv k dispozici. Spolupracujeme s policií v nejširším rozsahu.“

„To, co jsem vám řekl o případu proti Chesterovi, je pochopitelně přísně tajné,“ zopakoval Sellers. „To, že je podezřelým, bude zveřejněno až v zítřejších novinách, možná až pozítří, ale v tuhle chvíli potřebujeme Chestera zmást. Nechceme, aby tušil, kolik toho víme, ale aby nám co nejvíc vypověděl. Nakonec se do toho stejně zamotá.“

„Tomu rozumím,“ řekl Breckinridge. „Občas narážíme nápodobné problémy s tak zvanými simulanty.“

„Fajn,“ zkonstatoval Sellers. „Je mi líto, že vás sem hoši zatáhli, ale hlídáme i všechny Chesterovy přátele, kteří sem přijdou, zvlášť pokud je mezi nimi nějaká žena. Nechceme, aby dostal Chester hlášku. Byl byste překvapený, co pak dokáže vymyslet mazaný advokát, když mu na to dáte dost času.“

„Já vím, já vím,“ souhlasil Breckinridge procítěně. „Věřte mi, seržante, máme stejné problémy.“

Oba muži si potřásli rukama.

Se mnou si Sellers ruku nepodal.

Elsie Brandová, Breckinridge a já jsme odešli z bytu a sjeli výtahem dolů na ulici.

„Myslím, Donalde, že pokud nás má vaše firma zastupovat v pojistných záležitostech a pracovat pro nás, bylo by vhodné, abyste zlepšil své vztahy s policejním oddělením,“ prohlásil Breckinridge důstojně.

„Budu na to pamatovat,“ odvětil jsem.

„Takže,“ pokračoval Breckinridge, „pošlu hned zítra na ranč likvidátora, aby záležitost dořešil. Poletí ranním letadlem. Pravděpodobně budeme muset zaplatit velkou sumu, ale vyplatí se to. Kéž bychom to vyrovnání provedli dnes. Měl jsem dát na své tušení.“

„Pořád ještě jsme nevyslechli Chestera,“ namítl jsem.

„To nepotřebujeme,“ odsekl Breckinridge.

Dala se udělat jen jedna věc. Mlčel jsem.

„Teď jedu domů,“ oznámil Breckinridge. „Vy jste v tomto případě zbaven veškeré odpovědnosti, Lame. Od nynějška ji přebírám já. A pokud se, mimochodem, ještě někdy setkáte s mou manželkou, nezmiňujte se o tom turistickém ranči v Arizoně. Je proti němu poněkud zaujatá.“

Také tentokrát jsem řekl jen dvě věty, které se na to daly říct:

„Ano, pane. Dobrou noc.“

Kapitola 7

„Já myslím, že ten Breckinridge je prostě příšerný,“ řekla Elsie Brandová. „Není v něm ani špetka vděčnosti a uznání. Vůbec mu nedochází, že jste to všechno dělal pro to, abyste mu ušetřil peníze.“

„Ouha, Elsie, raději brzděte,“ řekl jsem. „Ten člověk je koneckonců ředitelem pojišťovací společnosti. On je tím, kdo platí kanceláři za mé služby. Má právo čekat, že budu věci dělat tak, jak chce on.“

„Máte pocit, že je Bruno simulant, že je to tak, Donalde?“

Zamyslel jsem se nad tím a pak rozvážně odpověděl: „Ne, zatím, myslím, nejsem připraven jít až tak daleko. Mám pocit, že je na všech těch lidech cosi falešného. Člověk z nich má dojem, že hrají nějakou hru. Řekl bych, že Bruno je možná setsakra mazaný chlapík, který možná věděl, že dvoutýdenní pobyt na ranči je past, a Melita Doonová mu možná dala nějaké rentgenové snímky, které v tom případě hodlá použít později. Taky mi něco napovídá, že kdyby se dnes Breckinridge pokusil provést vyrovnání, možná by zjistil, že tentokrát narazil na trochu větší překážku, než čekal. Zatím toho ještě nemáme dost, abychom mohli někam pokročit, ale zítra ráno zajdu za Melitiným nápadníkem Marty Lassenem a uvidím, jestli se od něj něco dozvím. Když má někdo podezření, že je nějaký muž simulant, a zjistí, že má navíc techtle mechtle se zdravotní sestrou a mají spolu tajemné schůzky, tak se tím nepřestane zabývat, dokud tomu nepřijde na kloub. Ale moje základní myšlenky v tomhle případě se týkají Chestera. Neřekl bych, že jsem na jeho straně proto, že ho seržant Sellers předem odrovnal a vyřídil, ale proto, že Sellers má tendenci… já nevím, prostě dělá závěr ve chvíli, kdy má teprve polovinu údajů. Vyhlídne si někoho, kdo je v jeho očích hlavní podezřelý, a pak už každý kousíček důkazního materiálu, kterého se zmocní, ukazuje na to, že je ten člověk vinen. Nikdy ho ani nenapadne uvážit možnost neviny.“

„Musíte ale uznat, že důkazy vypadají dost průkazně.“

„To je sice pravda, ale pořád ještě jsme si nevyslechli Chestera,“ namítl jsem. „Když Sellers začne proti někomu konstruovat případ, musí každý kousek důkazního materiálu poukazovat přímo na viníka, kterého si vybral on. Jinak si Sellers myslí, že to není důkaz.“

„Ale jak vysvětlit skutečnost, že ji ze silnice vytlačilo auto, které řídil Chester?“

„Počkat,“ řekl jsem. „Jak víte, že to auto řídil právě Chester?“

„Přece ten kousek skla z reflektoru a…“

„Chcete snad říct, že ji z toho srázu asi shodilo auto, které si Chester vypůjčil, ne auto, ve kterém Chester řídil.“

Chvíli nad tím přemýšlela a pak se chabě podvolila.

„A Breckinridge,“ pokračoval jsem, „zakládá celý svůj případ ne na rozumném přezkoumání Bruno vých nároků, ale jednoduše na tom jediném faktu, že jeho klient Chester se ocitne v ne-obhájitelné pozici. To ovšem neznamená, že jsou Brunovy nároky oprávněné, ani se tím nedá vysvětlit přátelství mezi Brunem a sestrou, která má něco společného s chybějícími rentgenovými snímky.“

„Donalde, vy to říkáte, jako by to bylo naprosto logické… ale vlastně ano, je to logické.“

„Podívejte se na ten zločin, který měl Chester spáchat. Sledoval manželku údajně do San Bernardina a odtud nahoru přes Tehachapi. Tam ji měl v kritickém místě vytlačit ze silnice a shodit ze srázu. Potom, když auto nesjelo dost dolů na to, aby se zabila, prý zaparkoval své auto, popadl železnou rukojeť zvedáku, sešel dolů a dobil ji. Pak chvíli otálel, než se rozhodl postrčit auto, aby sjelo zbývající úsek svahu. Nakonec, když to provedl, čekal, až se rozední, aby se vrátil a auto zapálil. Jenže podle toho, co vím o zločinech já, je to tak, že když má někdo opravdu motivaci, tak je všechno, co dělá, té motivaci podřízeno. Sellers tvrdí, že se Chester snažil manželku zabít proto, aby dostal pojistku. Dá se předpokládat, že jestli Chester jedná poctivě, tak ani neví, že je jeho manželka mrtvá. Pokud ne, snaží se všechno zamaskovat nějakou zástěrkou, aby mohl vůči pojišťovně uplatnit nárok, a přitom to vypadalo, že jedná v dobré víře. Když byla jeho žena mrtvá, neměl přece důvod strkat do auta, aby sjelo až úplně dolů. Jakmile bylo auto i se ženou až na samém dně kaňonu, neměl přece důvod čekat několik hodin a pak se tam vracet, aby auto zapálil. Nesnažím se obhajovat Chestera vůči Sellersově teorii, ale snažím se odhalit veškeré nesrovnalosti v případě Helmanna Bruna.“

„Sázím na vás, Donalde,“ řekla a natáhla se, aby mi stiskla ruku.

„A máte pro mě byt?“ zeptal jsem se.

„Byl tam jeden volný,“ řekla a sklopila zrak, „na stejném patře. Správce byl velice ochotný.“

„Tak fajn,“ řekl jsem. „Teď bych si dal večeři, a jelikož si můžeme dát proplatit výlohy…“

„Ale Donalde, večeři nám pan Breckinridge neproplatí ani náhodou, ne po tom, co se stalo.“

„Když panu Breckinridgeovi předložím účtenku za jídlo‘, tak ji proplatí, no ne?“

„To asi ano.“

„No vidíte. Kromě dvou sklenic kefíru jsem dnes ještě nejedl, a je nejvyšší čas to dohnat.“

„Chudáčku,“ vykřikla.

„Takže, rozumím tomu dobře, že mi s tím jídlem‘ pomůžete?“

„Tak jo,“ zasmála se nervózně.

„A jak to bude s , ubytováním‘?“ připomněl jsem.

Zrozpačitěla ještě víc. „Správce domu říkal, že to připíše na můj účet. Nebude to velká částka.“

„Tak to budu muset nějak zaonačit, abychom to dostali taky proplaceno.“

„Ne, Donalde, nechte to na mně… Ráda bych měla pro jednou pocit, že jste byl mým hostem.“

„Berta o tom neví?“

„Ne,“ řekla. „Božíčku, o tom se nesmí nikdo dozvědět. Kdyby se to provalilo, Berta je i tak divná. Myslí si, že nezvládnu svou práci, protože jsem… chci říct proto, že si ona myslí…“

„Já vím,“ řekl jsem jí. „Berta je poněkud přecitlivělá, a kdyby se dověděla, že jsem spal v bytě, který je ve stejném domě a ve stejném patře… mimochodem, kde je ten byt?“

„Hned naproti mému bytu přes chodbu,“ špitla.

„Ne,“ rozhodl jsem. „To se nesmí Berta nikdy dozvědět.“

A když jsme se na tom shodli, šli jsme na večeři.

Kapitola 8

Marty Lassen, mohutný ramenatý halama, jemuž mohlo být tak dvacet osm, měl plné ruce práce s opravováním televizoru, když jsem za ním dorazil.

„Rád bych s vámi mluvil o jedné osobní záležitosti,“ řekl jsem.

Prudce se otočil a změřil si mě pohledem. „O jaké osobní záležitosti?“

„Dělám bezpečnostní prověrku zdravotní sestry jménem Melita Doonová.“

Lassen ztuhl, jako by spolkl pravítko.

„Je to běžná prověrka,“ pokračoval jsem. „Rád bych se o ní něco dozvěděl, o jejích vlastnostech a o její spolehlivosti.“

„Proč s tím jdete za mnou?“

„Předpokládám, že ji znáte. Ptám se jejích přátel. Pokud nezískám potřebné informace od nich, budu se muset obrátit na jejího zaměstnavatele.“

„Co myslíte těma informacema?“

„Potřebuji informace, z nichž bude patrné, že je z bezpečnostního hlediska bez rizika.“

„Proč ji prověřujete z bezpečnostního hlediska?“

„Existuje několik různých bezpečnostních hledisek.“

„A proč ji tedy prověřujete z jakýhokoliv?“

„Jsem placen za to, abych otázky kladl, ne na ně odpovídal.“

„Tak k čertu s várna,“ rozčiloval se. „Ani jste neřekl, kdo jste.“

Usmál jsem se povzbudivě. „To je zas jiná věc. Oficiálně je moje číslo S35.“

„Tak fajn, S35,“ řekl. „Buď odejdete po svejch, nebo vám s tím asi tak za pět vteřin pomůžu.“

„Odejdu,“ sdělil jsem mu. „Je mi líto, že jsem vás obtěžoval, ale nechtěl jsem jít za jejím zaměstnavatelem, pokud to nebude vyloženě nutné. Zaměstnavatelé jsou někdy z bezpečnostních prověrek tak trochu nervózní, což nebývá příslušné osobě ku prospěchu.“

„Počkejte vteřinku, počkat,“ namítl. „Přece nebudete dělat zmatky a vyptávat se jejího zaměstnavatele. Zrovna teď by to bylo krajně nevhodný.“

„Proč?“

„Poněvadž Melita má nějaký problémy.“

„Tak to byste mi měl pomoci vy,“ řekl jsem.

„Jo, ale nebudu o ní šířit žádný klevety.“

Vypadal jsem spravedlivě rozhořčen. „Kdo tu co říkal o klevetách? Chci jen informace o její povaze. Kde momentálně je? Víte to?“

„Nevím. Chtěla si pár tejdnů oddychnout. Dostala… dali jí mimořádnou dovolenou.“

„Je zdravotní sestra?“

„Ano.“

„Proškolená? Registrovaná?“

„Ano.“

„Spolehlivá?“

„Absolutně.“

„Nevyskytly se nějaké potíže v nemocnici, kde je zaměstnaná?“

„To jste trefil hřebík na hlavičku,“ řekl Lassen. „Je tam inspektorka, která má na ni spadýno, a na chudáka holku házej vinu za něco, s čím nemá vůbec nic společnýho.“

„Jako třeba?“

„Párkrát se ztratily rentgenový snímky a při prohlídce vyšlo najevo, že chyběj ještě nějaký další. To se přece může stát kdekoliv a kdykoliv. K těm záznamům má přístup spousta lidí, hlavně doktorů, a ti bejvaj většinou strašně nepořádný.“

„Dávají to za vinu Melitě?“

„Tvrděj, že je to její vina. Prostě hledali nějakou záminku, aby na ni něco měli. Potom zdrhnul jeden pacient bez placení a po Melitě chtěj, aby zaplatila účet.“

„Co tím chcete říct, že utekl?“

„Vlastně to nebyl pacient, ale pacientka. Takový se čas od času vyskytnou v každý nemocnici. Jsou už skoro uzdravený, moc dobře věděj, že budou muset zacvakat účet, a tak dělaj, že to ještě není až tak dobrý. Pak najednou v noci potichu vstanou, věrnou šaty a po špičkách zmizej.“

„To můžou? Myslel jsem, že má vždy nějaká sestra službu.“

„Samozřejmě můžou, když se v nemocnici vyznaj. Je tam spousta různejch východů. Můžou vyjít po schodech nahoru do laboratoře nebo dolů do rentgenovýho oddělení. Můžou taky jít vchodem pro ambulantní pacienty nebo i zazvonit na zvonek, přivolat sestru, a než dorazí, vyběhnout na chodbu, někde se schovat. No, a když sestra vejde do pokoje, seběhnou schody a jsou venku.“

„Jak to bylo v tomto případě?“

„Ta událost by nebyla až tak důležitá, nebýt tý vyzáblý inspektorky a toho, že už měla Melita ten vroubek s chybějícíma rent-genama. Ta ženská si na ni zasedla a snaží se ji přimět k tomu, aby z toho místa odešla.

Vlastně si myslím, že za to všechno může ta inspektorka, za ty snímky a to ostatní. Hledá obětního beránka a od Melity chtěj, aby zaplatila účet za tu ženskou, co jim zdrhla. Dělá to skoro tři sta dolarů, a to je víc, než dá ta holka dohromady. Má nemocnou matku, kterou podporuje, a taky… ale co, řekl jsem jí, aby jim v nemocnici řekla, že se za ten účet zaručím, ale ona tvrdí, že jí jde o princip a že jim nezaplatí ani cent. Říká, že kdyby na to přistoupila, považovali by to za přiznání zodpovědnosti i za ty chybějící snímky, a ta protivná inspektorka by jí už nedala nikdy pokoj.“

„Takže se tam občas stává, že nějaký pacient zmizí?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě.“

„Jak to bylo v tomto případě?“

„Byla to mladá ženská, profesionální flákačka, něco málo přes třicet, a jak vyšlo najevo, neměla žádný pevný zázemí. S manželem se rozvedla a její přítel ji nechal. Chtěli ji už propustit, ale zčistajasna nastal obrat k horšímu, ale to jen předstírala. O půlnoci vstala, vytáhla ze skříně oblečení a proklouzla ven. Účet za ni je dvě stě sedmdesát osm dolarů a oni po Melitě chtěj, aby ho zaplatila. Tvrděj, že to byla její vina. Málem se z toho nervově zhroutila. Ve skutečnosti za to může oddělení příjmu. Ta ženská v tom uměla chodit. Sestra na příjmu od ní přijala ne-krytej šek. Takže teď už chápete, jakej rozruch byste udělal, kdybyste šel prověřovat Melitu do nemocnice.“

„Víte, kde je Melita teď?“

„Myslím, že ano.“

„Kde?“

„To neprozradím, když nebudu muset. Nechci, aby ji tam někdo otravoval.“

Chvíli jsem váhal, ale pak jsem souhlasil. „Nejspíš máte pravdu. Pochopte, pane Lassene, naše oddělení se snaží získat informace, které jsou spolehlivé a hodnověrné, ale nechceme nikomu způsobit potíže. A teď tu mám ještě jedno jméno. Mí šéfové si nebyli jistí, jestli toho člověka znáte, ale taky ho musíme prověřit. Helmann Bruno, znáte ho?“

„Bruno? Bruno?“

„Přesně tak. Helmann Bruno.“

Lassen zavrtěl hlavou. „O tom jsem v životě neslyšel.“

„Obchodní zástupce nějakého podniku nebo co. Často služebně cestuje.“

Lassen znovu vrtěl hlavou.

Zeptal jsem se na další čtyři nebo pět jmen, která jsem si zvolil namátkou podle telefonního seznamu. Lassen neznal nikoho.

‚To je divné,“ podotkl jsem. „Je docela možné, že Melitino jméno se na seznamu ocitlo nedopatřením. Nic o tom nikomu neříkejte.“

„Já o tom nikde mluvit nebudu,“ řekl naštvaně, „ale vy si dávejte setsakra dobrej pozor, ať někde nevyzvoníte něco, co by jí mohlo ublížit.“

Usmál jsem se na něj. „Znovu vám opakuju, že mým úkolem je informace získávat, ne rozdávat. Mnohokrát vám děkuju, pane Lassene.“

Otočil jsem se na podpatku a odkráčel. U dveří jsem se obrátil a viděl jsem, jak tam stojí a poněkud zmateně za mnou hledí.

Pak jeho pozornost upoutala nahromaděná práce a vrátil se zpátky k opravování televizorů.

Kapitola 9

Bertu bylo těžké něčím překvapit, ale když jsem vešel neohlášený do její kanceláře, vypadala nejdřív překvapeně, pak užasle a nakonec vztekle.

„Co tady děláte, sakra?“ zeptala se.

„Zvrtal jsem to,“ řekl jsem.

„Jak to?“

„Přepísk jsem to.“

„Nemluvte se mnou takhle,“ okřikla mě. „Takhle mluví vykradači sejfů, když trhavinou rozmetají celý sejf.“

„To je právě ono,“ řekl jsem. „Použil jsem moc trhaviny. Všechno jsem rozmetal.“

„Co se stalo?“

„Breckinridge chtěl provést vyrovnání,“ začal jsem vysvětlovat. „Rozmluvil jsem mu to. Řekl jsem mu, že si myslím, že je Bruno podvodník. Teď ale výše odškodnění stoupla v důsledku okolností, které jsem nemohl předvídat.“

„A Breckinridge vám to dává za vinu.“

„Breckinridge je zklamaný.“

„Sakra, Donalde,“ řekla. „To je na vás to nejhorší. Jste moc chytrý ptáček, ale namyšlený až běda. S velkým štěstím a dík pohotovému myšlení jste s odřenýma ušima zvládl tolik situací, že si snad myslíte, že vám svět leží u nohou.“

„Neleží mi u nohou,“ opravil jsem ji. „Svět je momentálně velice pochmurné místo. Jestli bude Breckinridge volat a ptát se, kde jsem, tak nevíte.“

„To mu říct nemůžu,“ namítla Berta. „Nehodlám…“

„To nejde!“ řekl jsem. „Abyste věděla, tak mu přesně tohle říct musíte.“

„Co děláte v kanceláři?“ zeptala se.

„Přišel jsem si pro foťák. Chci si udělat pár fotek z místa nehody.“

„Chcete tím říct, že pojedete zase celou tu dálku až do Texasu? Místo nehody je nám k ničemu. Pokud vím, byla to obyčejná ulice, nic mimořádného na ní nebylo. A nehoda se stala dávno, nic tam po ní nezbylo.“

„Neřekl jsem, že chci fotit nehodu, ale místo nehody.“

Vyšel jsem ze dveří, šel do své kanceláře a střetl se s ustaraným pohledem Elsie Brandové.

„Jaká byla, Donalde?“

„Je z toho momentálně tak trochu vedle. Ale určitě ji to brzy přejde a zaujme stav bojové pohotovosti. Raději odcházím, přejte mi štěstí.“

Elsie Brandová se usmála rty i očima. „Hodně štěstí, Donalde,“ řekla něžně.

Popadl jsem foťák a nějaké filmy, vyšel ven, jel jsem do Bulwin Apartments a zazvonil na zvonek u dveří s číslem 283.

Otevřela mi nápadně pohledná mladá žena s chladnýma očima, mohlo jí být dvacet osm let. Prohlížela si mě se zájmem.

„Dobrý den,“ pozdravila. „Prodejci vašeho typu k nám obvykle nezabrousej. Neříkejte mi, že si přivyděláváte na studia prodejem předplatnýho na časopisy?“

Její úsměv byl vyzývavý.

„A kteří k vám obvykle zabrousí?“ odpověděl jsem stejně laškovným tónem.

„Postarší pánové, který přišli o stálý zaměstnání a vzali místo podomního prodejce, placenýho formou provize. Je mi jich líto, ale kdybych měla koupit všechny ty krámy, co prodávaj, tak bych byla za chvíli ještě víc švorc, než jsem teď, což už je hodně švorc.“

„Můžu dál?“ zeptal jsem se.

„Chcete?“

„Ano.“

„Tak pojďte.“

Otevřela vyzývavě dveře.

Byl to mnohem větší byt, než jsem předpokládal. Pohodlný, dobře zařízený obývací pokoj, po jehož obou stranách byly dveře vedoucí do ložnic a vzadu byla kuchyň. U každé ložnice byla zřejmě samostatná koupelna.

„Chcete se posadit, než mi začnete vnucovat to vaše zboží na prodej?“ zeptala se.

„Musím nabízet zboží?“

Její chladné oči se usmívaly. „Jste snad obchodní prodejce?“

„Já neprodávám,“ sdělil jsem jí. „Snažím se získat informace.“

„O čem?“

„O jedné osobě, nějaké Melitě Doonové, zdravotní sestře, která by tu měla bydlet. Je doma?“

„Já jsem slečna Doonová,“ prohlásila. „Odpovím na všechny vaše otázky. Co chcete vědět?“

„Podle popisu, který mám, vypadá slečna Doonová jinak. Spíš bych myslel, že jste Josephina Edgarova, její spolubydlící.“

Zasmála se. „Tak jo, za pokus to stálo. Snažila jsem se Melitu co nejvíc chránit. Myslela jsem, že kdybych na ty otázky odpověděla sama, ušetřilo by jí to spoustu nepříjemností. O co vůbec jde?“

„Jen běžná prověrka.“

„Čeho?“

„Chci se něco dozvědět o ní, o její minulosti a platební schopnosti.“

„Jak se jmenujete?“

„Mám číslo,“ řekl jsem. „835.“

Pohled v jejích očích byl náhle tvrdší a obezřelejší. „K jakýmu ministerstvu patříte?“ zeptala se.

„Vzhledem k okolnostem není vhodné, abych o své totožnosti prozradil víc, než že jsem 835.“

„Pracujete ve vládních službách, nebo ne? Poslyšte, vážený, tu otázku vám dávám proto, že chci vědět, na čem jsem. Hodlám se totiž taky trochu vyptávat.“

„Nejsem ve vládních službách,“ řekl jsem.

„Jste detektiv?“

„Ano.“

„Soukromý?“

„Ano.“

Natáhla ruku. „Sem s nimi.“

„S čím.“

„S vašimi doklady.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Raději bych zůstal u 835, kdyby vám to nevadilo.“

„Vadí mi to,“ řekla. „Chcete se něco dozvědět o Melitě. Jedinej způsob, jak toho můžete dosáhnout, je vyložit karty na stůl a jednat přímo. Jinak půjdu támhle k telefonu, zavolám Melitě a řeknu jí, že po ní jdou soukromí detektivové.“

„To klidně můžete,“ odpověděl jsem.

„Můžu, ale nejsem včerejší.“

Ukázal jsem jí své doklady.

„Donald Lam,“ podotkla. „To je hezký jméno. Co chcete vědět, Donalde?“

„Hlavně bych rád zjistil něco o Melitiných potížích v nemocnici. Byla to její vina?“

„Její vina?“ zopakovala po mně a její hlas nabýval citovým rozrušením na síle. „Mohla za to ta zatracená káča Howardová, ta vyzáblá inspektorka, co Melitě dělala pořád jen peklo od tý doby, co nastoupila. A teď zašla tak daleko, že Melitu obvinila z krádeže rentgenovejch snímků. Chudák holka se kvůli ní dočista zhroutila.“

„Jak to tedy bylo s těmi snímky?“ zeptal jsem se.

„Neudělala by nic takovýho. Nebejt tý ženský, co vzala roha, nikdy by se situace tak nevyhrotila. Howardka tak měla přesně tu příležitost, na jakou čekala. To, že ta ženská zdrhla, samozřejmě byla částečně Melitina vina, ale jen částečně. Čas od času se to stane většině z nás. Mně už se to taky jednou stalo. Znám i další sestry, který to potkalo. A jedno vám povím, Donalde Lame, nemohlo by se to stát, kdyby v přijímací kanceláři dělali svou práci tak, jak maj. Když přijímaj pacienta, na příjmu by sestra měla poznat slušný lidi od flákačů a povalečů. Kdyby to dělali pořádně, nebyli by pacienti, který odcházej bez placení. Ale někdo má dobrou vyřídilku, obvykle ženská, přijde, vymlouvá se na smůlu a slibuje hory doly tak dlouho, až ji přijmou. Když už by měla bejt propuštěná, začne předstírat, že se její stav nezlepšuje, zatímco se ve skutečnosti úspěšně zotavuje. Jak říkám, stává se to, ta pacientka měla za sebou chirurgickej zákrok a odešla ještě ten den, kdy jí dovolili vstát z postele.“

„Ale jak to bylo s těmi rentgenovými snímky?“ zeptal jsem se.

„Nijak,“ řekla Josephina. „s rentgenovejma snímkama neměla nic společnýho. Šlo o nějaký, který chyběly. A to je taky vina někoho jinýho. Vedoucí rentgenovýho oddělení má psát záznam pokaždý, když si někdo snímky z obálky půjčuje. Ale čirou náhodou se zrovna tahle pitomá nána, která je v tom oddělení vedoucí, kamarádí s Howardkou, a nikdo by si o ní nedovolil říct, že za něco může, ó ne, to tedy ne! Je to její oblíbenkyně. Tu by nikdo neobvinil z toho, že dovoluje doktorům vytáhnout si z obálek hrstě snímků bez toho, aby jí něco podepsali. Nikdo by ji ani neobvinil z toho, že snímky založila do špatný obálky. Takže to hodili na hlavu Melitě, a to mě opravdu štve.“

„Uděláte s tím něco?“ zeptal jsem se.

„To nevím,“ řekla. „Někdy si říkám, že bych tam nejraději zašla a zmlátila Howardku hlava nehlava.“

„Vy nepracujete ve stejné nemocnici?“

„Dělám mimořádný služby.“

„Noční nebo denní?“

Pokrčila rameny. „Různě.“

„Sloužíte často?“ zeptal jsem se.

„Jak kdy,“ řekla vyhýbavě.

„Melita má nemocnou matku?“

„To teda jo. Umístila ji do pečovatelskýho ústavu a stojí ji to majlant, ale nedá se s tím nic dělat. Tak se Melita honí a dře do úmoru. Když šla její matka na operaci, Melita to musela zacvakat. To je taky jeden z důvodů, proč se tahle vyzáblá inspektorka na Melitu zaměřila. Věděla, že Melita potřebuje peníze.“

„Dobrá,“ řekl jsem. „To je zhruba všechno, co jsem potřeboval vědět. Moc vám děkuju.“

Zvedl jsem se k odchodu.

Josephina přišla a stoupla si těsně vedle mne. „Donalde, o co ti doopravdy jde?“ zeptala se.

„Jak to myslíte?“

„Koho to tak moc zajímá, že tě poslal, abys Melitu prověřil?“

„Je to jen běžná prověrka,“ řekl jsem.

„Kdo je tvůj klient?“

„Probůh, tyhle kancelářské záležitosti já na starosti nemám, to dělá moje společnice. Já v terénu zjišťuju fakta.“

„Podle toho, co říkáš, nepracuješ náhodou pro Howardku?“

„Abyste věděla, možné to je,“ odvětil jsem.

Našpulila rty. „Nejsi ani trochu vstřícnej, Donalde.“

Přisunula se ke mně ještě blíž. „Pověz mi to, Donalde.“

„Co chcete vědět?“

„Kdo je tvým klientem a k čemu je všechno to vyptávání?“

„Snažíte se mě přimět k tomu, abych nedostál svým zásadám, a využíváte svého sex-appealu.“

Pohlédla mi zpříma do očí. „Ještě jsem ho nepoužila,“ řekla.

„Nabouráváte ochranný val mého odhodlání, ženská.“

Položila mi ruce na ramena a přitiskla své tělo k mému. „Donalde, pověz mi, bude s tím mít Melita nějaký potíže?“

„Proč by měla mít potíže, když nic špatného neprovedla?“ zeptal jsem se.

„Prostě Howardce nevěřím. Mám pocit, že se v tyhle nemocnici dějou nějaký nekalý věci, že je Howardka v něčem namočená a snaží se to hodit na Melitu.“

„Nu, a já se to snažím poctivě prověřit,“ prohlásil jsem.

„Donalde, uděláš pro mě jednu věc?“

„Jakou?“

„Dáš mi vědět, co jsi zjistil, až s tím budeš hotový?“

„Možná.“

„Donalde, myslím to vážně. Byla bych ti velmi vděčná… moc, moc vděčná, Donalde.“

„Uvidím,“ slíbil jsem jí a s tím odešel.

Josephina stála ve dveřích a dívala se, jak odcházím po chodbě. Když jsem byl u výtahu, poslala mi vzdušný polibek, pak vešla zpátky do bytu a jemně zavřela dveře.

Zatelefonoval jsem do kanceláře Elsii Brandové.

„Elsie,“ požádal jsem ji, „zatelefonujte Dolores Fenolové na raně v Butte Valley a zeptejte se jí, jestli Melitě Doonové někdo meziměstsky volal. Zastihnete ji ve dvě hodiny, to bude zrovna po obědě a před tím, než si všichni udělají siestu. Má v tu dobu chvíli volno. Řekněte Dolores, kdo jste, že voláte na mou žádost a že se s ní brzy uvidím. Taky jí sdělte, aby o tom dotazu nikomu neříkala.“

„Fajn,“ řekla Elsie. „Kam teď jedete?“

„Mířím k Tehachapi,“ řekl jsem jí. „Vrátím se k večeru.“

Kapitola 10

Vzal jsem si fotoaparát a nějaké filmy a jel nahoru na hřeben Tehachapi.

Nebylo těžké najít místo, kde došlo k té nešťastné události. Policie dala vytáhnout havarovaný vůz nahoru na kopec, a jelikož byly na autě spálené pneumatiky, zůstaly tam po té akci zřetelné stopy. Nalézt klíč k tomu, co se tam odehrálo původně, už tak snadné nebylo. Stopy byly smazány.

Prošel jsem zatáčkou a vytušil místo, kde byl vůz paní Cheste-rové vytlačen ze silnice. Byly tam stopy, z nichž bylo patrné, že se tudy auto kutálelo asi dvě stě metrů dolů a tam se zastavilo o velký kus skály. Kolem byly kousky rozbitého skla a na některých místech ulpěl oprýskaný lak z auta.

Při bližší obhlídce stop bylo zřetelně vidět, že někdo chtěl, aby auto sjelo mnohem níž, než kde bylo, a proto si vzal nejspíš zvedák a s jeho pomocí postrčil zadní konec vozu tak, aby auto skálu minulo a rozjelo se znovu z kopce dolů.

Tentokrát urazilo dlouhou, klikatou cestu.

Kopec se tu prudce svažoval a vůz sjížděl níž a níž, až nakonec dojel k místu, kde začínal prakticky kolmý, skoro šedesát metrů dlouhý, strmý sráz až úplně dolů do písečného kaňonu.

Policisté už to tam všechno prověřili a bylo patrné, že si také pořídili spoustu fotografií. Na zemi se povalovaly spálené žárovky z blesku, cigaretové nedopalky a všude byly nejrůznější otisky bot, jak v místě, kde auto narazilo do skály, tak dole pod kopcem na dně kaňonu.

Trvalo mi asi deset minut, než jsem našel klikatou pěšinku vinoucí se dolů skalní stěnou, po níž jsem došel až k místu, kde se auto konečně zastavilo.

Policie evidentně dala vůz vytáhnout přímo nahoru po straně skalní stěny, kde auto škrábalo o výčnělky, pak ho vyzvedli kopcem až úplně nahoru na silnici, odkud ho asi odvezli na okresní policejní velitelství.

V autě zřejmě byly nějaké důkazy, o kterých si policie myslela, že bude dobré je zachovat.

Místo, kde byl automobil vytlačen ze silnice, bylo až nahoře na vrcholku vysoké, strmé hory, poseté tu a tam vyčnívajícím kusem skály, ale z větší části pokryté hebkou suchou trávou a vzrostlým pelyňkem, který je pro určitá pohoří v jižní Kalifornii tak charakteristický.

Za tím vysoko položeným úsekem se cesta stáčela dolů, místy se vzdalovala hodně od kaňonu, někde se k němu zase oklikou vracela, až jsem nakonec ze dna kaňonu viděl místo, kde se cesta přiblížila jen na pár metrů od jeho konce, ve vzdálenosti asi tak jedné míle.

Pozorně jsem si prohlédl terén a vykročil po písčitých naplaveninách směrem ke konci kaňonu.

Úbočí už nebylo tak strmé a po chvíli jsem viděl, že dál nevedou žádné stopy. Policisté tak daleko kaňonem nešli.

Místy se ještě úbočí svažovalo dost příkře a vyčnívaly z něj skály, tu a tam porostlé pelyňkem. Prodíral jsem se tudy s obtížemi, ale několik set metrů jsem ušel.

Nakonec jsem na jednom místě objevil v písku dosud viditelné stopy. Od chvíle, kdy je někdo udělal, už nějaká doba uplynula, ale byly tam. Mužské stopy, ale v suchém a hrubém písku se jejich tvar nedal určit, aby z nich bylo možné vyčíst známky něčí totožnosti.

Asi o půl míle dál jsem našel nedopalek napůl vykouřené cigarety.

Nadzvedl jsem ho špičkou svého nožíku a uložil do lepenkové krabičky, kterou jsem s sebou vzal čistě náhodou. Šel jsem po stopách dál, když vtom se z úbočí hned nade mnou skutálel kámen.

Vzhlédl jsem.

Ze strmého svahu scházeli s obtížemi Frank Sellers a ještě jeden muž.

„Stůj, Prcku,“ zvolal Sellers.

Zastavil jsem se.

Muži sešli dolů. Sellersův společník měl odznak zástupce šerifa okresu Kern. Byl to zavalitý padesátník.

Sellers na něj ukázal prstem. „Tohle je Jim Dawson, zástupce z kanceláře šerifa kernského okresu,“ prohlásil. „Co ty tady pohledáváš?“

„Prohlížím si místo zločinu,“ řekl jsem.

„Proč?“

„Pro kontrolu.“

„Pro kontrolu čeho?“

„Ověřuju tvoje závěry.“

„Řek jsem ti, ať se do toho nemontuješ,“ zavrčel Sellers. „Nepotřebujeme tvou pomoc.“

„Tím si nejsem tak jistý.“

„Co tím žvástem myslíš?“

„Všimli jste si stop o kus dál od místa, kde to auto shořelo?“

„Co je s nimi?“

„Někdo šel po úbočí rokle tak dlouho, dokud si nebyl jistý, že tak daleko už stopy nikdo hledat nebude, a pak sešel dolů a dál šel po písku.“

„Straší ti ve věži!“ okřikl mě Sellers. „Foley Chester svou manželku vytlačil nahoře v zatáčce z cesty. Své auto nechal několik set stop od místa, kde sjela z kopce, potom zase vylezl zpátky, nasedl a odjel. Víme to na beton. Máme stopy a fotografie.“

„Kdo tedy byl ten muž, který tady scházel roklí?“

„To nevím a je mi to putna,“ odsekl Sellers. „Naši lidi tady hlídkují a čekají tu na Chestera, a ty se tu motáš a všechno kazíš. To se nám nemůže hodit. Však my ti už přistřihneme křidýlka. Co to máš v tý krabičce?“

„Cigaretu, kterou jsem našel asi sto metrů odsud. Je vykouřená jen napůl, takže se z ní dá udělat rozbor slin. Taky by na ní mohl být otisk prstu nebo…“

Sellers mi krabičku vyškubl, otevřel ji a vytáhl špačka. „Kecy! Jdi se vycpat s těmi svými teoriemi!“ vykřikoval a nedopalek vyhodil.

„Toho budeš litovat, Sellersi,“ řekl jsem.

Zástupce šerifa nevypadal tak zle. „Tak poslyšte, Lame,“ vložil se do toho. „Máte o ten případ zájem, dobrá. Co takhle vyložit karty na stůl?“

„Prosím,“ souhlasil jsem. „Foley Chester měl autonehodu. Byla to jeho vina. Muž, který byl při ní zraněn, bude chtít od pojišťovny horentní částku, jakmile se dozví, že Chestera hledáte kvůli podezření z vraždy. Jestli Chester manželku zabil nebo ne, je to, co chci zjistit, než bude zaplaceno odškodné. Zatím máte jen nepřímé důkazy, které sice ukazují na Chestera, ale já chci zjistit, jestli máte všechny důkazy.“

Zástupce šerifa pokyvoval hlavou.

„Vůbec si ho nevšímej, Jime,“ řekl Sellers. „Jestli ho budeš chvíli poslouchat, přesvědčí tě i o tom, že žádná mrtvola nebyla, ani ohořelé auto, oprýskaný lak, žádné důkazy.“

„Foley Chester jezdívá na služební cesty. Když je pryč, nenechává nikomu adresu, kde by ho bylo možno zastihnout. Nic nenasvědčuje tomu, že by tohle nemohla být jedna z jeho obvyklých služebních cest. Máte jako důkaz trochu oprýskaného laku z auta, které si vypůjčil, a kousek skla z reflektoru.“

„Pokračujte,“ vyzval mě zástupce šerifa. „Jestli máte nějaké teorie, rádi bychom je slyšeli.“

„No dobrá,“ řekl jsem. „Sešli jste dolů do kaňonu podívat se na ten ohořelý automobil.“

„Správně.“

„Ale podle stop jste nešli písečnými naplaveninami dál.“

„Nešli.“

„Takže jste zase museli vyšplhat zpátky nahoru až k silnici.“

„Ano, správně potřetí.“

„Jak dlouho vám to trvalo?“

Dawson se zazubil a utřel si čelo. „Už mi tyhle věci nejdou tak dobře jako dřív,“ připustil. „Málem jsem vypustil duši, než jsem to vyšlápnul. Supěl jsem jako lokomotiva. Připadalo mi to jako věčnost.“

„Trvalo to půl hodiny?“ zeptal jsem se.

„To rozhodně,“ připustil.

„Tak dobrá,“ řekl jsem. „Tam nahoře, kde auto sjelo z cesty, je zatáčka a silnice je tam poměrně úzká.“

„Jistě,“ souhlasil šerifův zástupce. „Musel si vybrat nějaké takové místo, kde ji vytlačí ze silnice. Kdyby to nebylo v zatáčce a vozovka by tam nebyla úzká, tak by mohla uhnout, šlápnout na brzdy a pak ujet nebo tak nějak.“

„Takže podle vaší teorie tam auto bylo vytlačeno ze silnice,“ řekl jsem. „Kutálelo se dolů a potom se zastavilo o velký balvan. Chester zastavil, šel dolů s rukojetí zvedáku, usmrtil manželku ranou do hlavy, popadl hever, pravděpodobně ze svého vlastního auta, nadzvedl zadní část vozu a otočil ho tak, aby mu balvan nestál v cestě, do auta strčil, načež se skutálelo až úplně dolů, ještě hodně dlouhý kus cesty.“

„Správně.“

„Potom se vyškrábal zpátky nahoru ke svému autu, někam odjel a počkal, až se rozední. Ve dne se vrátil, zaparkoval auto, slezl dolů k havarovanému autu, napustil benzinem nějaké hadry, nechal víko od benzinové nádrže odšroubované a vrak podpálil“

„Máte k tomu nějaké námitky?“ zeptal se zástupce šerifa.

„Potom,“ pokračoval jsem, „se musel škrábat zase zpátky nahoru.“

„Tak nějak si to představujeme,“ řekl zástupce.

Sellers plivl na zem.

„Pak ovšem musel nechat svoje auto zaparkované nahoře v té úzké zatáčce zhruba hodinu a půl. Všimněte si, že jsou tam značky zákazu zastavení a parkování. Zastavit lze pouze v případech krajní nouze. Jak dlouho myslíte, že byste tam mohl nechat zaparkované auto, aniž by to někdo nahlásil silniční policii nebo by tamtudy projížděl nějaký policista?“

„Hm, na tom možná něco je,“ řekl Dawson.

Obrátil se k Sellersovi. „Měli bychom zkontrolovat záznamy obsílek, je možné, že nám něco uniklo.“

„Neposlouchej ho,“ řekl Sellers otráveně. „Vůbec ho neposlouchej. Vidíš tam nahoře tu cestu?“ zeptal se zástupce.

„Ovšem,“ přisvědčil zástupce.

„Jestli budeš Lama ještě chvíli poslouchat, uvěříš i tomu, že tam žádná silnice není, že je to jen kousek niti, který se ti přilepil na brýle, a jak se ni díváš rozostřeným pohledem, myslíš si, že je to silnice.“

Pak se otočil ke mně. „Ty máš vždycky hromadu teorií, Prcku. Někdy je to dobrý, ale tentokrát je nepotřebujeme, je nám to jasné. Víme, co děláme, máme všechny důkazy k usvědčení pachatele. Jediné, co teď potřebujeme, je obžalovaný. Jeho zatčení nás zajímá mnohem víc než nějaké učené řečnění o nepřímých důkazech.“

„Nepřímé důkazy nejsou tak důležité, pokud neznáte všechny okolnosti,“ opravil jsem ho. „Stopy vedoucí dole písečným korytem patří k okolnostem, o kterých jste nevěděli. Ta cigareta je část důkazního materiálu, kterou jste neměli. Vrah si nemohl dovolit riskovat a nechat auto zaparkované nahoře v nebezpečném úseku zatáčky.“

„Mohl odjet o půl míle dál a nechat auto tam,“ podotkl Sellers.

„To mohl,“ souhlasil jsem, „taky mohl mít komplice, který sjel s autem až dolů pod kopec. Potom stačilo, aby vrah prošel písečným korytem, až došel k místu, kde údolí protíná svažující se silnice. Je to zhruba jedna míle chůze v nepříliš náročném terénu proti půlhodinovému výstupu po strmém svahu.“

„Dobrá, dobrá,“ souhlasil Sellers unaveně. „Tak měl teda komplice. Až ho chytnem, tak z něj vyrazíme doznání a bude nám šumafuk, jestli nějakého komplice měl nebo neměl. Teď ho chceme hlavně chytit.“

„Jen tak dál, zkonstruuj proti Foleymu Chesterovi v jeho nepřítomnosti případ vraždy. Až se Chester objeví, budeš mít pro něj pěkné překvápko, hodíš mu na něj obvinění z vraždy.“

„To bych řek‘, že pro něj máme překvápko,“ přitakal Sellers.

„Kdoví,“ poznamenal jsem, „než se vrátí, budou už některé důkazy možná tak překroucené, že nebude mít šanci dokázat svou nevinu.“

„Jaké důkazy?“ zeptal se Sellers jízlivě.

„Třeba, že tudy po písečném dně rokle šel ten muž, to za prvé,“ řekl jsem. „Jen se nad tím zamysli. Cesta vede dolů po strmém úbočí. Stáčí se v několika serpentinách, ale pak se zas vrátí na vzdálenost nějakých sto stop od téhle písečné rokle, ne víc jak půldruhé míle od místa, kde jste našli auto. Vlastně stačí jít tudy asi půl míle a stoupání je už mnohem kratší, takže je to zpátky na cestu jen několik set metrů. Kdybych šel já dolů podpálit auto, tak bych zpátky nahoru tím prudkým svahem nelezl. Nenechal bych auto stát v místě, kde by mi mohl kdejaký policajt napařit pokutu, a ještě se mě vyptávat, co jsem tam dělal. Podpálil bych auto a pak bych prošel po písečném úbočí rokle.“

„A šel bys po cestě zpátky k autu?“ optal se Sellers suše.

„Ne, pokud bych měl komplice,“ řekl jsem.

Zástupce šerifa na Sellerse tázavě pohlédl.

Sellers odmítavě gestikuloval, mával rukama a tvářil se pohrdavě.

„S touhle značkou cigaret se člověk moc často nesetkává. Nepotřebuje ani reklamu. Stačí, že je v cigaretách dobrý tabák. Když budete mít štěstí a s tím důkazním materiálem budete zacházet šetrně, mohli byste ze slin zjistit krevní skupinu.“

„Pche,“ utrousil Sellers.

Zástupce šerifa kernského okresu šel k místu, kam Sellers zahodil lepenkovou krabičku a cigaretu. Chvíli se na ni díval, potom ji zvedl, uložil zpátky do lepenkové krabičky a tu si strčil do kapsy.

„Neměli bychom přehlížet nic, z čeho by mohl mít obžalovaný prospěch,“ podotkl. „Jak tady Lam poukázal, mohl by potom advokát obžalovaného tvrdit, že jsme důkazy záměrně překroutili.“

„Jak tady Lam poukázal, to je přesně ono,“ vrčel Sellers. „Lame, nasedni do auta a zmiz odsud, a ať tě ani nenapadne potloukat se kdekoliv, kde by se mohl Chester objevit, dokud mu nenasadíme želízka. A myslím to úplně vážně. Tohle je rozkaz, kterej ti dává z moci úřední ochránce zákona. Vyhni se obloukem Chesterovi a všem místům, kde by se moh ukázat.

A teď,“ dodal s nápadnou jízlivostí, , jelikož víme, jaká jsi pilná včelička, nebudeme tě už déle zdržovat. Jdi si po svejch. Ale jestli někde vybreptáš, že tady hlídkujeme, a Foley Chester nám pláchne, tak na mou duši popadnu gumovou hadici a tak si tě podám, že na to do smrti nezapomeneš. A teď si dej odchod!“

Pohlédl jsem do Sellersových očí a šel pryč.

Když jsem šplhal nahoru k cestě, Jim Dawson, zástupce šerifa kernského okresu, za mnou zamyšleně hleděl.

Kapitola 11

Z telefonní budky jsem zatelefonoval na turistický ranč v Butte Valley Dolores Ferrolové.

Trvalo asi minutu, než přišla k telefonu. Ze sluchátka jsem slyšel hudbu a smích.

„Ahoj, Dolores,“ řekl jsem. „U telefonu Donald Lam. Co jsi zjistila o Melitě Doonové?“

„Ahoj, Donalde, odpoledne jsem mluvila s tvou sekretářkou a…“

„To je v pořádku, řekl jsem jí, aby ti zavolala. Ale co Melita?“

„Stala se divná věc,“ řekla. „Melita někdy před polednem telefonovala. Nevím přesně kdy, ale bylo to v době, když jsem byla venku na dopolední projížďce.“

„A co se stalo?“

„Spěšně se sbalila a oznámila, že se její matce přitížilo a že musí odjet. Než jsem se vrátila z projížďky na koních, byla pryč. Takhle rychle.“

„To nic,“ řekl jsem jí.

„Donalde, lidi se po tobě ptaj,“ nadnesla.

„To je v pořádku, ať se ptají. Ještě si něco ověřuju.“

„Nebuď pryč dlouho,“ podotkla svůdným hlasem profesionální kurtizány.

„Nebudu,“ řekl jsem a zavěsil.

Bylo už téměř sedm hodin, když jsem dorazil zpátky do kanceláře, abych vrátil fotoaparát zpátky do skříňky a podíval se, jestli nemám nějaké vzkazy.

V Bertině kanceláři se svítilo.

Evidentně mě slyšela přijít a rozrazila dveře.

„Bože můj,“ zahřměla, „už j sem z toho úplně na nervy, jak vás v jednom kuse sháním. Proč mi, sakra, neřeknete, kam jdete?“

„Protože jsem nechtěl, aby to někdo věděl.“

„Předpokládám, že tím ‚někdo‘ myslíte Franka Sellerse.“

„Částečně.“

„Jenže Frank Sellers to beztak věděl. Volal mi a říkal, že jestli nepřestanete strkat nos do toho případu vraždy, tak vás strčí do basy a nechá vás tam, dokud případ nevyřeší.“

„Frankje impulzivní.“

„Taky byl naštvaný až běda.“

„Bývá naštvaný,“ řekl jsem. „To je u vyšetřovatele slabost.“

„Taky by vás moc rád viděl Homér Breckinridge,“ pokračovala Berta. „Volá co půl hodiny, to bude nejspíš on,“ dodala, když se rozdrnčel telefon.

Zvedla sluchátko a její hlas byl najednou samý med.

„Ano, pane Breckinridgi, právě před chvílí vkročil do dveří. Zrovna jsem se mu chystala sdělit, ať vám zavolá, není tu ani deset vteřin… ano, zavolám vám ho k telefonu.“

Podala mi sluchátko. „Haló, to je Donald?“ zeptal se Breckinridge.

„Přesně tak.“

„Tohle je učiněné peklo.“

„Co se děje?“

„Myslím, že mi to chytračení tentokrát nevyšlo.“

„Jak to?“

„Zdá se, že ten člověk, Bruno, je mnohem chytřejší, než jsme si mysleli.“

„Co se stalo?“

„Vypadá to, že se toho případu ujal Alexis Melvin.“

„To je kdo?“

„Alexis Bott Melvin je specialista na hyperflexní poranění krku, nenáviděný a obávaný všemi pojišťovacími společnostmi na celém americkém Západě.“

„To je tak dobrý?“ zeptal jsem se.

„Tak zlý,“ opravil mě Breckinridge.

„A co udělal?“

„Vzal případ do svých rukou. Nevím dost dobře, jestli byl Bruno tak chytrý od začátku nebo to vymyslel Melvin, nechat nám tak volný provaz, abychom se na něm hezky sami oběsili.“

„Povídejte,“ vyzval jsem ho.

„Nemůžu vám to dost dobře vysvětlit po telefonu. Rád bych s vámi dnes večer mluvil, ale momentálně nemůžu odejít z domu.“

„Chcete, abych za vámi přijel?“

„Kdybyste mohl, Donalde, moc by mi to pomohlo.“

Chvíli zaváhal, ale pak zase pokračoval. „Teď jsem tady sám, ale je možné, že až tu budete, přijde manželka. Pokud se tak stane, myslím, že by bylo nejlépe, kdybyste před ní nezacházel do žádných podrobností. V téhle branži existují určité věci, kterým nerozumí.“

„Chápu,“ řekl jsem mu.

„Děkuji vám, Donalde. Projevil jste se jako velmi taktní člověk. Víte, že v téhle branži je nutno spolupracovat se ženami operátorkami, stejně jako je to nutné ve vaší branži, ale manželkám se tyhle věci těžko vysvětlují.“

„To naprosto chápu,“ řekl jsem. „Budu u vás asi za hodinu. Je ještě jedna záležitost, kterou musím napřed vyřídit. Dřív se tam nedostanu, ale nemějte obavy, můžete se spolehnout na mou diskrétnost.“

Z jeho hlasu byla patrná úleva. „Děkuji vám, Donalde. Moc vám děkuji.“

Zavěsil jsem. Berta na mě hleděla bystrýma, jiskřícíma očima.

„Co jste to s tím člověkem udělal?“

„Proč?“

„Vy jste ho zhypnotizoval. Byl dnes nejdřív nějaký rozmrzelý, ale potom mu odněkud telefonoval jeho agent. Vypadá to, jako by ho načapali s rukou vraženou v plechovce na sušenky, každopádně teď škemrá o pomoc. Chtěl s vámi mluvit a říkal, že je to tak důvěrné, že nemůže říct ani mně, o čem chce hovořit. Říkal, že vy tomu budete rozumět, ale co se týče mě, bylo by to na dlouhé vysvětlování.“

Zazubil jsem se na ni. „Takže to nakonec možná přece jen vyjde.“

„Vaše sekretářka říkala, že máte pod svým záznamníkem nějaký vzkaz, který si máte přečíst hned, jak dorazíte.“

„Důležitý?“ zeptal jsem se.

„Nejspíš si myslí, že je to důležité. Myslí si, že je důležité všechno, co děláte. Telefonistku požádala, aby jí dala okamžitě vědět, kdybyste volal.“

„Tak fajn,“ řekl jsem. „Jdu se podívat, co to je, a pak pojedu za Breckinridgem.“

„A co potom?“

„Potom nevím,“ řekl jsem. „Uvidíme, jak se to bude vyvíjet.“

„Dozvěděl jste se na tu zdravotní sestru všechny tajnosti, co jste chtěl?“ zeptala se ještě Berta.

„Ne tak docela,“ odpověděl jsem. „Ráno jsem mluvil s jejím přítelem a pak taky s její spolubydlící.“

„Co jste zjistil?“

„Obvinili ji z krádeže rentgenových snímků, na kterých jsou vidět zranění. Pravděpodobně je potají prodávala simulantům.“

„Copak nejsou rentgenové snímky značeny kódem, podle kterého se pozná, komu patří?“

„Jistěže, ale to se dá obejít,“ vysvětloval jsem. „Přefotí tu část snímku, na které je vidět zranění, a pak překryjí označení jinou cedulkou s číslem a jménem pacienta. Na to, že něco není v pořádku, by mohl přijít jen skutečný odborník. Pokud by někdo pojal podezření a speciálně se na hledání něčeho takového zaměřil, je možné, že by ten podvod odhalil, ale průměrný likvidátor pojistných událostí, na kterého právní zástupce vytáhne ze záznamů rentgenový snímek se jménem pacienta a tím vším, má spíš tendenci brát to jako samozřejmost, a když je na těch rentgenových snímcích vidět skutečně zranění, jednatel na základě toho provede vyrovnání.“

„A myslíte, že ona s těmi snímky nějak čachrovala?“

„Vypadá to, že si to o ní myslí v nemocnici,“ řekl jsem. „Evidentně by se jí chtěli zbavit, ale nechtějí ji vyloženě obvinit. Na druhou stranu je možné, že za všechny ty trable může jedna inspektorka, která ji nemá ráda a snaží se jí zbavit. A to je právě něco, do čeho se vložíte vy a co uděláme v příští hodině. Pojedeme do Bulwin Apartments a vy si promluvíte s její spolubydlící, děvčetem jménem Josephina Edgarova.“

„Vy už jste s ní mluvil?“ zeptala se Berta.

„Ano, ale nikam jsem se nedostal. Pořád se všelijak vytáčela a lísala se ke mně, a když jsem ji obvinil, že využívá svého sexappealu, říkala, že ho ještě nepoužila… zatím.“

Berta si povzdychla. „Tenhle dojem vyvoláváte u všech.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Tak hrozné to zase není. Šla na to moc rychle“

„Takže co mám udělat?“ zeptala se Berta.

„Pořádně si ji podejte a zjistěte, jak to s ní je.“

Berta se namáhavě zvedla ze skřípající židle. „Hned jsem připravená, jen co si přepudruju nos,“ řekla.

Odkolébala se ke dveřím a po chodbě.

Ve své kanceláři jsem zvedl ze stolu záznamník a našel vzkaz od Elsie. Napsala ho tak, aby tomu sdělení nikdo jiný nerozuměl. Stálo tam:

Řekla jsem vám, že je příšerný, a taky jsem si to myslela, dokud mi dnes odpoledne nezavolal a nepožádal mě, abych se s ním setkala a o něčem si s ním promluvila. Donalde, je opravdu skvělý! Rozumí všem těm věcem, o kterých jsem si včera večer myslela, že je nedokáže ocenit. Dlouho jsem tu na vás čekala. Vyřídila jsem ten telefonát, jak jste chtěl, a ta osoba, s kterou jsem mluvila, říkala, že to o M. D. zkusí zjistit a že slyšela, že M. D. odcestovala. Prý vám to zjistí a máte jí večer zavolat. Jestli pro vás můžu něco udělat, tak mi zatelefonujte. Elsie.

Složil jsem vzkaz, strčil ho do kapsy a počkal na Bertu.

Kapitola 12

Zajeli jsme před Bulwin Apartments a Berta prohlásila: „Moc nóbl doupě pro dvě pracující holčiny, kdybyste se mě na to ptal.“

„Raději se neptám se,“ řekl jsem. Berta se vysoukala z auta, vešli jsme do budovy a vyjeli výtahem do patra k bytu číslo 283 a zazvonili na zvonek u dveří.

Měli jsme štěstí. Josephina Edgarova byla doma.

„Ahoj, Donalde,“ pozdravila mě medovým hlasem a pak stočila pohled na Bertu.

„Slečno Edgarova,“ řekl jsem, „představuji vám Bertu Coolovou, mou společnici. Chce s vámi mluvit.“

Berta neřekla ani slovo, jen se vhrnula dovnitř a Josephina ustoupila, aby ji nezašlápla.

Berta vtrhla do pokoje, rozhlédla se a pak se obrátila na mě. „Tak co?“ zeptala se.

„Chci se něco dozvědět o Melitě Doonové,“ řekl jsem.

„Dnes ráno jsem řekla všechno, co vím, Donalde,“ namítla Josephina hlasem, který zněl tak trochu vyděšeně.

„Pokud vím, Melita Doonová je zcela spořádaná mladá žena. Těžce pracuje, aby mohla podporovat svou starou nemocnou matku, a mně se velmi příčí způsob, jakým jste vtrhli do našeho bytu.“

„No tak příčí, co má být,“ odvětila Berta. „Jestli si myslíš, že s takovými řečmi oblafneš profesionálního detektiva, tak jsi na omylu!“

„Co tím myslíte?“ zeptala se Josephina.

„Ty hlouposti o chudákovi holce, která podporuje svou matku a musí se pořádně ohánět, aby to všechno zvládla,“ sdělila jí Berta. „Takovejhle bejvák, to stojí peníze. Dvě pracující holky s vašimi příjmy by si něco takového nemohly v žádném případě dovolit, zvlášť když podporuj ou nemocné matky. Kde je Melitina ložnice?“

Josephina se nezmohla na slovo, jen ukázala na jedny dveře.

„Takže tahle musí bejt tvoje?“ řekla Berta.

„Správně.“

Berta vykročila směrem k Josephinině ložnici.

„Kam jdete, tam nemáte co dělat!“ protestovala Josephina.

Berta šla klidně dál.

Josephina se rozběhla, popadla Bertu a škubla s ní.

Berta ji smetla, až Josephina odlétla na druhý konec bytu.

Berta prošla dveřmi a začala se probírat šatníkem

„Komu patří tohle mužské oblečení?“ zeptala se.

„Vy… vyjedná… vypadněte odtud! Zavolám policii.“

Berta hodila na postel několik pánských obleků, nahlédla do vnitřní náprsní kapsy na jméno výrobce, pak vytáhla ze zásuvky košili a všimla si úhledně vyšitého písmene C na náprsní kapsičce.“

„Toho si nejspíš považuješ,“ poznamenala Berta.

„Patří mému bratranci,“ ohradila se Josephina. „Nechal si tu pár věcí, když někam jel.“

Berta se v ložnici ještě jednou rozhlédla, pak šla zpátky do obývacího pokoje, prošla do druhé ložnice, chvíli se rozhlížela i tam a pak se vrátila. „Co za tím, sakra, vězí?“

„Za čím?“

„Krádeže rentgenových snímků.“

„Žádné snímky neukradla! Jak říkám, to ta inspektorka.“

„Má tahle Doonovic holka nějakýho chlapa?“ zeptala se Berta.

„Ne, to ne!“

„Hloupost!“ řekla Berta.

Došla až ke mně. „Někdo jí strká spoustu peněz,“ sdělila mi.

„Nevím sice, jaké odškodné mi v takovém případě náleží, ale poradím se se svým advokátem,“ prohlásila Josephina. „Myslím, že by vám mohli odebrat licenci. Nemáte právo sem přijít a bez dovolení to tu prohledávat.“

„Pravda, drahoušku. Klidně jdi a postěžuj si na úřadech. My si zatím zjistíme, kdo je ten tvůj záhadnej bratránek. Jestlipak má taky manželku.“

Berta začala odborným zrakem hodnotit pánské obleky.

„Tady je proužek z čistírny,“ ohlásila. „Donalde, zapište to číslo. C436128. No, to je asi všechno, co tady můžeme udělat,“ usoudila. „Tyhle holčiny jsou pořádně zazobané“

Josephina se rozplakala.

„Nemůžete to použít jako důkaz,“ stkala. „To prostě nemůžete. Ten proužek z čistírny, to je přece…“

„No ano, vždyť já vím,“ řekla Berta chlácholivě. „Bratránkův, že jo. Však my kolem toho nebudeme dělat žádný rozruch, pokud nezačneš dělat rozruch ty.“

Berta si razila cestu ke dveřím.

Šel jsem za ní.

Ozval jsem se až na chodbě. „Probůh, Berto, vy jste se ale rozšoupla. Neměla jste právo chodit do té ložnice.“

„Na to zapomeňte,“ usadila mě Berta. „Tyhle ženské vás hypnotizují. Já poznám podvodnici na první pohled.“

„Jenže podvodnice bývají zrovna ty, co nás mohou žalovat o velké peníze.“

„To já vím,“ řekla Berta. „Ale tyhle děvenky jsou zranitelné. Přišly nějak snadno k penězům. Co je zač ta Melita Doonová?“

Vecpali jsme se do výtahu. „Taková tichá kostelní myška, která sice má, ale nevyužívá svůj sex-appeal.“

„Houby,“ řekla Berta. „Buď využívá sex-appeal, nebo prodává rentgenové snímky jako divá. Možná vám její oblečení připadalo střízlivé a ctnostné, ale to, co viselo ve skříni, byly setsakra kvalitní kusy. A nemyslete si, že Josephina chce po svém amantovi, aby jí připlácel na byt s dvěma ložnicemi, ve kterém si Melita udrží úroveň jen proto, že má ráda společnost.“

Výtah sjel s rachotem do přízemí. Berta oddusala k autu, vmáčkla se dovnitř a zabouchla dvířka tak energicky, že se málem vysypalo sklo. „Božínku, Donalde, nemusel jste takhle plýtvat mým časem. To jste mohl poznat hned, že je to podvod.

Nemocná matka!

Nemocná matka, panenko skákavá!“

Odvezl jsem Bertu do jejího bytu a pak jel k Breckinridgeovi.

Zaparkoval jsem s autem na široké příjezdové cestě, nechal dost místa tak, aby tudy mohlo projet další auto, a vyšel po schodech k předním dveřím.

Breckinridge mi otevřel ještě dřív, než jsem stačil položit prst na tlačítko zvonku.

„Pojďte dál, Donalde,“ zval mě srdečně. „Snažil jsem se vás zastihnout celé odpoledne.“

„To jsem pochopil,“ řekl jsem, „ale měl jsem zato, že jste nás v tom případu zbavil veškeré zodpovědnosti, takže jsem se nenamáhal…“

„Udělal jsem velkou chybu, Donalde. To ochotně uznávám.“

Následoval jsem ho. „No dobrá,“ řekl jsem. „Co se děje?“

„Dostal jsem hlášení z Arizony,“ informoval mě.

„Někoho jste tam poslal?“ zeptal jsem se.

„To ne. Obdržel jsem telefonické hlášení a na základě toho telefonátu jsem dospěl k závěru, že je naprosto zbytečné posílat tam v tuhle chvíli jednatele, aby se pokoušel sjednat vyrovnání.“

„Jak to?“

„Předně se obávám, že když člověku vyjde nějaký chytrý nápad jednou nebo dvakrát, nevyplatí se zkoušet, zda to vyjde i napříště.“

Počkal jsem si, až bude pokračovat.

„Posaďte se, Lame. Udělejte si pohodlí. Dal byste si trochu skotské se sodou, nebo třeba bourbon a k tomu seven-up?“

„Nic mi nechybí,“ řekl jsem. „Možná nemáme moc času na rozhovor, takže bychom měli jít k věci, dokud trvají příznivé podmínky.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Breckinridge. „To je velmi logická úvaha. Takže situace je taková, Lame. Ten nápad s falešnou soutěží nám vyšel přímo zázračně ve dvou případech, které se dostaly k soudu, a ve třech případech, kde jsme provedli vyrovnání. O něco hůř to dopadlo, když se mezi našimi lidmi vyvinul intimní vztah – o tom jsem vám vyprávěl. Ale byl to dobrý nápad. Náš žadatel se domníval, že se stal vítězem soutěže, ve které vyhrál dvoutýdenní bezplatný pobyt na turistickém ranči v Butte Valley. Jel tam a zapojil se do společenského dění. Jak víte, život na takovém ranči se příliš neslučuje s klidem, jaký by potřeboval nějaký invalida. Netrvalo dlouho a měli jsme fotografie našeho žadatele rozmachujícího se golfovou holí, skákajícího do bazénu a snažícího se udělat dojem na některou z mladých žen, které byly vždycky někde poblíž. Někdy je naše zástupkyně Dolores Ferrolová pobláznila natolik, že by se postavili třeba na hlavu, kdyby jen prstem kývla a řekla, že by si něco takového přála. Ale právě ty případy, které se dostaly k soudu, nás prozradily. Melvin se evidentně dozvěděl o naší falešné soutěži, o ranči v Butte Valley a o tom všem ostatním. Takže A. B. Melvin se teď do toho odhodlaně vložil.“

„Kdy?“

„Dnes ráno. Ale myslím, že už měl dlouho v plánu nás dopadnout. Myslím, že byli s Brunem celou tu dobu jedna ruka.“

„Takže jaká je situace teď?“

„Melvin je na ranči. Dozvěděl se o tom, že byl Foley Chester obviněn z vraždy.“

„Jak k tomu došlo?“

„Úplně jednoduše,“ řekl Breckinridge. „Když se toho případu Melvin ujal, chtěl se o Chesterovi něco dozvědět. Věděl samozřejmě, že bude jednat s pojišťovnou, ale chtěl o Chesterovi informace. Zjevně se spojil s detektivní kanceláří, která mu tady tyhle věci zjišťuje. Ti začali Chestera hledat, zanedlouho se dozvěděli, že v jeho bytě hlídkuje policie, a za chvíli už věděli všechno. Tohle právě Melvin potřeboval. Takže je to venku, Melvin je na koni a dobře to ví. Ví jen bůh, na kolik nás tohle přijde.“

„Tak proč jste tam neposlal odhadce, aby ten případ přezkoumal a zaplatil, pokud je tahle otázka v pořádku?“ zeptal jsem se.

„Je v pořádku,“ prohlásil, „ale odpověď mě přivádí do rozpaků. Melvin se s naším odhadcem setkal při jednom předchozím případě a odhadce se s tímto advokátem nedomluvil.“

„Tak co teď?“

„Chci, abyste tam jel vy. Zajistil jsem čtyři pokladní šeky, splatné na Hermana Bruna a A. B. Melvina, každý na částku dvaceti pěti tisíc dolarů. To je sto tisíc dolarů v hotovosti. Myslím, že by to mohlo jako vyrovnání stačit.“

„Jste ochoten jít až tak vysoko?“

„Jsem, když to bude nutné, a myslím, že bude.“

„Melvin, vyhrává případy díky svým rafinovaným metodám?“

„Je chytrý a mazaný, to ano.“

„Myslíte, že používá falšované rentgenové snímky?“

„Nepřekvapilo by mě to.“

„A přesto mu chcete zaplatit jako vyrovnání takovou horentní sumu?“

„Chci se toho případu zbavit. Pokud by měl být něčí pojištěnec obžalován z vraždy, pojišťovací společnost by se dostala do naprosto nemožné situace.“

„A když se váš školený likvidátor s Melvinem nedohodl, podle čeho soudíte, že já to svedu?“

„Protože jsem si dal tu práci a něco si o vás zjistil, Lame.“

„Jak jste to udělal?“

„Setkal jsem se dnes odpoledne s vaší sekretářkou a dlouze si s ní popovídal. Beztak se to dříve či později dozvíte, takže vám to můžu říct rovnou. Přestože jsem s vámi onehdy večer jednal poněkud příkře a odvolal vás od toho případu, vyrozuměl jsem, že jste pokračoval ve vyšetřování na vlastní pěst. Řekla mi, že víte o jedné nepoctivé zdravotní sestře, která kradla rentgenové snímky, a že o ní shromažďujete materiál. Nemusím vám jistě říkat, Donalde, že pokud by se vám podařilo Melvina dostat do situace, v níž bychom byli schopni dokázat, že jednal nečestně a třeba si pomáhal padělanými snímky nebo něčím takovým, dali bychom vám tu nejtučnější odměnu, jakou jste kdy dostal – a nejenom my – tím chci říct, že všechny pojišťovací společnosti působící v téhle části Států by se daly dohromady a vám by to přineslo tolik práce, že by to vaše kancelář ani nezvládla. Úplně jsem žasl nad některými věcmi, které mi slečna Brandová povídala, to, jak jste vyřešil některé případy a dokázal tak své velmi pozoruhodné schopnosti. Jsem…“

Dveře pokoje se otevřely a vkráčela paní Breckinridgeová.

Vyskočil jsem na nohy. „Dobrý večer, paní Breckinridgeová.“

„Jak se máte, pane Lame?“ pozdravila a pak se rozhlédla po pokoji. „Kde je vaše sekretářka?“

Zaznamenal jsem v té otázce zdvořilé překvapení a odvětil: „Pravděpodobně doma. Jsem tu dnes vlastním autem. Vyzvedla mě tehdy na letišti, když jsem přiletěl z Texasu.“

„Ach tak,“ usmála se. „A jak se ten případ vyvíjí?“

„Na to vám musí odpovědět pan Breckinridge,“ řekl jsem s úsměvem. „On je generál, já jen vojín.“

„Vy jste plukovník,“ opravil mě Breckinridge hbitě, „a odvádíte skvělou práci. Tady je obálka s dokumenty, o kterých jsem mluvil. Je tam také kompletní prohlášení o zrušení závazku. Takže bych byl rád, kdybyste sedl na první ranní letadlo a vrátil se tam, rozumíte mi, vrátil se tam a vyřídil tu věc.“

„Kam se má vrátit?“ zeptala se paní Breckinridgeová.

„Do Dallasu,“ odvětil jsem ledabyle.

„Máte dost peněz na výdaje?“ zeptal se mě Breckinridge.

„Jistě.“

„Tak jeďte a řiďte se vlastním úsudkem, nekladu žádné meze.“

„Takže co se týče vyrovnání, můžu jít až na částku, o které jste mluvil.“

„Můžete ji překročit, pokud si to situace vyžádá.“

„Poletím, abych se tam co nejdřív dostal a pustil se do práce,“ ujistil jsem ho.

„A budete mě průběžně informovat?“

„Budu, spolehněte se.“

Breckinridge si se mnou potřásl rukou.

Paní Breckinridgeová mi věnovala srdečný úsměv. „Obávám se, že vás můj manžel nechává pracovat do pozdních večerních hodin, pane Lame.“

„To nic, s tím se počítá,“ řekl jsem.

„Pracujete sám, nebo máte společníka?“

„Mám, dělá kancelářskou práci.“

„Mají firmu Cool a Lam,“ dodal Breckinridge spěšně.

„A kdo je pan Cool?“ zeptala se.

„Paní Coolová,“ řekl jsem.

Její rty se náhle semkly do pevné, tenké čárky.

„Berta Coolová,“ vysvětlil jsem, „je impulzivní šedesátnice. Vždycky mi připomíná cívku ostnatého drátu. Je tvrdá a ostřílená. Většinou pracuje v kanceláři, kdežto já vyrážím do terénu.“

Paní Breckinridgeová se už zase usmívala. „To musí být velmi efektivní spolupráce,“ řekla.

„To také je,“ souhlasil jsem. „Někdy, když se mě sirény pokoušejí ošálit, se do toho Berta vloží a to, jak s každým za deset vteřin zatočí, je opravdu něco.“

Paní Breckinridgeová se vyloženě rozzářila. „Myslím, že je to báječná sestava. Jsem velmi potěšena, že můj manžel vaši firmu zaměstnává. Průměrný muž nemá nejmenší ponětí o tom, jak si ho může nějaká žena obtočit kolem prstu, zejména některá z těch upírek, které využívají své tělesné půvaby k tomu, aby dostaly, co chtějí. Čas od času se snažím manžela varovat před některými lidmi, kteří ho chtějí zneužít. Vím, že si myslí, že jsem přehnaně podezřívavá.“

„Vůbec ne, drahoušku,“ pospíšil si Breckinridge s ujištěním.

„Myslím, že by to bylo prostě báječné, kdyby si paní Coolová některou z těch osob vzala občas do parády,“ prohlásila.

„Je to opravdu úžasný zážitek, pozorovat ji při práci,“ přitakal jsem.

„Jak to dělá?“

„No, Berta je drsná a občas až poněkud hrubá. Začne tím, že mají co do činění s ní a nějaké slzy a nylonové prádélko jim nejsou vůbec k ničemu. Potom si je pořádně podá, a když se některá vzpouzí, tak s ní Berta třepe tak dlouho, až se jí zuby rozcvakají. Když se Berta do nějaké takové upírky obuje, tak se nechová jako dáma. Její slovník by vás šokoval, paní Breckinridgeová.“

Oči paní Breckinridgeové zářily. „Homére,“ řekla vyčítavým hlasem, „o téhle rozkošné dámě jsi mi nevyprávěl. Jak dlouho už využíváš služeb téhle detektivní kanceláře?“

„Tohle je první případ,“ řekl Breckinridge. „Právě jsme se seznámili, abych tak řekl.“

„Nu, já myslím, že je to báječné,“ usoudila paní Breckinridgeová. „Zdá se, že je to velmi dobrá kombinace… Ale už bych vás neměla zdržovat od vašeho obchodního jednání. Zase poběžím.“

Podala mi ruku, srdečně se na mě usmála a vyšla z pokoje.

Breckinridge na mě pohlédl. „Myslím, že měla Elsie Brandová pravdu, Donalde,“ řekl.

„Jak to myslíte?“

„Jste zatraceně chytrý chlapík. A teď se vypravte a vyrovnejte ten Brunův případ, ať to máme z krku. Snažte se dosáhnout co nejlepších podmínek, ale rozhodně to vyrovnání proveďte.“

„Ano,“ řekl jsem.

Kapitola 13

Na letišti mě čekal Kramer. „Asi vám uděláme zvláštní sazbu,“ zubil se. „Nebo bysme vás mohli čekat rovnou s koněm. Zdá se, že nedělám nic jinýho, než vás vozím sem a zase tam.“

„To tímhle letadlem nepřiletěli žádní hosté?“ zeptal jsem se.

„Žádní, už máme beztak skoro plno.“

„Když jsem odjížděl, bylo ještě několik chatek volných.“

„Teď je vrchol sezóny. Rychle se to zaplňuje.“

„Obvyklé typy?“

„Jeden z nich ne.“

Pozorně jsem na něj pohlédl. Už jsem tam strávil dost dlouhou dobu na to, abych vycítil, že je zakázáno mluvit s jedním hostem o těch druhých.

„Jak to?“ zeptal jsem se.

„Zajímal se o vás,“ řekl Kramer.

„Hrome, no tohle!“

„Počkat, neplašte se,“ řekl Kramer. „Neuved vaše jméno, ale docela dobře vás popsal.“

„Jak to myslíte?“

„Vyptával se, jestli je tam nějakej muž, kterej jezdil telefonovat z letiště a kterej se moc nezajímal o život na ranči, ale pořád někde pracovně pobíhal.“

„A vy jste mu o mně řekl?“ zeptal jsem se.

„Ale kdepak,“ ujistil mě Kramer. „Nasadil jsem výraz tak prázdnej jak nepopsanej list papíru a řek‘ jsem mu, že lidi, co znám, tam jezděj odpočívat a jezdit na koni, ne pracovat. Myslím, že ten člověk je advokát a je z Dallasu, sem tam je ho vidět ve společnosti toho s tou hyperflexí. Nevím, jestli to nebyla jen shoda okolností, ale je to trochu divný, že se o vás zajímal.“

Zasmál jsem se. „Kdepak, o mě se určitě nezajímal. Jen chtěl asi vědět, jestli tam nebyl pracovně ještě nějaký advokát.“

„Možná,“ řekl Kramer nevyzpytatelně a pak dodal: „Včera jsme o jednoho hosta přišli. Odjela Melita Doonová, zničehonic. Říkala, že se její matce přitížilo, ale místo do Los Angeles letěla do Dallasu.“

„Opravdu?“ řekl jsem.

„Mhm. Dává vám to nějakej smysl?“

„A vám?“ zeptal jsem se.

Zakřenil se. „Tichá voda břehy mele,“ prohlásil.

„Budu se tu muset trochu usadit a věnovat víc pozornosti jízdám na koních,“ podotkl jsem.

„Já jezdím na letiště a zase zpátky v jednom kuse. Kdykoliv sem budete chtít jet, jste vítán. Mám rád společnost a vy jste prima chlap.“

„Díky,“ řekl jsem mu.

Vjeli jsme na prašnou cestu a projeli zatáčkou. Buck zajel s autem na parkoviště a zastavil. Vystoupil jsem a podal mu ruku. „Díky, Bucku.“

„Nikomu se o tom nezmiňujte,“ řekl. „Ale řek‘ bych, že člověk s tímhle povoláním se časem začne podobat koňům. Taky rychle vycejtí, kdo je jakej jezdec.“

Šel jsem do své chatky, opláchl jsem se a rozhodl se, že než vyhledám Helmanna Bruna, půjdu se trochu projít a zjistit, jestli mi k tomu něco řekne Dolores Ferrolová.

Dolores byla venku na projížďce. Občas si také vyjela, to když jely ve skupině ženy, které potřebovaly být poučeny o neformálním životě na ranči.

Když jsem se vrátil, byl u dveří mé chatky muž. Evidentně se snažil vsunout klíč do zámku mých dveří.

Obrátil se ke mně s přátelským úsměvem. „Už se tu lopotím hodnou chvíli a pořád ne a ne tam ten klíč dostat,“ prohlásil. Potom se otočil zpátky ke dveřím a téměř jedním dechem zvolal: „No jo, není divu! Vždyť je to jiná chatka! Propána krále, jak to, že mě to nenapadlo? Asi jsem se popletl v orientaci.“

Vešel jsem na verandu.

„Jen mi, probůh, neříkejte, že je to vaše chatka!“

„Je moje.“

„Jejda jejda, tak to jsme tedy sousedé. Já jsem A. B. Melvin z Dallasu,, A. B.‘ znamená, Alexis Botť. Umíte si představit, že rodiče dají svému potomkovi taková jména?“

„Vy jste advokát, že je to tak, pane Melvine?“

„No jo, máte pravdu. Jak jste to, prosím vás, uhodl?“

„Čistě ze způsobu, jakým mluvíte.“

„Nepostřehl jsem vaše jméno,“ upozornil mě.

„Lam,“ řekl jsem mu. „Donald Lam.“

Natáhl ruku a s přehnanou srdečností mi zapumpoval paží nahoru a dolů.

„Jste tu na dovolené, pane Lame?“

„Svým způsobem,“ řekl jsem. „A vy jste tady pracovně?“

„Nu.“ Odmlčel se a pak se zeširoka usmál. „Svým způsobem,“ zopakoval po mně.

„Jsem hned vedle vás, Lame,“ řekl a ukázal na vedlejší chatku. „Zřejmě se budeme často vídat.“

„Myslel jsem, že už je vedlejší chatka obsazena slečnou Doonovou z Los Angeles, řekl bych. Kdepak je?“

„Nevím to jistě,“ řekl Melvin, „ale byla tu nějaká mladá žena, která nečekaně odjela, prý dostala telegram, že stav její matky je vážný nebo že nastal obrat k horšímu, něco takového. Jak ta dívka vypadala, spíš světlovlasá, štíhlá?“

Přikývl jsem.

„Tak to bude nejspíš ona,“ řekl Melvin. „Její matce se přitížilo. Musela jet zpátky.“

„To je škoda,“ konstatoval jsem. „Měl jsem dojem, že měla za sebou nějaké těžké období a potřebovala si odpočinout.“

Melvin to přešel mlčením, jako by ho to vůbec nezajímalo. „Budete tu dlouho, Lame?“ zeptal se.

„Těžko říct,“ odvětil jsem. „Jak dlouho vy?“

„Odjíždím,“ řekl. „Jak říkám, byl jsem tu částečně pracovně. Splnil jsem, co jsem chtěl, a zanedlouho odjíždím, ale něco mi napovídá, že se ještě párkrát uvidíme.“

„Co kdybyste kolem toho přestal chodit a vyložil raději karty na stůl?“ vyzval jsem ho.

„Klidně,“ řekl. „Jak se má Homér?“

„Homér?“ otázal jsem se.

„Breckinridge,“ odvětil. „Všeobecná pojišťovací společnost. Zajímavý chlapík.“

Odemkl jsem dveře. „Pojďte dál,“ řekl jsem.

Melvin mě následoval dovnitř. „Chvíli mi to trvalo, než jsem si vás zařadil, ale pak už mi nedělalo potíže přijít na to, kdo jste. Donald Lam z firmy Cool a Lam, soukromí detektivové. Breckinridge na to jde tentokrát jinak, dřív využíval firemní odhadce a vyšetřovatele. Teď ale změnil taktiku a využívá služeb soukromé agentury.“

„Posaďte se a udělejte si pohodlí,“ řekl jsem. „Povězte mi toho o Breckinridgeovi víc. Moc mě to zajímá.“

„Hned jsem si to myslel. Breckinridge je formát. Důstojný a zamilovaný do své vysoké funkce. Oženil se pro peníze. Jeho manželka je hlavní akcionářka Všeobecné pojišťovací společnosti. Moc zajímavá osoba, ta jeho žena. Aleje to dobrá pojišťovna. Vydělávají spoustu peněz a myslím, že Breckinridge si vede velmi dobře, až na to, že dopustil, aby byl úřad závislý na libovůli jeho ženy.“

„Říkáte mi to z nějakého zvláštního důvodu?“ zeptal jsem se.

„Jistě. Chtěl jste vyložit karty na stůl. Breckinridge dostal moc chytrý nápad. Vymyslel si takovou falešnou soutěž. Lidé, kteří vůči jeho pojišťovně nárokovali odškodné, v té soutěži vyhráli. Cena, kterou získali, byl dvoutýdenní pobyt na tomhle ranči. Žena, která jej provozuje, Shirley Gageová, nemá tušení o tom, k čemu je ranč využíván. Dolores Ferrolová je spojovací článek, a ne jen tak ledajaký spojovací článek! Panečku, kdyby se o tom všem dozvěděla manželka Homéra Breckinridge! Ví, že se tu něco děje a že tu má Breckinridge operátorku, ale o podrobnostech neví vůbec nic.“

„O podrobnostech?“ zeptal jsem se.

„Máte půlhodinku?“

„Ovšem,“ řekl jsem. „Ale pamatujte na to, že já bych taky rád něco řekl. Zatím mluvíte jen vy.“

„To mluvím, samozřejmě. A povím toho tolik, že i vy budete muset mluvit. Potom můžete Breckinridge telefonicky požádat o schválení a dohodneme se na vyrovnání.“

„Vyrovnání čeho?“

„Nároku Helmanna Bruna. Co jste myslel?“

„Vy ho zastupujete?“

Melvin se zasmál. „Ovšemže ho zastupuju, už od té nehody. Když Bruno přišel a chlubil se, že vyhrál v té soutěži, říkal, že to bylo tak zatraceně snadné, až to skoro vypadá na podvod.“

„Co jste si o tom myslel?“

„Nemusel jsem si myslet vůbec nic. Já to věděl! Breckinridge to provedl ve třech případech ze čtyř, vždy na základě toho, co tady ti lidé prováděli. Při dvou soudně projednávaných případech rozmetal navrhovatele na cucky. To mu mělo stačit. Ten zatracený blázen toho měl zavčas nechat a vymyslet si něco jiného, ale on použil zase stejný trik. Bylo to chytře vymyšleno. Jeden navrhovatel tvrdil, že má potíže s ploténkami, a oni zatím měli záběry, na kterých ten člověk machroval před ženami a předváděl elegantní skoky do zdejšího bazénu, a na dalších snímcích hrál golf. Ještě než byli s předváděním těch záběrů hotovi, navrhovatel se zhroutil. Jeho advokát to prakticky rovnou vzdal. Porota vyhlásila verdikt během patnácti minut, samozřejmě ve prospěch žalované strany. Takže když mi Bruno oznámil, že vyhrál jako cenu dvoutýdenní pobyt tady na ranči v Butte Valley, řekl jsem mu, jen ať na tu dovolenou jede, ale ať je opatrný a fyzicky se nepřepíná.“

Melvin přivřel pravé oko a mrkl.

„Chtěl jsem vědět, jak to proběhne tentokrát. Dal jsem Brunovi příležitost trochu se tu rozhlédnout; myslel jsem, že mi poví, co se tady děje, ale moc nepověděl, tak jsem se sem rozjel sám a zjistil, že tady jeden takový pořád někam telefonoval a jezdil sem a tam. Jmenoval se Donald Lam. Tak jsem si milého Donalda Lama prověřil a pochopitelně přišel na to, že je to soukromý detektiv. A kdybyste teď šel se mnou do mé chatky, ukázal bych nějaké záběry já vám.“

„Neříkejte,“ podotkl jsem.

„Jen pojďte.“

Šli jsme do jeho chatky.

Stáhl rolety a odněkud vytáhl přenosnou promítačku a plátno.

„Není to tak dokonalé jako práce, kterou odvedla pojišťovna v oněch případech,“ řekl. „Ovšem oni měli skryté kamery, teleobjektivy a profesionální kameramany. Já jsem si tyhle záběry musel koupit od amatérky, jedné z těch zuřivých fotoamatérek,“ pokračoval Melvin. „Ale pobavíte se.“

Melvin zhasl světla a spustil kameru.

Na plátně se objevilo jasné světlo, mihotání a pak se začal odvíjet barevný film, sice malých rozměrů, ale zřetelný.

Homér Breckinridge se v plavkách povaloval u bazénu a vzhlížel k Dolores Ferrolové, sedící na kraji bazénu a jednou nohou pohupující ve vodě.

Breckinridge ležel opřený o loket.

Řekl něco, co ji rozesmálo. Naklonila se dopředu, ponořila ruku do vody, pak ji zvedla, luskla prsty a stříkala kapky studené vody do Breckinridgeova obličeje.

Vymrštil se a popadl ji. Snažila se mu vysmeknout, ale nevstala dost rychle. Chytil ji za kotník, přitáhl ji k sobě a přehmátl z kotníku na nohu. Stáhl ji dolů, hrábl rukou do bazénu a nabral plnou hrst vody.

Přemlouvala ho, ať to nedělá, a vleže se na něj usmívala, nohy položené přes jeho klín.

Pomalým gestem vyndal ruku nad bazén, rozevřel dlaň, otřepal ji a otřel ruku o své plavky.

Pak Dolores popleskal po holé noze.

Svůdně se zavrtěla, sundala nohy z jeho klína a vstala.

Kamera je sledovala, jak odcházejí směrem k hlavní budově. Breckinridge jí položil ruku na rameno, pak jí přejel po zádech a trochu ji plácl přes zadeček.

Následovalo třepotání a prskání, ale pak se objevila další scéna.

Tentokrát se odehrávala za soumraku. Osvětlení nebylo moc dobré. Postavy se jevily většinou jen jako siluety, ale bylo možné rozpoznat Breckinridge a Dolores.

O něčem spolu vážně hovořili u ohrady pro koně. Evidentně se právě vrátili z projížďky. Dolores měla na sobě těsně padnoucí jezdecký úbor, Breckinridge měl holínky značky Pendleton a obrovské sombrero. Vypadal švihácky jako nějaký kovboj.

Dolores mu něco řekla, pak se natáhla a uchopila jeho klobouk, sundala mu ho z hlavy, nasadila si ho sama a upravila krempu. Zvedla bradu a pohlédla na něj. Chovala se vyzývavě.

Breckinridge ji popadl a políbil ji, splynuli v jedinou tmavou skvrnu.

„Tady nebylo moc dobré osvětlení,“ vysvětloval Melvin. „Myslím, že to bylo natočeno pár minut po západu slunce.“

Na plátně to zase zamžikalo a pak se objevila scéna u snídaně. Breckinridge seskočil neobratně z koně. Dolores slezla ze sedla pružně a graciézně.

Breckinridge ji uchopil s maj etnickým výrazem za paži a odváděl ji k polní kuchyni. Dali si kávu a šunku s vejci. Vážně spolu rozmlouvali.

Když dojedli, natáhl Breckinridge ruku a Dolores ji uchopila. Potřásli si rukama a odcházeli ke koním. Obešli jednoho a chvíli tam stáli tak, že je kůň odděloval od ostatních výletníků.

„Teď to kamera zabere z jiného úhlu,“ řekl Melvin. „Tohle je dobré.“

Kamera se rozjela. Kameramanovi se podařilo přesunout se tak, že v záběru byla druhá strana téhož koně a poblíž stojící Breckinridge s Dolores. Nějakých deset vteřin se k sobě vinuli, a když se vzadu za koněm objevil nějaký přicházející kovboj, spěšně se od sebe odtrhli.

Melvin vypnul promítačku a začal převíjet film.

„Je toho ještě víc?“ zeptal jsem se.

„Za chvíli to začíná být nudné,“ řekl Melvin. „Z toho si už uděláte představu. Natáčení filmů může být dvousečná zbraň.“

„Co přesně hodláte s tím filmem udělat?“ zeptal jsem se.

„To záleží i na vás,“ řekl.

„Co tím chcete říct?“

„Tento film je součástí Brunova případu.“

„Jak to?“

„Toto je zkrátka způsob, jakým to hodlám vést,“ vysvětloval Melvin. „Nejsem si jistý, zda se mi podaří zahrnout to všechno mezi důkazní materiál týkající se projednávaného případu, ale představuju si to tak, že se pokusím prokázat skutečnost, že pojišťovací společnost, místo aby se snažila snížit škody na co nejmenší míru a zmírnit bolest a utrpení klienta, se naopak snažila je ještě zvětšit tím, že ho postavila do situace, která by ho přiměla přeceňovat síly, přepínat se a nedbat na rady lékaře. Abych to tvrzení něčím doložil, hodlám dokázat, že to, co se děje na ranči, je past, nastrojená pojišťovací společností za účelem přimět lidi k tomu, aby se přemáhali a přepínali své síly. Povím to všechno pěkně popořádku. Nejdříve ukážu, jak se Breckinridge seznámil s Dolores Ferrolovou, potom nechám vzít Breckinridge pod přísahu a zeptám se ho, jestli s Dolores neuzavřel dohodu, podle níž má jednat jako zástupkyně pojišťovací společnosti a využívat svůj sex-appeal k tomu, aby tyto lidi přiměla předvádět se, jak jsou mužní a zdatní a tak dál. Samozřejmě, to vám řeknu upřímně, Lame, si nejsem tak docela jistý, jestli mi soud dovolí zařadit to vše mezi důkazní materiál. Muselo by být doloženo, že místo aby společnost zraněným nabízela léčení, ve skutečnosti uzavřela tajnou dohodu, v rámci níž je ponoukala k tomu, aby dělali věci, které by jejich případu uškodily před porotou, ale současně by ještě zhoršily jejich zdravotní stav. Například včera, když jste tu nebyl, se mohla Dolores přetrhnout, jak to na Bruna zkoušela. Několikrát ho vyhecovala, aby vstal z pojízdného křesla a šel se s ní projít ke koňské ohradě. To se naprosto neslučovalo s nařízením lékaře a mými instrukcemi. Nemá chodit bez hole po nerovném povrchu. Ta holka je chytrá. Bruno mi řekl, že když se pak vrátil do chatky, točil se s ním celý svět. Podle mého názoru se tu jedná o další zhoršení poúrazového stavu způsobené pojišťovací společností. Tak či onak, film nemá být použit jinak než jako jedna část mého případu. Ani za nic bych ji nechtěl využít osobně k tomu, abych Breckinridgeovi způsobil nepříjemnosti.“

„Kdybyste to udělal, bylo by to vydírání,“ podotkl jsem.

„Pokud bych za to něco chtěl, tak by to bylo vydírání,“ opravil mě, „ale já ho využívám jen v souvislosti s Brunovým případem. Jako Brunův právní zástupce mám na to právo.“

„Snažíte se mi snad říct, že jakmile bude provedeno vyrovnání, dáte mi od Bruna kompletní prohlášení o zrušení závazku a tu cívku filmu mi vydáte.“

„Správně.“

„Kolik?“

„Sto tisíc,“ řekl.

„To jste tedy přehnal. Za nějaké zpochybnitelné hyperflexní poranění krku nemůžete dostat jako vyrovnání sto tisíc.“

„Jak libo,“ odsekl. „V tom případě to pofrčí rovnou k soudu. Myslím, že mám dobrý případ.“

„Sto tisíc jako vyrovnání rozhodně nedostanete,“ trval jsem na svém.

„Vy jste ale pořádně nafoukaný mládeneček,“ řekl. „Než pronesete takový definitivní výrok, měl byste si promluvit s Homérem Breckinridgem. Až to dám k soudu, budu vymáhat dvě stě padesát tisíc. Žalobu podám za osmačtyřicet hodin a v rámci obžaloby budu tvrdit, že v důsledku spiknutí ze strany pojišťovací společnosti se poúrazový stav mého klienta ještě zhoršil. Zmiňuji se o tom jen proto, abyste se ani nesnažil kontaktovat přímo Bruna, jelikož Bruno odjíždí ve stejnou dobu jako já.“

„Vrací se do Dallasu?“ zeptal jsem se.

„To si nemyslím,“ odvětil Melvin s úsměvem. „Spíš bych myslel, že bude někde, kde nebude snadné ho zastihnout, a to tak dlouho, dokud nebude podána žaloba a nevyzpovídají ho lidé od novin.“

„Fajn, takže teď vám povím něco já,“ řekl jsem.

„Pusťte se do toho,“ vyzval mě Melvin.

„Jste advokát. Můžete svého klienta zastupovat, ale nemůžete se uchýlit k vydírání. Teď právě se pokoušíte vydírat Breckinridge a přimět ho k tomu, aby zaplatil nehoráznou částku jako vyrovnání, chce-li od vás dostat ten film.“

Melvina to očividně rozlítilo. „O čem to, sakra, mluvíte?“ soptil. „Mě obvinit z vydírání!“

„Nebýt toho filmu, nestanovil byste jako vyrovnání žádnou takovou cifru.“

„Ale jděte!“ oponoval. „Jste sice úžasně chytrý, ale možná nevíte, že po vašem klientovi právě teď pátrá losangeleská policie kvůli podezření z vraždy.“

„Cože?“ zeptal jsem se.

„Je to fakt,“ řekl. „Ověřte si to. Neměl jsem to sice vyzrazovat, ale když mi tady vykládáte o vydírání, tak já zas budu mluvit o vraždě. Tenhle Chester, kterého pojišťovna zastupuje, měl už nějakou dobu potíže se svou manželkou. V době, kdy bylo jejich manželství ještě šťastné a chtěli vyřešit majetková práva, uzavřeli sdruženou pojistku na částku sto tisíc. Jakmile se ale romantika vytratila a Chester si začal myslet, že ho žena podvádí, začaly být u nich na denním pořádku hádky a ona od něj odešla. Jel za ní z jejich bytu do San Bernardina, ze San Bernardina jela do San Francisca, on jel za ní a vytlačil ji ze silnice. Šlo mu o tu pojistku. Naneštěstí se auto neskutálelo tak daleko, jak Chester předpokládal, takže manželku praštil po hlavě držadlem zvedáku, postrčil auto, až sjelo až na dno rokle, a tam ho zapálil.“

„Kde jste na to všechno přišel?“ zeptal jsem se.

„Mám konexe u dallaské policie. Losangeleská policie zjistila, že Chester se stal v Dallasu účastníkem autonehody, a chtěla o ní všechno vědět. Především, jestli nemá zraněný muž nějakou adresu, podle které by bylo možné Chestera najít. Policisté za mnou přišli proto, že chtěli zjistit, zda nemá Bruno ještě nějakou jinou adresu než tu, co měla policie v Los Angeles, a já je přiměl, aby mi nejdřív řekli, na čem pracují, než jsem svolil, že se s Brunem zkontaktuju, což jsem udělal včera, telefonicky. Takže teď Breckinridgeovi povězte, že až se tenhle případ dostane k soudu, budeme se soudit o dvě stě padesát tisíc dolarů a budeme tvrdit, že pojišťovací společnost způsobila zhoršení poúrazového stavu mého klienta. Povězte mu, že vyzkoušíme pár našich filmových záběrů a porotci budou vědět, že muž, na kterého jsme podali žalobu, se buď skrývá před spravedlností, nebo ho čeká soud, při němž bude obviněn z vraždy své manželky.

Raději se přestaňte usmívat a neříkejte mi, že je to příliš, žádat jako vypořádání v takovém případě, sto tisíc.“

„Kde budete k zastižení?“ zeptal jsem se.

„Budu ve své kanceláři v Dallasu,“ oznámil mi. „A kdokoliv se kdykoliv bude chtít zkontaktovat s Helmannem Brunem, bude mít možnost to udělat pouze přes mě. Nebude ale podepisovat žádné listiny ani vydávat jakákoliv prohlášení. Předpokládám, že budete mít s Breckinridgem důvěrný telefonní hovor, pravděpodobně z letiště, takže vám dávám osmačtyřicet hodin na to, abychom se dohodli na vyrovnání.“

Melvin vymrštil ruku. „Bylo mi nesmírným potěšením, Lame,“ prohlásil. „Skutečnost, že stojíme každý na opačné straně jednoho případu, nemusí mít vliv na naše dobré vztahy. Mám za to, že odjedete ještě dřív, než se Dolores vrátí, je to tak?“

„Odjedu,“ přisvědčil jsem.

„A myslím, že už se sem vracet nebudete, že“ usmál se. „Vyřídím jí od vás pozdrav na rozloučenou.“

„To klidně udělejte,“ řekl jsem.

Šel jsem zpátky a našel Bucka Kramera. „Co takhle zajet fofrem na letiště?“ nadhodil jsem.

„Už zase?“ zeptal se.

„Už zase,“ odvětil jsem.

„Co takhle vzít si spacák, co máme na spaní pod širákem? Mohl byste si ho rozložit rovnou v letištní hale, co vy na to?“

„Myslím, že to udělám,“ řekl jsem. „Ale abych pravdu řekl, už se sem asi nevrátím.“

Široký úsměv z jeho tváře se vytratil. „Nějaké potíže, Lame?“ zeptal se.

„Tak trochu,“ řekl jsem.

„Ten právník z Dallasu?“

„Má s tím něco společného.“

„Stačí jedno slovo a postarám se o jeho znehybnění.“

Povysunul jsem obočí.

„Kdepak, nic brutálního, rozumíte,“ vysvětloval. „To bych si nevzal na svědomí a nedopustil bych, aby paní Gageovou někdo žaloval nebo kritizoval. Proběhlo by to tak hladce, že by ten zatrolenej právník ani nevěděl, co se mu to stalo.“

„Čistě pro zajímavost,“ zeptal jsem se. „Co by se mu stalo?“

„Inu, stačí, abyste řekl jedno slovo, a vezmu ho na nanejvýš zajímavou vyjížďku s tím správným koněm.“

„Snad byste ho nenechal shodit?“ vyptával jsem se.

„Bože chraň!“ dušoval se Kramer. „Ale je tu pár koní, který našlapujou dost ztuha, a když klušou – no, řeknu vám, že to už musí bejt zatraceně dobrej jezdec, aby takovej klus useděl, a jelikož tihle koně choděj pomalu, raděj klušou. Takže, když tu máme někoho mimořádně trucovitýho – safra Lame, tohle bych vám neměl říkat. Prozrazuju vám spoustu tajemství.“

„Co se mě týče, jsou to tajemství a taky zůstanou,“ řekl jsem mu. „Jen mě to zajímá, to je vše.“

„Takže bych ho posadil na jednoho z těch těžkopádnejch koní a pak bysme dali do stejný skupiny pár rychlejch, aby ti pomalí jeli celou dobu klusem. Až by se náš paďour vrátil, nebylo by mu nějakou dobu do tance.“

„Bucku, zastupuju jednu pojišťovnu,“ řekl jsem. „Bylo mi řečeno, že mám v rámci výdajů zaplatit všechno, co je nezbytné nebo vhodné. Myslím, že vám náleží odměna sto dolarů, a co se mě týče, byl bych velmi rád, kdyby byl Alexis Bott Melvin do určité míry znehybněn.“

„To také bude,“ řekl Kramer. „Vím o spoustě zajímavejch věcí, který mu můžu ukázat. Za těchto okolností by vám určitě nevadilo, kdyby vás na letiště zavez někdo jiný, poněvadž tohle je záležitost, kterou musím vyřídit osobně.“

„Nebude mi vadit ani v nejmenším, když mě na letiště odveze někdo jiný,“ řekl jsem.

Potřásli jsme si rukou.

„Někdy zas přijeďte,“ řekl Kramer. „Bylo fajn vás tady mít, Lame. Rád pracuju s lidmi, kteří dobře vycházejí s koňmi.“

Otočil se a zavolal na jednoho z honáků. „Vezmi si dodávku a hoď pana Lama na letiště, prosím tě.“

„Už jdu,“ odpověděl kovboj.

Kapitola 14

Z letiště jsem telefonoval Breckinridgeovi.

„Hlásíte se brzy,“ podivil se. „Rozumím tomu tak, že máte dobré zprávy, Lame, je na místě vám poblahopřát?“

„S tím blahopřáním je to trochu předčasné,“ namítl jsem.

„Chcete tím říct, že jste vyrovnání neprovedl?“

„Ne.“

„V čem je tentokrát potíž?“

„O podrobnostech s vámi po telefonu mluvit nemůžu,“ řekl jsem. „Předpokládám, že hovor jde přes ústřednu.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Někdo ho může odposlouchávat.“

„Nemám žádná tajemství ohledně obchodní činnosti společnosti,“ prohlásil Breckinridge. „Jen klidně mluvte, povězte mi všechno, co máte na srdci.“

„Pokud to není impertinentní, pane Breckinridgi, kdo tady na ranči navázal první kontakt s osobou, která mela zastupovat pojišťovnu?“

„To s tím nesouvisí,“ řekl.

„Byl jste na ranči osobně?“

„Byl jsem tam jednou na dovolené,“ řekl chladně, „ale opravdu nechápu, co to s tím má společného.“

„Melvin objevil někoho, kdo byl na ranči ve stejné době jako vy, natrefil na ženu, která měla malou kameru a natáčela všechno, co bylo v dohledu. Má vaše záběry s jistou další osobou.“

Na druhé straně linky se rozhostilo hluboké ticho vyvolané šokem.

„Jste tam?“ zeptal jsem se.

„Jsem,“ hlesl Breckinridge.

„Melvin má v úmyslu použít ten filmový materiál jako součást jeho případu,“ dodal jsem.

„Dobrý bože!“ zvolal Breckinridge.

„Melvin na mě zapůsobil dojmem poněkud nebezpečného protivníka, dosti bezohledného.“

„Bezohledný není to správné slovo,“ řekl Breckinridge. „Není možné, že by s těmi záběry jen tak blufoval, Lame?“

„Promítl mi část, kterou tam měl, ne celou,“ řekl jsem.

„Co na ní bylo?“

„To je právě něco, co vám po telefonu nemůžu říct.“

„Kde teď jste?“

„Na letišti.“

„Kde je Bruno, na ranči?“

„Ano, ale Melvin se s ním chystá odjet.“

„A kde je Melvin?“

„Dnes ještě na ranči a zítra odcestuje do kanceláře v Dallasu.“

„Vyrovnejte ten případ!“ vyštěkl Breckinridge. „Spojte se s ním. Dejte mu tolik, kolik bude chtít.“

„Máme osmačtyřicet hodin na rozmyšlenou,“ řekl jsem.

„No dobrá, máte šeky, chci, abyste provedl konečné kompletní vyrovnání. Chci, aby bylo konečné.“

„To znamená, že chcete ten film?“

„Občas jste docela bystrý,“ poznamenal.

„Dobrá,“ řekl jsem, „zítra večer budu v Dallasu. Do osmačtyřiceti hodin to uzavřu.“

„Určitě, Lame, je to rozkaz.“

„Zdá se, že Melita Doonová, ta zdravotní sestra, co tu byla, velice spěšně odjela. Prý nastal obrat k horšímu ve zdravotním stavu její matky. Nevím, jestli bychom ji našli, snad… víte, je možné, že by nám mohla dát nějakou informaci. Možná je slabým článkem v řetězu.“

„Slabý článek? Nic takového!“ odsekl Breckinridge. „Chci mít od toho případu pokoj. Nezdržujte se jejím hledáním, prostě jeďte do Dallasu a buďte připraven provést vyrovnání… Ten zatracený vydřiduch, darebák vyděračský…“

„Přestaňte,“ řekl jsem. „To vám nepomůže.“

Slyšel jsem, jak na druhém konci spojení nabral zhluboka dech a potom řekl: „Lame, rozhodně oceňuji způsob, jakým jste to dosud řešil. Velmi také oceňuji, jak jste se zachoval včera večer. Spousta lidí si neuvědomuje, že když je nutné získat důkazy, musí se využít všechny dostupné prostředky, a někdy je prostě zapotřebí nasadit do akce ženy – operátorky.“

„Máte pravdu, to vědí všichni v téhle branži.“

„Tak jo,“ povzdychl si Breckinridge unaveně. „Nejspíš nám nezbyde nic jiného než vysolit přinejmenším sto tisíc. Víte, co máte dělat, Lame, proveďte kompletní vyrovnání.“

„Nechejte to na mně,“ řekl jsem mu.

Zavěsil jsem a zjistil, že letadlo do Dallasu odlétá za třicet minut.

Kapitola 15

Přiletěl jsem do Dallasu přesně podle letového plánu. Půjčil jsem si auto, jel do Meldone Apartments, vyjel výtahem do šestého patra a zazvonil na zvonek.

Otevřela mi paní Brunová. Byla hezky upravená a elegantně ustrojená.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem. „Vzpomínáte si na mě? Já jsem pan Donald, ten, co vám prodal encyklopedie a předal vám prémiové předměty.“

„Ach ano,“ řekla. „Ty věci fungují bezvadně, pane Donalde.“

Nahlédl jsem kolem ní do místnosti a viděl na pohovce napůl sbalený kufr.

„Kontroluju účetní záležitosti,“ řekl jsem.

„Uvidíte, že máme platební schopnost v pořádku, pane Donalde. Plníme naše závazky vždycky včas a…“

„Ach ne, o to nejde,“ přerušil jsem ji. „To dělá jiné oddělení.

Já jsem v oddělení prémií. Mou prací je nakupovat prémiové předměty, které přidáváme k určitým výjimečným nákupům.

Například ženám, které něco koupí při příležitosti výročí svatby, nebo ženě, jako jste vy, která si zakoupila stotisící řadu, a podobně. Musím nakupovat mnoho prémiových předmětů, a rád se dozvídám, že ty, které vyberu, lidem slouží k jejich spokojenosti.“

„To ano. Moc vám děkuji. Fungují skvěle.“

„Napadají vás ještě další výrobky, o které mají ženy zájem?“

„Božíčku, ani nevím, nenajdete nic lepšího než ten elektrický otvírač a elektrický mixér. Jsou skvělé! Prostě senzační!“

„A fungují dobře?“

„Přímo zázračné.“

Chvíli zaváhala a potom ustoupila k jedné straně. „Nechcete jít dál, pane Donalde?“

„Děkuji vám,“ řekl jsem.

Ukázala na kufr „Jedu za manželem do Montany,“ objasnila.

„Skutečně? Budete tam dlouho?“

„Ne, jedu ho jen navštívit. Je tam pracovně. Telefonoval mi a ptal se, jestli bych za ním nechtěla přijet.“

„To je báječné,“ řekl jsem. „Kdy odjíždíte?“

„Ještě nevím. Někdy zítra. Nejdřív se s ním musím domluvit ohledně letadla. Zavolá mi později.“

„Chápu. Víte, máme tu ještě další odměny pro lidi, kteří od nás obdrželi mimořádnou prémii a mohou nám dát na naše encyklopedie nějaké dobrozdání. Je to jen stručné doporučení a za jedno se vyplácí sto dolarů.“

„Sto dolarů!“

„Přesně tak. V hotovosti,“ tvrdil jsem. „Je to taková forma odměny,“ usmál jsem se a pokračoval. „Kdyby to bylo prostřednictvím šeků, vztahovala by se na to daň z příjmu. Odměna se vyplácí formou hotovosti, v pěti dvacetidolarových bankovkách.“

„Propána krále, proč jste mi to všechno neřekl dřív?“

„Můžeme si dovolit udělat tuto nabídku pouze omezenému počtu lidí,“ řekl jsem. „A samozřejmě je to důvěrné. O tom, že je za dobrozdání finanční odměna, se nemá nikdo dozvědět.“

„Jistě… a jak to probíhá? Co mám udělat?“

„Stačí, když si přečtete toto krátké prohlášení, které vyhotovíme, v tom smyslu, že jste zakoupila encyklopedie a jste velmi příjemně překvapena zjištěním, jak jsou dobré, kolik užitečných informací už jste použila, a že sousedé k vám často přicházejí, aby si o svém problému našli u vás v encyklopedii informace.“

„Říkáte, že si to mám přečíst?“

„Přesně tak. Potom to nahrajeme,“ vysvětloval jsem.

„Aha,“ řekla.

„A pak to samozřejmě sjedeme televizní kamerou,“ pokračoval jsem.

„Televizní!“

„Ano.“

„Já… myslím, že o to nemám zájem, pane Donalde.“

„Ne?“

„Ne.“ Zavrtěla důrazně hlavou.

„Zabralo by vám to jen chvilku vašeho času a trochu…“

„A kde byste to použili, jen v místním vysílání?“

„Pravděpodobně by se to vysílalo po celých Státech, jen jako krátká reklama mezi pořady.“

„Ne,“ prohlásila rázně. „O to nemám zájem.“

„Tak vám moc děkuji,“ odvětil jsem. „Jen jsem chtěl, abyste věděla, že jsme o vás jako o stotisící zákaznici neztratili zájem ani poté, co jsme uskutečnili prodej.“

Odešel jsem z bytu.

Když jsem odcházel, vypadala dosti zamyšleně.

Venku před domem jsem držel stráž, a to celou noc.

Vyšla teprve v sedm hodin ráno. Před dům přijelo taxi, ona k němu přistoupila a požádala řidiče, aby z bytu vynesl čtyři kufry. Byly velké a těžké.

Odjela s nimi na letiště, všechny čtyři odeslala nákladní leteckou dopravou a nechala si u sebe jen malou příruční tašku.

Zakoupila si letenku do Los Angeles.

Sledovat lidi chce zkušenosti. Když si dáváte až moc velký pozor, abyste byli nenápadní, tak tím na svou přítomnost upozorníte. Pokud s tím neděláte velké cavyky a splynete s okolím, stane se jen zřídka, že by si vás někdo všiml.

Vystřihl jsem si malou dírku v novinách, které jsem držel před sebou, a předstíral, že čtu. Pozoroval jsem ji až do té doby, kdy byl ohlášen let do Los Angeles.

Paní Brunová letěla první třídou. Koupil jsem si letenku do turistické třídy a poslal telegram seržantovi Franku Sellersovi z losangeleského policejního sboru:

soukromy detektiv donald lam zde pokladal otazky ohledne noveho uhlu pripadu vrazdy ktery vysetrujete v los angeles. lam dnes rano odcestoval do L. A. linkou american let 709. nedopatrenim nepodepsal sek na deset dolaru. muzete to pouzit jako zaminku a zadrzet ho.

Telegram jsem podepsal „seržant Smith“ a odeslal ho. Nastoupil jsem v letadle do turistické třídy.

Když někoho sledujete, je rozhodně nejlepší být v turistické třídě. Obě oddělení jsou od sebe zcela oddělena. Ti, kdo cestují jedničkou, do části vyhrazené pro turistickou třídu nechodí, a cestující z turistické třídy projdou jen zřídkakdy do oddělení první třídy.

Pohodlně jsem se usadil na svém sedadle. Letadlo letělo nonstop do Los Angeles a já neměl na práci nic jiného než podřimovat a přemítat nad tím, jak vysvětlím Breckinridgeovi, že jsem jednal na vlastní pěst a neřídil se jeho instrukcemi.

Letěli jsme vytrvale na západ jako o závod s narůstajícími stíny, při té vysoké rychlosti proudového letadla se skoro zdálo, že je doháníme. Vzduch byl klidný a průzračný jako křišťál. Když jsme přeletěli přes Nové Mexiko, uviděli jsme dole pod sebou arizonskou poušť, řeku Colorado a Imperiál Valley.

Nad Arizonou jsem měl takřka hmatatelný pocit, že bych z té výšky dokázal najít turistický ranč v Butte Valley. Buck Kramer by venku sedlal koně a Dolores Ferrolová by uváděla návštěvníky do vytržení svým osobním šarmem.

Následoval pozvolný, pomalý sestup na letiště v Los Angeles, kde letadlo přistálo tak hladce, že se ani nedalo poznat, kdy se dotklo země, dokud to nezačalo být zřejmé ze zvuku provázejícího brždění motorů.

Byl jsem v oddělení turistické třídy skoro na začátku řady, ale jakmile jsem vystoupil a dostal se k místu, kde se proud cestujících mísil, držel jsem se zpátky, dokud jsem neuviděl paní Brunovou, jdoucí velmi klidně a se sklopeným zrakem.

Pak jsem uviděl seržanta Sellerse a ještě jednoho neuniformovaného muže, jak se ženou dlouhou chodbou.

Přidal jsem do kroku a dohonil paní Brunovou. „To je ale překvapení,“ zvolal jsem, „neříkala jste, že poletíte tímhle letadlem!“

Otočila se, a když na mě pohlédla, obličejem se jí na okamžik mihlo zděšení, ale během chvilky se opanovala a snažila se to co nejlépe zamaskovat. „No ne, pan Donald. Propána krále, to vy jste neřekl mně, že poletíte!“

„Zřejmě jste letěla první třídou,“ podotkl jsem. „Můj zaměstnavatel není ochoten platit za mé cestovné víc, než je nutné…“

„Oukej, Prcku,“ zahlaholil seržant Sellers. „Tudy.“

„A jéje, seržant Sellers! Dovolte, abych vám představil ženu, za jejíž vraždu chcete zatknout Foleyho Chestera. Paní Chesterová, tohle je můj velmi drahý přítel seržant Sellers od místní policie.“

Podívala se, jako by chtěla utéct, a ten pohled ji prozradil. Kdyby v něm bylo jen trochu pohrdání a trochu vzdorovitosti, kdyby řekla: „Co tím chcete, probůh, naznačit?“ Sellers by jí na to možná skočil. Ale ten vystrašený pohled hovořil za vše.

„O čem to, sakra, mluvíš, Prcku?“ zaklel Sellers, ale nespustil z ženy oči.

„Manželka Foleyho Chestera alias Helmanna Bruna,“ řekl jsem.

Sellersovi to pomalu docházelo. Vylovil z kapsy fotografii a prohlásil: „Ať se na místě propadnu, je to ona.“

V tu chvíli se dala do běhu.

Sellers a druhý policista ji hned chytili.

Tou dobou se už kolem nás shlukoval hlouček civějících cestujících a oba muži se na ně obořili. „Rozejděte se, občané,“ hulákali. „Zmizte odsud, jděte si po svých. To je rozkaz policie. Kdo neuposlechne, bude zatčen a pojede v zeleném antonu, jak chcete.“

Lidé se rozprchli jako houf vyděšených kuřat.

Sellers se strážníkem ženu odvedli do jedné z prázdných nákladových místností a začali výslech.

„Tak ven s tím, vyklopte to,“ řekl Sellers.

„Nemá cenu zapírat,“ hlesla. „Už jste mě chytili.“

Sellers na mě pohlédl. „Muselo to tak být,“ ozval jsem se. „Chester nevytlačil svou manželku ze zatáčky té horské silnice a Melita Doonová, ta zdravotní sestra, neměla všechny ty potíže jen proto, že ukradla pár rentgenových snímků. Ve skutečnosti ji trápilo něco jiného, ukradla totiž mrtvolu.“

„Mrtvolu?“ podivil se Sellers.

„No jistě. Přečti si hlášení z nemocnice. Nějaká pacientka z Melitina oddělení měla vstát z lůžka a odejít. Byla to pacientka, kterou přijali do nemocničního ošetřování v souvislosti s autonehodou. V noci zemřela. Chester alias Bruno na takovou příležitost čekal. Melita až do té doby kradla rentgenové snímky. Tentokrát po ní chtěli mrtvolu. Čekali celé týdny na nějaké vhodné úmrtí v Melitině oddělení. Chtěli svobodnou ženu s přibližně stejnou postavou jako má paní Chesterová. Propašovali tělo té ženy z nemocnice, sundali jí šaty a navlékli ji do šatů paní Chesterové. Melita Doonová pak nahlásila, že pacientka z nemocnice odešla bez zaplacení. Tělo strčili do auta a nechali ho ohořet k nepoznání, aby mohl Chester shrábnout peníze z pojistky své manželky. Naneštěstí byla policie až přespříliš horlivá. Prohlédli vypůjčené auto, kterým Chester jezdil, a našli poškrábaný lak od toho, jak postrčili druhé auto z kopce, aby to vypadalo přesvědčivě. Pak už Chester tušil, že to tak trochu skřípe. Společně s manželkou si už dříve naplánovali útěk. Obstarali si druhou totožnost jako manželé Brunovi z Dallasu. A Chester měl v rukávu ještě jedno eso. Jako Bruno nahlásil autonehodu, čistě smyšlenou nehodu, že do něj zezadu narazilo auto s poznávací značkou Foleyho Chestera a způsobilo mu hyperflexní poranění krku. Pak odletěl do Los Angeles a jako Foley Chester nehodu nahlásil pojišťovací společnosti a uvedl přitom, že to byla jeho vina. Tak dostal pojišťovnu do situace, kdy musela přiznat pojistné plnění. Původně v tom nic víc nebylo. Byli by se dohodli na nějakých deseti nebo patnácti tisících, ale když jsi vstoupil na scénu ty a začal z Chestera dělat uprchlíka před spravedlností, Bruno v tom spatřil opravdovou šanci. Najal si advokáta, který by ho zastupoval, takže případ mohl být vyřešen, aniž by se Bruno musel vůbec někde objevit. Stačilo by podepsat papíry. Celkem vzato to byl rozkošný dvoustranný podvůdek. Prozradily ho stopy v písku tam dole v rokli. Poté, co Chester sešel dolů a zapálil auto, nehodlal se šplhat zpátky až nahoru na kopec, takže nechal svého komplice, kterým byla shodou okolností právě ta žena, kterou měl údajně zavraždit, sjet s autem k úpatí. Prošel přes písečné naplaveniny, vymyslel to moc šikovně. Přijdete na to, že měl ještě další dvě společnice, vlastně spolupachatelky, Melitu Doonovou a Josephinu Edgarovou. Před těmi si hrál v jejich bytě na Santa Clause. Kradly pro něj rentgenové snímky. Když si však chtěl nahrabat pořádně, vtáhl do toho podvodného plánu Melitu tak, že už pro ni nebylo jiné východisko, než ukrást mrtvolu. Když zajdete do jejich bytu v Bulwin Apartments, najdete tam Chesterovo oblečení, dokonce jednu košili s úhledně vyšitým C na kapsičce.“

Jak jsem mluvil, Sellers na mě hleděl. Čas od času stočil zrak na ženu. Když se rozplakala, věděl, že se na něj usmálo štěstí.

„No dobrá, madam. Budete s náma muset odjet na velitelství. Vezmeme si taxíka, aby to nevzbudilo rozruch.“

„Chceš, abych jel s vámi?“ zeptal jsem se Sellerse.

Ten máchl rukou směrem ke dveřím. „Ty odprejskni,“ zavrčel.

Bylo na něm vidět, že už si v duchu představuje, jak bude reportérům od novin líčit brilantní detektivní práci, díky níž odhalil podvod.

Ani jsem se nenamáhal telefonovat Breckinridgeovi. Za prvé nebyl čas. Do Dallasu letělo noční letadlo a já ho musel stihnout. Breckinridgeovi jsem hodlal ohlásit všechno při jednom.

Tentokrát jsem cestoval první třídou. Stejná letuška už letěla z Dallasu a teď se vracela zpátky. Zvědavě si mě prohlížela, ale neříkala nic. Já také ne.

Pohodlně jsem se usadil, abych se trochu prospal. Byl jsem celou předešlou noc vzhůru, když jsem hlídkoval před Brunovým domem.

V Dallasu jsem si vyzvedl své vypůjčené auto a odjel do Melvinovy advokátní firmy.

Už na mě čekal. Byla to přepychová řada kanceláří s obrovskou knihovnou právnické literatury. Bezpochyby mu poskytovala prostředky, které potřeboval k tomu, aby vyhrával případy, ale také měla udělat dojem na klienty.

Nechal jednu ze svých sekretářek pracovat přesčas, děvče v kostýmku, který jí padl jako ulitý.

Stiskla bzučák a Melvin osobně vyšel ze své soukromé kanceláře, aby mě uvedl dál. Byl tak rozlámaný a ztuhlý, že sotva chodil, ale snažil se uchovat si bezstarostný, srdečně neformální vzhled.

„Dobrý den, Lame, zdravím vás!“ spustil. „Jak se máte? Dostal jsem váš telegram, že přiletíte tímto letadlem, takže jsem počkal… Pojďte dál, jen pojďte. Rozumím tomu tak, že jste připraven uzavřít případ Bruno versus Chester.“

Usmál jsem se na něj. „Myslím, že mám všechno, co potřebuju.“

„To je dobře. Posaďte se, Lame. Není žádný důvod, proč bychom vy a já nemohli být přátelé, koneckonců, obchod je obchod, a pojišťovací společnost přece počítá s tím, že bude vyplácet peníze. Proto taky vybírá pojistné. Jejich starosti nejsou naše starosti. Vy zastupujete klienta, a já zastupuju svého.

Víte, Lame, máme spoustu práce po celých Státech, a dost často musíme shánět svědky v Los Angeles a získávat od nich prohlášení. Jsem moc rád, že jsem se s vámi seznámil. Jsem přesvědčen o tom, že si můžeme být navzájem velmi užiteční.“

„To je fajn,“ odvětil jsem.

„Máte šeky?“ zeptal se a pokukoval po mém kufříku.

„Mám,“ řekl jsem. „Máte filmy?“

Usmál se a vytáhl ze zásuvky svého psacího stolu kulatou krabičku. Položil ji na stůl. „Vyřídíme to všechno najednou, Lame,“ prohlásil.

„Šeky jsou splatné jak na vás, A. B. Melvina, advokáta, tak na Helmanna Bruna jakožto nárokující strany,“ řekl jsem.

„Správně, to je správně,“ přitakal s úsměvem. „Tak se to má dělat. Raději jednám s pojišťovací společností, která advokáta chrání. Samozřejmě, můžeme svého klienta vždycky doprovodit do banky, ale je mnohem důstojnější, když se podepíše nejdřív klient a potom advokát, a sekretářka je pak odnese do banky.“

„Inu, tak šeky jsou připraveny,“ řekl jsem, „ale myslím, že vy je nebudete chtít.“

„Proč ne?“

„Protože kdybyste je podepsal, tak by vás ten podpis dostal rovnou do vězení.“

Z jeho obličeje se vytratila srdečnost a nahradil ji tvrdý, zlověstný výraz.

„Tak podívejte, Lame,“ řekl. „Už jsem to s vámi všechno probral. Nechci, abyste se pokoušel o nějaký chytrácký podraz, poněvadž jestli to uděláte, tak s várna i s tou vaší pojišťovnou zatočím tak, že se z toho hned tak nevzpamatujete.“

„Já se nepokouším o podraz,“ ujistil jsem ho s výrazem upřímné neviny. „To udělal váš klient.“

„Jak to myslíte?“

„Helmann Bruno je Foley Chester,“ řekl jsem.

„Cože! „vykřikl.

„A myslím, že při vyšetřování vyjde najevo, že Chester alias Bruno nebo Bruno alias Chester si už ze simulování udělal hodně dávno svou živnost. Má to dobře promyšlené. Vyřídí si pojistku, pak odjede do nějakého jiného města, zajistí si jinou totožnost, nahlásí smyšlenou nehodu, tvrdí, že pojištěný je v neprávu, a potom se jako pojištěný dostaví do pojišťovny ve městě, kde má svůj druhý domov, a přizná, že to byla čistě jeho vina.

Potom si najme nějakého advokáta a s pomocí kradených rentgenových snímků spolu slepí případ. Když pojišťovna zaplatí odškodné, vyhlídnou si další oběť.“

Melvinovi poklesla čelist. „Víte to jistě?“

„Policie dnes ráno zatkla paní Brunovou,“ řekl jsem. „Vyšlo najevo, že je to manželka Foleyho Chestera, ta, o které si mysleli, že byla zavražděna. Tentokrát využili zdravotní sestru ne ke krádeži rentgenových snímků, ale ke krádeži mrtvoly. Pak mrtvole navlékli šaty paní Chesterové, tělo spálili a chystali se shrábnout sto tisíc ze životní pojistky, pokud to půjde. Kdyby to nešlo, hodlali v tom svém čachrování pokračovat aspoň tím, že by z pojišťoven všelijakými podvody vyrazili někdy deset, jindy patnáct nebo i dvacet tisíc dolarů.“

„Jste si tím jistý?“ zeptal se. „Máte na to všechno důkazy?“

„Máte odsud spojení na policii. Řekněte jim, ať zavolají seržanta Sellerse v Los Angeles a zjistí od něj nejnovější vývoj případu Chester.“

Melvin odstrčil židli. „Omluvte mě na okamžik,“ požádal. „Chci si promluvit se svou sekretářkou.“

Byl pryč asi deset minut; když se vrátil, celý se chvěl.

„Lame, chtěl bych vás ujistit na svou profesionální čest, že jsem o tom neměl nejmenší tušení. Jednal jsem v té nejlepší víře.“

„Ano?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odpověděl.

Ukázal jsem na kulaté plechové pouzdro s filmem na stole.

„A co ten film?“ zeptal jsem se.

Podíval se na něj a nabral zhluboka dech. Viděl jsem, jak jeho mozek pracuje na plné obrátky. „Film?“ hlesl nepřítomně. „To že je film?“

„Vypadá to tak.“

„To je pro mě novinka. V životě jsem ho neviděl. Musel jste ho sem přinést vy.“

„Zase ho odnesu,“ řekl jsem.

Vzal jsem jej a vložil do svého kufříku. „Jak jste podotkl před chvílí, tohle vše patří k naší práci. Oba zastupujeme klienty.“

„Mám takové pravidlo, že nikdy nezastupuji darebáky,“ prohlásil Melvin. „Toto je pro mě šok. Velký šok.“

„Odkud jste myslel, že pocházejí ty rentgenové snímky?“ zeptal jsem se.

„Můj klient si je přinesl.“

„Nechtěl jste se na ně zeptat lékaře?“

„Já… měl jsem strašně moc práce,“ řekl Melvin chabě. „Je samozřejmé, že až by nastal čas připravovat se na soud, byl bych si to ověřil, ale… víte, jak to chodí, Lame.“

„Vím, jak to chodí,“ řekl jsem a vyšel ven.

Kapitola 16

Půlnočním letadlem jsem se vrátil do Los Angeles, takže jsem dorazil do Breckinridgeovy kanceláře, právě když otevírali.

Breckinridge přišel celý ustaraný, oči měl napuchlé a jeho obvyklá bodrost byla tatam. Nevypadal ani trochu mladistvě a svěže jako jindy, připomínal spíš povadlou hlávku salátu.

Když mě tam uviděl, bylo na něm vidět překvapení.

„Lame!“ zvolal. „Co vy tady děláte? Máte být v Dallasu a dohodnout vyrovnání.“

„Už jsem to udělal.“

„Co jste udělal?“

„Provedl jsem to.“

„Máte… všechno?“

„Máte tady promítací místnost, že ano?“

Chvíli váhal. „Ano, ale nechci, aby ten film, co nesete, promítal někdo z našich.“

„Promítnu ho sám,“ řekl jsem.

„Víte jak?“

„Ano.“

Šli jsme do promítací místnosti. Breckinridge se podíval na film. Když jsme vyšli, třásl se jako osika.

Podal jsem mu svitek filmu. „Víte, co s tím máte dělat,“ řekl jsem.

„Kolik to stálo?“ zeptal se.

„Nu, měl jsem pár větších výdajů. Lítal jsem proudovými letadly do Dallasu a zase zpátky. Letuška si myslela, že jsem zástupce nějaké společnosti a…“

„Ale co!“ mávl rukou. „Na výdaje se neohlížejte. Na kolik jste to dohodl?“

„Na nic,“ sdělil jsem mu.

„Nic!“

„Přesně tak.“

„Jak to?“

„Uvidíte v poledních novinách. Bude v nich článek o tom, jak byl díky mimořádnému pracovnímu nasazení a úsilí seržanta Franka Sellerse a Jima Dawsona z kanceláře šerifa okresu Kern vyřešen jeden z nejzmatenějších případů vraždy, s jakými se kdy stát musel vypořádat. Zpočátku se zdálo, že se jedná o klasickou smrtelnou autonehodu. Při zevrubnějším zkoumání tihle ostřílení policisté našli důkazy vraždy kvůli pojistce. Jelikož ale do tohoto rámce jedno či dvě zdánlivě triviální fakta nezapadala, mořili se s tím dnem i nocí tak dlouho, dokud neodhalili zápletku, která znovu dokazuje staré pořekadlo, že skutečnost předčí fikci.“

„Chcete tím říct, že si ti dva… pánové… přivlastnili v tisku všechny zásluhy?“

„Jistě,“ řekl jsem. „Proč by ne?“

„To není fér,“ namítl Breckinridge. Nejsem tak docela bez vlivu v policejních kruzích. Jeden z policejních komisařů je můj blízký přítel a já…“

Náhle se odmlčel a já jsem dodal. „… a vy máte své vlastní problémy.“

Dotkl se prstem kulaté krabice s filmem. „Kdežto já…“ zopakoval po mně, „mám své vlastní problémy. Ale když už vám to nebudu moci vynahradit tímto způsobem, udělám ti jinak, Lame. Mám pro vás odměnu od naší společnosti, a nejen to, zítra touto dobou budu mít prémii od dalšího tuctu pojišťoven, která vás mile překvapí. Melvin nám byl už dlouho trnem v patě.“

Breckinridge vyšel do předkanceláře a vrátil se s šekem.

Podíval jsem se na něj, překvapením hvízdl a zasunul ho do kapsy.

Breckinridge rozhodil rukama. „Lame, bylo mi opravdu potěšením,“ řekl. „Opravdu potěšením.“

Nechal jsem ho při tom.

Kapitola 17

Vkráčel jsem do kanceláře, Berta zamžikala a prohlásila. „Můj ty bože, copak nemůžete zůstat chvíli na jednom místě? Jak máte dokončit nějakou práci, když pořád lítáte sem a tam?“

„Už jsem ji dokončil,“ sdělil jsem jí.

„Měl jste na tom pracovat tři týdny,“ namítla vztekle. „Tři týdny se sazbou šedesát dolarů za den, to máme celkem…“

Přerušil jsem ji tím, že jsem před ni na stůl pohodil šek od Breckinridge.

Přečetla ho a chtěla něco říct, ale pak se jí oči začaly rozšiřovat.

„To mě tedy vem čert!“ zvolala a po chvíli dodala: „A když pomyslím, že vám ještě proplatí všechny výlohy.“

„Až na jednu pětisetdolarovou položku,“ namítl jsem.

„Pětset dolarů? Za co?“ zeptala se.

„Prémie pro Elsii Brandovou,“ řekl jsem. Vyšel jsem z kanceláře a nechal ji tam, ať si prská.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai