Lam a Cool - Odvážnému štěstí přeje

Erle Stanley Gardner

(2000)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Kniha obsahuje detektivní román amerického klasika žánru.

Je to svižně napsané dílo zařaditelné do tzv. drsné školy. Jde o příběh soukromého detektiva, který svůj případ s tajuplným klientem musí řešit nadvakrát. Nevyrovnané spojení zcela slabého prvního příběhu s druhou příjemně napsanou detektivkou.

(www.mlp.cz)

Odvážnému štěstí přeje

ERLE STANLEY GARDNER

Kapitola 1

Nápis na mléčném skle dveří hlásal:

B. COOL A DONALD LAM

SOUKROMÁ DETEKTIVNÍ KANCELÁŘ

PRACOVNÍ DOBA: 9-17

Vchod

Vzal jsem za kliku, vešel dovnitř, kývl na asistentku a zamířil ke dveřím s cedulkou Donald Lam, Soukromá kancelář.

Moje sekretářka Elsie Brandová řekla: „Všiml sis toho člověka, který čeká v přijímací kanceláři?“

„Ani ne. Proč?“

„Chce s tebou mluvit.“

„O čem?“

„Je to něco velmi důvěrného. S nikým jiným kromě tebe se nehodlá bavit.“

„Jak se jmenuje?“

Podala mi navštívenku. Reliéfní tisk byl tak silný, že by písmenka přečetl slepý konečky prstu. Stálo na ní Dawsonova agentura pro inkaso pohledávek a v dolním levém rohu bylo napsáno Clayton Dawson, zástupce ředitele.

Sídlo společnosti bylo v Denveru ve státě Colorado.

„Dobře,“ oznámil jsem Elsii, „přijmu ho.“

Zmáčkla tlačítko a řekla asistentce v přijímací kanceláři: „Pan Lam pana Dawsona přijme.“

Za chvíli se otevřely dveře.

Dawson byl člověk střední postavy, okolo padesátky. Na sobě měl nenápadný, ale kvalitní oblek, zjevně ušitý z velmi drahé látky.

Rozhlížel se dokola po kanceláři. Na mně jeho pohled spočinul až při druhém kole. „Pan Lam?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Ano.“

Neposadil se. Pohlédl na Elsii Brandovou, potom znovu na mě. Potřásl hlavou. „Nerad bych se vás dotkl. Ale raději to řeknu rovnou. Obávám se, že mi nevyhovujete.“

„Najděte si tedy někoho, kdo vám vyhovovat bude.“

„Čekal jsem… daleko mohutnějšího chlapa.“

„Hledáte detektiva?“

„Ano.“

„A co po něm chcete? Aby hrál ragby nebo pátral?“

„Já… totiž mám za to, že ve vaši profesi se někdy dostáváte do situací, ve kterých je zapotřebí jisté fyzické zdatnosti. Nepochybuji, že jste velice šikovný a vysoce kvalifikovaný, ale já pro svou věc potřebuji někoho – a co váš společník? Není pan Cool… trochu svalnatější?“

„Po pravdě řečeno, B. Cool poněkud svalnatější skutečně je.“

Tvář se mu rozzářila.

„To ‚B‘,“ informoval jsem, „znamená Berta. Berta Coolová.“

Dawson klesl do židle, jako by se mu náhle podlomila kolena. „To snad není pravdal“

„Asi jste četl romány, kde se píše, jak na soukromého detektiva vytáhnou kudly dva svalnatci na veřejných toaletách. On chytne jednoho za zápěstí a vyrazí mu nůž z ruky, až vyletí ke stropu a zapíchne se tam. Druhého útočníka přitom ještě stihne nakopnout do břicha. Potom dá tomu prvnímu ránu pěstí. Je to taková pecka, že padouchovi křupne kost a nos má na placku. Detektiv s uspokojením sleduje, jak mu z něj stříká krev jako voda z kropicí hadice. Muž se zapotácí a o krok nebo dva ustoupí, narazí na otočné dveře, sveze se po nich a usedne na záchodové prkýnko. Náš hrdina dostane ihned skvělý nápad. Zvedne toho druhého, co se svíjí na zemi, a posadí ho do vedlejší kabinky. Otočné dveře se za ním zaklapnou. Detektiv si umyje ruce pod kohoutkem s teplou vodou, a když si je suší pod elektrickým horkovzdušným sušákem, rozrazí se dveře a dovnitř vtrhnou dva policajti. To už si náš hrdina před zrcadlem upravuje kravatu. ‚Máte tady nějakej problém?‘ zeptá se jeden polda. Detektiv zvedne překvapeně obočí: ‚Problém? Já rozhodně žádný problém nemám‘.“

„Nemusíte pokračovat,“ přerušil mě Dawson.

„Ale můžu. Donekonečna.“

„Asi ten brak sám hodně čtete.“

„Proč ne? Když se dokážete s takovým hrdinou ztotožnit, je to docela zábava.“

„Ale ve skutečnosti to nedokážete.“

„Vy taky ne,“ opáčil jsem. „Znám jediného člověka, který to dokáže. Je to Berta Coolová.“

Zamyšleně na mě pohlédl. „Vaše kancelář má zatraceně dobrou reputaci. Osobně vím o dvou hodně zamotaných případech, které jste zvládli na jedničku.“

„Použili jsme k tomu svaly?“

Zaváhal. „Spíš mozek, řekl bych. Jaká je paní Coolová?“

„To byste měl posoudit sám.“

„Do mého případu je zapletená jedna žena.“

„Tak to často bývá.“

„Možná… možná, že by se na tu práci Berta Coolová hodila.“

„O tom nepochybuji.“

„Ta slečna je rozmarná, umíněná, nezávislá, drzá a nevděčná.“

„Jinými slovy, je to naprosto normální, moderní mladá žena. Je to vaše milenka? Nebo byla, předtím než do Rajské zahrady vlezl had?“

„Je to moje dcera,“ řekl stroze.

„Aha. Nechcete si promluvit s Bertou Coolovou?“

„Rozhovor s ní bych velice uvítal.“

Kývl jsem na Elsii.

Vytočila její číslo a za chvilku už jsem slyšel Bertin drsný hlas.

Elsie jí stručně nastínila, o co jde.

Zavěsila a oznámila: „Paní Coolová přijde hned.“

Za okamžik se otevřely dveře a do místnosti se přivalila Berta Coolová. Vypadala jako staromódni nákladní lokomotiva. Měla krátké nohy, mohutný hrudník, oči tvrdé a blyštivé jako diamanty na jejich prstech. Bylo vidět, že není zrovna v nejlepším rozmaru. Potrpěla si na to, aby se ve svých šedesáti těšila všem výsadám staršího společníka. Byla by raději, kdyby byl Dawson uveden s náležitou fanfárou rovnou do její kanceláře.

„Paní Coolová,“ řekl jsem co nejuhlazeněji, „dovoluji si představit pana Dawsona, zástupce ředitele Dawsonovy agentury pro inkaso pohledávek.“

Dawson rychle povstal.

Berta po něm blýskla očima. „Těší mě, pane Dawsone.“

Dawson se uklonil., Je mi velikou ctí, madam.“

Berta Coolová se obrátila ke mně. „Je to pracovní, nebo společenská návštěva?“

„Pracovní,“ sdělil jsem jí. „Pan Dawson s námi chce hovořit o jisté záležitosti. Asi s ní budou spojeny určité problémy, které já nedokážu zvládnout.“

„Jaké problémy?“ chtěla vědět.

„Násilí,“ informoval jsem ji.

„Ne, počkejte, počkejte,“ vložil se do toho Dawson. „Formuloval jsem to trochu jinak.“

„Naznačil jste to,“ odporoval jsem mu.

„Já jsem jenom konstatoval,“ vysvětloval Bertě, „ že soukromí detektivové bývají trochu statnější, mohutnější a starší, než je váš společník. A že se někdy setkávají s násilím.“

„My to zvládáme.“

„O tom nepochybuji.“

„Do té záležitosti je zapletena žena,“ sděloval jsem dále, „a pan Dawson si myslí, že by to mohlo situaci zkomplikovat.“

„Ženský vždycky všechno zkomplikujou,“ zabručela a svalila se do křesla. Když pohnula rukama, diamantové prsteny se jí zatřpytily. Dala si na tom patřičně záležet. Upřela oči na Dawsona.

„Nechcete nám o tom něco říct?“

„Jedná se o záležitost, která vyžaduje co nejdelikátnější přístup.“

„Ještě jsme neměli případ, kterej by ho nevyžadoval,“ ujistila ho Berta.

„Jedná se o rodinnou záležitost.“ Podal jsem Bertě jeho navštívenku.

Zkoumavě zaryla nehtem do vystouplých písmenek. „Vy jste zástupce ředitele?“ vybafla na něj.

„Ano.“

„Jmenujete se Dawson?“

„Ano. Clayton Dawson.“

„Ale ta firma se jmenuje Dawsonova agentura pro inkaso pohledávek. Jak to, že se jmenujete stejně?“

„Firmu založil můj otec.“

„Váš otec už nežije?“

„Je v penzi. Je předsedou správní rady.“

„Tak jak to, že nejste ředitelem vy?“

„Jsou to ryze osobní, rodinné důvody, paní Coolová. Nechci je zde rozebírat. Ale ředitelem je můj starší bratr.“

„Aha,“ přikývla. „Tak to vybalte.“

„Jak prosím?“

„Tak co potřebujete? Co po nás chcete?“

Dawson přelétl pohledem ke mně, potom se podíval zase na Bertu. „Mám dceru.“

Berta na to nic neřekla.

„Je jí dvacet tři let. Je nedisciplinovaná a nevděčná. Pokud bych ji měl posuzovat podle poněkud staromódních měřítek, je nemravná.“

„Dnes lidi mladý slečny podle staromódních měřítek moc neposuzujou. To už není v módě. O co konkrétně jde?“

„Když vyšlo jasně najevo, že není ochotna se ukáznit a přestat znevažovat jméno naší rodiny, zastavil jsem jí přísun všech financí. Jinými slovy, dal jsem jí jasně najevo, že jestli bude ignorovat mé požadavky a nebude dbát mých rad, zřeknu se jakékoli finanční zodpovědnosti.“

„A jak na to zareagovala?“

„Odešla z domu.“

„To bylo v Denveru, v Coloradu?“

Pohlédl na mě, potom dolů na své boty a znovu na mě.

„Ano.“

„Pokračujte.“

„Moje dcera odjela do Los Angeles. Zapletla se s jedním mužem. Ten vztah neschvaluji a ten člověk se mi nelíbí.“

„Setkal jste se s ním?“

„Ano.“

„Jak se jmenuje?“

„Sidney Eldon.“

„A jak se jmenuje vaše dcera?“

„Phyllis. P-h-y-l-l-i-s.“

„Jste s dcerou v kontaktu?“

„Občas mi píše.“

„Jak je to dlouho, co odešla?“

„Asi dva měsíce.“

„A proč jste tedy přišel za námi?“

Trochu se zavrtěl a dvakrát nebo třikrát si poposedl.

„Je potřeba hnout se z místa,“ řekl jsem. „Tak o co jde?“

„Nevím, jestli byste mi mohli pomoct.“

„To já taky nevím,“ odtušil jsem.

Tázavě na mě pohlédl.

Berta řekla: „Donald chce říct, že najmout si soukromou detektivní kancelář na řešení zamilovaného románku je poněkud drahá záležitost.“

„Peníze!“ řekl Dawson a mávl rukou. „Na těch mi vůbec nezáleží.“

Berta nasadila přívětivější výraz. „Rozumím,“ zavrkala,, Jde vám o princip.“

„Přesně tak. A o dobré jméno naší rodiny.“

„Proč vám na něm tak záleží?“

„Je všechno, co vám řeknu, důvěrné?“

„Ano.“

„Máte jako soukromí detektivové licenci?“

„Jistě.“

„Kdybyste kryli zločin, přišli byste o ni?“

„Ovšem.“

„Takže nemůžete přijmout práci, kvůli které byste mohli přijít o licenci.“

Berta zaváhala.

Já jsem řekl: „Teď hovoříte vy.“

„Takže kdybych k vám měl být ve všem zcela upřímný, nemohli byste tu práci přijmout a nemohli byste mě chránit. A na druhé straně, máte-li mě chránit tak, jak si to představuji, nemohu k vám být zcela upřímný.“

„Takové věci,“ varoval jsem ho, „obyčejně stojí hromadu peněz.“

Berta po mně blýskla pohledem.

Dawson se sklonil, otevřel kufřík a vyndal z něj obálku. Z obálky vytáhl malý útržek látky. Podal ho Bertě.

Bertiny diamanty se blyštěly, jak hadřík otáčela v prstech.

„Co je to?“

„Musím to říct velmi opatrně, abych vám nezpůsobil nepříjemnosti a sám sebe neohrozil,“ upozornil Dawson. „Mohlo by se stát, že někdo bude tvrdit, že tento kousek látky se našel v autě, které měla podle falešného obvinění pátého tohoto měsíce řídit pod vlivem alkoholu moje dcera.“

„Chcete říct, že…“

„Mlč, Berto,“ okřikl jsem jí.

Berta se na mě zamračila.

„Pan Dawson se vyjádřil bezchybně. Tato situace vyžaduje velkou opatrnost a my nesmíme vyslovit nic, co by našemu klientovi mohlo nějak ublížit.“

Dawson souhlasně přikývl.

Berta to zvažovala. Přelétla nás oba pohledem. „Nemůžeme ignorovat předpisy, Donalde,“ varovala.

„Samozřejmě, že ne,“ ujistil jsem ji. „Pokud je mi známo, nezaznělo tu zatím nic, co by bylo s předpisy v rozporu. Jestli tomu dobře rozumím, pane Dawsone, nehodláte nám říct, kdo ten kus látky objevil nebo proč je důležitý?“

Dawson zoufale pronesl: „To právě nevím, jestli je důležitý. Kvůli tomu jsem přišel. Chci, abyste to zjistili. Jak je ten cár látky důležitý. A jestli vůbec důležitý je.“

„A kdyby byl nějak důležitý, co byste s tím chtěl dělat?“

„Zbavit ho té důležitosti. Tím nejlepším možným způsobem.“

„Záleží vám na dobrým jméně rodiny, ale o dceru vám nejde, že?“ ptala se Berta.

„To není pravda. Velmi svou dceru miluji, ale došla mi už trpělivost. Obávám se, že jsem se teď kvůli ni ocitl v takové situaci, že svoji lásku nemohu projevit… tedy, ne otevřeně. Všechno je třeba dělat skrytě a tajně, abych tak řekl. Velmi tajně.“

„Vaše dcera žije tady ve městě?“

„Ano.“

„Jako Phyllis Dawsonová?“

„Ne, jako Phyllis Eldonová. Žije s tím mužem, s tím Sidney Eldonem.“

„Kde?“

„V Parkridge Apartments.“

„Co dělá ten Eldon? Čím se živí?“

„Obávám se, že – alespoň v současné chvíli – žije z peněz mé dcery.“

„Ona má nějaké peníze?“

„Vzala si něco z domu. Ale nepřeji si, abyste po tom pátrali, protože by to mohlo vzbudit něčí pozornost. A já teď o žádnou pozornost nestojím.“

„Tak co tedy potřebujete?“ zeptal jsem se ho.

„Chci, aby se všechno vyřídilo rychle, účinně a nenápadně. Jestli je ten útržek látky nějak důležitý, chci tu situaci vyřešit a předejít možným komplikacím.“

„Schovejte si ho zpátky do kufříku,“ vyzval jsem ho.

„Ale já jsem chtěl, abyste ho viděli.“

„Už jsme ho viděli.“

„Ale možná ho budete potřebovat, abyste si mohli být jistí…“

„My si nechceme být jisti,“ přerušil jsem ho. „Jestli vám nebo vaší dceři máme pomoct, nemůžeme si dovolit být si čímkoli jisti. To by mohlo mít nepříjemné následky.“

Pomalu zasunul cár látky zpět do obálky a obálku vrátil do kufříku.

„Pokud si tedy přejete, abychom vás zastupovali, nechceme vědět víc. Fakta získáme vlastním pátráním. Přejete si zjistit, co vaše dcera dělá, že?“

„Ano.“

„Vy to nevíte?“

„Mám podezření, že je…“

„Žádná podezření nás nezajímají,“ skočil jsem mu do řeči. „Jenom potřebujeme vědět, co po nás chcete. Chcete informace o své dceři. Vypátráme to sami.“

„Rozumím.“ V hlase mu zazněla úleva. Berta mu rychle oznámila: „Bude vás to stát sto dolarů denně plus výdaje. Výsledek je bez záruky.“

„Plus záloha,“ dodal jsem okamžitě. „Pět set dolarů.“

„Říkal jsem vám, že na penězích mi nezáleží.“

„Takže, pokud by se ukázalo, že…“ Dawson Bertu rychle umlčel. „Myslím, že váš společník situaci dokonale pochopil, paní. Coolová.“ Potom se otočil ke mně. „Omlouvám se, že jsem pochyboval o vašich schopnostech, pane Lame. Jste nesmírně bystrý.“

Vytáhl z kapsy svazek bankovek a oddělil z něho hromádku stodolarovek. „Tady je záloha pět set dolarů a honorář na sedm dní pátrání dopředu. Až bude záležitost uzavřena, pošlete mi telegram na adresu naší agentury do Denveru. Nebo mi napište dopis. Nezapomeňte jedno či druhé poslat do vlastních rukou.“

„Pokladní vám vystaví účet,“ řekla Berta.

„Jenom to ne, proboha!“ Ještě jednou se obrátil ke mně: „Děkuji vám, že jste pochopil situaci, pane Lame.“

Bleskově natáhl levou ruku, pohlédl na hodinky a znepokojeně zamlaskal. „Mám strašné zpoždění. Musím utíkat. Sbohem.“

Doslova vyběhl z kanceláře.

„No, když seš tak zatraceně chytrej, tak doufám, že víš, o co tady kráčí.“

„Myslím, že vím.“

„Nezapomeň, že jsme společníci,“ upozornila mě.

„Myslím si, že náš přítel pan Dawson lítá v maléru. A čeká, že ho z něho vysekáme.“

„On že lítá v maléru?“

„Ano.“

„Mluvil o své dceři.“

„Slyšel jsem, o čem mluvil.“

„Myslíš si, že o jeho dceru tady nejde?“ ptala se zaraženě.

„Řeknu ti to takhle. Myslím si, že dotyčná není jeho dcera.“

„A kdo to je?“

„Svědkyně.“

„Ale je to Eldonova milenka.“

„To tvrdí on.“

„Tak kdo k čertu je ten Sidney Eldon?“

„Mohl by to být náš klient,“ řekl jsem. „Tvůj druhý Clayton Dawson.“

Berta povyskočila na křesle, jako by dostala ránu elektrickým proudem. „Do takovýho případu se nemůžeme pustit“

„Jakého?“

„Takovýho, jak naznačuješ.“

„Já jsem o tom případu nic nenaznačil. Mluvil jsem pouze o klientovi.“ Berta potřásla hlavou.

„Odneste ty peníze,“ požádal jsem Elsii. „Řekněte pokladní, aby je uložila na účet na stranu Dal: Clayton Dawson z Denveru.“

Berta chtivě pohlédla na hromádku bankovek: „Já z toho snad dostanu mladý.“ Zvedla se z křesla. „Je to teď tvoje bejby,“ sdělila mí. „A plínky mu budeš vyměňovat sám.“

A vykolébala se svojí kachní chůzí z kanceláře.

Kapitola 2

Případy automobilových nehod jsou v dnešní době tak časté, že se jim málokdy věnuje zvláštní pozornost v novinách.

John Doe zahyne na křižovatce. Nikomu to nestojí za to, aby o tom napsal článek. Joe se ve tři ráno vrací domů, „nezvládne řízení“ a omotá vůz kolem telegrafního sloupu. Joe zahyne a třiadvacetiletá spolujezdkyně Jane Jaksejmenuje, bydlištěm 7918 ulice Taata, je vážně zraněna.

Dodávka na dálnici přejede čáru, vjede do protisměru a čelně narazí do protijedoucího vozidla. Dva lidé jsou mrtví, všechny děti, které to viděly, vyděšené. A nějaký pisálek spojí všechny nehody dohromady, dá jim jeden titulek a všechno odbude čtyřmi nebo pěti krátkými odstavci.

Nehoda, o kterou jsem se zajímal, byla schovaná v pět dní starých novinách. Jistá paní Harvey W. Chesterová přecházela po přechodu pro chodce. Srazilo ji auto a ujelo.

Policie zjistila, že se jí odtrhl kousek látky ze šatů. Policisté se domnívali, že identifikace vozů a dopadení řidiče je jenom otázkou času. Existovala totiž ještě jedna stopa, o které se policie nezmínila.

Paní Harvey W. Chesterové bylo osmačtyřicet a bydlela na Doorman Avenue číslo 2367-A. Její zranění bylo označeno jako „vážné“.

V dalším odstavci se psalo o nějaké čelní kolizi. Byl tam popis honičky kradeného auta, během níž vůz místy dosahoval rychlostí sto mil v hodině.

Když se ho policii konečně podařilo zastavit, řidič klidně vystoupil a s úsměvem prohlásil, že je mladistvý a tudíž nemá trestní zodpovědnost.

Nehody končící rozmlácenými auty, drobnými zraněními a podobně jsou novinářsky natolik nezajímavé, že se o nich vůbec nepíše.

Jsou prostě běžnou součástí života ve velkoměstě.

U stánku jsem zakoupil hromádku časopisů, dal si je pod paži, skočil jsem do služebního auta a rozjel se na Doorman Avenue.

Zaparkoval jsem dva bloky od domu paní Chesterové. Zazvonil jsem postupně u trojích dveří a všem ženám, které mi otevřely, jsem nabídl předplatné časopisů.

Ve všech případech se mi dostalo poněkud chladného přijetí.

Po tomto krátkém průzkumu jsem zamířil k číslu 2367.

Byla to nevzhledná stará zástavba. Dům vepředu, číslo 2367, byla stará rozlehlá neobydlená barabizna. Vedl od ní dozadu do dvora betonový chodník. Číslo 2367 A byl přízemní domeček jako pro panenky.

Vystoupil jsem po dvou schůdcích na miniaturní verandičku a zazvonil.

Zevnitř se ozval ženský hlas: „Kdo je to?“

„Něco tady pro vás mám.“

„Pojďte dál,“ vybídl mě hlas unaveně. „Musíte si otevřít sám.“

Otevřel jsem dveře a vešel dovnitř.

Na invalidním vozíku seděla štíhlá žena s vysedlými lícními kostmi a unavenýma očima. Pravý kotník a pravou paži měla zafačované. Od pasu dolů byla zabalená do deky. Měla zakrytou jenom levou nohu, pravá jí čouhala ven.

„Dobrý den,“ řekla.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem ji. „Vypadáte jako po nehodě.“

„Srazilo mě auto a potom ujelo.“

„To je mi líto,“ řekl jsem jí a začal rozkládat časopisy. „Co chcete, mladíku? Když jsem vás pozvala dál, myslela jsem si, že jste někdo jiný.“

„Kdo?“

„Prostě někdo jiný.“

„Prodávám časopisy. Předplatné na časopisy.“

„Nemám zájem.“

„Ale měla byste ho mít. Neurazte se, prosím, ale viditelně nemáte co dělat. Jste tady upoutaná v křesle…“

„Mám rádio.“

„Není to strašná nuda, poslouchat pořád dokola moderátory a jejich hloupé žvanění a stejné reklamy?“

„Asi ano.“

„Kdybyste si předplatila některý z těchto časopisů, měla byste o zábavu postaráno.“

„Co nabízíte?“

Podal jsem jí těch šest časopisů, které jsem předtím koupil.

„Tady se dočtete spoustu zajímavých věcí. Jsou to vzdělávací časopisy. Jsou tam články o domácnosti, o dění na celém světě, o politické situaci. Jsou plné nepostradatelných informací pro lidi, kteří si chtějí udržovat kontakt se světem.“

„Řekněte mi o nich víc.“

Podala mi jeden: „Co obsahuje tento časopis?“

„To je časopis pro ženy. Jsou v něm rady pro domácnost, recepty na nízkokalorická jídla s vysokým obsahem proteinů. Dočtete se, jak si zařídit dům, jak je důležitý výhled z okna…“

„Fajn,“ přerušila mě. „To se píše v tomhle čísle, ale co bude v dalších? O čem budou psát tam?“

„Vyjdou tam články s podobným obsahem. Tento časopis má svůj zavedený styl a toho se drží.“

„Kdo píše ty články?“

„Nejvýznamnější odborníci na danou problematiku v zemi.“

„Jmenujte mi nějakého.“

„Jména autorů, kteří budou publikovat v příštích číslech, neznám. Můžu vám ale zaručit, že se budou zabývat těmi nejaktuálnějšími novinkami, které budou jistě zajímat každou moderní hospodyni.“

„Hm. A co tenhle časopis?“

„Ten je zaměřen na dům a byt. Dozvíte se tam…“

„Co bude v příštím čísle?“

„To bude hodně podobné, jako je toto.“

„A vánoční vydání?“

„Přinese dojemné příběhy o lidech, kteří…“

„A autoři? Kteří tam budou publikovat?“

„Ti nejlepší.“

„Nic víc o tom nevíte?“

„No, řekl bych, že to stačí, ne?“

„Kdo jsou ti nejlepší autoři?“

„Stačí se podívat na obsah tohoto čísla. Tam jejich jména najdete.“ Otevřel jsem časopis.

„Mladíku,“ sdělila mi. „Vy mi lžete.“

Zarazil jsem se a překvapeně na ni pohlédl. „Říkali mi o vás. Přece jenom jste ten, koho jsem čekala.“

„Kdo vám o mně říkal?“

„Přátelé. Řekli mi, že za mnou přijde člověk z pojišťovny, když ho vůbec nebudu čekat. Že mi začne vykládat o něčem úplně jiném a potom převede řeč na moje zranění a bude se mnou chtít udělat nějakou dohodu.“

„Nemám zájem o nějaké dohody,“ tvrdil jsem jí. „Přišel jsem vám nabídnout časopisy.“

„Ukažte mi nějaký formulář předplatného.“

„Dnes je s sebou nemám. Zatím jenom přijímám objednávky. Potom je odnesu do kanceláře a přijde za vámi člověk, který vyřizuje předplatné.“

„Pchá. Kolik nabízíte?“

„Čeho?“

„Kolik nabízíte za tu dohodu?“

„Nezastupuji žádnou pojišťovnu. Nezastupuji nikoho, kdo by s vámi chtěl uzavřít nějakou dohodu.“

„Dobrá. To je jedno, koho zastupujete. Kolik?“

„Jestli chcete, paní, mohl bych pro vás něco udělat. Mám známého, který občas spekuluje s vymáháním odškodného za úrazy zaviněné cizí osobou. Podepíše s vámi smlouvu a zaplatí vám za to v hotovosti. Potom podá žalobu. Přijde si samozřejmě na víc, než zaplatí zraněnému. Každý potřebuje vydělávat.“

„Kdo je ten člověk?“

„Nejsem oprávněn vám sdělit jeho jméno, ale pokud byste měla zájem o jisté finanční vyrovnání, mohu ho za vámi poslat.“

„Zaplatí mi, převezme můj případ, podá žalobu a bude mít nárok na všechno, co mi bude přiznáno?“

„Ano. Možná to nebude tak jednoduché. S takovým prohlášením bývá někdy problém. Asi byste musela podepsat, že on bude financovat soudní řízení a najme právníka, ale že dostane všechny peníze, které případně vysoudí. Že může od záležitosti kdykoli odstoupit a vy nebudete do věci nijak zasahovat, ale všechno necháte na něm. Bude jednat vaším jménem, a pokud něco vy soudíte, připadne to všechno jemu. Jinými slovy, prodáte mu svoje práva.“

„Za kolik?“

„Přijde na to. Jak vážně jste zraněná?“

„Všechno mě bolí.“

„Kolik máte zlomených kostí?“

„Jsem si jistá, že mám zlomenou nohu, ale doktoři tvrdí, že ne. Na rentgenu to nebylo vidět, ale já to poznám. Za nic na světě bych to nechtěla znovu zažít. Nemůžu se hýbat. Je to strašná bolest.“

„Ten můj známý na takových úrazech často hodně vydělá. Někdy zjisti, že je to dopředu prohrané, a vůbec do toho nejde. Pokud by se tak rozhodl, musela byste podepsat, že s tím souhlasíte.“

„Ale nejdřív by mi dal peníze, ne?“

„Jistě.“

„Podepsala bych mu to.“

„Řekněte mi, jak to všechno bylo.“

„Poslyšte, mladíku. Vy mě vodíte za nos. Jste z pojišťovny a chcete po mně, abych se vzdala svých nároků. Snažíte se mi namluvit něco o finančních spekulacích, abyste to získal laciněji… Všechno o té nehodě víte líp než já sama.“

Usmál jsem se na ni. „Vy jste ale mazaná, paní Chesterová. A moc a moc podezřívavá.“

„Myslíte?“

„Víte co, na tom vlastně nesejde. Máte představu o jisté částce, kterou byste přijala jako vyrovnání. Dostala byste peníze hned na ruku a mohla byste se odstěhovat z téhle špeluňky někam do domu s pečovatelskou službou nebo do hotelu, kde byste měla všechny služby a veškeré pohodlí.“

„Víte,“ řekla mi, „já bych si ráda koupila televizor. Na dálkové ovládání, abych si mohla přepínat stanice.“

„To by určitě šlo zařídit – pokud byste ovšem nechtěla příliš mnoho.“

„Pořád ještě trváte na tom, že máte známého, který by si ode mne chtěl koupit práva a vydělat na mém zranění?“

„Ano. To by jistě někdo chtěl.“

„Patnáct tisíc dolarů,“ sdělila mi.

Usmál jsem se a potřásl hlavou. „Ještě jste mi ani neřekla všechna fakta o vašem případu.“

„Srazilo mě auto a ujelo. Přecházela jsem křižovatku. Z vedlejší ulice se vyřítilo auto. Řídila ho nějaká mladá žena. Nestačila jsem si ji ani prohlédnout.“

„Všimla jste si značky?“

„Ne.“

„Můj známý by se samozřejmě musel pokusit to auto najit.“

„To nebude těžké.“

„Proč si to myslíte?“

„Policie mi řekla, že to dnes není žádný problém. Maji své vědecké metody a řidiče, který ujede z místa nehody, najdou během čtyřiadvaceti hodin.“

„Jak je to dlouho, co se to stalo?“

„Pět nebo šest dní. Počkejte, bylo to…“

„Ale je to víc než čtyřicet osm hodin, ne?“

„Určitě. Řekla bych – myslím, že je to pět dní. Dnes je šestý den.“

„Policie ho ještě nedopadla? Každý den, který od té doby uběhl, pátrání ztěžuje. A vaše naděje na získání odškodného je stále menší.“

Oči se jí zúžily. „Otevřete tu skříň, mladíku, a podejte mi šaty.“

Otevřel jsem dvířka a vyndal šaty, které visely hned za nimi. Rozložila je a ukázala mi místo, kde byl vytržený kousek látky. „Když do mě to auto narazilo, vytrhlo mi tady kus šatů. Policie mi řekla, že vlákna z té látky budou určitě na podvozku. A to auto bude mít promáčklý blatník. Najdou ho.“

Šaty byly ze stejné látky jako útržek, který mi ukázal Dawson.

„To je možné. Avšak může se stát, že i když nakonec toho řidiče nebo řidičku najdou, nebude mít žádné peníze ani pojistku.“

„Pchá! To bylo drahé auto. Svištělo jak raketa. Vím, že ta ženská pojistku měla. Jinak byste tady nebyl. Jste z pojišťovny.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Dobrá. Dám vám návrh. Berte nebo nechte. Jestli mi váš známý dá deset tisíc dolarů na ruku – teď hned – podepíšu tu smlouvu.“

„A potom uděláte co?“

„Co byste chtěl, abych udělala?“

„Je možné, že ten můj známý se bude chtít dohodnout mimosoudně, aby o tom nikdo nevěděl. Pak by ovšem nechtěl, aby se tím případem zabývala příliš důkladně policie.“

„Zmizím. Nikdo mě nenajde. Zařídím to tak, aby mě nevypátrali, ale dostanu deset tisíc v hotovosti. Do dvanácti hodin.“

Usmál jsem se a zavrtěl hlavou. „To není možné. Tolik času mi možná zabere jenom ho najít. Možná se ukáže, že ten můj známý o tento případ vůbec nemá zájem. Já jenom vím, že se takovými věcmi čas od času zabývá a že na nich párkrát vydělal. Někdy si přijde na desetinásobek. Jindy se mu sotva vrátí to, co do věci vložil.“

„No, pokud je aspoň trochu šikovný, určitě na tom vydělá. To auto policie jistě najde. Už ho měla najít dávno. Určitě se to vyplatí. Já nejsem včerejší, víte. Tohle není obyčejná nehoda, kdy vás někdo srazí autem, zastaví, odveze vás do nemocnice a postará se o vás. Mě srazila ženská, která potom dupla na plyn a nechala mě tam ležet. To je zločin. Mohli by ji za to zavřít. Když ji najdou, bude potrestaná… Já vím, že ji zastupujete. Vím to, jako že se Chesterová jmenuju. Mohla bych si klidně říct o padesát tisíc.“

Zasmál jsem se., Jen do toho. Řekněte si o padesát tisíc, jestli chcete. Já ale odejdu a už mě nikdy neuvidíte – pokud byste si náhodou nechtěla předplatit nějaké časopisy“

„Dobře. Náhodou chci ty peníze. Deset tisíc dolarů v hotovosti do čtyřiadvaceti hodin. Uděláme dohodu. Podepíšu vám, co budete chtít. A co se policie týče, bude problém mě najít. Nebudu té mladé dámě dělat žádné potíže.“

Zakroutil jsem hlavou. „To nejde.“

„Proč ne?“

„To by bylo nezákonné.“

„Dobře. Tak o tom nikomu nic neřeknu.“

„To by šlo. To je zcela legální.“

Usmála se na mě chytrým, vědoucím úsměvem. Potom pohlédla na hodinky. „Tak do toho, mladíku. Máte na to dvacet čtyři hodin.“

„Ty časopisy nechcete?“

Zasmála se.

„Pokusím se spojit se svým známým, a pokud bude mít zájem, dám vám vědět.“

Opatrně jsem zavřel síťované dveře a prošel verandičkou. O dva bloky dál jsem nasedl do služební kraksny a ujel dalších šest bloků k telefonu. Zavolal jsem Elsii Brandové a požádal ji: „Pošlete Claytonu Dawsonovi tento telegram:

STOJI VAM TO ZA DESET TISIC STOP, NUTNO VYŘEŠIT DO DVANÁCTI HODIN STOP.

„Jak to mám podepsat?“ ptala se.

„Nepodepisujte to a neplaťte to z našeho účtu. Běžte do telegrafní stanice a zaplaťte v hotovosti. Udejte fiktivní adresu.“

Kapitola 3

Během dvou hodin mi přišla z Colorada odpověď:

STOJI STOP, BEZTE ZA PHYLLIS ELDONOVOU STOP, PARKRIDGE APARTMENTS 609 STOP, ZADNE STVRZENKY STOP, ZADNE PODPISY STOP.

Za půl hodiny po obdržení telegramu jsem zvonil u čísla 609.

Phyllis Eldonová byla krasavice.

Žádnou podobu s otcem jsem neviděl. Měla vlasy barvy medu, nevinné modré oči, broskvovou pleť a postavu supermodelky. „Jmenuji se Donald Lam,“ řekl jsem jí.

„Čekám vás. Chcete deset tisíc, že?“

„Ano.“

„Posaďte se, prosím. Co si dáte – skotskou nebo bourbon?“

„Ani jedno. Pracuji.“

„Já taky pracuji a dám si skotskou se sodou.“

„Tak to přineste dvakrát.“

Odešla k baru.

Byl to krásný, luxusní byt, s přepychovým, nápadně drahým vybavením.

Nalila do křišťálových sklenek skotskou, přihodila led, střik – a sodu a jednu mi podala. „Na zdraví.“

„Na zdraví.“

„Asi si myslíte, že jsem velice nemravná, že?“

„Proč?“

„Nevím. Můj otec vám toho o mně určitě hodně napovídal.“

„Vyzvídáte?“

„Ne. Ale pokládám se za lidskou bytost a byla bych ráda, kdybyste mě za ni pokládal i vy.“

Přelétl jsem ji pohledem. „Jak tak na vás koukám, řekl bych, že lidská bytost asi budete.“

Zasmála se. „Umíte překrucovat slova, jak se vám to hodí, že?“ Zvedla sklenku a hleděla na mé přes její okraj.

Lehce jsem kývl hlavou a napili jsme se. Věděl jsem, že mě zkoumá.

„Otec říkal, že jste neobyčejně schopný detektiv.“

„Když mě poprvé uviděl, reagoval poněkud jinak.“

„Byl zklamaný. Myslel si, že budete nějaká korba.“

„Lituji, že jsem nesplnil jeho očekávání.“

„Mě připadáte akorát. Řekla bych, že vaše objetí bude silné dost“

Naše oči se střetly. Usmála se na mě přes okraj skleničky. Najednou změnila výraz. „Tak o co jde, Donalde?“

„Před šesti dny srazilo auto na přechodu jistou Harvey W. Chesterovou a ujelo. Neví, kdo ji srazil – jenom si všimla, že vůz řídila nějaká dívka.“

„Pokračujte.“

„Ptal jsem se jí na zranění a na možné finanční vyrovnání.“

„Donalde, není něco takového protizákonné?“

Tu otázku jsem přešel a pokračoval jsem: „Řekl jsem jí, že vím o člověku, který občas spekuluje s odškodným za úrazy zaviněné cizí osobou. Někdy koupí práva poškozeného a dokáže vysoudit spoustu peněz. Ovšem někdy se mu viníka najít nepodaří a musí to vzdát – a samozřejmě na tom prodělá.“

Chvíli se nad tím zamýšlela a potom na mě pohlédla s nově nabytou úctou.

„Já si od ní mám koupit práva?“

Pokrčil jsem rameny. „Jestli vám to za to stojí. Je to sázka do loterie. Je možné, že tu osobu, co řídila auto, nikdy nenajdeme.“

„Ale jestli ano?“

„Potom budete mít podepsanou plnou moc.“

„Nebude taková věc… abych tak řekla, inkriminující?“

„Smlouvu podepíšu já. Budu vystupovat jako prostředník, kdyby k něčemu došlo.“

„Nebude to riskantní? Co když se o to bude někdo zajímat?“

„Lidé se o mě zajímají pořád. Někdy jim zkrátka nedávám úplné odpovědi.“

„A když se o to začne zajímat policie?“

„Nejsem povinen jí sdělovat jména svých klientů.“

„Donalde, vy jste vážně neobyčejně schopný.“

„Děkuji vám.“

„Víte, co všechno to pro mě znamená?“

„To tedy rozhodně nevím!“ odsekl jsem.

Začervenala se, ale potom se rozesmála. „Myslím, že vám rozumím. Co nevíte, to vás netrápí.“

„A co nevím, nebude trápit vás.“

„A vy přece nechcete, aby mě něco trápilo, že ne, Donalde?“

„Jste moje klientka.“

„Počkejte chvilku.“

Odešla do ložnice. Zdálo se mi, že jsem zaslechl nějaké šeptání.

Vrátila se se svazkem stodolarových bankovek.

Jenom šustily, jak mi je odpočítávala do klína. Prsty mi občas zavadila o nohu, jak skládala bankovky na hromádku.

„Takže tady máte sto stodolarovek. To je dohromady deset tisíc. A teď mi řekněte, co se stane, jestli policie tu řidičku vypátrá.“

„Požádají zraněnou, aby na ni podala trestní oznámeni.“

„A potom?“

„Záleží na důkazech, které policie má. Možná by proti ní mohlo být vzneseno obvinění z trestného činu. Ale pokud by paní Chesterová trestní oznámení nepodala, zkomplikovala by tím policii situaci.“

„Zatím žádné důkazy nemají?“

„Mají šaty, ze kterých jí to auto vytrhlo kus látky. Asi taky našli sklo z předního světla. Takové věci obyčejně mívají.“

„Člověk se dnes musí spoléhat na štěstí, že?“ usmála se.

„To rozhodně.“

Položil jsem skleničku a zvedl se k odchodu. Zamyšleně na mě pohlédla. „Donalde, vy jste prostě báječný!“

Zašklebil jsem se na ni a řekl: „Kdybych vám zkusil odporovat, bylo by to na dlouhou debatu. Nashledanou, Phyllis.“

„Nashledanou, Donalde.“

Kapitola 4

Znovu jsem zaparkoval služební auto dva bloky od domu pani Chesterové, prošel jsem kolem té velké barabizny dozadu k domečku a zaklepal na dveře.

„Vstupte,“ řekla zmučeným hlasem.

Otevřel jsem dveře a vešel dovnitř.

Paní Chesterová seděla v posteli a pod očima měla velké tmavé kruhy.

„Měla jsem strašnou noc.“

„Nemáte nikoho, kdo by se o vás postaral?“

„To si nemůžu dovolit. Ráda bych jela za dcerou. Ona sem přijet nemůže, a já nemám peníze na cestu.“

„Kde bydlí?“

„V Denveru.“

„Je vám hodně špatně?“

„Asi mi to zasáhlo svaly, víte. Nejspíš mám poškozená svalová pouzdra, nebo jak se tomu říká. Jen to bolí a bolí a bolí… Bolel vás někdy zub?

„Ano.“

„Tak si představte tisíc bolavých zubů po celé noze, odshora až dolů. Vždycky, když se nadechnu, tak mě to zabolí.“

„Doktoři vám nenašli žádnou zlomeninu?“

„Ne, tvrdili, že nic zlomeného nemám, ale věřte doktorům.“

„Někomu věřit musíte.“

„Ano, asi máte pravdu.“

„Nedali vám něco na spaní?“

„Mám nějaké pilulky, ale moc mi nepomáhají.“

„Spojil jsem se s tím člověkem, který někdy platí odškodné dopředu. Je ochoten to s vámi zkusit“

Pohlédla na mě a lišácky přimhouřila oči.

„Přemýšlela jsem nad vaším návrhem. Chci dvanáct tisíc dolarů na ruku. V hotovosti.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Na tom trvám,“ sdělila mi.

Vytáhl jsem stodolarovky a vhodil je na stůl. „Mohu vám dát tohle. Deset tisíc dolarů. Za to po vás budu chtít, abyste mi zaručila, že kdykoli vás o to požádáme, podepíšete nám jakýkoli papír. Když budeme chtít, abyste nám podepsala nějakou stížnost, podepíšete ji. Pokud vysoudíme nějaké peníze, budou naše. Samozřejmě výlohy budeme hradit my.“

„To nemůžu udělat, prostě to nejde. Od chvíle, kdy jste odešel, mě to nepřestalo bolet. Víte co? Vezmu si jedenáct tisíc.“

„Je mi líto. Jedenáct nemám. Nabízím vám deset.“

Umíněně zavrtěla hlavou. „Řekněte svému známému, ať se jde klouzat. Za deset tisíc vám nic nepodepíšu.“

„Dobře,“ řekl jsem a začal jsem sbírat peníze ze stolu.

Napjatě mě sledovala. Tvář měla bílou jako smrt.

Srovnal jsem bankovky do úhledné hromádky, stáhl je gumičkou a schoval si je do kapsy. „Lituji, pani Chesterová.“

„Kdo je ten člověk, pro kterého pracujete?“

„Říkal jsem vám to. Je to spekulant. Je to hráč. Takové případy, jako je ten váš, mu občas vynesou hromadu peněz. Někdy přijde o všechno.“

„Ta bolest je nesnesitelná. Potřebuju, aby se o mě někdo staral.“

„Je mi to lito.“

„Co kdybychom udělali takovou prozatímní dohodu? Dal byste mi tisíc dolarů a potom bychom mohli jít půl na půl, podle toho, kolik bych vysoudila. Potřebuju jenom peníze na cestu do Denveru.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Já jsem jenom prostředník, pani. A tohle jsem vám zařídil, protože jsem vám chtěl pomoct.“

„A čím se živíte?“

„Řekněme, že prodávám časopisy.“

„Pchá?“ Rozesmála se drsným, kovovým smíchem.

„Paní, takhle se nikam nedostaneme,“ sdělil jsem jí a vydal se ke dveřím.

Počkala, až skoro zavřu, a potom zvolala: „Hej!“

Zaznělo to jako prásknutí biče.

Zavřel jsem dveře.

Slyšel jsem, jak vyskočila z postele.

Pateticky zasténala, vrhla ke dveřím, jednou rukou se chytila za kulatou kliku a druhou za veřej.

„Pomozte mi! Omdlívám! Vstala jsem z postele.“

Vrátil jsem se stejnou cestou, a když jsem došel ke dveřím, začala se poroučet k zemi.

„Ach, pomoc, pomoc! Jsem tak slabá a bezmocná!“

Dovlekl jsem ji zpátky k posteli.

Naříkala a skučela. „Bože, to jsem neměla dělat! To jsem neměla! Doktor mi říkal, že nemám vstávat z postele. Ach, ta strašná bolest!“

Pomohl jsem jí položit se.

„Je to lepší?“

Bledým, ochablým prstem ukázala na kulatou dózičku s léky. Podejte mi dva prášky a trochu vody. Rychle!“

Odšrouboval jsem víčko lékovky a napustil vodu do sklenice. „Tady máte ty prášky, jestli si je chcete vzít.“

Vzala si dva, zapila je, znovu si lehla a těžce oddechovala. „Neodcházejte. Nenechávejte mě tu samotnou.“

Přitáhl jsem si židli k hlavě postele.

Několik minut ležela se zavřenýma očima.

„Už se cítíte lépe?“

Vyčerpaně se usmála.

„Tak já už půjdu.“

„Nechoďte.“

Otevřela oči. Mluvila se zjevnou námahou. „Jste hodný chlapec. Chcete mi pomoct, já vím. Já ty peníze potřebuju, moc je potřebuju! Potřebuju, aby se o mě někdo staral. Potřebuju mít kolem sebe lidi, kterým nejsem lhostejná a kteří mě mají rádi. Chci za svou dcerou do Denveru. Beru to.“

„Co berete?“

„Těch deset tisíc.“

„Měla byste raději počkat, až se budete cítit lépe.“

„Ne. Chci odjet teď hned. Zavolám si sanitku. Dovezou mě na letiště, posadí do letadla a raz dva jsem v Denveru.“

„Budete mi muset podepsat smlouvu.“

„Samozřejmě. Přece mi nedáte deset tisíc dolarů jenom tak. Máte ten papír?“

„Mám. Stojí tam, že za deset tisíc dolarů prodáváte a převádíte do Reserve National Bank veškeré své nároky jakéhokoli druhu a povahy, známé i neznámé, vůči osobě nebo osobám, které vám v posledním roce způsobily nějaké zranění; především se to týká osob, které vám mohly přivodit zranění při automobilové nehodě. Výslovně se to týká jakékoli újmy, která vám mohla být z jakéhokoli důvodu či důvodů způsobena jako delikt proti osobě nebo osobám.“

„Co je to delikt?“

„Porušení práva,“ vysvětloval jsem. „Většinou doprovázený nějakým násilím nebo ohrožujícím práva osoby.“

„Dejte mi těch deset tisíc a pero,“ poručila. „Podepíšu vám to. Pomozte mi se zvednout, Donalde.“ Podal jsem jí ten papír. Hned ho chtěla podepsat. „Přečtěte si to.“

„Necítím se teď na nějaké čtení.“

„Dobře. Vrátím se večer, až se na to budete cítit.“

„Ne, ne. Já si to teda přečtu, když musím. Dnes večer už chci být v Denveru.“

S námahou se pustila do čtení. Přejížděla prstem po řádcích a při každém slově pohybovala rty. Když skončila, vyzvala mě: „Podejte mi těch deset tisíc.“ Podal jsem jí deset tisíc dolarů. Pečlivě si je přepočítala. Potom se podepsala.

„Tak,“ vydechla, „to bychom měli. Mladíku, přineste mi sem k posteli telefon. Zavolám si sanitku a taky na letiště. Musím si rezervovat letenku.“

„Myslíte si, že zvládnete sedět celou cestu do Denveru?“

„Každopádně se o to pokusím. Sedadla bývají měkká a pohodlná. Jestli nebude v letadle moc lidi, letuška mi určitě dovolí, abych si natáhla nohy na tom dlouhém sedadle vzadu. Zvládnu to v pohodě. Divil byste se, jak dokážou být lidé hodní a všímaví, když vidí někoho, kdo je bezmocný a zraněný… Přineste mi sem ten telefon.“

„Mám vám zavolat sanitku?“

„Ne, zavolám si ji sama. Musím počkat, až ty prášky zaberou. Účinkují tři až čtyři hodiny. Doktor mi říkal, abych je nebrala častěji, protože jsou návykové. Ale věřte, mladíku, že je budu polykat celou cestu do Denveru.“

Přitáhl jsem jí telefon k posteli a zeptal se: „Můžu pro vás ještě něco udělat?“

„Nic,“ hlesla.

Šel jsem k autu, vzal obálku, vložil do ní smlouvu, napsal na ni svoje jméno a adresu, nalepil známku a vhodil ji do poštovní schránky.

Potom jsem poslal telegram do Denveru:

VŠECHNO KLAPLO STOP.

a podepsal ho Donald Lam.

Kapitola 5

Když jsem druhý den ráno přišel do agentury, všude létaly varovné signály. Asistentka v přijímací kanceláři zvedla ruku dlaní nahoru. Na stole, kam se dávala pošta, stály dva označené košíky – jeden s cedulkou B. Coolová a druhý D. Lam. V mém košíku leželo nahoře na dopisech červené těžítko. Byl to tajný varovný signál, který vymyslela Elsie Brandová.

Připravil jsem se na potíže. Signály většinou znamenaly, že se ze mě nějaký svalovec chystá vymlátit duši, pokud neuposlechnu jeho varování a nepřestanu se zabývat nějakým případem.

Obezřetně j sem otevřel dveře své soukromé kanceláře a vešel dovnitř.

S Elsií Brandovou tam seděl nasupený seržant Frank Sellers. Vysoký, svalnatý, horlivý polda, který toho mnoho nenamluvil. Těm, co mnoho hovořili, nedůvěřoval. Sellers musel být pořád v pohybu. Neustále něco dělal. Měl ve zvyku svírat a zase zavírat pěsti. Většinou žvýkal oslintaný nezapálený doutník. Zrovna dělal obojí.

„Nazdar, Prcku,“ pozdravil mě zlověstně.

„Dobrý den, seržante.“

„Lítáš v maléru.‘“

„Já?“

„Ty.“

„V jakém?“

„Nehraj si na andělíčka a nedělej neviňátko. Na to ti neskočím.“

„Neříkám, že jsem neviňátko. Jenom mě zajímá, co přesně jsem podle vás provedl.“

„Myslel sis, že nás podfoukneš.“

Mlčel jsem.

„S tím autem, co ujelo.“

Pozvedl jsem obočí.

„S tou ženskou, Harvey W. Chesterovou, která bydlí v malém domku ve dvoře na Doorman Avenue číslo 2367 A.“

„Co jsem s ní měl udělat?“

„To je jedna z věcí, který mi laskavě vysvětlíš,“ řekl Sellers. „Věděl jsi, že ten případ vyšetřujeme. Zastupoval jsi tu osobu, která ji srazila na přechodu a potom ujela. Vytáhl jsi pořádnej balík tvrdý měny a zaplatil jí, aby se zdejchla.

Tak hele. Pro tvou informaci, jestli seš tak hloupej, že to nevíš, to je trestnej čin. Nemáme rádi lidi, co páchaj trestný činy.“

Sedl jsem si k Elsiinu stolu. Vylekaně na mě hleděla.

„Máte zatykač?“

„Přestaň šaškovat, nebo tě strčím do chládku. Neboj se, že bych to nemohl udělat. Už teď toho mám na tebe víc než dost. Ale dávám ti šanci. Koukej to vybalit.“

„Co chcete?“

„Chci znát jméno tvýho klienta.“

Potřásl jsem hlavou. „To bych porušil profesionální etiku a zklamal jeho důvěru.“

„Jestli mi neřekneš jeho jméno, porušíš tím zákon našeho státu.“

„Kdo vám vlastně všechno tohle napovídal?“

„Na tom nesejde,“ a ponuře dodal: „Neprozrazujeme zdroje našich informací.“

„Tak proč tu ženu, tu paní Chesterovou nebo jak se jmenuje, nevypátráte sami, když jste tak chytří?“

„Protože jsi to zařídil tak, abychom ji nevypátrali, sakra.“

„Já?“

„Zatraceně dobře to víš! Zavolal jsi tý dámě sanitku. Naložili ji, převezli na letiště a napůl zfetovanou odtáhli na invalidním vozíku do letadla. Odletěla do Denveru a tam se prostě vypařila.“

„Ale jděte, seržante. V Denveru by musela mít taky vozík, když vystoupila z letadla.“

„Jasně, že ho tam měla. A nějaký lidi ji tam čekali v autě a potom prostě zmizela.

Před odjezdem z Los Angeles ale trochu povídala. Ukázala nějaký kamarádce celej pakl stodolarovek. Nájem platila stodolarovkou. Dokonce i saniťákovi platila stodolarovkou.“

„A co se stalo s jejími zavazadly?“

„Žádný nemela. Jenom malou kabelku.“

„Co nechala v domě?“

„Nic. Někdo to tam vyklidil. Nedělej blbýho. Jenom ti říkám, co všechno víme.“

„Proč si myslíte, že s tím mám něco společného?“

„Protože jsi zaparkoval pár bloků od jejího domu a po cestě jsi nabízel lidem předplatný na nějaký časopisy.

Jedna ženská tě viděla, jak jsi zastavil a vylezl z auta s nějakejma časopisama. Potom jsi u ní zazvonil a nabízel jí předplatný. Nezdál ses jí věrohodnej. Na podomního prodejce jsi byl málo vemlouvavej. Myslela si, že si jdeš jenom omrknout její kvartýr. Tak si zapsala číslo tvýho vozu a zavolala nám. Požádala nás, abychom se na tebe informovali na Úřadě pro ochranu spotřebitele.

Takovejch telefonátů máme spoustu, ale zkontrolovali jsme si to. Potom jsme se šli na něco zeptat paní Chesterový a zjistili, že ji někdo někam uklidil. Tak jsem se trochu informoval a služba si náhodou pamatovala ten telefonát.

Osobně jsem to tam prošel, od dveří ke dveřím. Zjistil jsem, že jsi tu scénku s časopisama sehrál ještě na dvou dalších místech a pak ses vydal do toho domku ve dvoře za paní Chesterovou.

Tak jo, zahrál sis na agenta s časopisama a docela obstojně jsi improvizoval.

Hele, něco ti povím. Bertu za tohle honit nebudu, ona nám tolik potíží nedělá. Ale ty, jakmile se pustíš do nějakýho případu, začneš hned hrát na levačku. Tentokrát ti seberu licenci.“

Sellers vstal. „Rozmysli si to. Buď nám řekneš jméno svýho klienta a necháš nás došetřit ten případ a najít řidiče, co ujel z místa nehody, nebo přijdeš o licenci.“

„A když vám řeknu jméno svého klienta?“

„Pořád máš ještě na krku trestnej čin. No, když trochu sklapneš křidýlka a nebudeš se snažit lítat tak vysoko, možná se ti podaří si to u okresního zástupce nějak vyžehlit.“

„Děkuji.“

„Tak jo, Prcku. Seš malej šikovnej manipulátor a máš chytrou hlavičku. Možná až moc chytrou.

Rádi bysme vyřešili trestnej čin ublížení na zdraví, neposkytnutí pomoci a ujetí z místa nehody. Je tu pár jasnejch stop. V pohodě bysme to zvládli bez tvý pomoci. Ty ses nám do toho ale zaplet. Takže přijdeš a všechno nám to pěkně vysypeš, nebo přijdeš o licenci.“

„Kolik mi na to dáváte času?“

„Na rozmyšlenou snad nepotřebuješ víc než dvacet čtyři hodin, ne?“

Sellers si převalil doutník z jednoho koutku úst do druhého a zamračil se na mě. „Párkrát jsi mně pomoh, když jsem měl problém. Byl jsi vždycky férovej, co se publicity tejká. Za to jsem ti vděčnej, ale aby bylo mezi náma jasno…“ Chytil mě za kravatu a přitáhl si mě k sobě. „Aby bylo mezi náma jasno, ty malej parchante. Já jsem polda! Já jsem zákon! Já jsem rameno zákona! Respektuju zákon a nemám rád chlapečky, který ho obcházej! Jestli náhodou někoho takovýho neznáš, já ti o jednom povím. Je to Donald Lam!“

Praštil se mnou do židle, pustil mi kravatu a odpochodoval.

Elsie Brandová měla slzy na krajíčku. „Udělal jsi to, Donalde?“

„Ano.“

„Prozradíš mu jméno toho klienta?“

„Ne.“

„Co budeš dělat?“

„Nevím.“

„Musíš mu to říct, Donalde.“

„Ví o tom Berta?“

„Myslím, že ne. Sellers vrazil rovnou sem.“

„Fajn. Budu celý den pryč. Kdyby mě někdo hledal, nevíš, kde jsem a…“ řekl jsem jí s úsměvem, „tu informaci budeš poskytovat celý týden.“

„Donalde, buď opatrný, prosím.“

„Na opatrnost je už pozdě. Měla bys poslat do lékárny pro prášky na uklidnění. Berta je asi bude potřebovat.“

Kapitola 6

Měl jsem štěstí a stihl jsem letadlo do Denveru.

Letuška si asi myslela, že jsem největší mrzout ze všech pasažérů, které kdy potkala. Snažila se být milá, ale já jenom zachmuřeně seděl a snažil se srovnat si v hlavě tu rozházenou skládanku.

Klouzali jsme nad kalifornskými pomerančovníkovými háji a nabírali výšku. Přelétli jsme nad pouští a nad jezery napájenými řekou Colorado, až se objevily Skalisté hory.

Krajina pod námi byla úchvatná, neskutečně nádherná, ale já zamračeně přemýšlel nad tou záhadou.

Když jsme přistáli v Denveru, hned jsem zamířil k telefonní budce a hledal jsem v seznamu číslo Dawsonovy agentury pro inkaso pohledávek.

Nebylo tam.

Zavolal jsem na informace. Ani tam to číslo neměli.

Vytáhl jsem honosnou navštívenku, kterou mi věnoval Clayton Dawson, a vytočil číslo, které tam bylo uvedené.

Pěkně modulovaný ženský hlas ho jenom zopakoval.

„Dovolal jsem se do kanceláře Dawsonovy agentury pro inkaso pohledávek?“

„Ano.“

„Chtěl bych mluvit s panem Claytonem Dawsonem, zástupcem ředitele.“

Nastalo ticho. Potom se znovu energicky ozval stejný hlas. „Bohužel teď není přítomen. Mohu něco vyřídit, prosím?“

„Kdy asi přijde?“

„Tuto informaci vám nemohu poskytnout. Kdo volá, prosím?“

„Jenom jeden jeho starý známý,“ sdělil jsem jí. „Je to čistě soukromá věc. Zapomeňte na to,“ a zavěsil jsem, aby se mě na nic dalšího nezeptala.

Mávl jsem na taxík a udal řidiči adresu z vizitky.

Kancelářská budova tam byla, patro odpovídalo. Avšak místnost, ve které mělo sídlit vedení agentury, měla na dveřích cedulku Helen Loomisová, soukromá stenografka. Pod tím bylo v závorce Poskytováni telefonních služeb. Napravo byla oválná skleněná tabulka s řadou jmen, většinou názvů důlních společností. Dawsonova agentura pro inkaso pohledávek tam uvedená nebyla.

Vešel jsem do přijímací kanceláře. Byly v ní dveře do další místnosti, označené Private, kterou si zřejmě někdo mohl pronajímat na porady.

Za stolem seděla nějaká žena. Po pravé ruce měla elektrický psací stroj, do kterého za svůj život evidentně naťukala nekonečné množství slov. Měla zarudlé, unavené oči, ale jinak si velmi dala záležet na svém vzhledu. Mohlo jí být mezi padesáti a pětašedesáti. Vypadala velice schopně.

Byla prototypem stovek a tisíců žen, které podobně jako ona začínaly jako stenografky, pak se staly sekretářkami, vdaly se a zůstaly v domácnosti. Za nějaký čas ovdověly a zjistily, že dobrá práce už není dostupná těm, co jsou již starší a trochu „zarezlé“ v těsnopisu. Tato žena si zřejmě své postavení vysloužila tvrdou a pilnou prací. Když dosáhla věku, kdy už nebyla náležitou ozdobou svého šéfa, bylo rozhodnuto, že půjde na sekretářské smetiště.

Jenomže Helen Loomisová se tam vyhnat nenechala. Měla našetřeno dost, aby si mohla pronajmout dvě místnosti v kancelářské budově. Sehnala si dost klientů, aby se uživila jako soukromá stenografka. Začala nabízet telefonní služby a vyřizování pošty několika začínajícím podnikatelům, kteří si nemohli dovolit vlastní kancelář, a několika pochybným klientům, kteří chtěli dělat obchody poštou. „Paní Loomisová?“

„Ano.“

„Dozvěděl jsem se, že poskytujete telefonní služby a pronajímáte tady kancelářské prostory.“

„To je pravda.“

„Chtěl bych se na to informovat trochu podrobněji. Mám v plánu založit si v Denveru obchodní společnost. Jaké jsou vaše ceny?“

„To je velice rozdílné. Zaleží na typu společností, množství práce a počtu telefonátů.“

„Nejspíš by se jednalo jenom tak o jeden telefonát denně a zhruba třicet dopisů za měsíc. Ale možná bych občas potřeboval soukromou kancelář.“

„Tato místnost se pronajímá pro soukromá jednání a… Jak že se jmenujete?“

„Lam,“ řekl jsem jí. „Donald Lam.“

„A v jakém oboru podnikáte, pane Lame?“

„Jsem investiční poradce. Rád bych začal v malém.“

„Ano, zajisté. Cena je čtyřicet pět dolarů měsíčně za uvedení vašeho jména na dveřích, telefonní službu, přijímání vzkazů a přiměřené používání soukromé kanceláře. Samozřejmě musíte počítat s tím, že mám další klienty a že někdy může dojít ke střetu zájmů.“

„Děkuji vám. Promyslím si to a dám vám vědět během příštích dvou dnů.“

„Výborně. Jak jste se vlastně dozvěděl o mé službě? A jak jste na mě přišel?“

„Přes jednoho vašeho klienta. Jmenuje se Clayton Dawson.“

Její pohled náhle ztvrdnul. „Myslím, že poznávám váš hlas. Nevolal jste před chvílí a nechtěl jste pana Dawsona?“

„Ano, jsem to já. Jsem jeho starý kamarád. Myslel jsem, že by mě mohl představit, kdyby tu byl.“

„Mí klienti tady v kanceláři moc často nebývají. Využívají hlavně telefonní služby.“

„Nevíte náhodou, kde bych teď mohl Claye najit?“

„Claye?“

Omluvně jsem se zasmál. „Claytona Dawsona.“

„Pan Dawson tady byl dnes ráno. Vyzvedl si nějaký doporučený dopis a odešel. Lituji, ale domů na něj adresu nemám.“

„Kdyby přišel, tak mu vyřiďte, ať se určitě ozve svému starému kamarádovi Donaldu Lamovi.“

„A kde budete, pane Lame?“

Zasmál jsem se. „Clay ví, kde mě najde. Moc dobře to ví. On je jako smršť. Věčně něco zkouší. Pořád něco nového.“

„Jistě,“ řekla tónem, který naznačoval, že náš rozhovor skončil.

„Spojím se s vámi, jestli mi to všechno klapne,“ sdělil jsem jí a odešel.

V registraci Obchodní asociace jsem našel dva Claytony Dawsony, ale ani jeden nemohl být ten, kterého jsem hledal. O Dawsonově agentuře pro inkaso pohledávek nikdo nikdy neslyšel.

V seznamu voličů bylo Dawsonů několik, ale podle jejich stáří jsem usoudil, že ani jeden z nich není můj klient.

Obešel jsem půjčovny aut. Informoval jsem se, zda si jistý Clayton Dawson v posledním týdnu nebo deseti dnech nepůjčil vůz. Nic jsem se nedozvěděl.

Clayton Dawson, který si mě najal, byla fiktivní osoba. Předstíral, že působí v Denveru, a pečlivě si to naplánoval tak, aby ho nikdo nenašel.

Seržant Sellers mi sebere licenci, pokud mu nesdělím do osmačtyřiceti hodin jméno svého klienta.

Když se mu pokusím po pravdě říct, jak to všechno bylo, bude mě mít za ubožáka, který si nedokáže vymyslet nějakou lepší lež.

Vzal jsem si taxík na letiště a zjistil, že na letadlo do Los Angeles musím čekat dvě hodiny.

Kapitola 7

Na denverském letišti jsem si vyhlédl telefonní budku, která byla stranou od ostatních, a zavolal jsem do bytu Phyllis Eldonové. K mému překvapení skutečně zvedla sluchátko.

„Tady je Donald Lam.“

„Ano, pane Lame?“ Měla vřelý a přátelský hlas.

„Mám malér.“

„Každý má čas od času nějaký malér.“

„Mám malér kvůli vám a vašemu otci.“

„Skutečně?“

„Jsem teď v Denveru. Chtěl jsem se sejít s vaším otcem. Nemůžu ho nikde najít. Musím s ním mluvit. Nevíte, kde bych ho našel?“

„Ne. Co se děje?“

„Nechci to rozebírat po telefonu. Došlo k jistému úniku informací a jisté osoby se snaží vypátrat zdroj určité platby. Nemohla byste se se mnou sejít dnes večer na letišti? Měli bychom si promluvit. Váš otec ke mně byl víc než neupřímný. Pokud to mám za vás schytat, rád bych, abyste mi vyložili karty na stůl.“

„Kterým letadlem přiletíte?“ Řekl jsem jí číslo letu a čas příletu.

„Nemůžu mluvit za svého otce, ale jedno vám řeknu. Nejsem nevděčná. Když za mě někdo nastaví krk, nezapomínám na to a dokážu to ocenit. Budu tam.“

„To jste mě potěšila. Hned se cítím líp.“

„Můžete mi říct, kdo dělá potíže?“

„Obávám se, že se jedná o uniformovanou sílu.“

„Nerozumím. Uniformovaná síla? Ach, ano! Už chápu! Dobře, Donalde. Budu vás čekat na letišti. Zatím sbohem.“

Měla vřelý, přátelský a svůdný hlas.

Všelijak jsem zabíjel čas, dokud neohlásili můj let. Potom jsem se pohodlně rozvalil v měkkém sedadle a relaxoval.

Bylo zřejmé, že mě Clayton Dawson tahal za nos. Ale jeho dcera, která měla být rozmarná, umíněná, nezávislá, drzá, nevděčná, nevychovaná a snad i nemorální, se ke mně chovala jako dobrá přítelkyně.

Tak to na světě chodí, říkal jsem si. Letuška mi přinesla whisku a za deset minut jsem už neměl na světě žádné starosti. Byl jsem si jist, že všechno dobře dopadne.

Do Los Angeles jsme přiletěli načas. Podařilo se mi být mezi prvními vystupujícími pasažéry. Cestoval jsem nalehko, jenom s kufříkem.

Phyllis stála u brány. Radostně a nenucené na mě zamávala.

Už jsem se chystal na ni taky zamávat, když jsem zahlédl vzadu v davu lidí tvář seržanta Sellerse. Byl v civilu a snažil se vypadat co nejméně nápadně.

Pohlédl jsem na Phyllis s kamennou tváří a doufal, že jí to dojde.

Paže jí klesla a v očích měla zmatek. S pohledem upřeným před sebe jsem se rázně vydal k východu.

Phyllis se ke mně rozběhla.

Neznatelně jsem zavrtěl hlavou. Nepochopila to.

„Donalde!“ Chytila mě za paži. „Donalde, to jsem přece já!“

Nezbývalo mil, než se otočit.

Nebylo možné předstírat, že se jedná o nějaký omyl. Zavolala na mě jménem. Viditelně jsem se snažil se jí vyhnout, a to mi ještě přitížilo. Sellers měl volnou cestu.

Vrhl se na nás jako jestřáb na dvě koroptvičky.

„Nazdar, Prcku! Kdopak je tvoje přítelkyně?“

Phyllis se na něj otočila. „Hleď si svýho, rambo. Máme schůzku.“

Sellers vytáhl z kapsy koženou placku, rozevřel ji a blýskl hvězdou.

„To si teda pište, že máme schůzku! Ale asi bude probíhat jinak, než jste si s Donaldem představovali.“

„Proboha, Sellersi! Snad mi nechcete zasahovat i do milostného života.“

Hodil jsem kufřík na zem, rozevřel paže a ještě stihl rychle na Phyllis mrknout.

Vrhla se mi do náruče. „Miláčku!“ zvolala a nastavila mi rty. Dlouze jsme se políbili. Ať o ní její otec říkal nebo si myslel cokoli, to děvče mělo techniku, která byla prostě nadpozemská.

Sellers nás mlčky pozoroval.

„Promluvíme si zítra, Franku. Dnes mám velmi, velmi naspěch,“ obrátil jsem se k němu.

Sellers převaloval v ústech nezapálený doutník.

Vzadu se od davu čekajících lidí oddělil jakýsi vysoký, distingovaný muž a rychle odcházel.

„Hej, vy!“ zvolal Sellers.

Muž kráčel dál.

„Vy v tom šedým obleku! Vraťte se!“

Muž se zarazil a překvapeně se ohlédl.

„Pojďte sem.“

Ten člověk se rozzlobeně vrátil. „Co mi tady nařizujete?“

Sellers mu zamával před očima průkazem. „Nejsem včerejší,“ ušklíbl se.

„Je mi úplně jedno, jestli jste včerejší nebo zítřejší. O co vám jde? Co to na mě zkoušíte?“

„Mám pocit, že se mě tady někdo snaží vyšplouchnout. Taková krasotinka si na schůzku se svým drahým na letišti nebere garde. Čekali jste tady spolu. Tak o co tady jde?“

„Jenom jsme si povídali. Slečna Eldonová je moje známá.“

„Jo? To jste se tady potkali jenom náhodou?“

„Ano.“

„Aha. A co jste dělal tady u příletový brány vy?“

„Čekal jsem na jednoho kamaráda.“

„Vážně? A kde ho máte?“

„Nepřiletěl.“

Sellers se zašklebil. „Ale jděte. Vždyť ještě všichni nevystoupili. Zkoušel jste se vypařit. Ukažte mi řidičák. Jak se jmenujete?“

„Jmenuji se Colton C. Essex. Pro vaši informaci, jsem právník.“

„Jo jo jo. Asi budem na správný stopě. Jak jste se dostal na letiště, pane Essexi?“

„Obávám se, že to není vaše věc.“

„Ale bude,“ ujistit ho Sellers.

Obrátil se k Phyllis. „A jak jste se na letiště dostala vy?“

„Přijela jsem svým autem.“

„Prima. Ták si to vaše auto prohlídnem.“

„Prohlédnete si moje auto! Co tím chcete říct? Je to moje auto. Chcete mi snad naznačit, že jsem ho ukradla?“

Začali se kolem nás srocovat zvědavci. Bylo mi jasné, že nemá cenu věc protahovat.

„Dobrá, seržante. Jestli to opravdu pokládáte za nezbytné, prohlédneme si její auto.“

„A dáme si zatracenej pozor, jestli je fakt její.“

„Chcete vidět pojistku?“ Podávala mu doklad.

„To si pište, že chci. Tak jdem!… Vy taky, Essexi. Půjdete s náma!“

Vydali jsme se přes halu k parkovišti. Zvědavý hlouček nás chvíli následoval, ale když jsme vyšli z budovy, pomalu se rozptýlil. Dva vytrvalci se ale táhli stále za námi. Něco si šeptali a sledovali, jakéže to strašlivé zločince právě policie dopadla.

Sellers byl sám se sebou velice spokojen.

„Až se příště vydáš na nějakou tajnou misi. Prcku, nepoužívej cestovní kartu Coolové a Lama, ale kup si letenku za vlastní prachy.“

Phyllis řekla: „Moc bych ocenila, kdybyste si ten doutník buď zapálil, nebo ho zahodil.“

„Když si ho zapálí,“ poznamenal jsem tiše, „bude pekelně smrdět.“

„Tak ho zahoďte.“

Sellers měl tak výtečnou náladu, že ji skutečně poslechl. Vytáhl oslintaný doutník z úst a odhodil ho. „Jak si dáma přeje.“

Rychle přistoupil k autu, zkontroloval registraci a podíval se na pravý přední blatník.

„Jak se vám to stalo?“

„To netuším. Asi jsem to škrábla někde na parkovišti.“

Sellers vytáhl z kapsy lupu a důkladně si blatník prohlížel.

„O co se to proboha pokoušíte?“

„Kam jste měli vy dva namířeno?“

„Záleží na tom?“

„Docela na tom záleží. Zatím vám dávám šanci. Jestli jste chtěli randit ve vašem bytě, pojedu tam s váma a položím vám tam pár otázek. Pokud to chcete mít oficiální, můžeme províst výslech na jiným místě.“

„Pojedeme do mého bytu,“ řekla.

„Tak fajn, Essexi,“ zašklebil se Sellers. „Čekal jste tady na kamaráda. Nebudeme vás už zdržovat.“

„Je pozdě. Můj kamarád je pryč. Svezu se s vámi do města.“

„Já vás nezval.“

„Ale já ano,“ řekla Phyllis. „A pokud se mě chcete na něco ptát, vezmu si s sebou svého právníka.“

„On je váš právník?“

„Od této chvíle ano.“

Sellers se zakřenil. „Tak dobře. Jedem.“

Cesta do Parkridge Apartments proběhla mlčky. Phyllis řídila vzorně a pečlivě dodržovala rychlost i všechny dopravní předpisy.

Frank Sellers tiše přemýšlel.

Phyllis zaparkovala a vyjeli jsme výtahem nahoru.

Sellers řekl: „Řidičák máte na jméno Phyllis Dawsonová. Jmenujete se Phyllis Eldonová. Jak to?“

„Dawsonová je moje pravé jméno. Eldonová je můj umělecký pseudonym.“

„Ano? Co děláte?“

„Studuji výtvarné umění.“

„Máte tady nějaký obrazy?“

Otevřela skříň a vyndala několik pláten. Vypadala, jako by na ně použila stříkací pistoli. „Co to má jako představovat?“

„Jsou to interpretační malby. Maluji emoce.“

„Jaký emoce znázorňuje třeba tohle?“

„Frustraci.“

„Cha! To je poprvý, co slyším, že má taková mazanice fakt příhodnej název!“

„Neříkejte mým obrazům mazanice!“ vyjela na něj. „Dost na tom, že se s vámi musím bavit!

Povězte, Coltone, myslíte si, že tohle musím tolerovat?“

„Rozhodně ne,“ ujistil ji právník. „Policista by měl být gentleman. Při vyšetřování by se měl držet svých oficiálních pravomocí a respektovat práva svědka, se kterým hovoří.“

„Dobře, dobře. Omlouvám se,“ řekl Sellers. „Trochu mi to ujelo. Je to moc krásnej obraz, slečno Eldonová. Teď‘ se prosím všichni posaďte a udělejte si pohodlí. Povím vám něco o svejch frustracích.“

„Správně. Udělejte si pohodlí, seržante. Jako doma.“

Posadili jsme se.

Sellers začal: „Asi před tejdnem v severní části města srazilo auto jistou Harvey W. Chesterovou, ženu ve středních letech. Řidič ujel a nechal ji tam ležet na přechodu. Byla ošklivě zraněná a pohmožděná, ale žádné zlomeniny neměla. Bylo to nahlášený na dopravní inspektorát a spustilo se běžný pátrání.

Jeli jsme na místo nehody. Ze šatů měla utrženej kus látky. Nelíbilo se nám to. Nemáme totiž řidiče, který někoho srazej a ujedou, moc rádi. Nebyl to sice nejhorší případ ublížení na zdraví, neposkytnutí pomoci a ujetí z místa nehody, jakej jsme měli, ale jde tady o princip.“

Sellers se odmlčel, rozhlédl se, vytáhl z kapsy doutník a strčil si ho do úst. „Tady ne!“ příkře poručila Phyllis.

„Jak to myslíte, tady ne?“

„V tomto bytě se žádný doutník kouřit nebude.“

Sellers zaváhal, zhluboka se nadechl, vyndal doutník z úst a vrátil ho do kapsy.

„Občas se stává,“ pokračoval, „že viník, kterej ujede z místa nehody, se snaží intrikovat policii za zádama. Když ho pak najdeme, nemáme žádnýho svědka, kterej by na něj podal žalobu.

To se nám nelíbí.

Tady Donald Lam je soukromej detektiv. Je to šikovnej manipulátor, to se musí nechat.

Náhodou jsme přišli na to, že se objevil na scéně, a zhruba v tý době z ní zmizela paní Harvey W. Chesterová. S sebou si vzala balík stodolarovek. Byla šťastná jak blecha.

Důkazy svědčí o tom, že nejen dostala odškodnění za zranění, ale i zaplacený za to, že se vzdala všech nároků na odškodnění, což by byla občansko-právní záležitost. Jenomže navíc tady byl pokus krýt zločin a to je trestnej čin.

Mám důkazy, že jí ty peníze dal Donald Lam. Určitě má někde účtenku. Dal jsem mu lhůtu, do který mi řekne jméno svýho klienta. Když to neudělá, bude obžalovanej z trestnýho činu a přijde o licenci.

Tak, co mi k tomu povíte, lidičky?“

Phyllis se chystala promluvit, ale Essex ji zadržel.

„Nic,“ vyštěkl.

„Jak to myslíte?“

„Nemyslím to nijak.“

„Dobře. Tak na to půjdem tvrdě.“

Sellers se zvedl, šel k telefonu, zvedl sluchátko a vytočil číslo policejního ředitelství. „Jsem v Parkridge Apartments 609. Dole na parkovišti stojí auto. Kadilak, letošní model. Má promáčklej blatník. Poznávací značka ODT 067. Myslím si, že je to vůz, kterej srazil před nedávnem Harvey W. Chesterovou. Přijeďte pro to auto s odtahovkou. Mládenci z laboratoře ať ho pořádně prohlídnou. Lupou. Především mě zajímá, jestli tam nebudou vlákna identický s látkou šatů, který měla na sobě v době nehody paní Chesterová. A chci to hned.“

Chvíli poslouchal. Nato řekl: „Jo, přesně tak.“

Zavěsil a obrátil se k Phyllis. „Vaše auto sebereme jako doličnej předmět. Vrátíme vám ho, až ho důkladně prohlídnem. Teď ho vzhledem k podezřelým okolnostem zabavujem.“

„Může tohle udělat?“ ptala se Phyllis Coltona Essexe.

„Už to udělal,“ odpověděl právník.

„Takže se nám večírek pěkně rozjel. Povím vám pár věci. Jde tady o několik trestnejch činů. Jedním z nich je ublížení na zdraví a neposkytnutí pomoci, bezohledná jízda a zřejmě i řízení vozidla pod vlivem alkoholu. Taky tu máme pokus o uplácení a ovlivňování vyšetřování, což je sám o sobě závažnej zločin.“

Otočil se na mě. „A v tvým případě se jedná o odmítnutí spolupracovat s policií a zadržováni důkazů trestnýho činu.“

„Co myslíte tím zadržováním důkazů?“ ptal se ho Essex.

„Slyšel jste mě, co jsem řek.“

„Slyšel jsem vás prohlásit, že dáváte Donaldu Lamovi lhůtu, během které má sdělit jméno svého klienta.“

Sellers se na něj zamračil. „To jste slyšel správně.“

„Ta lhůta už vypršela?“

„Ještě ne,“ připustil Sellers po trapné odmlce. „Jak ale vyprší, podám na tohohle čipernýho mrňavýho parchanta žalobu.“

„A když lhůtu dodrží, dáte mu pokoj?“

„Jo, to by asi tak mělo bejt, ne?“ odpověděl Sellers, jako by se ptal sám sebe.

Essex na mě pohlédl. „Boj o přežití je prvním zákonem přírody. Řekněte mu to, Lame.“

Tázavě jsem se podíval na Phyllis.

Přikývla.

„Můj klient,“ řekl jsem, „byl člověk, který se představil jako Clayton Dawson z Denveru. Vyšlo však najevo, že adresa, kterou udal, je jenom kontaktní a krycí. Claytona Dawsona se mi nepodařilo najít. Řekl mi o sobě jenom to, že je zástupcem ředitele Dawsonovy agentury pro inkaso pohledávek. Žádná taková agentura neexistuje.

Pověděl mi, že má dceru, Phyllis Dawsonovou, která ale užívá jméno Phyllis Eldonová. Teď víte tolik, co já.“

„Co jste udělal s pani Chesterovou?“

„To je úplně jiná záležitost. Od toho dávám ruce pryč.“

„Dal jste ji nějaké peníze?“

„Ano.“

„A chtěl jste po ní, aby nepodávala žalobu?“

„Proboha, to ne! Zaplatil jsem ji, protože můj klient si od ní chtěl koupit práva na odškodné.“

„A váš klient, to je tady Phyllis Dawsonová?“

„Můj klient byl Clayton Dawson.“

Sellers zamračeně svraštil čelo.

Essex řekl: „Takže vám Lam prozradil jméno svého klienta. Bylo to se souhlasem klientovy dcery, slečny Phyllis Dawsonové. Pan Lam se tedy nedopustil žádného přestupku. Nemůžete ho z ničeho obvinit.“

„To teda nemůžu, sakra. Tenhle prťavej parchant je…“

„Pozor na jazyk!“ varoval ho Essex.

Sellers se na něj zamračil a po chvíli řekl; „Vás si taky připíšu na seznam.“

„Dejte si veliký pozor, abych si já vás nezapsal na svůj.“

Sellers se zhluboka nadechl, zalovil v kapse a vytáhl doutník. „Ehm, ehm, udělala Phyllis.

Sellers vrazil doutník zpátky do kapsy. „Taky bych si s váma mohl popovídat na policejním ředitelství. Tam je rozhodně přátelštější ovzduší. Aspoň pro mě.“

„To by byla chyba,“ poučil ho Essex.

„Nechte na hlavě. Pořád ještě můžu dokázat, že se někdo snažil ututlat trestnej čin ublížení na zdraví a neposkytnutí pomoci a že někam uklidil poškozenou, aby nemohla řidiče zažalovat.“

„Kterou poškozenou?“

„No přece paní Chesterovou, kterou srazilo auto a ujelo.“

„Poslyšte, vy mě začínáte zajímat,“ řekl Essex. „Jako policejní úředník víte, že svědectví z doslechu je nepřípustné. Máte nějaké svědky, kteří viděli, jak ji to auto srazilo? A kteří ten vůz mohou identifikovat?“

„Ten vůz zatím identifikovat nemůžeme,“ pronesl pomalu Sellers. „Ale až budou provedený laboratorní testy na autě Phyllis Dawsonový, bude to možný.“

„Nějací svědkové viděli, jak tu ženu srazilo auto?“

„Svědkové viděli, jak ta ubohá paní leží na přechodu uprostřed křižovatky a naříká a pokouší se vstát. Chvíli předtím tam prosvištělo nějaký auto.“

„A jak věděli, že ji někdo srazil a odjel?“

„Pani Chesterová jim řekla, co se stalo.“

Essex se ušklíbl

„Tak jo, tak jo. Je to svědectví z doslechu, ale nebude, až paní Chesterovou najdem.

Já vám teda něco povím, vy partičko chytráků. Vám všem! Řidiče, kterej ujede z místa nehody, většinou dopadnem a případ předáme dál. To je běžná policejní rutina. V tomhle případě jde ale ještě o něco víc. Jestli na tom zadrženým autě něco najdem, obrátím tohle město vzhůru nohama a pani Chesterovou najdu.“

„Kdy dostane má klientka své auto zpátky?“ chtěl vědět Essex.

„Jsou dvě možnosti, jak ho dostat zpátky. Jedna je sehnat si soudní příkaz. Druhá počkat, až budeme s prohlídkou hotoví.“

Sellers vstal a obrátil se ke mně. „A ty, Lame, poslouchej. Jestli uděláš jedinej podraz, než ten případ vyřeším, půjdeš dělat pojišťováka nebo prodávat vysavače, abych tě už nikdy neviděl.“

„Třeba se ode mě necháte pojistit. Nebo si koupíte vysavač,“ utrousil jsem.

Sellers vyndal doutník z kapsy, vrazil si ho mezi zuby a práskl za sebou dveřmi.

Chvíli nikdo nemluvil. Pak jsem se Phyllis zeptal: „Tak kde je váš otec?“

Zavrtěla hlavou. „To vám nemůžu říct.“

„Protože to nevíte?“

„Protože vám to nemůžu říct.“

„Nemůžete nebo nechcete?“

„Nemůžu.“

„Jste z toho venku, Lame,“ řekl mi Essex. „To bylo chytré, že jste si od té paní nechal podepsat odstoupení všech nároků. I když z právního hlediska je platnost té smlouvy poněkud diskutabilní.“

„Já jsem jenom plnil přání svého klienta. Nejsem právník.“

Essex se pousmál. „Dawson si přál skutečně dobrého detektiva. Byl trochu zklamaný, když vás uviděl. Ale mně se zdá, že svou práci odvádíte skvěle. Jsem rád, že to takhle dopadlo. Jsem naprosto spokojený.“

„Počkejte? Vy jste naprosto spokojený? To vy jste mě Dawsonovi doporučil?“

Potutelně se usmál. „Právník nehovoří o tom, co radí svým klientům. Porušil by tím profesionální etiku. Kdybyste měl nějaké problémy, ozvěte se, Lame.“

Pochopil jsem, že tím se se mnou loučí. „Fajn. Díky… Stejně si myslím, že za tímhle případem ještě něco je.“

„Každý případ má nějaké pozadí,“ řekl mi laskavě. „Jsou to lidské emoce, víte. Osobní věci, střety zájmů a různé motivace.“

„Jistě. Různé motivace… Dobrou noc.“ Ani jeden z nich mě nedoprovodil ke dveřím.

Kapitola 8

Když jsem druhý den ráno přišel do agentury, Berta už měla vykopanou válečnou sekeru. Pozvala si mě do své kanceláře. „Co to ksakru provádíš?“

„Já?“

„Ty!“

„Nic. Proč?“

„Nehraj to na mě! Frank Sellers tě tentokrát dostane. Přijdeš o licenci.“

„Kdo říkal, že přijdu o licenci?“

„Například Sellers.“

„Pchá! Nic na mě nemá. Dal si dvě a dvě dohromady, sečetl to a vyšlo mu šestnáct. Myslí si, že jsem zapletený do trestného činu ublížení na zdraví a neposkytnutí pomoci, že jsem ovlivňoval vyšetřování a ještě se dopustil dalších zločinů. To všechno jsem od něj čekal.“

„To všechno jsi od něj čekal! Já z toho snad dostanu mladý!“ Berta blýskala svýma malýma prasečíma očičkama. „Seš v tom namočenej až po krk! Kdybys šel za Sellersem a vyložil mu karty na stůl, mohl nám pomoct. Říkal mi, že ti dal šanci. Ale ty? Byl jsi mu za to vděčnej? Ani náhodou! Snažil ses bejt chytrej. Hodil jsi myšku do Denveru, abys poradil svýmu klientovi, ať nevystrkuje nos. Uplatil jsi oběť nehody, aby nepodávala žalobu. A nesnaž se mi namluvit, že je to výplod Sellersovy bujný fantazie! Víš, co se stalo?“

„Ne. Co?“

„Když v policejní laboratoři prohlídli to auto Phyllis Dawsonový, našli tři vlákna látky, zachycený na podvozku. Když je srovnali s těma roztrženejma šatama, který na sobě měla ta Chesterová, tak zjistili, že jsou ze stejný látky.

Jsem zvědavá, jak to bude ten velechytrej právník, kterýho si ti Dawsonovi najali, vysvětlovat porotě.“

„Oni paní Chesterové ty šaty zabavili?“

„Ne. Ale vzali si vzorek z lemu.“

„Jak to?“

„Paní Chesterovou našli na křižovatce. Naložili ji do sanitky a odvezli do nemocnice. Utrpěla šok a doktoři varovali, že jí bude pár dní špatně a že bude muset zůstat v posteli. Naštěstí neměla nic zlomenýho.

Protože se jednalo o dopravní nehodu, při který řidič z místa činu ujel, a viděli tu díru v šatech, bylo jasný, že se ten cár zachytil někde na autě, tak si policajti vzali vzorek látky z lemu.“

„Požádali ji o svoleni?“

„Jak to mám k čertu vědět?“ vyštěkla Berta. „Policie tady není na pranýři. Ale ty jo! Je to běžnej postup. V takovejch případech se snažej posbírat co nejvíc důkazů.

Nebejt těhle indicií – promáčklej blatník, vlákna látky na podvozku – měla by policie velkej problém, když nemůžou najít tu Chesterovou.“

„Takže ti o tom Sellers řekl?“

„Řekl mi o tom dost, abych se nepotřebovala do celý záležitosti míchat a riskovat tím společně s tvou licenci i svoji. Sellers je můj dobrej kámoš.“

„Já jsem taky Sellersův kámoš,“ řekl jsem. „Udělal jsem pro něj spoustu věci.“

„Ale udělal jsi to vždycky tak, že se potom cítil jako blbec.“

„Za jeho pocity nemůžu. Ale pomáhal jsem mu.“

„Pomáhal. Teď ale lítáš v maléru a můžeš udělat jedinou věc.“

„Jakou?“

„Trumfnout Sellerse. Ovšem nesmíš mu prozradit, že jsem ti to poradila.“

„Myslíš to s pani Chesterovou?“

„Myslím to s paní Chesterovou. Dal jsi jí peníze. Zavolala si sanitku a nechala se odvízt na letiště. Nasedla do letadla. Když vystoupila v Denveru, něco se stalo. Objednali jí invalidní vozík, ale někdo ji odčaroval pryč. Můžeš dvakrát hádat, kdo to byl.“

„Můj klient?“

„Tvůj klient. Kdybych ho tak dostala do parády!“

Mlčel jsem.

„Ten zatracenej grázl tě jenom zneužil. Nastražil past a položil do ní návnadu: prachy. Potom si dal sakra záležet, aby ho nikdo nenašel. Co o tom víš?“

„O čem?“

„Sellers si myslí, že Phyllis Dawsonová je podvodnice. Že to vůbec není jeho dcera, ale milenka. Že je to nějakej boháč, kterej chce ututlat, že někoho srazila autem a potom z místa nehody ujela.“

Vrazil jsem ruce hluboko do kapes a rozvalil se v křesle.

„Tak něco řekni!“

„Přemýšlím.“

„Na přemejšlení je trochu pozdě. Měl jsi přemejšlet, než ses nechal chytit do týhle smyčky. Jako společník mi budeš chybět. Piš si, že tentokrát ti licenci opravdu seberou. Sellers je vzteky bez sebe. Tak rozzuřenýho jsem ho ještě nezažila. Říkal, že na stopu tý Chesterový nasadili třicet detektivů. Určitěji najdou.“

„Možná. Ale mě honit nemůžou.“

„Jak to myslíš, že tebe honit nemůžou?“

„Dal mi lhůtu, abych mu řekl jméno svého klienta. Řekl před svědky, že když to udělám, jsem z toho venku.“

„No, to bych se divila. Mně povídal, že jsi ho k tomu chtěl dotlačit. Prej tě varoval, abys neudělal žádnej podraz, jinak na tebe podá žalobu. Tys ten podraz udělal. Řekl jsi mu jméno klienta, ale stejně jsi spáchal trestnej čin.

Řekl mi, že jestli přivedeš dnes před polednem pani Chesterovou, bude k tobě shovívavější. Ale že nestrpí, aby mu soukromý očka páchaly trestnou činnost.“

„Nemůžu ji přivést Nevím, kde je.“

„Sellers ji najde.“

„Něco mi tady nehraje,“ řekl jsem po chvíli. „Nedává mi to smysl.“

„Jak to myslíš?“

„Vezměme to od začátku. Nešlo o nějak závažnej případ. Tu ženu někdo srazil autem na přechodu, ale neměla nic zlomeného. Nejedná se tady o zabití. Jenom ten řidič z místa nehody ujel. Najednou se na scéně objevili záhadní lidé a vložili se do případu se spoustou peněz. Asi to bylo víc, než co by pani Chesterová kdy mohla vysoudit. Dostali jsme peníze a poškozené je předali. Muselo to proběhnout rychle. Bylo potřeba všechno okamžitě ututlat. Řekla si o deset tisíc a já jsem o tom informoval klienta telegramem.

Nesnažil se z toho vykroutit. Neptal se mě na můj názor, nechtěl, abych smlouval. Ať už je za tím kdokoli, jednoduše mi vhodil deset litrů do klína.“

„Vím, co chceš říct. Znamená to, že to auto řídil někdo hodně důležitej.“

„Pokud tam nějaké auto bylo,“ odtušil jsem.

„Cože?“

„Jak víme, že tam vůbec nějaké auto bylo?“

„O čem to mluvíš?“

„Všechno proběhlo nějak moc rychle. Jak se dostal Frank Sellers okamžitě na moji stopu? Jak věděl, že Chesterová dostala peníze, aby na všechno zapomněla?“

„Protože se tím chlubila. Ukázala ty prachy sousedce.“

„A jak vysvětlíš, že s tou sousedkou mluvil?“

„Vyšetřoval ten případ.“

„To mi nepovídej, Že člověk Sellersova postavení začne vyšetřovat jako obyčejnej polda!“

„Asi to bylo důležitý.“

„V té době to ještě důležité nebylo. To až potom, když dostal lano na pokus o uplácení svědka a ovlivňování vyšetřování trestného činu. Pokud byl vůbec nějaký spáchán.“

„Bylo to ublížení na zdraví a neposkytnuti pomoci,“ řekla Berta.

„Dobře. Připusťme, že bylo. Jak to, že ho vyšetřoval Sellers osobně, a jak se k tomu dostal tak rychle?“

„Nevím. Frank Sellers se mi nesvěřuje.“

„Existuje jediné vysvětlení. Dostal od někoho tip.“

„A kdo je ten někdo?“ ptala se Berta.

Tiše jsem seděl a přemýšlel. „No? Tak kdo to byl?“

„Podle všeho to musel být jeden ze tří – ne, jeden ze čtyř lidí.“

„Kdo?“

„Buď náš klient, Clayton Dawson. Nebo jeho takzvaná dcera Phyllis. Nebo její přítel Sidney Eldon. Nebo Colton Essex, ten právník. Sidney Eldona vůbec neznáme.“

„Ty ses asi úplně zcvoknul, že jo? Nebyl to ani jeden z nich. To by přece byli sami proti sobě.“

Vstal jsem a oznámil ji: „Budu celý den pryč. Možná několik dní.“

„To si piš, že budeš. Tady jsi skončil. Nebudu se otravovat s někým, kdo už skoro přišel o licenci. Sellers mi radil, ať od tebe dám ruce pryč. Nechám si poradit. Nazdar.“

„Fajn,“ řekl jsem jí přes rameno, „naše partnerství se ruší.“ Odešel jsem k sobě do kanceláře. Elsie Brandová měla uplakané oči. „Co se děje, Elsie?“

„Berta mi to řekla.“

„Že mi chtějí vzít licenci?“

„Ano.“

„Nemysli na to.“

„To znamená konec partnerství. Konec tvojí kariéry!“

„Ještě mi ji nesebrali.“

„Donalde, bez tebe tady nezůstanu ani minutu. To přece víš!“

„Neodpisuj mě tak rychle, ano?“

Vroucně na mě pohlédla. „Já tě neodepisuju, Donalde. Ale tentokrát všechno hraje proti tobě a Berta je na válečné stezce. Měla by být víc loajální, vždyť jste společníci!“ zvolala Elsie ohnivě. „Pod ní nikdy pracovat nebudu!“

„To nebudeš muset,“ ujistil jsem ji. „Buď někde tady, abych tě chytil na telefonu. Nějakou dobu budu pryč.“

„Kde tě zastihnu, pro případ… pro případ opravdového nebezpečí?“ ptala se mě.

„Nikde. Budu ti průběžně volat“

„Donalde, prosím, buď opatrný.“

„Na opatrnost je už pozdě,“ řekl jsem jí. „Buď mám co do činění s nečestným právníkem, žárlivým milencem, intrikující dcerou a zatraceně bohatým otcem, nebo s různým počtem kombinací všech dohromady. V takové situaci nelze být opatrný.“

„Aspoň to zkus,“ řekla prosebně a s úzkostí sledovala, jak odcházím z kanceláře.

Kapitola 9

Frank Sellers byl poctivý policajt. Taky byl zaujatý, bigotní, moc rychle mu to nemyslelo a podezříval každého, kdo měl dar výmluvnosti. Vyznačoval se buldočí houževnatosti.

V pátraní po paní Chesterové měl přede mnou náskok.

Věděl jsem, že všechny seznamy ve městě jsou už prostudovány. Všichni Chesterovi byli zkontaktováni a tázáni, jestli neměli příbuzného, po němž zůstala vdova Harvey Chesterová.

Zkrátka všechny běžné cestičky byly už vymetené.

Kdybych se pokusil hledat ji obvyklým způsobem, všude bych přišel se zpožděním a klopýtal bych po stezce, kterou už přede mnou dávno udusalo stádo policistů.

Musel jsem na to jít nějak jinak. Najít cestu, na kterou policie ještě nepřišla.

Pani Chesterová dostala deset tisíc dolarů. Zavolala si sanitku a nechala se odvézt na letiště. Naložili ji do letadla do Denveru.

Když přistáli, čekal tam na ni přistavený invalidní vozík. Převzal si ji nějaký starostlivý pán a odvezl ji na vozíku k autu. Potom najednou zmizela. Letuška, která ji obsluhovala, vypověděla, že pasažérka byla nadopovaná.

Bylo jisté, že Sellers byl v kontaktu s denverskou policií a bylo učiněno všechno, co by je tam mohlo přivést na její stopu.

Letadlo mělo jediné mezipřistání v Las Vegas.

Nebylo možné, že by nějaká žena odkázaná na vozík vystoupila v Las Vegas, aniž by o tom letuška věděla.

Byla tu ještě jiná možnost.

Žena, kterou dovezla na letiště v Los Angeles sanitka, nemusela nutně být táž, která vystoupila z letadla v Denveru. Invalidní vozík mohl být objednaný pro paní Harvey W. Chesterovou a zcela jiná paní Harvey W, Chesterová mohla koupit letenku a vyměnit si s ni místo v letadle, ještě než vzlétlo, když měla letuška plné ruce práce s kontrolou nastupujících pasažérů.

Jedna žena mohla vystoupit v Las Vegas, když si předtím s tou druhou vyměnily letenky.

To by samozřejmě znamenalo, že se jedná o kolosální podvod, ale takové věci už byly zaznamenány, především v historii trestního stíhání viníků automobilových nehod.

Trápilo mě, jak je možné, že se Frank Sellers objevil hned poté, co ta žena dostala peníze. Bylo zřejmé, že dostal od někoho tip. Možná to byl anonymní telefonát. Usoudil jsem, že telefonovat mohla sama Chesterová, Phyllis, její otec, nějaký žárlivý milenec nebo právník, který hrál velmi chytrou hru.

Když jsem si kupoval letenku do Las Vegas, už jsem neudělal tu chybu, že bych přitom použil cestovní kartu naší agentury. Sáhl jsem hluboko do kapsy a zaplatil v hotovosti.

Na místě jsem se spolehl na taxíky, ale dal jsem si pozor, abych se v hotelu nezapsal pod svým pravým jménem. Vydal jsem se na obchůzku heren.

Las Vegas ve státě Nevada žije plným tempem dvacet čtyři hodin denně. V klimatizovaných kasinech dnem i nocí rachotí žetony, vrčí automaty, vyvolávač vykřikuje, že na tom a tom automatu se právě vyhrál jackpot, v kole rulety drnčí koule ze slonoviny.

Stovky a tisíce lidi vyhrávají a prohrávají s napjatým, ponurým výrazem ve tváři. Prošel jsem spoustu míst. Málokdy jsem viděl někoho, kdo by se usmíval. Zřídka jsem zaslechl smích. Lidé se mačkali jeden na druhého, zachmuření, zaujati, uzavření sami do sebe.

Najít někoho v takové turistické agregaci zanícených hráčů a zvědavců bylo stejně obtížné jako nalézt onu příslovečnou jehlu v kupce sena.

Kdosi prohlásil, že dobrá policejní práce je devadesát procent „šlapačka“ a deset procent přemýšlení. To může nebo nemusí být pravda, ale já jinou možnost neměl. Musel jsem začít prosévat Las Vegas.

Štěstí stálo při mně. Po dvou hodinách chození z místa na místo a pátrání mezi tvářemi takzvaných hledačů zábavy jsem vešel do kasina Blue Dome. Byla tam. Stála před automatem na čtvrťáky a jako šílená tahala za páku.

Stoupl jsem si za ni.

Člověk, který hrál na vedlejším automatu, to konečně vzdal, a paní Chesterová ovládla oba stroje. Házela do nich jednu minci za druhou a škubala pákami tak rychle, jak byl automat schopen pětadvacetniky polykat.

Řekl jsem: „Jsem rád, že jste se tak rychle uzdravila, paní Chesterová.“

Trhla sebou a otočila se. Vykulila oči a spadla jí čelist „Proboha.“

„Vyhráváte?“ zeptal jsem se.

Ukázala mi pytlík plný čtvrťáků. „To jsou výhry,“ pochlubila se.

„Proč jste mě práskla?“

„Já že jsem vás práskla? Zbláznil jste se?“

„Někdo to být musel. V tuto chvíli po vás policie usilovně pátrá. Hledají vás v Los Angeles i v Denveru. V Las Vegas to ještě nezkusili, ale to je jenom otázka času.“

.Ježkovy zraky!“

Mlčky jsem se na ni díval.

„Vypadněme odsud, než mě tady někdo načapá.“

Vyšli jsme ven.

„Jste tady autem?“

„Kde bydlíte?“

„V jednom malém domku, které tu pronajímají lidem, co se rozvádí. Musí mít v Las Vegas alespoň šest týdnů přihlášené bydliště, aby je rozvedli. Stojí to tady majlant, ale zase tam máte naprosté soukromí.“

„Tak se tam pojedeme podívat.“

Během jízdy jsme mlčeli, ale věděl jsem, že paní Chesterová celou cestu horečně hodnotí situaci.

Nechal jsem taxík čekat u hlavní budovy motelu a k malému bungalovu jsme došli pěšky.

Bylo to typické útočiště zlomených srdcí. Zvenku vypadal bungalov nevlídně, vevnitř byl vybaven jen tím nejnutnějším zařízením. Koberec byl prošoupaný a vysoké čalouněné židle vypadaly vábivě, jen dokud jste si do nich nesedli. Jinak byly tvrdé a nepohodlné.

Šest týdnů strávených v takovém prostředí by mohlo dovést leckterou ženu do blázince.

Samozřejmě ženy, které zde bydlely, tady příliš mnoho času netrávily. Vybalily si kufry, pověsily šaty do skříně páchnoucí plesnivinou a potom vyrazily do kasina nebo na dlouhé víkendové večírky.

Většinou měly milence, kteří se více či méně na rozpadu jejich manželství podíleli. Těm se někdy během těch šesti týdnů začalo stýskat a přijeli do Las Vegas za nimi.

Pokud milence neměly, nebylo obtížné si nějakého pořídit. Obvykle se k šestitýdennímu pobytu uvolila manželka, která žádala o rozvod. Manželé byli většinou zaneprázdněni vyděláváním peněz „pro rodinu“.

Usedli jsme v takzvaném obýváku a paní Chesterová se na mě nesměle usmála. „Tak co chcete?“

„Než jsem vás poprvé navštívil, věděla jste, že za vámi přijdu, viďte.“

Na chvíli se zamyslela. Potom přikývla. „Znala jste moje jméno!“

„Řekli mi, i jak vypadáte.“

„Kdo?“

„Musíte to vědět?“

„Ano.“

„Myslím, že vám to nemohu říct.“

„To by mohlo být špatné, moc špatné,“ řekl jsem. A po chvíli dodal: „Pro vás.“

„Neměla jsem se do té věci pouštět. Měla jsem od toho dát ruce pryč.“

„Teď už je trochu pozdě toho litovat, nemyslíte?“

„Asi ano.“

Mlčel jsem.

„Co tedy chcete vědět?“ zeptala se. „Kdo to všechno zorganizoval?“

„Ten právník.“

„Colton Essex?“

„Ano.“

„Jak dlouho se s ním znáte?“

„Neznala jsem se s ním. Až teď.“

„Ale předtím jste ho už někdy viděla, ne?“

„Kde?“

„Stál už jednou proti mně.“

„Jak to myslíte?“

„Zastupoval obžalovanou stranu.“

„Pojišťovnu?“

„Ano. Pojišťovnu i majitele auta.“

„Jak to dopadlo?“

„Vysoudila jsem z toho jenom málo.“

„A o co vlastně šlo?“

„Byl to jeden z mých obvyklých případů,“ řekla a po chvíli klidně pokračovala. „Jsem profesionální akrobatka. Tedy, byla jsem, když jsem byla ještě mladší a štíhlejší. Ale pořád jsem dobrá.

Většinou praštím kabelkou do nárazníku auta, udělám ve vzduchu salto a spadnu na zem. Překulím se a každý, kdo to vidí, je přesvědčený, že do mě to auto vrazilo.“

„I když to auto stihne včas zastavit?“

„Specializovala jsem se na jedoucí vozy. Přijela jsem svým autem k přechodu. Zaparkovala jsem ho vždycky tak, že trochu bránilo v rozhledu. Aspoň jedno auto z deseti to řízlo těsně kolem a přesvištělo přes přechod. Využila jsem vhodné chvíle – a přirozeně jsem si vždycky vybírala ty nejdražší značky.“

„A potom?“

„Potom,“ vyprávěla, „jeden přítel, který tam postával, zavolal sanitku. Dřív než někoho napadlo volat na policii. Sanitka přijela, naložili mě a odvezli. Kamarád dohlédl na to, aby se nehoda nahlásila, a udal moji adresu. Potom za mnou přišli policajti a ověřili si to.

Když auto zastavilo a nehoda se nahlásila, většinou jsem se domluvila s pojišťovnou. Když řidič ujel a stal se z toho případ ublížení na zdraví a neposkytnutí pomoci, většinou jsme ho vypátrali a dostali obrovské odškodné. Takový člověk, kterému hrozí trestní stíháni, zaplatí cokoliv, aby se z toho vysekal. Pokaždé jsem užívala jiné jméno.“

„A Colton Essex o tom všem věděl?“

„Říkala jsem vám, že u soudu obhajoval druhou stranu. Vycítil, že je v tom nějaký podfuk. Vysoudila jsem daleko míň než obyčejně. Je to moc chytrý právník.“

„A jak to bylo teď?“

„Tu noc zazvonil telefon. Byl to Essex. Řekl mi, abych byla během deseti minut na jedné křižovatce a předvedla tam to svoje číslo. Slíbil mi za to polovinu z deseti tisíc, které z toho kápnou. Co víc si můžete přát?“

„Řekl vám, které auto si máté vybrat?“

„To víte, že jo. Jeho auto.“

„Jeho auto?“ zvolal jsem.

„Ano. Řekl, že těsně před křižovatkou zabliká. Měla jsem to před kolemjdoucími zahrát co nejlépe. On že potom ujede. Ale varoval mě, že musím čekat, až blikne. Chtěl mít volnou únikovou cestu.“

„No to mě tedy podržte,“ vydechl jsem.

„Zajímavý, že jo?“

„A byla jste tam a on zablikal?“

„To víte, že jo. Desetkrát tu křižovatku projel, než měl volné pole. Pak zablikal a já jsem předvedla svoje akrobatické číslo. On šlápl na plyn a ujížděl pryč. Pneumatiky jenom zahvízdaly a zmizel za rohem.“

„Co ty šaty, které jste měla na sobě?“

„Později za mnou přisel domů, vzal nůžky a vystřihl z nich kousek látky,“

„A potom?“

„Potom mi řekl, abych čekala, že za nějakou dobu přijde člověk, který se se mnou vyrovná.

Asi za dva dny mi zavolal a upozornil mě, že ten člověk není vůbec žádný hlupák. Že je dost mladý, drobné postavy, ale že mu to rychle pálí a ať se nepokouším tu událost nějak přikrášlovat. Jenom ať dělám hloupou. Řekl mi, že na mě nejdřív budete hrát nějaké divadýlko a že z toho nakonec bude deset litrů. A že já si můžu nechat polovinu.“

„A ta druhá polovina?“

„Tu jsem mu dala.“

Mlčky jsem nad tím přemýšlel.

„Tak co uděláte? Budete mi dělat patálie kvůli pěti tisícům? To byla první pořádná práce, kterou jsem za posledního půl roku měla. Ty zatracené pojišťovny mají své kartotéky plné lidi, kteří simulují zraněni. Pořád si musíte vymýšlet něco nového. Vlastně je to už tak, že málokdy podávám žalobu na lidi, kteří potom zastaví.“

„A co děláte v takovém případě?“ chtěl jsem vědět.

„No,“ vysvětlovala mi, „oni zastaví a zeptají se, jestli jsem vážně zraněná. Můj přítel řekne, že už zavolal sanitku. Dají mi navštívenku a upozorní mě, že jsou pojištění a abych se jim ozvala. Tvrdí, že nahlásí nehodu na pojišťovnu, a chtějí, abych jim dala svoje jméno. V takových případech jim většinou dám falešné jméno i adresu a už o mě nikdy neuslyší.

S lidma, kteří ujedou, je to jinak. Víte, umím šestým smyslem vyhmátnout řidiče, kteří pili. Občas mi je pomáhají hledat přátelé.“

Jak?“

„No, kamarád zajde třeba do klubu nebo hospody a najde tam někoho, kdo pořádně nasává. Jde na parkoviště, zapíše si číslo jeho auta a opíše si z registrační karty adresu. Takže ví, kudy ten chlápek pojede domů. A já se postavím na nějakou blízkou křižovatku.

Samozřejmě spoustu lidí propásneme, ale když někoho lapíme, tak to stojí za to. Víte, jak to chodí. Chlápek popíjí půl druhé hodiny v baru, potom skočí do auta a na přechodu srazí chodce. Když nemá jinou možnost, zastaví. Když mu nic nebrání, šlápne na to a ujede.

Je jasné, že si vybíráme správnou dobu, kdy není hustý provoz, a pro takového podnapilého řidiče je to vysloveně výzva, aby na to šlápl a ujel.“

„Kolikrát jste pracovala pro Essexe?“

„Jenom jednou, přísahám. Ale byla to čistá prácička.“

„Kdo je ta mladá žena, která měla auto řídit? Phyllis Dawsonová nebo Eldonová? Co o ní víte?“

„Vůbec nic. Samozřejmě, to auto neřídila ona. Řídil ho Colton Essex. Bylo to jeho vlastní auto.“

„Bylo nějak škrábnuté?“

„Ne. Jenom jsem se opřela rukou o nárazník, udělala jsem dva vruty, salto dozadu a kotoul.“

„Váš přítel u toho taky byl?“

„Ne, Essex mi zdůrazňoval, abych to provedla sama. Měla jsem nechat někoho z přihlížejících, aby mi zavolali sanitku. Pokud by to vyšetřovala policie, měla jsem předstírat, že jsem těžce zraněná.“

„To víte,“ pokračovala, „všechny symptomy znám. Otřes mozku, zranění páteře, poranění svalů, ztrátu koordinace, prudké bolesti hlavy, zad, dvojité vidění a všechno ostatní.“

„Ty symptomy máte natrénované?“ ptal jsem se.

„To si pište!“ ujistila mě.

Vstal jsem a začal rázovat po místnosti. „To jsou ale věci.“

„Že jo?“ usmála se. „Poslyšte, Donalde. Vypadáte jako hodný chlapec a moc hezky jste se ke mně choval. Co máte teď v plánu?“

„Ještě nevím,“ řekl jsem jí.

„Prásknete mě?“

„Ne. Alespoň ne teď. Chci zjistit, co za tím vším je.“

Zasvítily ji oči. „Vsadím se, že myslíte na to samé co já.“

„Na co?“

„Jsou za tím prachy. Takový špičkový právník jako Colton Essex se nezamíchá do nějaké lumpárny pro pár šestek. Nahraje to, jako že někoho srazil a ujel. Dostane deset tisíc, já půlku, a jsme oba v balíku.

Já jsem samozřejmě nesla svou kůži na trh. Dohoda byla, že bude těžké mě najit, a kdyby na mě někdo přišel, musela bych to zvládnout sama. On by se k ničemu nepřiznal a já se svým záznamem bych skončila za mřížemi. Nikdo by mi nevěřil, i kdybych přísahala na Bibli. Myslím, že s tím Essex počítal, ale šlo tam o peníze. Cítím to.

Když jedete v takových podvodech, Donalde, tak vycítíte, když jde o velký prachy. Můžeme spolu udělat obchod.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nic takového.“

Vypadala zklamaně. „Není to od vás moc fér, když jsem vám vyložila karty na stůl.“

„Vyložila jste karty na stůl, protože vám nic jiného nezbývá,“ upozornil jsem ji. „Našel jsem vás. Můžu nahlásit policii, kde vás najde, a vaše šťastné dny skončí.“

Povzdechla si. „Máte navrch, ale já vím, o co vám jde.“

„O co?“

„Sám jdete po penězích. Ať se propadnu, jestli nejste dost chytrý, abyste je dostal.“

„Jak vám to tady jde?“ změnil jsem téma.

„Docela dobře. Nemůžete samozřejmě počítat s tím, že najednou vyhrajete spoustu peněz a odnesete si je. Matematická pravděpodobnost je velice malá. Vždycky, když se mi povede nějaká akce, odložím si z toho deset procent. Jezdím sem a hraju. Když vyhraju, vezmu si peníze a zmizím. Když prohraju a těch deset procent vyčerpám, nějakou chvíli si dám pauzu. Je to jediný způsob, jak hru zvládnout. Když mám štěstí, můžu vyhrát všechno, co je v banku. Ale nemůžu prohrát víc než deset procent, i kdybych měla tu největší smůlu.“

„To je chytré,“ řekl jsem uznale.

„Kdybyste si vzal na pomoc matematickou pravděpodobnost, vymyslel byste si určitě ještě něco chytřejšího,“ lichotila mi.

„Kam půjdete, až odsud odjedu?“ chtěl jsem vědět.

Jenom se usmála.

„Tak ven s tím, nebo zvednu sluchátko a zavolám na policii. Varuju vás. Řekněte mi to.“

„Chcete mě vydírat?“

„Kdybych vás chtěl vydírat, udělal bych to už dávno.“

„Pojedu do Salt Lake City. Mám tam dceru.“

„Vdanou?“

„Ne, je vdova.“

„Má děti?“

„Ne. Drží si tam malý domek. Vždycky má pro mě pokoj.“

„Platíte jí něco?“

„To nemusím. Má dobrou práci. Nic po ní nechci a ona se mě na nic neptá.“

„Má nějaké podezření?“

Paní Chesterová se zachichotala. „Víte, myslím si, že mi trochu závidí. Myslí si, že jsem nějaká rajda, že žiju nějak nemorálně.“

„Ale netuší, o co jde?“

Paní Chesterová zavrtěla hlavou.

„Dejte mi její adresu.“

Vzala si kousek papíru a napsala ji.

„Jak se vaše dcera jmenuje?“.

„Eileen Adamsová.“

„Má telefon?“

„Ano. Chcete číslo?“

„Připište ho tam.“

„Odevzdávám se do vaší moci,“ povzdechla si.

„Nic jiného vám nezbývá. Nezapomeňte, že kdykoli budu chtít, můžu na vás zavolat policii.“

„Uděláte to?“

„Nevím.“

Zamyšleně na mě pohlédla. „Já jsem starej mazák,“ řekla mi. „Vím, o co vám jde. Cítíte ve vzduchu prachy a rád byste se k nim dostal. Kdybychom pracovali spolu, přišli bychom si na dvojnásobek a poctivě bychom se rozdělili.“

„Proč myslíte, že jsem chtěl vaši adresu?“

„Abyste mohl… Sakra, nevím. Proč?“

„Možná s vámi budu chtít spolupracovat“

Obličej se jí rozzářil. „Donalde, vy jste fajn kluk. Jste moc šikovnej. Poznala jsem to hned, jak jste vešel ke mně do domu a nabízel mi ty časopisy. Tu komedii jste sehrál perfektně.“

„Zatím to necháme tak,“ řekl jsem ji. „Určitě buďte v kontaktu se svojí dcerou, abych vás kdykoli zastihl. Ale pamatujte si jedno, nechci s vámi žádné kšefty. Jenom vyšetřuji podvod.“

„Jaký podvod?“

„Podvod s dopravní nehodou.“

„Na tom už není co vyšetřovat. Už víte, jak to bylo.“

„Jenom aby to byla pravda,“ řekl jsem. „A jak si vedete s těmi svými deseti procenty?“

Tvář se jí znovu rozjasnila. „Mám náskok, Donalde. Mám patnáct stovek navrch.“

„Na dvou velkých automatech?“

„Kdepak! Vrhla jsem se na ruletu. Když mě opouští štěstí, proměním si žetony na mince a jdu k automatům na deseticenty. Jakmile se mi nedaří, den počkám, potom se vrátím a zkouším to znovu. Když se mi daří na deseticentovém automatu, zkusím hrát na pětadvaceticentovém. Když vyhraju dvakrát třikrát jackpot a cítím, že se ke mně štěstí vrátilo, jdu zpátky k ruletě.

Není možné vymyslet nějaký matematický systém, jak vyhrát, protože matematika je proti vám. Ale můžete si vypracovat rytmus hraní. Je to jinak, když vyhráváte, a jinak, když prohráváte. Funguje to. Věřte mi, Las Vegas mi žádné peníze nedluží.“

„Co s nimi děláte?“ ptal jsem se jí. „Ukládáte si je někam do banky?“

Zašklebila se. „Někam, ale kam, s tím si klidně můžete lámat svoji chytrou hlavičku, Donalde. Kdybyste mě mučil, tohle ze mě nevytáhnete!“

„Klidně si to nechte pro sebe. A hodně štěstí v Las Vegas. Ať nepřijdete na buben. Myslíte, že by mohla policie přijít na ten váš azyl v Salt Lake Cily?“

„Určitě ne. Budu tam cestoval třemi letadly, dvěma autobusy a pod pěti různými jmény“

„Tak už se chystejte,“ poradil jsem jí, vstal a odcházel ke dveřím. „Chcete se vrátit taxíkem do města?“

„Dnes večer už ne. Myslím, že mý štěstí je trochu unavený. A musím si to zařídit tak, aby mě nikdo nenašel.“

„Fajn. Ten taxík zaplatím. Hodně štěstí!“

Nasedl jsem a nechal se odvézt zpátky do města.

Kapitola 10

Namířil jsem si to do čínské restaurace a ujistil se, že je opravdu pravá čínská. Patřila starému týpkovi se zjizveným obličejem a jiskřivýma očima.

Šel jsem k pultu. „Iloh shah kai mah,“ prohodil jsem nenuceně.

Je to jeden z čínských pozdravu. Znamená „Je na celém světě všechno v pořádku?“

Měl skloněnou hlavu a byl ponořený do nějaké účetní knihy. Mechanicky odpověděl: „Holi shah kal.“

Protože čínština je zpěvný jazyk, nepoužívá na konci otázky stoupavou intonaci. Dává se tam slovo „mah“. Svojí odpovědí mě ujistil, že na celém světě všechno v pořádku je.

A potom náhle překvapeně vzhlédl, když mu došlo, že nejsem Číňan. „Vy umíte čínsky?“ vyrazil ze sebe téměř nesrozumitelně.

„Jenom trochu. Dik kom doh. Mám mezi Číňany mnoho přátel. Poslyšte, chci jednomu čínskému kamarádovi poslat dopis. Potřeboval bych velkou červenou obálku. Máte nějakou?“

Položil jsem na pult dolarovku.

„Jaký dopis?“

„Žertovný dopis“ tekl jsem, „gong seuh, potřebuji velkou obálku, moc, moc červenou.“ Něco zabručel, vzal si bankovku a uložil ji do pokladny. Potom se sklonil pod pult a vytáhl obrovskou červenou obálku.

„Ta je perfektní,“ zajásal jsem. „Teď prosím vezměte štětec a napište na ni něco Čínsky.“

„Co já psát čínsky?“

„Třeba jméno vaši restaurace, to je jedno.“ Chvíli zaváhal. Potom namočil štětec do černého inkoustu a dolů na obálku rozmáchle vytvořil několik čínských znaku.

„Vy číst?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nečtu. Jenom trochu mluvím čínsky. Mám mnoho čínských přátel. Něco jsem od nich pochytil.“

„Vy žit v Las Vegas?“

„Ne, v Los Angeles.“

Vzal jsem si obálku a podal mu ruku.

Ponuře mi s ní potřásl.

Vyšel jsem ven a vydal se do jedné velké herny. Rozhlížel jsem se po nějakých reklamních letáčcích, až jsem našel jeden velký kartón, který přesně odpovídal velikosti obálky. Byla to reklama na výhodné sázky v tomto podniku.

Vložil jsem ji do obálky, zalepil ji a odnesl na poštu. Koupil jsem známky pro leteckou poštu a speciální nálepku na doporučený dopis. Adresoval jsem ji Claytonu Dawsonovi z Dawsonovy agentury pro inkaso pohledávek v Denveru, Colorado, připsal adresu kancelářské budovy, kde provozovala svoje služby Helen Loomisová, a vhodil obálku do poštovní schránky.

Zjistit jsem si, kdy mi letí letadlo do Denveru, a před odletem jsem si u hracího stolku párkrát hodil kostky a vyhrál sto padesát dolarů.

V Denveru jsem si pronajal auto. Pořádně jsem se vyspal a druhý den ráno jsem už svěží a odpočatý stál na chodbě, odkud jsem měl výhled na dveře kanceláře Helen Loomisové.

Věděl jsem, že jakmile bude doručena červená obálka s čínskými znaky jako speciální zásilka, zatelefonuje svému klientovi. Byl jsem si jist, že člověk, který se mi představil jako Cayton Dawson, nebude ani okamžik otálet a pospíší si zjistit, jaký obsah ten podivný dopis skrývá.

V devět patnáct byla speciálni zásilka doručena do kanceláře paní Loomisové. V deset patnáct tam vstoupila mladá atraktivní žena v obepnutých šatech, ve kterých se rýsovaly její ladné tvary. Za deset vteřin už byla venku i s velkou červenou obálkou.

Učinila jakýsi pokus, aby ji nesla co nejméně nápadně, ale nebylo to dost dobře možné. Jediná možnost byla uložit obálku do kufříku, aby nečouhala jako podebraný palec. Sjela výtahem do přízemí. Byl jsem v kabince s ní. Byla tak naivní, že mi nevěnovala nejmenší pozornost. Čekal jsem dlouhou honičku autem, ale ona pouze přešla ulici a vyjela do sedmého patra protější kancelářské budovy.

Neměl jsem v úmyslu být neomalený, ani jsem nečekal, že to půjde tak hladce, ale jelikož byla tak ponořená do vlastních myšlenek a plně zaujatá svou běžnou služební pochůzkou, nastoupil jsem do výtahu a vyjel s ní nahoru. Byl jsem pro ni jenom něco jako živá kulisa. Když vyšla v sedmém patře na chodbu, pořádně jsem si ji prohlédl. Měla souměrné boky a dlouhé, rovné, pěkné modelované nohy. Měl jsem pocit, že si je vědoma své krásy, ale nijak okázale ji nestaví na odiv. Klidně si vykonávala své pracovní povinnosti a podle jejího vzpřímeného postoje jsem usoudil, že je značně sebevědomá. Byla to fajn holka.

Šel jsem za ní až ke dveřím označeným Alting L. Badger, Investor.

Otevřela dveře a vešla dovnitř. Já za ní. Za stolem seděla u telefonní centrály asistentka. Byl tam ještě jeden stůl.

Ta dlouhonohá kráska se u něj zastavila a zvedla interní telefon. Před sebou držela červenou obálku a něco řekla do mluvítka,

Nato zavěsila. Za chvilku se rázně otevřely dveře kanceláře, která byla označena jako soukromá. Člověk, kterého jsem znal jako Claytona Dawsona, rychle přistoupil ke stolu, sebral obálku, podíval se na ni, zamračil se, otočil ji a znovu si ji zadumaně prohlížel. Potom se otočil a zamířil zase zpátky ke dveřím soukromé kanceláře.

„Dobrý den, pane Dawsone,“ řekl jsem.

Trhl sebou, pohlédl na mě a spadla mu čelist.

„Jestli nejste příliš zaneprázdněn, rád bych si s vámi chvilku pohovořil o záležitosti, kterou spolu máme rozjednanou.“

Rychle se rozhlédl po místnosti, přelétl pohledem po tvářích obou mladých žen a vyzval mě: „Ano, jistě. Pojďte dál.“

Následoval jsem ho do přepychové zařízené kanceláře.

„To mi tedy povězte, jak se vám to podařilo? Asi s tím má něco společného ta obálka, ale jak jste mě k čertu… No, na tom teď nesejde. Jste tady. Co se děje?“

„Děje se to, že po mne jede jeden svalnatý policajt z Los Angeles, který je drsný a nesmlouvavý a nesnáší upovídané lidi. Hodlá mi sebrat licenci.“

„Proč?“

„Protože jsem se snažil ochraňovat svého klienta.“

„Jakého klienta?“

„Vás.“

„Tak co po mě chcete?“

„Vypadá to, že o tom všechno víte,“ řekl jsem mu.

„Něco o tom vím.“

„Colton Essex vás asi telefonicky informoval, viďte.“

„Dejme tomu, že mě telefonicky informoval. Řekněme, že jsem si ho najal. A co má být?“

„Jenom jsem to chtěl vědět.“

„Nic vám nemůžou udělat. Ten policista ví, kdo je váš klient a že došlo k finančnímu vyrovnání v případě té nehody. Tu poškozenou nikdy nenajde. Nikdy nebude schopnen dokázat, že jste se dopustil nějakého zločinu.“

„Tohle mě netrápí,“ sdělil jsem mu. „Váš právník mi to vysvětlil velice důkladně a řekl bych, že přesvědčivě.“

„Tak co vás tedy trápí?“

„To, do čeho jsem zapletený.“

„Nejste do ničeho zapletený.“

„To si pište, že jsem,“ ujistil jsem ho. „Byla to nahraná nehoda. Všechno bylo zrežírované tak, aby to vypadalo jako trestný čin ublížení na zdraví a neposkytnutí pomoci. Já jsem to měl vyžehlit. Jakmile jsem té ženě nabídl dohodu, buď vy nebo váš právník jste dali Sellersovi tip, že jsem se snažil krýt trestný čin.

To znamená, že někdo ví, jaký máme se Sellersem vztah. Znamená to, že jsem byl vybrán za obětního beránka. Znamená to, že jsem byl nastrčený. Měl jsem vlákat Sellerse do bytu vaší takzvané dcery a dovést ho k autu, které údajně řídila. Sellers měl potom nechat auto v policejní laboratoři důkladně prohlédnout a najít vlákna z látky šatů, které měla na sobě paní Chesterová v době údajné nehody. Pro Sellerse to měl být jasný případ ublížení na zdraví a neposkytnutí pomoci. Pokud by ovšem našel poškozenou, která by všechno dosvědčila.

Je jasné, že ji nenajde. A i kdyby ji našel, ona trestní oznámení nepodá. Takže mi to zůstane na triku. Sellers mi možná nemůže licenci odebrat, ale může mi ji po zbytek mého života zadržet

Chci, abyste věděl, že obětním beránkem být nehodlám.“

„Kolik chcete?“

„Hodně.“

„Nenechám se vydírat. Nemám vyděrače rád.“

„Nehovořme o vydírání. Hovořme o kompenzaci. Ještě než o ní budeme mluvit, rád bych věděl, co to všechno znamená.“

„Jak to myslíte?“

„Zrežíroval jste v Los Angeles falešnou nehodu. Mělo to vypadat tak, že žena, jíž říkejme Phyllis, ten vůz řídila. Měly se sehnat indicie, které by to dokázaly.

Víte stejně dobře jako já, že to žádná nehoda nebyla. Phyllis to auto v době nehody neřídila. Jediným důvodem, proč jste byl ochoten toto všechno riskovat je, že jste potřeboval alibi.

Jinými slovy, chtěl jste dokázat, že buď vy nebo Phyllis, nebo oba, jste byli v době nehody v Los Angeles.

Nešlo vám o to dokazovat, že jste byl zrovna v Los Angeles. Potřeboval jste dokázat, že jste nebyl tady v Denveru.

Pokusil jste se o podvod, kterým byste se z něčeho vysekal. Ale muselo to být jinde než v Denveru.

Věřte, že když se do toho pustím, vypátrám, o co jde. Není to žádná maličkost. Nepouštěl byste se do takové riskantní akce, kdyby nešlo o něco nesmírně důležitého. O něco, co by vás tady v Denveru stálo reputaci. Možná jste někoho v opilosti srazil a ujel z místa nehody, možná něco ještě daleko závažnějšího.“

„Takže co?“ chtěl vědět.

Pohodlně jsem se usadil v křesle a natáhl nohy před sebe. „Takže tady sedím a chci vědět, o co jde.“

„Nebude se vám to líbit“

„To si myslím.“

„Dostal jste mě do situace, ve které nemám moc na vybranou. Nemohu si dovolit, abyste tady v Denveru začal čmuchat“

„To je mi jasné.“

„Máte pravdu.“

„V čem?“

„Že jsme potřebovali alibi.“

„Kdo?“

„Phyllis a já. Především Phyllis.“

„A jistě se taky nemýlím v tom, že jste se tady potřebovali vyvléknout z něčeho závažného, že?“

Přikývl. „Co to bylo?“

Pohlédl mi zpříma do očí. „Vražda,“ řekl.

To mě nadzvedlo. „Vražda!“ vykřikl jsem.

„Ano.“

„Mluvte.“

„Vyděrač,“ řekl. „Špinavý, hnusný, mazaný, vynalézavý, ďábelsky chytrý a bezohledný vyděrač.

Měl kompromitující fotografie. Měl originální ubytovací karty, které sebral v hotelech. Měl dopisy.“

„Nešlo se s ním dohodnout?“

„Byl neoblomný.“

„Tak co se stálo?“

Povzdechl si a začal bubnovat prsty, na desku stolu. „Udělal jsem pitomost.“

„Jakou?“

„Chtěl jsem ty kompromitující věci zpět.“

„A on?“

„Chtěl peníze.“

„Sešli jste se?“

„Ano.“

„Kde?“

„V jednom malém penzionu. Vybral ho on.“

„Dal jste mu ty peníze?“

„Ano.“

„Ty věci vám nedal?“

„Ne. Říkal, že mi je přinese. Prý je má schované na bezpečném místě. Nevěřil mi, že ho nepodrazím. Řekl mi, že si myslel, že na něho pošlu policajty.

Bylo to všechno úplně postavené na hlavu. Kdybych chtěl jít na policii, udělal bych to hned. Netroufl jsem si riskovat, že by ty věci vyšly najevo. Poslat na něho policii nebo někoho jiného bylo to poslední, co bych chtěl.“

„Tak co jste udělal?“

„Koupil jsem mu pití a Phyllis mu tam kápla něco na spaní.“

„Cože!“

„Vypil to a hned poznal, že jsme ho zdrogovali. Měl zbraň a pokoušel se ji na nás vytáhnout. Rvali jsme se, praštil jsem ho a on upadl do bezvědomí. Vzali jsme mu klíče od bytu, pistoli a šli jsme k němu domů. Prohledávali jsme to tam aspoň hodinu, než jsme našli, co jsme chtěli. Vzali jsme si to. Potom jsem se vrátil a klíče jsem mu dal zpátky do kapsy.“

„Pořád byl v bezvědomí?“ ptal jsem se.

„Byl studenej jako led. Srdce mu vypovědělo službu.“

Zamyslel jsem se a řekl: „Tak jste se spojili s Coltonem Essexem z Los Angeles a řekli mu, že potřebujete absolutní, železné alibi pro sebe i pro Phyllis.“

„Hlavně pro Phyllis.“

„Dobrá, potřeboval jste alibi pro Phyllis, a to rychle. Potřebovali jste dokázat, že byla v Los Angeles.“

„Ano,“ přisvědčil. Zvažoval jsem to.

„Nuže?“ ptal se. „Udělal jsem dobře, že jsem vám to řekl?“

„Chtěl jsem to po vás… Kde jste sebral to jméno Dawson, pane Badgere?“

„Vymyslel jsem si ho.“

„Proč?“

„Užívali jsme to jméno s Phyllis, psali jsme si na něj.“

„Jste ženatý?“

Pohladil si bradu. „Ano i ne.“

„Co tím chcete říct?“

„Jsem ženatý,“ připustil. „Ale už delší dobu spolu nežijeme. Manželka, paní Badgerová, odjela do Las Vegas, kde se přihlásila na šest týdnů k pobytu, aby nás rozvedli.“

Pozvedl jsem obočí. „Tak proč jste podstoupil všechny ty patálie s vyděračem?“

„Má hrozně mazaného právníka,“ řekl mi. „Věděli, že mám nějaký vztah, ale nemohli mi to dokázat. Skoro rok ten rozvod odkládala a chtěla mě načapat. Nechali mě sledovat detektivy. Zkoušeli všechno možné.“

„Kdo je ta dívka vedle v kanceláři? Ta, která vám předala ten dopis?“

„Je to děvče, kterému mohu věřit.“

„Jak se jmenuje?“

„Mellie Beldenová.“

„Ne Millie?“

„Ne, Mellie.“

„Věříte jí?“

„Jako sám sobě.“

„Je vám oddaná?“

„Je oddaná své práci. Je schopná, zodpovědná, klidná, vyrovnaná a loajální.“

„Helen Loomisová ví, kdo jste?“

„Ne. Zná Mellii Beldonovou a to je všechno. Když přijde něco důležitého, zavolají. Myslí si, že Mellie je z Dawsonovy agentury pro inkaso pohledávek.“

„Udělal jste všechno proto, aby vás právník vaší ženy neodhalil?“

„To se mu nikdy nepodaří.“

„Ale bál jste se toho, že?“

„Kdyby ten vyděrač za ním šel, mohl mu ty věci prodat za velké peníze. Dobře to věděl.“

„Kdo byl ten vyděrač?“

„Deering L. Canby.“

Chvíli jsem nad tím vším uvažoval. ‚Jak víte, že to neudělal?“ zeptal jsem se nakonec.

„Co?“

„Jak víte, že za tím právníkem nešel?“

„Protože ty důkazy nemají. Mám je já.“

„Poslyšte, já o vyděračích a vydírání něco vím. Když je poptávka, rádi prodají nejvyšší nabídce.“

„Tenhle to neudělal,“ řekl.

Znovu jsem přemýšlel. „Dohodli jste se na ceně?“

„Ano.“

„Kolik to bylo?“

„Dvacet tisíc.“

„Dal byste víc?“

„Dal bych sto, kdybych musel.“

„Setkal jste se s ním v penzionu?“

„Ano.“

„Vybral ho on?“

„Ano. Říkal, že chce mít jistotu, že místnost není odposlouchávaná.“

„Ale ty věci, které jste chtěl, s sebou neměl?“

„Ne.“

„Měli jste dohodnutý určitý čas?“

„Proč se na to ptáte?“

„Mohlo by to být důležité.“

„Byl domluvený přesný čas a on mě varoval, že nesmím mít zpoždění víc než dvě minuty.“

„Zpoždění?“

„Ano.“

„Mohl jste přijít dřív, než bylo dohodnuto, a to by bylo v pořádku. Ale nesměl jste přijít později?“

„Ano.“

Znovu jsem se hluboce zamyslel.

„Za jak dlouho vás rozvedou?“ zeptal jsem se po delší chvíli.

„Asi za deset dní.“

Zhluboka jsem se nadechl. „Zapletl jste se do dopravní nehody, ublížení na zdraví a neposkytnutí pomoci,“ řekl jsem mu. „Teď slyším, že máte na krku vraždu. Některé věci jsou důvěrné, ale informace o vraždě nikoliv. Pokud to nenahlásím na policii, budu mít malér.“

Roztáhl ruce, dlaně obrátil vzhůru. „Nedal jste m na vybranou. Musel jsem vám to říct. Byl jste na horké stopě a jistě byste to sám vypátral.“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Vypátral. Prošel bych si policejní záznamy z té doby, na kterou jste si zařídil alibi. Zkontroloval bych každý zločin… Co ví policie o Deeringu Canbym?“

„Vědí, že byl vyděrač. Vědí, že mél schůzku s někým, koho vydíral. I to, že měl v nápoji uspávací kapky a že ho někdo zabil. A myslí si, že mu byly po smrti sebrány papíry a kompromitující materiály, které měl u sebe.

Vědí, že v sousedství bylo zaparkované Phyllisino auto. Proto jsme museli jednat rychle. Hledají ji a chtějí ji vyslechnout. Až ji najdou, musí mít alibi.

Chci, aby ji policie v Los Angeles potvrdila alibi dřív, než to tady začne být horké.“

Chvíli jsem mlčel.

„Nuže?“ ptal se. „Udáte mě?“

„Nevím,“ řekl jsem mu.

„Jestli mě neudáte, můžete si říct, kolik chcete.“

„Kolik?“

„Částka je neomezená. Znamená to pro mě hrozně moc. Jsem prominentní občan tohoto města. Mluví se o tom, že budu navržen na primátora. Takový skandál by mě zničil. Taková informace v rukou mé ženy by mě stála nejmíň půl milionu.“

„Jak jste přišli na ten nápad s kapkami na spaní?“ chtěl jsem vědět,

„Vím o tom od manželky. Než jsme se vzali, pracovala jako zdravotní sestra.“

„Od ní jste se dozvěděl o chloralhydrátu?“

„Ano.“

„To je nebezpečná látka.“

„Já vím. Hodně záleží na zdravotním stavu člověka, na jeho srdci a tak dále. My jsme si mysleli, že mu dáváme jenom tolik, aby ho to uspalo tak na půl hodiny. Dlouho jsme mu prohledávali byt. Bál jsem se, že tam přijde a ztropí poplach, než stihneme odejít.“

„Kde jste měli tu schůzku?“

„V Round Robin Rooms. Chtěl se sejít tam, aby měl jistotu, že to tam není odposlouchávané. Pronajal si tam pokoj.“

„Vy a já máme mnoho společného,“ řekl jsem mu. Tázavě pozvedl obočí.

„Jsme oba v pěkné kaši,“ řekl jsem mu. „Ozvu se vám později.“

Začal vytahovat peněženku. „Chcete peníze?“

„Teď ne,“ odmítl jsem, „Později.“

Při cestě do hotelu jsem nad tím vším přemýšlel. Šel jsem si do recepce pro klíč od svého pokoje. Přistoupil ke mně nějaký muž. „Jste Donald Lam?“ Pohlédl jsem na něj a přikývl.

„Mám na vás zatykač z Los Angeles. Jste obviněn z uplácení svědka a ovlivňování vyšetřování dopravní nehody. Chcete podepsat souhlas s vydáním k trestnímu stíháni do státu Kalifornie?“

Řekl jsem mu: „Pošlu jeden telegram a potom vám odpovím.“

On na to: „Říkali nám, že s vámi budou potíže.“

„Se mnou? Já jsem poslušný jak beránek.“

Poslal jsem telegam Coltonu C. Essexovi, právníkovi:

ZATČEN V DENVERU VE STATĚ COLORADO STOP, OBVINĚN Z UPLACENI SVĚDKA A MAŘENI VYŠETŘOVANÍ STOP, JSEM VE VAZBĚ NA POLICII v DENVERU STOP, MAM PODEPSAT SOUHLAS s VYDÁNÍM K TRESTNÍMU STIHANÍ DO STÁTU KALIFORNIE STOP.

a podepsal jsem ho Donald Lam. Otočil jsem se k policejnímu úředníkovi v civilních šatech a oznámil: „Tak fajn. Pojďme.“

Kapitola 11

Šoupli mě do cely v denverském vězení. Asi za hodinu mi chodbař přinesl telegram. Byl mi předán otevřený, přečtený, orazítkovaný a zcenzurovaný. Podepsal ho Colton C. Essex a stálo v něm!

DOSTAL JSEM VAS TELEGRAM STOP, NIC NEPODEPISUJTE STOP, V PRAVÝ CAS OPAKUJI V PRAVÝ CAS BUDE UČINĚNO VŠECHNO ABY BYL VAS PRIPAD ZDARNE VYŘEŠEN STOP, ZADNA PROHLÁŠENI STOP, ZACHOVEJTE KLID STOP.

Zeptal jsem se, jestli bych si mohl poslat pro jídlo, které bych si sám zaplatil. Byl jsem poučen, že nemohl.

Informoval jsem se na možnost kauce. Bylo mi řečeno, že to nejde tak rychle. Pokud bych ale podepsal souhlas s vydáním k trestnímu stíhání do Kalifornie, mohli by mi jisté laskavosti prokázat.

Prohlásil jsem, že nic nepodepíšu.

Oznámili mi, že přijede nějaký člověk, který mě má převézt do Kalifornie, kde mám být vyšetřován. Opakovali mi, že bych si velmi usnadnil situaci, kdybych podepsal souhlas s vydáním k trestnímu stíhání do státu Kalifornie.

Měl jsem mizernou noc.

Ráno dorazil Frank Sellers.

Vyvedli mě z cely do kanceláře. U stolu seděli dva muži v civilu. Sellers mluvil tak opatrně a uvážlivě, že mi hned bylo jasné, že místnost je odposlouchávána a všechno, co řeknu, se bude nahrávat.

„Tak, Prcku. To se ti nepovedlo. Chceš nám o tom něco říct?“

„O čem?“

„O všem.“

„Nemám co.“

„Jsem teď v trochu jiný situaci, než když jsem s tebou mluvil naposled,“ sdělil mi seržant Sellers. „Mám už svědka, kterej viděl, jak tu ženskou srazili.“

„Řekl vám poznávací značku toho auta?“

„Nepotřebujem žádnou poznávací značku. Máme to auto. Máme jasný indicie.

„Jak to?“

„Vlákna z látky šatů, který měla v době nehody ta žena na sobě, se zachytila na podvozku.“

Pak jen tak mimochodem prohodil k jednomu z detektivů: „To auto má coloradskou značku. Majitelku máme, je to nějaká Phyllis Eldonová. Bydliště má tady, v Denveru.“

Detektiv přikývl. Potom náhle zpozorněl. „Počkejte, říkáte Eldonová? E-l-d-o-n-o-v-á?“

„Kdy to bylo? Kdy došlo k té nehodě, o které mluvíte?“ Sellers pohlédl do zápisníku. „Jedenadvacátýho.“

„V kolik hodin?“

„V osm večer.“

Oba denverští detektivové zbystřili.

„Moment,“ řekl jeden, „tuhle Eldonovou hledáme! Chceme ji vyslechnout v souvislosti s…“ Náhle se zarazil a pohlédl na mě.

„No, je v L. A.,“ řekl mu Sellers, „Vypátral jsem ji. Potřebuju případ uzavřít. Jediný, co mi v tom bráni, je to, že tadyhle Prcek někam zašantročil poškozenou. Uplatil ji a někam jí schoval.“

„Počkejte minutu – počkejte minutu!“ řekl jeden z denverských detektivů. „Prozatím o tom nemluvme. Nechte ho odvést zpátky do cely.“

„Proč bych ho nechával odvíst zpátky do cely? Aby měl čas si všechno promyslet? Vyřídím si to s ním hned. Pěkně si to zavařil. Nabídl jsem mu dohodu, když mi poskytne jistou informaci. Jméno svýho klienta mi sice řekl, ale je falešný. Podfoukl mě! Jeho licence visí na vlásku, má to chlapec hodně špatný. Je obžalovanej za uplácení svědka a ovlivňováni vyšetřování.“

Detektiv se naklonil k Sellersovi. „Musíme si promluvit, Jeho k tomu rozhodně nepotřebujeme.“

Otočil se ke mně a řekl: „Pojďte, Lame. Pojďte se mnou.“

Sellersovi nebyly jeho protesty nic platné. Když mě odváděli, vypadal naštvaně a zmateně.

Následoval jsem detektiva zpátky po chodbě, kde mě předal dozorci. Ten mě zavřel do cely a zamlkl za mnou dveře.

Kapitola 12

Uklidili mě tam na dvě hodiny. Potom jsem byl znovu předveden do společnosti mužů zákona, jejichž nálada měla velmi daleko do harmonické.

Byli tam oba denverští policejní úředníci, okresní státní zástupce a seržant Sellers. Byl přítomen i Colton C. Essex, právník.

Ten hned vyskočil ze židle a srdečně mi potřásl rukou. „Tak jak se máte, Lame? Přijel jsem hned, jakmile to bylo možné. Musel jsem si pronajmout speciál. Vaše zatčení je naprostá nehoráznost.“

„Mám se dobře,“ ujistil jsem ho.

Pevně mi tiskl ruku. „Zastupuji vás,“ informoval mě, „a mluvit budu já.“

„Už jste nám toho řekl dost,“ utrhl se na něj Sellers.

„Nuže, pánové,“ oznámil Essex a položil mi protektorsky ruku na rameno, „tento člověk je evidentně v postavení, které volá po žalobě z křivého obvinění. Není mstivý. Pokud ale nebude okamžitě propuštěn, podám žádost o přešetření zákonitosti vazby.“

„Řekl jsem vám, že se pokusil ovlivňovat vyšetřování nehody.“

„Jaké nehody?“

„Sakra, vy dobře víte, o čem mluvím!“ vyštěkl Sellers.

„Začínám si myslet, že je to všechno nějaký podvod,“ řekl Essex. „Někdo to chce každopádně hodit na mou klientku, Phyllis Eldonovou. Sami jste to slyšeli, pánové. Tito denverští detektivové tvrdí, že mají svědka, jehož jméno sice drží v tajnosti, ale který viděl její automobil tady v Denveru v době Canbyho smrti. Mají za to, že byl zavražděn.

Seržant Sellers ale tvrdí, že má dva svědky, kteří jsou ochotni odpřisáhnout, že její vůz viděli za čtyři hodiny poté v Los Angeles.“

„Počkejte! Oni ten vůz neidentifikovali!“ protestoval Sellers.

„Myslel jsem, že jste právě tvrdil opak.“

„No, já jsem jenom řekl, že tohle auto srazilo paní Chesterovou.“

„Poznávací značky si ale nevšimli?“

„No, je známej čas tý nehody. Viděli, jak ji to auto srazilo. My víme, který auto to bylo. Máme jasný indicie, který by přesvědčily každou porotu na světě!“

„Pokud byste ovšem měli někoho, kdo by podal žalobu,“ upozornil ho Essex.

Sellers na mě zamračeně pohlédl. „Díky tomuhle mrňavýmu parchantovi zatím tu ženu, která by mohla podat žalobu, nemáme. Ale my ji najdem! A až ji najdem, bude to tady pro Prcka moc a moc zlý!“

„Můj klient,“ důstojně opáčil Essex, „se jmenuje Donald Lam. Pokud očekáváte z naší strany shovívavost stran nezákonné vazby a falešného obvinění mého klienta, měl byste se podle toho chovat.“

Sellers se zahryzl do svého doutníku s takovou vervou, že jsem se obával, že ho překousne.

„Takto se asi nikam nedostaneme,“ řekl okresní státní zástupce. „Pokud chce pan Lam požádat o přešetření zákonitosti vazby a pokud v této chvíli nejsou k dispozici žádné přesvědčivější důkazy, navrhuji, aby byl propuštěn.“

„Důkazy nejsou přesvědčivý, protože se zatraceně důkladně postaral o to, aby klíčovej důkaz nebyl k mání,“ řekl Sellers.

„Hned, jakmile si obstaráte pádné důkazy,“ ujistil ho státní zástupce, „můžete proti němu v Kalifornii znovu vznést obvinění, seržante.“

„To si pište, že to udělám.“

„Za těchto okolnosti,“ vložil se Essex, „nevidím důvod, proč by měl můj klient být nadále zadržován.“

Vstal, kývl na mě a řekl: „Jdeme, Lame.“

Zvedl jsem se a následoval ho ke dveřím. Když jsem míjel Sellerse, bál jsem se, že mě praští. Ale ovládl se, zůstal zamračeně sedět a zuřivě žvýkal oslintaný doutník.

Vyšli jsme ven.

„Jak jste se sem dostal?“

„Najal jsem si speciální letadlo.“

„Někdo asi nelituje do tohoto případu investovat peníze.“

„Váš předpoklad je samozřejmé logický.“

„Spoustu peněz.“

„Jinak bych v této pozici nebyl.“

„Vy mě zastupujete?“

„Nasedněme do vozu. Potom vám odpovím.“

Dovedl mě k pronajatému automobilu. Potom zavřel okénka, obrátil se ke mně a řekl: „Ano, zastupuji vás. Budu vás zastupovat tak dlouho, dokud budete loajální ke svým klientům.“

„Už vím, kdo ti mí klienti jsou.“

„To je mi známo.“

„Kde je paní Chesterová?“ ptal jsem se..Jestli ji najdou, tak…“

„Ryze pro vaši soukromou informaci. Pani Chesterová přistane zítra v šest hodin ráno v Mexico City. Za tři hodiny už bude na jednom osamělém místě v Mexiku.“

„Zůstane tam?“

„Nevytáhne paty dostatečně dlouho.“

„Kdo je ten tajemný svědek, který tvrdí, že Phyllisino auto bylo čtyři hodiny před tou nehodou v Denveru?“

Dlouho na mě zkoumavě hleděl. Potom pronesl: „Lame, můj klient mě informoval, že víte všechno. Budu k vám tedy naprosto otevřený.“

„To se vždy cení.“

„Osoba, která dělá v této záležitosti ustavičné problémy, je, jak možná tušíte, paní Alting L. Badgerová.“

„A proč ty problémy dělá?“

„Protože chce vyrovnání ve výši dvou milionů pěti set tisíc dolarů.“

„Kolik ji nabízíte vy?“

„Milión pět set.“

„To je na tom Badger tak dobře?“

Usmál se. „Nechci diskutovat o jmění svého klienta. Jste člověk, který se vyzná. Vidíte, jaké na sebe beru riziko. A taky vás ujišťuji, že nejsem zrovna levný právník.“

„Já také riskuji. Pokud budu spolupracovat, nehodlám být levným detektivem.“

„To po vás nikdo nechce.“

„Jak definujete nebýt levný?“

„A Vy?“

„Já bych čekal pořádný balík,“ řekl jsem mu.

Pohlédl na mě. „Podívejte se, Lame. Prý jste chytrý. Myslím, že je to pravda. Zatím jste hrál svoji hru prvotřídně. Pokud nás z toho vytáhnete, můžete si říct kolik chcete.“

„Ale musím mlčet?“

„To si pište. Musíte mlčet ve vlastním zájmu! Co by se stalo, kdyby seržant Sellers našel pani Chesterovou?“

„Může z ní vytáhnout jenom to, že jsem od ní chtěl jménem svého klienta koupit práva na veškeré nároky, které by měla vůči neznámému řidiči.“

„To mohlo fungovat. Ale vaše další akce – určení identity různých zainteresovaných stran – by před porotou vypadaly velmi divně.“

Zamyslel jsem se.

„Především, kdyby Sellers manipuloval s důkazy a nabídl pani Chesterové absolutní imunitu, pokud by svědčila tak, aby to mělo za následek vaše obvinění a ztrátu licence.“

„Chápu,“ přitakal jsem.

„Tak teď rychle na letiště. Co nejrychleji zmizíte z Colorada.“

„Poletím do Kalifornie?“

„Kdepak! Kalifornie teď pro vás není zrovna bezpečné místo. Tady máte kreditní kartu. Je na vaše jméno. Leťte do Las Vegas. Ubytujte se, kde se vám to bude líbit. Abyste se nenudil, můžete utratit rozumnou částku v hernách. Zavolejte mi do kanceláře a sdělte sekretářce, kde jste. Nemusíte jí říkat jméno, jenom ‚Řekněte panu Essexovi, že jsem na té a té adrese‘.“

„A co moje společnice, Berta Coolová?“

Essex se zamyslel. „Vaše společnice, paní Coolová, není právě dobře naladěna, pokud je mi známo. Myslím, že bude rozumnější ji vynechat.“

„Mám osobní sekretářku, které naprosto důvěřují. Jmenuje se Elsie Brandová. Pracuje pro mě už dlouho. Až se vám ozvu, dejte jí, prosím, vědět.“

„Neřekne to paní Coolové?“

„To určitě ne!“

„Tak fajn. Měli bychom už jet. Letadlo vám letí za půl hodiny.“

Kapitola 13

Nastoupil jsem mezi prvními pasažéry a usadil se u okna. Nějaká žena si sedla vedle mě.

V tu chvíli mi to nepřipadalo nijak zvláštní. Když jsem se připoutal a rozhlédl kolem sebe, všiml jsem si několika volných míst u oken. Byl to let, kde sedadla nebyla předem určená. Zkoumavě jsem na svou spolucestující pohlédl.

Bylo ji tak od pětatřiceti do čtyřiceti. Viditelně utrácela spoustu peněz za to, aby vypadala alespoň o pět let mladší. Byla elegantní a chovala se velmi decentně, ale pod tou uhlazenou maskou probleskovala jakási tvrdost.

Napadlo mě, že na mě Sellers nasadil očko.

Pokradmu jsem si ji ještě jednou důkladné prohlédl. Usoudil jsem, že policistka to není. Žádné soukromé očko by si nemohlo dovolit takové luxusní oblečení. Asi si z nějakého záhadného důvodu chtěla sednout zrovna sem, řekl jsem si. Natáhl jsem nohy a odpočíval.

Motory zavrčely, letadlo najelo na rozjezdovou dráhu, na chvili jako by zaváhalo a potom nabralo rychlost.

Má sousedka zavřela oči.

Ledadlo se zvedlo ze země a vystřelilo nahoru.

Řekla: „Jsem při startu vždycky hrozně nervózni.“

V tu chvili mi už bylo jasné, že se nejedná o náhodu. Chabě jsem se pousmál a přemýšlel, jestli se na mě někdo pověsí v Las Vegas a bude mě sledovat dvacet čtyři hodin denně.

Policie se většinou do něčeho takového pouští pouze ve velmi závažných případech. Sellers by musel rozbít největší policejní prasátko, aby měl na takové sledování peníze.

Z těchto úvah mě vytrhl zvláštní pocit.

Ucítil jsem na tváři jej i pohled.

„Máte velmi zajímavé ruce. Takové jsem už dlouho neviděla – doufám, že si o mě něco nemyslíte!“ Zvonivě se zasmála.

„Co je s mýma rukama?“

„Víte, já předpovídám budoucnost. Tedy ne profesionálně, samozřejmě, jenom pro své blízké přátele… Ruce ukazují povahu člověka.“

„A co ukazují moje ruce?“

Jemně mi zvedla pravou ruku, položila si moji dlaň na klín a začala mi hladit prsty.

„Máte fantazii. Jste duchaplný, Nevím, co děláte, ale ve své práci jste velice vynalézavý.

Ve vašem životě je několik žen, ale držíte si od nich odstup. S nějakou starší ženou máte jakýsi obchodní vztah. Nesmírně ji dráždíte. Nějaká mladá žena je do vás už dlouho zamilovaná, samou láskou by vás snědla.

S vaší profesí by nebylo jednoduché být ženatý. Jste příliš velký gentleman, než abyste to děvče zneužíval.“ Zvedla oči a upřeně se na mě zahleděla. Měla je zelené a panenky v nich byly nezvykle malé. „Rozumíte?“

„Poslouchám vás.“

Zasmála se tvrdým, kovovým smíchem. „Raději mě moc nepovzbuzujte. Nebo vám povím něco, co nechcete slyšet.“

„Ano?“

„Řeknu vám věci, o kterých byste ani netušil, že je mohu znát.“

„To ale přece dělají všichni věštci, ne?“

„Já většinou jen odhalím povahové rysy lidí. Je pravda, že s tím často vyjde najevo, v jakém prostředí se pohybují.“

„To je moc zajímavé,“ řekl jsem a pohlédl na ni, jako bych ji uviděl poprvé. „Kdo jste, spisovatelka?“

„Ne,“ zasmála se.

„Tak kdo?“

Provokativně zaváhala: „Ne, to vám teď nepovím. Jak se jmenujete?“

„Lam,“ řekl jsem po pravdě. „Donald Lam.“

„Říkejte mi Minny jako Minerva.“

„A vaše příjmení?“

Položila si prst na ústa a šibalsky se na mě podívala. „Minny vám nestačí?“

Usmál jsem se, „Je na ženě, aby muži naznačila, kde jsou hranice.“

„Vsadím se, že vás žádná tak lehce nezastaví, Donalde.“

„To hádáte, nebo věštíte?“

„To je jen můj celkový dojem. Vraťme se k vašim rukám.“

Rozevřela mi dlaň, roztáhla moje prsty, něžně je pohladila a řekla: „Máte nádhernou ruku, Donalde. Jste svým způsobem geniální. Zabýváte se něčím zvláštním, tajemným… Povězte, Donalde, nejste náhodou tajný agent FBI?“

„Kdybych byl, myslíte si, že bych vám to řekl?“

„Nevím. Musíte skrývat nějaké tajemství?“

„Nevím. Myslíte?“

Znovu se zasmála. „Jste veliký tajnůstkář. Taky vidím nějaké potíže, Donalde. Někdo vám je dělá. Někdo velmi mocný. Musíte být opatrný. Musíte být moc a moc opatrný.“

Vytrhl jsem jí ruku a sevřel prsty.

S úsměvem na mě pohlédla. „Říkala jsem, že vám možná povím něco, co nechcete slyšet. Povedlo se mi to, že?“

„Ano,“ opáčil jsem úsečně. „Chcete mi o tom něco říct?“

„Ne.“

„Spousta lidí mi vypráví o svých potížích. Někdy jim dokážu pomoct.“

„Jak?“

„Asi mám dar mimosmyslového vnímání.“

Chvíli jsem zaváhal. „Ne, nemůžu vám to říct. Bylo by to porušení důvěry.“

„Profesionální důvěry?“

„Svým způsobem.“

„Donalde, jste právník?“

Zamyšleně se na mě dívala. „V poslední době hodně cestujete. Máte v Los Angeles nějaké starosti?“

Mlčel jsem.

„Týká se to nějakého muže a ženy. Nějakého tajného vztahu. Víte něco, co by… ne, to už bych zašla příliš daleko.“

„Proč?“

„Protože když jsem to vyslovila, vložil jste mezi své a mé vědomí ochranný štít. Snad jsem se vám příliš vnucovala. Zaujaly mě vaše ruce. Pokud moji pomoc odmítáte, nic se neděje.

Ale můžu vám říct aspoň tolik: hrozí vám veliké nebezpečí. Lidé, o kterých jste přesvědčen, že jsou na vaší straně, vás zneužívají. Programově a sobecky vás zneužívají. Až budou mít, co chtějí, odkopnou vás. Předhodí vás vlkům.

Prosím, Donalde, prosím vás! Nebuďte tak naivně důvěřivý. Řítíte se do propasti. Zachraňte se, dokud je čas.“

„Děkuji vám.“

„Donalde, pořád to tam je.“

„Co?“

„Ten štít mezi námi. Proud mých myšlenek je zastaven.“

„Vy jste skutečně vzácně obdařena mimosmyslovým vnímáním, viďte?“

„Asi ano, Donalde. Už vás nechám na pokoji. Vidím, že jsem vás znepokojila. V situaci, v jaké momentálně jste, si žádné znepokojování nemůžete dovolit. Všechny vaše emocionální reakce teď musí být uvolněné. Potřebujete, aby vaše myšlení bylo rychlé jako blesk. Jenom vás snažně prosím, myslete na sebe! Dřív, než svůj osud vložíte do cizích rukou, přemýšlejte, co se stane nebo co by se mohlo stát.

Máte hlavu ve lví tlamě. Ten lev je pevně rozhodnut vám ji ukousnout. Udělá to hned, jakmile posloužíte jeho cílům.

Letíte daleko, Donalde? Až do Los Angeles?“

„Ne, vystupuji v Las Vegas.“

„Vážně? Já taky.“

„Vy tam bydlíte?“

Najednou mi položila ruku do klina. „Podívejte se.“

„Na co?“

„Já jsem vám řekla všechno, co jsem vyčetla z vaší ruky. Jestli se chcete něco dozvědět o mně, musíte mi to taky vyčíst z ruky.“

Zasmála se.

Kolem procházela letuška. Minny se na ni usmála a požádala ji: „Mohu dostat nějaký časopis, prosím?“

„Jaký byste si přála?“

„Ukažte mi, co máte na výběr, prosím.“

Letuška ji donesla časopisy. Vybrala si Look a Life a cele se zabrala do prohlížení obrázků a do čtení.

Seděl jsem bez hnutí a díval se z okna. Asi za půl hodiny časopisy zavřela. Zničehonic se zeptala: „Odhadla jsem vás, Donalde, viďte?“

„Ano.“

„Ale ještě pořád se chráníte tím psychickým štítem.“

„Nic jiného mi nezbývá.“

„Dávejte si hlavně pozor na někoho, kdo vám platí za vaše služby. Chystá se vás podvést. Taky v tom jistou roli sehraje právník. Nevidím celý obraz, ale lidé, které máte za přátele, se vás chystají oklamat. Musíte být velmi opatrný, Donalde, protože vás mají ve své mocí. Ať uděláte cokoliv, nahráváte jim.“

Téměř neznatelně jsem přikývl.

Potom odložila časopisy. „Už vás nechám na pokoji, Donalde. Budu spát.“ Opřela se v sedadle a zavřela oči.

Konečně letuška oznámila, že se chystáme k přistáni v Las Vegas. Rozsvítil se nápis Připoutejte se, prosím a potom Nekuřte.

Minny otevřela oči, připoutala se, usmála se na mě a znovu je zavřela.

Hladce jsme přistáli. V okamžiku, kdy se letadlo zastavilo, Minny vyskočila ze sedadla. Využila neodvolatelného ženského práva, protlačila se k východu z letadla a zmizela dřív, než jsem se dotkl nohou země.

Marně jsem se rozhlížel. Nikde nebyla.

Šel jsem k výdeji zavazadel. Ani tam jsem ji nezahlédl.

Prostě se vypařila.

Zůstalo mi po ní jenom varováni, které mi nepřestávalo znít v uších.

Vešel jsem do telegrafní kanceláře a na adresu Coltona C. Essexe poslal telegram následujícího znění:

POŠLETE POPIS A ADRESU MINERVY BADGEROVE DO WESTERN UNION LAS VEGAS STOP, DONALD LAM.

Kapitola 14

V hotelu jsem se hned naložil do vany a pokoušel se ze sebe smýt vězeňský pach dezinfekce.

Věděl jsem, že ho mám víc v nose než na kůži, ale stejně jsem se pořádně vydrhnul.

Zašel jsem si do restaurace na dobrou večeři, pořádně jsem se vyspal a kolem poledního se stavil v kanceláři Western Union.

Právě mi tam přišel telegram.

VY BLÁZNE STOP, NEPŘIBLIŽUJTE SE K TE ZENSKE STOP, 37 LET ZELENÉ OCI STŘEDNÍ POSTAVA VLASY MOMENTÁLNĚ KAŠTANOVÉ STOP. VAHA 115 LIBER STOP NEBEZPEČNA JAK CHŘESTÝŠ STOP ADRESA COOKINETTE APARTMENTS LAS VEGAS STOP, MA ZA SEBOU PET TÝDNU POBYTU Z PŘEDEPSANÝCH ŠESTI STOP, POZOR NAJIMA SOUKROMÉ DETEKTIVY STOP, VYHNETE SE JI NA STO HONU STOP, JE TO ROZKAZ STOP, ESSEX.

Ihned jsem mu poslal odpověď:

NEJSEM BLAZEN STOP, INICIATIVU VYVINULA DRUHA STRANA STOP, ASI CITI VELKOU RYBU STOP, DONALD.

Zašel jsem do několika heren, chvíli jsem se poflakoval a pak jsem zatelefonoval Elsii Brandové. „Jak se máš, Elsie?“

„Právě jsem se chystala to zabalit a jít domů,“ řekla mi. „Kde jsi, Donalde?“

„Bude lepší, když to nebudeš vědět. Jaká je situace v kanceláři?“

„Napjatá, velmi napjatá.“

„Máš nějaké peníze?“

„Můžu je sehnat“

„Nasedni do letadla, které je dnes v noci v deset třicet v Las Vegas. Budu tě čekat na letišti.“

„Ach, Donalde! To nemůžu.“

„Ale jistě že můžeš.“

„No… zkusím to. Co mám říct Bertě?“

„Nic. Nech jí vzkaz, že zítra nepřijdeš.“

„Donalde, Berta je vzteky bez sebe.“

„Dobře jí tak.“

Nervózně se zasmála. „Přiletím,“ slíbila mi.

„Vezmi s sebou kufřík, bloky, tužky a ten malý bateriový magnetofon. Možná ho budeme potřebovat“

„Donalde, Berta mi přikázala, že jestli se o tobě něco dozvím, mám ji to okamžitě oznámit.“

„Je ve spojení se Sellersem?“

„Byl tady dvakrát nebo třikrát.“

„Jak se choval?“

„Žvýkal doutník jako pominutý. Dupal tady jako slon, rázoval sem a tam a radil Bertě, aby vyskočila z vašeho rozjetého vlaku. Že prý už brzy vykolejí.“

„A Berta chce vyskočit?“

„Nevím, Donalde. Naposledy po Sellersovi vyjela, že tě nehodlá odsoudit, dokud si s tebou nepromluví. Hrozně se na ni naštval. Vyčetl ji, že ohrožuje své postavení policejního úředníka, když se ji snaží ze starého přátelství chránit. A ať na to moc nespoléhá.“

„Jo, to je fajn. Ať si dají do zubů.“

„Už to tak skoro vypadalo. Počkáš mě u letadla, Donalde?“

„Ano.“

„Donalde, máš… ubytování?“

„Ano.“

„Jeden pokoj nebo dva?“

„Dva.“

„Aha.“

Na chvíli se odmlčela.

„Přiletíš tedy?“ chtěl jsem vědět.

„Přiletím,“

„Fajn. Budu tě čekat.“

Zavěsil jsem a šel do telegrafní kanceláře.

Essex žhavil dráty:

CÍTIT RYBU A CHYTIT RYBU NEJSOU DVE STEJNÉ VĚCI STOP, DRŽTE SE OD SITE V BEZPEČNÉ VZDÁLENOSTI STOP, MYSLÍM TIM HODNÉ DALEKO STOP.

Poslal jsem mu odpověď: NEJSEM RYBA STOP. a podepsal Donald.

Potom jsem si zahrál ruletu, povečeřel jsem a chvíli jezdil sem a tam, abych setřásl případná očka. Nato jsem se rozjel do jednoho motelu a vybral si dva sousedící pokoje spojené dveřmi. Zapsal jsem se a zaplatil dopředu. Potom jsem odjel na letiště vyzvednout Elsii.

Oči jí planuly vzrušením. Zaryla mi prsty do paže. „Ach, Donalde! To je tak vzrušující! Máš pro mě nějakou práci – chci říct, jsme tady pracovně?“

„Ano, pracovně.“

„Opravdu máš dva pokoje?“

„Nelhal bych. Ale jsou tam spojovací dveře.“

Chvíli nic neříkala.

Vyzvedli jsme její zavazadla, nasedli do auta, které jsem si pronajal, a odvezl jsem ji do motelu. Ze svého hotelu jsem se ale neodhlásil, abych měl volnější ruce.

„Nechala jsi Bertě vzkaz?“

„Ano. Jenom jsem jí napsala, že tam nebudu. Víš, co to znamená. Asi mě vyhodí.“

„Nemůže tě vyhodit,“ uklidnil jsem ji. „Jsi moje sekretářka. Když bude chtít, může vyhodit svou sekretářku, ale nemůže vyhodit tebe. To jsme už řešili. Jsi moje.“

Chystala se něco říct, ale potom upejpavě sklopila zrak.

„Ano,“ šeptla. A po chvíli dodala: „Jsem.“

Kapitola 15

Když jsem se přesvědčil, že nás nikdo nesledoval, vynesl jsem Elsii zavazadla z auta do motelu.

Rozhlížela se po místnosti.

„Kde jsou ty spojovací dveře, Donalde?“

Ukázal jsem jí je.

„Vedou do tvého pokoje?“

Přikývl jsem, otevřel je a prošli jsme jimi.

Měla cosi na jazyku, ale začervenala se a neřekla nic.

„Poslouchej, Elsie. Bude to trochu náročné. Chci, abys v tom měla jasno. Vidíš ty dveře na toaletu?“

Přikývla.

„Nahoře je kovová konstrukce. To je ventilace. Záchod nemá okno. Je to dost velká místnost.“ Tázavě na mě pohlédla.

Pokračoval jsem: „V hotelu ve městě mám ještě jeden pokoj. Myslím si, že až se tam vrátím, pověsí se na mě detektiv a bude mě sledovat. Pojedu odtamtud rovnou sem do motelu a budu předstírat, že jsem naivní a nic netuším.“

„Myslíš, že tě budou opravdu sledovat?“

„Jsem si tím téměř jist.“

„Ale Donalde, jestli se tady skrýváš, proč sem někoho rovnou zavedeš?“

„Protože sem někoho potřebuji dovést.“

„Tomu nerozumím.“

„Vrátím se sem. Dokud nepřijedu, necháme spojovací dveře otevřené.“ Sklopila oči.

„Až někdo zaklepe na mé dveře,“ řekl jsem jí, „popadni zápisník, co nejrychleji utíkej na toaletu a zavři za sebou spojovací dveře i dveře od toalety. Všechno je tam slyšet. Zapiš toho co nejvíc těsnopisem, ale taky sem dáme magnetofon. Mikrofon bude přímo pod tou kovovou mříží. Všechno, o čem se bude v tomto pokoji mluvit, nahrajeme.

Samozřejmě musíš být úplně zticha. Kdyby někdo pojal podezření, že tady jsi, mohlo by to být velice, velice nebezpečné.“

„Donalde,“ hlesla, „já to všechno zvládnu. Ale tobě hrozí nebezpečí!“

„Myslím si, že všechno bude v pořádku. Troufáš si na to?“

„Jistě. Udělala bych pro tebe cokoliv. Cokoliv, Donalde.“

„Hodná holka,“ pochválil jsem ji. „Už je čas. Všechno nachystej. Nastav magnetofon. Však víš jak. A přivaž mikrofon k té mříži. Než přijdu, ať je to všechno hotové. Vrátím se za půl hodiny. Odjedu teď do hotelu, pak vyjdu ven, nasednu znovu do auta, objedu blok a potom už budu svištět rovnou sem.“

„Jsi přesvědčený, že tě budou sledovat?“

„Jsem o tom přesvědčený.“

„Za jak dlouho po tvém příjezdu se ozve to klepání na dveře?“

„Tak za minutu nebo dvě.“

„Fajn. Raději se přesunu na záchod už za dvacet minut.“

„Bezva, děvče.“ Uznale jsem ji poplácal po zádech. „Tak já jedu.“

Přijel jsem vypůjčeným autem na hotelové parkoviště, vyzvedl si klíč, šel nahoru do pokoje a minutu dvě tam okouněl. Potom jsem se vrátil, jednou nebo dvakrát se ohlédl, nasedl do vozu, objel blok a vyrazil k motelu.

Otevřel jsem dveře a vešel do svého pokoje.

Spojovací dveře byly zavřené. Nahlédl jsem na toaletu.

Elsie měla na jedné židli připravený magnetofon, na druhé seděla. Na klíně měla otevřený zápisník a několik tužek.

„Hodná holka,“ řekl jsem jí.

Poslala mi vzduchem polibek.

Někdo zaklepal na dveře.

Rychle jsem zavřel dveře od toalety, šel ke dveřím, otevřel je a strnul úžasem. Žena, která tam stála, nebyla ta, kterou jsem čekal.

„Nazdar, Donalde,“ řekla.

„Panebože, co vy tady děláte?“

Paní Chesterová řekla: „Pořád jsem musela myslet na ty peníze, víte. Prostě mi to nedá. Už nejsem žádná mladice a moje triky už jsou taky okoukaný.“

Řekl jsem: „Měla jste přece…“

„Ano, já vím,“ přerušila mě s úsměvem, „měla jsem letět do Mexico City. Tam mě měli naložit do auta a převézt někam do pustiny, kde by mě nikdo nenašel. To se nedělá, snažit se lidi podfouknout, že ne, Donalde?“

„Nevím.“

„Nikdy jsem to nedělala ráda,“ přiznala., Ale někdy to člověk prostě udělat musí. Nakonec, pud sebezáchovy je prvním zákonem přírody, víte.“

Tiše a nenápadně vklouzla dovnitř. Nezbývalo mi, než zavřít dveře.

„Hledají vás jako šílení,“ upozornil jsem ji. „Seržant Sellers nasadil do pátrací akce třicet detektivů. Jestli tady zůstanete, najdou vás, než řeknete švec.“

Usmála se. „To by se vám nelíbilo, že ne, Donalde?“

Pečlivě jsem svoji odpověď zvažoval. „Mně to může být jedno, ale jistým lidem by se to rozhodně nezamlouvalo. Vy byste z toho asi taky nebyla nadšená, protože byste měla malér.“

„Já malér mám,“ řekla mi. „Vím to.“

Posadila se a usmála se na mě.

„A taky vím,“ pokračovala, „že i vy máte pořádný malér, Donalde. A vím, že kdyby mě policie našla, bylo by to krajně nepříjemné lidem, kteří vás platí. Takže je na vás a na těch lidech, abyste se postarali o to, aby mě policie nenašla.“

„V téhle zemi vás najdou všude,“ ujistil jsem ji.

„Když mě schováte, tak ne, Donalde. Jste mazaný.“

„A vy chcete, abych vás schoval?“

„Chci, abyste mě schoval před policií. Nic víc. Chci být s vámi ve spojení. Používám svůj nos. Je to zkušený nos, Donalde. Cítí prachy jako ohař stopu.“

„Co chcete?“

„Odjet do Mexika. Ale nejdřív chci peníze.“

„Kolik?“

Usmála se na mě. „Co nejvíc, Donalde. To je vám snad jasné.“

„Kolik byste si představovala?“

„Dostala jsem deset tisíc. Mohla jsem si nechat pět. Pět jsem odevzdala. To jsem neměla dělat.“

„Proč?“

„Měla jsem si k těm pěti říct ještě o pětadvacet. Myslím, že bych je dostala.“

„To hraničí s vydíráním.“

Vlídně se usmála. „Asi ano. Nebo ne, Donalde?“

„Ano. A to by mohlo být vážné.“

„Všechno v životě může být vážné, ale občas musíte hazardovat.“

„Dostala jste peníze na cestu do Mexika?“

„Ano.“

„Víte, od koho byly?“

„Jistě, Donalde. Když mi někdo dá peníze, tak vždycky vím, od koho jsou.“

„Tak byste se s tím člověkem měla spojit a říct mu, že chcete víc. Neříkejte to mně. Já s tím nemůžu nic dělat.“

„Myslím, že můžete, Donalde. Myslím, že vy to zvládnete líp než já. Můj nos cítí peníze, ale vy jste ten, kdo je získá.“

„Jak jste mě tady našla?“

„Jejdamane! Sledovala jsem vás od hotelu. To je skvělá finta, mít pokoj v hotelu a potom jít spát někam do motelu. Měl jste být trochu opatrnější, Donalde. Nejsem moc dobrá řidička, ale sledovat vás byla úplná hračka. Neměla jsem s tím nejmenší práci.“

Osušil jsem si zpocené čelo kapesníkem. Někdo zaklepal na dveře.

Paní Chesterová na mě vyplašeně pohlédla. „Vy někoho čekáte? V tuhle dobu?“

„Přišla jste vy, a když jste přišla vy, může přijít i někdo jiný.“

„Mohla bych se někam schovat? Třeba na záchod?“

Zakroutil jsem hlavou. „Nehodíám vás schovávat. Je to možná policie. Všude vás hledají, paní Chesterová.“

„Pamatujte si, Donalde, že když ucítím prachy, musím po nich jít. Jsem už taková.“

Vykročil jsem ke dveřím a otevřel je.

Stála za nimi žena, která vedle mě seděla v letadle. Usmála se.

„Nazdar, Donalde,“ řekla svůdně a vešla dovnitř. Když spatřila paní Chesterovou, jak tam stojí s jednou rukou na klice od toalety, zarazila se.

„No tohle? Co to má znamenat?“

„Mohu se vás zeptat, co tady děláte? Chcete pokračovat ve věštění?“

„Pokračuji ve věštění, Donalde. Měla jsem o vás strach. Taky jsem si myslela, že bychom si spolu mohli pořádně popovídat. Kdo je ta žena?“

„Je to žena, kterou skoro ani neznám,“ vysvětloval jsem jí. „Zašla za mnou, protože něco potřebovala. Já jsem jí ale už radu dal.“

Pokynul jsem směrem ke dveřím.

„Děkuji vám,“ řekla paní Chesterová a namířila ke dveřím.

Paní Badgerová jí zastoupila cestu. „Okamžik,“ řekla.

Pani Chesterová se zastavila, pohlédla na mě a potom na ni.

Minny přimhouřila oči. „Aha, aha. Mám dojem, že začínám být v obraze. To je ale velice, velice zajímavé.“ V místnosti zavládlo napjaté ticho.

„Pozor, abyste si nevytvořila nějakou falešnou představu, paní… Minny.“ Hodila po mě pohledem. „Vy jste ale lišák, že?“

Mlčel jsem.

„Už jste mě málem oslovil mým pravým jménem. Měla jsem vědět, že mě máte přečtenou. Myslím, Donalde, že mám taky pár trumfů ve hře. Vlastně si myslím, že jich mám tolik, že bych vás mohla úplně rozdrtit.

Ten policejní úředník z Los Angeles vás pronásledoval, protože jste schovával nějakou ženu, která byla zapletená do případu dopravní nehody. Řidič z místa ujel. Nechtěl jste mu prozradit, kde je. Řekl jste mu, že to nevíte.

Když jsem teď poslouchala za dveřmi, dozvěděla jsem se toho dost. Je mi jasné, že jsem přišla k něčemu hodně šťavnatému. Myslím, že konečně mám, co jsem vždycky chtěla.“ Otočila se k zoufalé ženě: „Myslím, že vás oslovoval paní Chesterová.“

Chesterová na mě bezbranně pohlédla. „A chcete peníze. Říkala jste, že je váš nos cítí. Drahoušku, jestli máte tak dobrý nos a cítíte peníze, můžeme to spolu dát dohromady. Vy a já totiž budeme čichat spolu.“

Tvář pani Chesterové se rozzářila. „Tak mě neprásknete policajtům?“

Minny se zasmála. „Vy jste moje eso v rukávě, drahoušku. Ten váš nosík vás konečně přivedl na cestu k penězům. A jsou to velké peníze.“

„Dostanete je?“ ptala se Chesterová.

„Dostanu,“ ujistila ji Minny. „Dostaneme je spolu.“

„Myslím, že vám nerozumím.“

„Ale to není vůbec potřeba. Jenom mi všechno pěkně povyprávíte a vyložíte karty na stůl,“ řekla jí paní Badgerová. „Až se to všechno dozvím, vytáhnu své trumfy a začnu přebíjet všechno, co mi stojí v cestě. Potom budeme mít peníze, spoustu peněz.“

„Dvacet tisíc?“

Minny se rozesmála. „Váš podíl bude sto tisíc, jestli uděláte všechno přesně tak, jak vám povím.“

Na tváři paní Chesterové se rozlil blažený úsměv. „Drahoušku, když jste vešla, málem jsem propadla panice. Ale hned mě začal svědit nos. Jsme na správné stopě. Kam se vydáme?“

„Někam, kde si budeme moci v klidu popovídat,“ sdělila jí Minny. „A kde se sejdete s mým právníkem.“

„Je to dobrý právník?“ chtěla vědět Chesterová.

„Ten nejlepší.“

„Může mě zbavit potíží v L. A.?“

Minny se zasmála. „Teď jste v Nevadě. Můj advokát má dlouhé prsty v politice. Pokud nepodepíšete souhlas s vydáním k trestnímu stíhání ve vašem státě, můžete zůstat v Nevadě, jak dlouho budete chtít. Pokud byste ovšem v Kalifornii neměla na svědomí vraždu.“

„To nebyla vražda. Byl to… byl to takový podvod.“

Minny se smála. „Tak půjdeme, drahoušku. Seznámím vás s jedním vynikajícím právníkem a trochu si popovídáme.“

Otevřela dveře a usmála se na mě. „Dobrou noc, Donalde.“

Dveře se zabouchly.

Naopak dveře od toalety se otevřely. Vyšla z nich bledá a vystrašená Elsie. „To jsi čekal?“

„Tak tohle jsem rozhodně nečekal,“ ujistil jsem jí.

„Co uděláme teď?“

„Teď půjdeš do svého pokoje. Vezmi s sebou magnetofon a zápisník, zamkni spojovací dveře a jdi spát. Nikomu jinému než mně neotvírej ani spojovací dveře, ani ty venkovní. A to jedině tehdy, když si budeš stoprocentně jistá, že jsem to já.“

„Kam pojedeš, Donalde?“

„Pojedu sbírat střepy.“

„Střepy?“

„Střepy své kariéry, Elsie.“

Přistoupila ke mně a objala mě. „Donalde, je to vážné?“

„Je to tak zatraceně vážné, že si to raději ani nepřipouštím. Seržant Sellers asi má, co chtěl. Tenhle případ jsem zfušoval a za takové věcí se platí.“

Postavila se na špičky a políbila mě. „Donalde,“ řekla mi po chvíli, „nezapomeň, že jsem tady já a že ti věřím. Z téhle šlamastiky se určitě dostaneme.“

„Ano. Ale teď jsme v ní až po krk“ řekl jsem ji. „Každopádně díky za podporu.“

Tentokrát jsem ji políbil já. Byl to dlouhý, pomalý polibek.

„Musíš jít?“ ptala se.

„To je slabý výraz. Musím letět, a to hodně rychle.“ Vyběhl jsem ze dveří a zabouchl je za sebou. Provázel mě její vystrašený pohled.

Kapitola 16

V nejbližší telefonní budce jsem vytočil Essexovo číslo.

Jeho hlas zněl ospale.

„Probuďte se,“ řekl jsem mu. „Hoří.“

„Cože?“

„Minerva vyrazila do boje. Shrábla všechny trumfy“

„Ksakru, Lame,“ vyštěkl podrážděně, „radil jsem vám, abyste se od ní držel co nejdál.“

„Já jsem se k ní vůbec nepřibližoval,“ ujistil jsem ho. „Ona po mně pátrala, až mě dostihla.“

„Nemusíte se s ní bavit,“

„O mě nejde. Bavit se s ní bude paní Chesterová,“

„Cože? Jaká paní! Kdo? Co jste to řekl?“

„Řekl jsem paní Chesterová.“

„Ta je v Mexiku.“

„To si jen myslíte. Přišla mě vydírat a Minny se k tomu připletla.“

„Kde je Chesterová teď?“

„Povídá si s Minervou Badgerovou a jejím právníkem,“

„Panebože,“ téměř zaúpěl. Po chvíli řekl: „To je náš konec.“

„Vzdáváte to?“

„Jestli má Chesterovou, můžeme hodit ručník do ringu.“

„Dobře. Zavolejte svému klientovi, ať se někam schová a mlčí.“

„Přijedu okamžitě do Las Vegas,“ ujistil mě. „Jestli to uděláte, zatknou vás. Minervin právník má v tomhle státě velký politický vliv. Vybrala si toho nejlepšího.“

„Co mám dělat?“ ptal se mě.

„Zdá se mi, že byste nejspíš potřeboval dovolenou. Podle vašeho hlasu soudím, že jste úplně vyřízený. Nejste zvyklý, když vám padá střecha na hlavu, viďte. Nejlepší by bylo, abyste nebyl k zastižení, kdyby se vás chtěl někdo na něco ptát.“

„Vy taky zmizíte?“

„Kdepak,“ řekl jsem mu. „Já si tady musím tu horkou kaši vylízat. Je šance jedna ke stu, že něco zachráním.“

„Jestli se vám to podaří, můžete si za to říct, co chcete. Kristepane, jak se to jenom mohlo stát! Z toho se nevyvlíknu.“

„Z toho se nevyvlíknete,“ souhlasil jsem.

„Musíme jí zaplatit,“ řekl po chvíli Essex a v hlase mu zazněla naděje. „Nakonec, jde tady o peníze. Když uvážíte, že nám oběma visí na vlásku kariéra.“

„Kolik peněz má váš klient?“

„Hodně.“

„A je ochoten je odevzdat Minervě do posledního centu?“

„Snad to nebude tak horké. I kdyby mu dokázala nevěru…“

„Tady nejde o nevěru. Jde o vraždu.“

„Nuže,“ řekl po chvíli Essex, „můj klient se do toho dostal sám. Udělal jsem pro něj všechno, co bylo v mých silách. Jestli se nechá chytit, bude muset platit. Hazardoval a mohl počítat s tím, že prohraje.“

„Kolik peněz máte vy?“ ptal jsem se.

„Já? Co to s tím má společného?“

„Nepodceňujte Minervu.“

„Cože? Chcete snad naznačit, že…“

„Vyhledejte si to v zákoníku. Přečtěte si, jak právo definuje spolupachatelství.“ Chvíli mu trvalo, než to vstřebal. „Panebože.“

Zavěsil jsem.

Kapitola 17

Jel jsem do hotelu, objednal si meziměstský hovor do Los Angeles a nechal se přepojit na Oddělení vražd. Řekl jsem, že je to důležité a potřebují ihned mluvit se seržantem Sellersem. Že pro něho mám žhavý tip. Po dlouhých průtazích jsem nakonec získal jeho noční telefonní číslo.

Sellers evidentně spal. Rozmrzelým hlasem se ohlásil do telefonu.

„Haló. Franku, tady je váš přítel Donald.“

„Cože… ty… co si myslíš! Přítel?! Ty jeden mrňavej parchante!“

„V klidu, seržante. Nechtěl byste si promluvit s paní Harvey W. Chesterovou? S tou poškozenou, kterou srazilo auto a ujelo?“

„Co to na mě sakra zkoušíš?“ zahřímal do telefonu. „Vzbudíš mě uprostřed noci, aby sis ze mě vystřelil?“

„Je tady v Las Vegas. Kdybyste okamžitě přijel, zavedl bych vás k ní.“

„Cože?“

„Slyšel jste dobře.“

„Kde seš?“

„V Las Vegas.“

„A ona je tam taky?“

„To už jsem řekl.“

„Cože ses tak najednou rozmyslel?“

„Já jsem se nijak nerozmyslel. Vždycky jsem byl na straně zákona a pořádku, ale moje motivy byly překrucovány a falešně vykládány. Přiznávám, že se mě pár chytráků pokusilo zneužit. Podvedli mě, ale…“

„Kde přesně seš?“

Dal jsem mu adresu svého hotelu.

„Čekej tam. Jestli je to nějakej podfuk, tak si mě nepřej. Nadělám z tebe fašírku!“

„Copak jsem vás už někdy podfoukl?“ ptal jsem se.

Zaváhal. „No, snažil ses, jen co je pravda.“

„Ne, nesnažil. Vždycky jsem jenom chtěl chránit své klienty. Dobře víte, že kdykoliv jste ode mě dostal tip, byla to tutovka.“

„No tak jo. Jdu do toho.“

Když zavěsil, zavolal jsem Bertě. Berta nenávidí noční telefonáty.

„Haló, haló,“ řekla varovně. „Sice jste mě vzbudili z hlubokého spánku, ale prosím vás, jenom mi nezačněte řvát do ucha.“

„Tady je Donald, Berto. Skoč na první letadlo do Las Vegas. První, rozumíš? Právě jsem mluvil se Sellersem. Asi tady bude dřív než ty, ale snaž se, abys tady byla co nejrychleji.“

„Do Las Vegas? Co sakra děláš v Las Vegas?“

„Pokouším se zachránit tě před trapasem,“ sdělil jsem jí. „Musíš sem přijet a vzít to do svých rukou. Řekl bych, že bude potřeba zapojit tvé metody.“

„Hele, nikam nejedu. Nebudu si křivit záda cestováním po celý zemi, jenom abych tě vytáhla z nějakýho maléru. Je to tvůj případ. Jasně jsem ti řekla, že je to tvý bejby a plínky mu budeš vyměňovat sám. Tak do toho!“

„Dobře. Je to sice moje bejby, ale sedí na tvém klíně.“

„Naše partnerství bylo zrušeno. Sám jsi mi to řekl.“

„Fajn. Strčím si tedy těch padesát tisíc do své vlastní kapsy. Souhlas?“

„Jakejch padesát tisíc?“

„Honorář.“

„Zbláznil ses?“

„Já ne,“ řekl jsem jí.

„Kde že to seš?“

Řekl jsem jí jméno hotelu.

Chvíli váhala. Potom zabručela: „No tak jo. Budu tam. Koukej, ať to stojí za to.“

„O to se vůbec neboj,“ ujistil jsem ji.

Zavěsil jsem. Zavrtal jsem se do peřin, ale nemohl jsem usnout.

Seržant Sellers si jistě najal speciální letadlo, protože už před úsvitem mi bušil na dveře.

„Tak co, Prcku,“ řekl, když jsem ho pustil dovnitř, „tak jak je to s tou Chesterovou?“

„Chcete ji navštívit?“

Přikývl.

„Fajn. Tak jdeme.“

Naložil jsem ho do svého pronajatého auta a odjeli jsme k malému nevzhlednému bungalovu, který obývala pani Chesterová.

Zabušili jsme na dveře.

Na chvíli jsem znervózněl. Pak se zevnitř něco ozvalo a za chvíli se otevřely dveře.

„Dobrý den, paní Chesterová. To je seržant Sellers z policie v Los Angeles. Hledá vás.“

„Hledá mě?“ ptala se s dobře předstíraným údivem.

„Ano.“

„Vy jste měla něco společného s jistou dopravní nehodou v Los Angeles, že jo?“ zeptal se Sellers.

„Ach,“ vydechla a přelétla pohledem ke mně.

„Pusťte nás dál.“ řekl. „Chceme s váma mluvit.“

„Já… nejsem oblečená.“

„Máte župan. To stačí. Nejsme na módní přehlídce. Vyšetřujeme tady závažný případ.“

Sellers se vtlačil dovnitř. Následoval jsem ho.

Dvoupokojové apartmá se vůbec nezměnilo, zase jsem se ocitl v tom ošuntělém obýváku. Jenom postel byla tentokrát rozložená. Za postelí bylo vidět do malé kuchyňky.

Sellers usedl do nejpohodlnějšího křesla. Já jsem se posadil na kraj postele.

Paní Chesterová zůstala stát a přelétala pohledem od jednoho k druhému.

„Tak mi o tom něco řekněte,“ vyzval ji.

„Nejdřív musím do koupelny.“

„Dobře. Ale ať vám to netrvá dlouho!“

Paní Chesterová za sebou zavřela dveře.

Sellers na mě pohlédl a řekl: „Ať se propadnu! Byl jsem přesvědčenej, že jsi na mě ušil nějakou boudu.“

„Je to tutovka,“ ujistil jsem ho.

„Jo, to by teda měla bejt. Nemysli si, že ještě rozjedeš nějakou křivárnu. Už jsi jich provedl dost.“

„Jistí lidé mě zneužili. Chtěl jsem tomu nejdřív sám přijít na kloub, než vám zavolám. Dobře víte, že já nejsem člověk, který by vám dával falešné tipy. Kdykoliv jsem vás na něco přivedl, vyšlo to.“

Sellers vytáhl z kapsy doutník, strčil si ho do pusy a řekl: „To se ještě uvidí, Lame.“

Seděli jsme a čekali. Frank Sellers se na mě podíval.

„Víš, Prcku, nevím, jakou to tady hraješ hru. Jestli je tohle tutovka, budu hrát s tebou.“

„Díky,“ řekl jsem.

„Byl jsem přesvědčenej, že ten tvůj telefonát je nějaká bouda, ale když jsem viděl, jak se ta ženská tvářila, bylo mi jasný, žes ji prásknul. Ať už tu rozjíždíš, co chceš, není to žádnej podvod, aspoň pokud jde o ni. Tohle je něco víc, než jenom hledání svědka. Ty zatracený denverský policajti tvrdí, že to odpoledne, kdy se stala ta nehoda, bylo auto Phyllis Eldonový v Denveru. Blbost! Oba víme, že to auto porazilo tadyhle tu paninku v Los Angeles.“

„Opravdu?“ zeptal jsem se.

Zamračil se. „Hele, Prcku, s tímhle na mě nechoď. Nebo se fakt naprdnu.“ Mlčel jsem. Chvíli žvýkal doutník. „Celá ta věc nějak smrdí,“ řekl po chvíli. Nic jsem neříkal.

„Poslyš. Ta ženská je v tý koupelně už nějak podezřele dlouho.“

Vstal, rázným krokem přistoupil ke dveřím koupelny a řekl: „Tak už to urychlete, jo!“ Nikdo mu neodpověděl.

Sellers na mě náhle zaraženě pohlédl. „Sakra, přece neutekla oknem jenom v županu.“ Za dveřmi se ozvalo spláchnutí. Sellers zabručel, vrátil se a znovu se posadil. Opět nastalo ticho.

Nakonec se znovu zvedl. „Vylezte ven!“ řekl zamčeným dveřím.

„Nemůžu,“ pípla.

„Vylezte! Už jste tam dost dlouho. Dělejte.“

„Já ještě nejsem!“

Seržant zabušil na dveře. „Otevřete!“

„Říkám vám, že to nejde!“

Sellers zbrunátněl. „Co jsou to za fóry, sakra! Vypadněte ven. Okamžitě otevřete!“

„Ještě minutku,“ sladce žadonila. „Už to bude. Nehoňte mě, prosím.“

Sellers se vrátil a sedl si. Mračil se jako čert. „Už je tam aspoň deset minut,“ upozornil jsem ho. Sellers jenom cosi zabručel. Pokrčil jsem rameny. Čekali jsme další dvě minuty.

„Co udělá policajt, když mu někdo maří výkon jeho povinností tím, že sedí na záchodě?“

„Já vám ukážu, co udělá správnej policajt,“ vy cedil hrozivé Sellers. Zvedl se z křesla a šel ke koupelně. „Otevřete.“

„Ještě pár minutek, prosím.“

„Otevřete.“

„Ještě vám nemohu otevřít, pane.“

„Otevřete ty dveře,“ poroučel Sellers, „nebo je vykopnu.“

„To byste si nedovolil. Mam přece právo jít na záchod. Já…“

Sellers ustoupil a vykopl pravou nohu. Chodidlo dunivě dopadlo na desku dveří hned vedle kliky a dveře se otřásly.

„Tak dělejte. Nebo je vyrazím.“

„Říkala jsem vám, že ještě nemůžu odejít.“

Sellers uštědřil dveřím další strašlivý kopanec.

Dveře se zachvěly, ozval se praskot dřeva, až se konečně vylomily. Zachytily se o zarážku a hrozivě se houpaly.

Pani Chesterová tam stála v županu a toužebně hleděla k otevřenému oknu. Bylo asi dvaapůl metru od země.

„Žádný takový!“ řekl ji Sellers.

„Jak jste se opovážil! Jak jste si mohl dovolit sem vrazit!“

„Už jste tady patnáct minut. Měla jste dost času vyčistit si zuby, učesat si vlasy, napudrovat nos, osprchovat se a vykonat všechny ostatní potřeby nejmíň desetkrát. Nechci žádný podfuky, jasný? Chci slyšet pravdu. Tak jdeme.“

Lítostivě pohlédla na okno a vypochodovala z koupelny.

Sellers zapadl zpátky do křesla, převalil doutník v ústech a zeptal se: „Tak jak to bylo s tou dopravní nehodou?“

„Jakou dopravní nehodou?“

„Oznámila jste nehodu. Srazil vás neznámý řidič a ujel.“

„Byla to ode mě pitomost,“ řekla. Sellers se zamračil.

„Vlastně to byla moje vina. Za něčím jsem se ohlédla a šla jsem dál. Nedávala jsem pozor na cestu a vlítla jsem tomu autu pod kola.“

„Byla jste na přechodu?“

„Ano.“

„A to auto jelo rychle?“

„Nevím. Teď se mi zdá, že stálo.“

„Cože!“ zařval Sellers.

Přikývla a otočila se ke mně. „Promiňte, Donalde, že jsem vás oklamala. Jste tak hodný chlapec! To víte, v tomto krutém světě se člověk musí starat sám o sebe.“

„Co tím chcete říct? Jak to myslíte, že to auto stálo?“ pěnil Sellers.

„To jsem přímo neřekla. Řekla jsem jenom, že je to dost možné.“

„Policii jste řekla něco jiného.“

„Policie mě řádně nevyslechla. Vycházela z předpokladu, že to auto jelo. Jenom proto, že jsem byla sražena na přechodu.“

„To auto do vás narazilo?“

„No, možná jsem do toho auta narazila já, nevím. Šla jsem a najednou jsem ucítila, jak mě něco praštilo do boku. Spadla jsem a potom si už jenom pamatuju, jak kolem pobíhali lidé a někdo volal:.Zavolejte sanitku!“‚

„A co to auto?“

„To auto odjelo.“

„Takže řidič vám neposkytl pomoc a z místa nehody ujel.“

„No,“ řekla zamyšleně, „asi ano, ujel.“

Vložil jsem se do toho. „Dala jste tomu řidiči svoje jméno a adresu?“

„Ne, proč?“

„Odvezla vás sanitka?“

„Ano.“

„Bylo to nutné?“

Šibalsky se usmála. „Bála jsem se, že se mě na to zeptáte, Donalde. Na to vám neodpovím. Nakonec, jsem bezbranná, opuštěná vdova. Musím se o sebe sama starat.“

Sellers jenom zuřivě zavrčel.

„Víte,“ pokračovala paní Chesterová, „zákony jsou podivné. Zákon říká, že když motorista srazí chodce, je jeho povinností zastavit a poskytnout mu pomoc. O tom, že by chodec, který srazí motoristu, měl zastavit a poskytnout mu pomoc, neříká nic.“

„Vy jste si ten zákon vyhledala?“ zeptal jsem se.

„Byl vyhledán,“ odpověděla.

„Nechala jste si tady od Donalda Lama zaplatit deset tisíc doláčů?“ ptal se Sellers.

„No, bylo to trochu složitější. Donald Lam vám řekne všechna pravdivá fakta.“

„Chci, abyste mi to řekla vy!“

„No, tak Donald Lam přišel ke mně domů. Nejdřív říkal, že prodává časopisy. Potom jsem mu vyprávěla o té nehodě a on mi řekl, že se zná s člověkem, který si někdy kupuje práva poškozeného. Za hotové. Pak podá místo mě žalobu a na odškodném vysoudí často spoustu peněz. Řekla jsem mu, že bych měla zájem.“

„Zaplatil by peníze a žádný soud by se nekonal?“

„Ale kdepak! Koupil by si ta práva, protože na tom chtěl vydělat.“

Sellers od ní odvrátil pohled a zadíval se na mě. „Hele, Prcku,“ řekl zadumaně, „začíná to sedět. Doufám, že ty máš ruce čistý.“

„Tohle slyším poprvé,“ řekl jsem mu. „Kromě toho, že jsem jí skutečně řekl, že nezastupuji žádnou pojišťovnu. A taky to, že znám člověka, který si někdy kupuje práva a potom na nich vydělává.“

Sellers se na mě zamračil. „Sehrál jsi to chytře, že jo?“

„Podle toho, co mi říkala, jsem si myslel, že by se na tom daly vysoudit velké peníze. Pokud by se ovšem našel řidič a vůz.“

„Aha. A čirou náhodou byl ten člověk, kterej si chtěl ty práva koupit, ten samej, kterej ji srazil.“

Ozvalo se energické zaklepání na dveře a mužský hlas přikázal: „Otevřete dveře.“

Pani Chesterová hbitě vyskočila a otevřela.

Tomu chlápkovi bylo kolem padesátky, měl široká ramena, býčí šíji, zarudlý obličej, pichlavé hnědé oči posazené daleko od sebe a bradu profesionálního boxera. „Co se to tady sakra děje?“ zeptal se.

Sellers vstal, aby si ho mohl pořádně prohlédnout. Vyndal doutník z úst a útočně s ním zašermoval. „Můžu vědět, kdo jste?“

„Jsem Marvin Estep Fowler, právník. Zastupuji pani Chesterovou a chci vědět, co se tady děje. Kdo jste vy?“

Sellers vytáhl z kapsy koženou placku a blýskl odznakem.

„Počkejte, počkejte,“ zarazil ho Fowler, když už si ji schovával zpátky do kapsy. „Ukažte mi to ještě jednou.“

Pozorně si průkaz prohlédl., Aha, vy jste z Los Angeles, ano?“

„Jo, to jsem.“

„Nevěděl jsem, že hranice toho města sahají až do Nevady.“

„To ne.“

„V tom případě sem nesahají ani vaše pravomoce.“

„Pracuju na jednom závažným případu – jsem teď na horký stopě.“

„A to se dělá tak,“ poučil ho Fowler, „ že se zkontaktuje místní policejní ředitelství, kde vám přidělí policistu, který bude provádět vyšetřování společně s vámi. Odpovědnost ovšem nese on, jako policista tohoto státu.“

„Na to nebyl čas,“ odsekl Sellers, ale doutník, který mu visel z pusy, mu klesl o tři čísla.

Právník se prudce otočil ke mně. „A vy jste kdo?“

„Jmenuji se Lam,“ odpověděl jsem slušně. „Donald Lam.“

„To je ten, o kterém jsem vám včera v noci vyprávěla, pane Fowlere. To je ten člověk, který mi dal peníze, abych se vzdala nároků na odškodné vůči všem, kteří by do mě snad narazili – nebo,“ dodala s úsměvem paní Chesterová, „do kterých bych snad narazila já. Jenomže to jsem mu neřekla.“

„Ve vašem vzkazu stálo, že na mě čekáte v koupelně.“

„On vykopl dveře,“ ukázala prstem na Sellerse. „Cože udělal?“

„Vykopl dveře.“

„Pojďte mi to ukázat“

„No, ať se propadnu,“ kroutil Fowler hlavou, když si prohlížel rozštíplé dřevo.

„Moment,“ obrátil se Sellers k pani Chesterové. „Jestli jsem to správně pochopil, vy jste šla do koupelny, otevřela okno a vyhodila z něj lístek se vzkazem. Bylo to tak?“

Rozzářeně se usmála. „Je to tak. Chtěla jsem se spojit se svým právníkem. Myslela jsem si, že mám právo, aby byl přítomen. Tak jsem vyhodila z okna lístek a jedno moc hodné děvče si ho přečetlo, usmálo se na mě a přikývlo, jako že rozumí. Šla k telefonu a zavolala panu Fowlerovi na číslo, které mi dal.“

Sellersovi ztemněla tvář. Hleděl na ni, potom se podíval na Fowlera a konečně na mě.

„Jakou rolí v tom hraješ ty, Prcku?“

„Říkal jsem vám, jak to se mnou bylo. Řekl jsem vám všechno, co jste chtěl. Všechno ostatní slyším poprvé. To vy jste ji nechal jít do koupelny a dovolil jí, aby se tam zamkla.“

„Je moje klientka z něčeho obviněna?“ ptal se Fowler Sellerse. „Myslím v Los Angeles.“

„Nevím,“ zamyšleně odbroukl Sellers. Najednou se otočil na paní Chesterovou. „Měla jste už víckrát něco společnýho s takovou dopravní nehodou, kdy řidič ujel?“

„No, já…“

„Na tuto otázku neodpovídejte,“ poradil jí Fowler. „Není to vaše povinnost.“

Sellers zamračeně žvýkal doutník. „Tak se mi zdá, že si na něco vzpomínám,“ řekl.

Asi minutu zachmuřeně mlčel. Potom na ni vyjel: „Jak se jmenujete?“

„Harvey W. Chesterová.“

„To je jméno po vašem manželovi. Jste vdova.“

‚Ano.“

„Není vaše křestní jméno Tessie – T-e-s-s-i-e?“

Důstojně odpověděla: „Mé křestní jméno je Theresa.“

Na Sellersově tváři se pomalu rozléval úsměv. „Tak už vím, kdo jste! Tessie! Akrobatka Tessie. Vaší specialitou jsou salta na přechodu pro chodce! Pak prohlásíte, že vás srazilo auto.“

Sellers se na mě zakřenil. „Asi jsi pěkně naletěl, Prcku! Nechal ses obalamutit jedním starým trikem… Počkat, počkat.“

Vztyčil se, s rozkročenýma nohama a vystrčenou bradou ná nás pohlížel ze své výšky, žvýkal doutník jako o život a přitom se pochechtával. „Tak se pomalu dostáváme k jádru pudla! No to je přece něco! Něco ti povím, Prcku. Možná ses k tomu dostal jako slepej k houslím, možná jsi to všechno zorganizoval. Ale ať už jsi to byl ty, nebo někdo jinej, budou z toho veliký, veliký potíže.“

„Dejte si pozor,“ přerušil ho Fowler, „abyste neměl veliké potíže vy sám, seržante. Radím vám, abyste odsud vypadl, ohlásil se na policii a oficiálně požádal o spolupráci.“

Sellers se na něho hrubě osopil: „Kdybych něco potřeboval od úředníků vašeho státu, požádám o to. Teď jsem tu sám za sebe.“

Oddusal k telefonu a zavolal na informace. „Chci letiště. Tady seržant Sellers, policie. Spojte mě s letištěm.“

Za chvíli se ptal: „Kdy letí příští letadlo do Denveru?“

Zamračil se a pohlédl na hodinky. „Dřív nic?“

Chvíli zaváhal a potom řekl: „Dobře. Rezervujte mi tam místo. Seržant Sellers, policejní ředitelství v Los Angeles.“

Praštil telefonem, otočil se k Fowlerovi a řekl: „Promluvíme si později.“

Potom se obrátil ke mně. „Jestli jsi opravdu zaplatil deset tisíc dolarů v hotovosti, tak z toho asi budeš venku. Jestli jsi je zaplatil jenom hubou, znamená to, že jsi to celý režíroval.“

„Zaplatil jsem deset tisíc v hotovosti,“ ujistil jsem ho.

„Doufejme. Už kvůli Bertě,“ řekl a odešel.

Fowler mi přidržel dveře. „Nevidím důvod vás déle zdržovat, pane Lame.“

Odešel jsem s vědomím, že to celé byl velký Minervin trik.

Kapitola 18

Dojel jsem pronajatým autem k motelu, odemkl dveře pronajatého pokoje a vešel dovnitř.

Dveře do Elsiina pokoje byly zavřené.

Šel jsem koupelny a ruce i obličej jsem si pořádně vydrhnul horkou žínkou. Hned jsem se cítil lépe.

Události kolem mě vířily jako elektrický ventilátor. Ale je to pořád lepší, než když je všechno špatné a nic se nehýbe. Když jsou věci v pohybu je vždycky možné se natáhnout a po něčem hrábnout. Když všechno zamrzne, zamrznete i vy.

Přistoupil jsem ke spojovacím dveřím a chystal se na ně zaklepat. Najednou se ozvalo jemné zaklepání na venkovní dveře.

Chvíli jsem zaváhal.

Klepání se ozvalo znovu.

Opatrně jsem dveře pootevřel.

Stála za nimi Minerva Badgerová.

„Buďte zdráv, Donalde,“ řekla a z hlasu jí ukapával med.

„I vy buďte zdráva,“ kontroval jsem.

Měl jsem pocit, že za sebou cítím nějaký šramot.

„Mohu dál, Donalde?“

„Kdo je tady s vámi?“

„Nikdo, jsem tu sama.“

„Kde je ten váš právník?“

„Tak vy jste se s ním už setkal?“

„Dobře to víte.“

„Nejspíš je ve své kanceláři.“

„Co vaše trumfy? Pořád je ještě máte všechny pohromadě?“

„Donalde, musím si s vámi promluvit.“

„Tak prosím. Mluvte.“

„Tady ne.“

„Tak pojďte dál,“ pozval jsem ji.

Vešla dovnitř. „Hodně v životě pospícháte.“

„Vážně?“

„Jenom se kolem člověka ochomýtnete a pádíte dál. Nedáte nikomu příležitost, aby si s vámi mohl promluvit.“

„Teď mluvíte.“

„Potřebuji vás, Donalde.“

„Vy mě?“

„Ano.“

„Myslel jsem, že máte všechny trumfy.“

„To je ten problém. Myslím, že všechny trumfy mám, ale nevím přesně jaké. Mohl byste mi poradit.“

„Řekněte mi k tomu víc.“

„Vy víte, kdo jsem, že?“

„Ano.“

„Věděl jste to už v tom letadle?“

„Vytušil jsem to.“

„Jak? Podle čeho?“

„Podle vašeho oblečení, chování, protože jste si v letadle sedla vedle mě, i když tam byla volná místa u okna, podle všeho.“

„Proč podle oblečení?“

„Na detektivní agentku nebo jakoukoli zaměstnanou ženu jste byla příliš elegantně oblečená. Přímo z vás vyzařovaly peníze.“

„Ten prsten s velkým diamantem jsem sí ale sundala.“

„To jsem poznal. Zůstal vám po něm na prstu proužek.“

„Dobrá, odhalil jste mě. Já vás potřebuji, Donalde.“

„Na co?“

„Měl jste práci. Odvedl jste ji. Teď můžete pomoct mně.“

„V čem?“

„Můj denverský právník vyjednal dohodu o majetkovém vyrovnání. Není to moc dobrá dohoda. Kdybych měla důkaz, že mě manžel podváděl, a kdybych mohla ukázat prstem na tu slečnu, mohla bych dostat daleko víc.“

„O kolik víc?“

„O hodně.“

„Tak co po mně chcete?“

„Abyste mluvil.“

„Nemohu vám říct nic, čím bych vám pomohl.“

„Nemůžete nebo nechcete?“

„Nemůžu.“

„Chcete říct, že nevíte, nebo je to z důvodu profesionální etiky?“

„Chci říct, že vám nemohu říct nic, co by vám pomohlo.“

Přistoupila ke mně a položila mi ruce na ramena. „Podívejte se, Donalde. Přiznávám, že jsem na vás v tom letadle sehrála komedii. Chtěla jsem se s vámi seznámit. Myslela jsem si, že jistá přitažlivost by vás mohla přetáhnout do mého tábora.

Potom jste se mi vyhýbal a nechal mě trčet na místě s hromádkou karet, o kterých si myslím, že to jsou trumfy. Bez vaší pomoci si tím nemohu být jistá.

Jste mladý. Pracujete pro peníze. Mohl byste mít spoustu peněz.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„A mohl byste cestovat,“ pokračovala svůdně. „Zajet si na italskou riviéru, do Alp, na plavbu kolem světa. Mohl byste se vydat na cesty i s nějakou ženou, kdybyste chtěl.“

Stála těsně u mě. „Víte, jak to myslím, Donalde? Stačí chtít.“

„Nebylo by obtížné to vysvětlovat?“

„Kašlu na nějaké vysvětlování! Uděláme dohodu. Já budu zanedlouho rozvedená. Za čtyřicet osm hodin spolu můžeme být na lodi a plout, kam jen budete chtít. Můžeme dělat, co si budete přát – cokoli, všechno!

Donalde, prosím. Prosím!“

Ovinula mi ruce kolem krku. „Nejsi přece jenom myslící stroj. Jsi muž, Donalde. A já jsem žena? Líbil ses mi hned, jak jsem tě uviděla. Zamilovala jsem se do tebe. Chtěla bych…“

Zvuk, který vyšel z toalety, byl směsicí potlačovaného kýchnuti a dusivého kašle. Zaznělo to jako zahřmění.

Minerva ode mě odskočila jako od rozžhavené plotýnky. Čtyřmi skoky byla u toalety a trhnutím otevřela dveře.

Elsie Brandová tam seděla se sklopenou hlavou, k ústům si tiskla kapesník, vykulené oči se jí leskly. Magnetofon běžel a zápisník na klíně měla plný těsnopisných poznámek.

„Můžu se zeptat, co má tohle znamenat?“ dožadovala se Minerva Badgerová.

Stihl jsem na Elsii rychle mrknout. „Panebože!“ zvolal jsem. „To je moje manželka!“

„Vaše manželka!“ vykřikla Minerva.

„Elsie,“ řekl jsem. „Proboha, kde ses tady vzala? A jak dlouho tady jsi?“

Znovu jsem na ni mrknul.

Elsie se snažila ze všech sil, aby svoji roli zahrála jaksepatří. Vstala a metala hromy blesky. „Dost dlouho. Slyšela jsem, že se v Las Vegas taháš s nějakou bohatou paničkou, která se rozvádí. Tak je to pravda!“

Natáhla ruku k magnetofonu, nastavila dvojitou rychlost, přetočila pásku, vyndala plný kotouč z nosiče a schovala si ho do kabelky. Pod paži si vsunula zápisník, zvedla bradu, vypochodovala z toalety a předními dveřmi odešla pryč.

Minerva na mě ohromeně zírala. „Neřekl jste mi, že jste ženatý.“

„Neptala jste se mě. Vy jste si hrála na věštkyní. Vy jste mi četla z ruky. To jste to nepoznala?“

„Přestaňte si ze mě utahovat, Donalde. Nevěděla jsem, že jste ženatý.“

Pokrčil jsem rameny.

„Co udělá s tou páskou?“

„Asi ji použije v rozvodovém řízení. Vás uvede jako moji milenku.“

„Já jsem nic neprovedla.“

„To záleží na té nahrávce a co si Elsie řekne o tónu vašeho hlasu. Zřejměji připadal dost svůdný –jako žárlivé ženě, která poslouchala z toalety. A která hledá důkazy pro rozvodové řízení.“

„Do prčic!“ zvolala Minerva. „To mi ještě chybělo!“

Šla k telefonu, vytočila nějaké číslo a řekla: „Marvine? Přijeďte prosím do toho motelu, o kterém jsem vám říkala. Myslím, že jsem se chytila do nějaké pasti.“

Vzhlédla od sluchátka a vrhla na mě zamračený pohled. „Aspoň si začínám myslet, že to byla past… Ne,“ řekla do telefonu, „chci, abyste vy přijel sem. Ano. Hned.“ A zavěsila.

„Tak fajn, vaše manželka je pryč, páska je pryč, magnetofon nenahrává. Tak k věci. Existují důkazy, že mi byl manžel nevěrný. Chci je.“

„Jak víte, že takové důkazy existují?“

„Prostě to vím.“

„Co jsou to za důkazy?“

„Jsou to jasné důkazy.“

Někdo rázně zaklepal na dveře a bez vyzvání je otevřel. Na prahu stál Frank Sellers. „Tak, Prcku. Padáme.“

„Kam?“

„Do Los Angeles… Kdo je ta ženská?“

„Paní Badgerová,“ řekl jsem, „dovolte, abych vám představil svého drahého přítele, seržanta Franka Sellerse z losangleské policie.“

Ztuhla. „Skutečně?“ řekla a neznatelně přikývla. „Těší mě, seržante Sellersi.“

Sellers ji sjel pohledem. „Rád bych si s vámi promluvil, paní Badgerová.“

„Její právník je na cestě. Myslím, že jste se s ním už setkal. Jmenuje se Fowler. Marvin Estep Fowler, jestli se nemýlím.“

Sellers cosi nezřetelně zavrčel.

Minerva na něho zírala, jako by z něj nemohla odtrhnout oči.

„Tak pojď, Prcku. Máme naspěch.“

„Ano?“

„Máme pronajatý speciální letadlo. Rychlý.“

„Kam?“ chtěl jsem vědět. „Do Denveru?“

Zavrtěl hlavou. „Do Los Angeles.“ Převalil si doutník v ústech. „Přijdu tomu všemu na kloub, i kdybych do toho měl zapojit každýho poldu v týhle zemi. Něco tady smrdí a to se mi nelíbí. Ta akrobatka Tessie klidně může mít v Las Vegas advokáta, ale jestli mi neposkytne informace, který potřebuju, bude vydaná k trestnímu stíhání do Kalifornie. Čeká tam na ni zatykač. Má na krku pár deliktů a já mám důkazy pohromadě.“

Pohlédl jsem na Minervu. Na chvíli měla v očích totální paniku. Potom zoufale pohlédla na hodinky.

Zamyslel jsem se a zeptal se Sellerse: „Chcete jít rovnou, nebo počkáme na jejího právníka?“

„Jdeme. Rozumíš? Teď hned.“

Tak jsme šli.

Čekal jsem, že si to v letadle od Sellerse pěkně slíznu. On ale seděl, žvýkal doutník a mlčel.

„Co máte v plánu?“ zeptal jsem se, když se pod námi objevilo letiště v Los Angeles.

„Vracím se do svýho pole působnosti,“ řekl mi. „Denver ať přijde za mnou a Las Vegas jakbysmet. Já za nima chodit nemusím.“

„Co chcete udělat?“

„Ještě nevím, Prcku. Vím, že chci tebe, ale nevím, jestli tě dostanu hned. Možná seš kámoš. Chci říct, možná se tak chceš chovat. Jestli jo, dám ti na chvíli pokoj. Třeba mi chceš zase províst nějakou chytračinku. Jestli jo, budeš to mít hodně, hodně špatný. Taky je možný,“ dodal, vyndal si oslintaný doutník z pusy a namířil na mě jeho otřepaný konec, „že jsi měl celej tenhle zatracenej případ ve svý režii. Jestli jo, tak si to pěkně slízneš. Přijdeš o licenci, a nejen o ni. Půjdeš sedět.“

„Tak co mám dělat, když jsem pod dohledem?“

„Chci o tobě vědět každejch pět minut. Běž do svýho bytu, do svý kanceláře. Běž za svou holkou. Dejte si dobrou večeři, a jestli chcete, klidně si vlezte do postele. Ale budeš někde, kde tě najdu během pěti minut. Jestli mně nevěříš, jenom zkus se zdejchnout a uvidíš, co se stane. Budeš mi pořád k dispozici, ve dne v noci.“

„Dobrá, budu ve svém bytě,“ řekl jsem mu a šel domů.

Zavolal jsem do motelu v Las Vegas a chtěl jsem Elsii. Odhlásila se. Zavolal jsem znovu do Las Vegas Minervě Badgerové. Nikdo nebral telefon. Volal jsem do Denveru do Colorada a pokusil se spojit s Altingem Badgerem. Bylo mi řečeno, že není přítomen.

Řekl jsem, že chci mluvit s Mallii Beldenovou.

Po chvíli jsem uslyšel její klidný, sebevědomý hlas. „Chcete nechat vzkaz? Tady je sekretářka pana Badgera.“

„Chci. Vyřiďte Badgerovi, aby nepropadal panice. Aby nic nepodnikal a i nadále nebyl pro nikoho přítomen.“

„Jestli se nemýlím, hovořím s panem Lamem, že?“

„Ano.“

„Říkal mi o vás. Děkuji vám. Postarám se, aby mu byl vzkaz předán. Pokud to ovšem bude možné.“

Vykoupal jsem se, přemýšlel, jestli mám zavolat do kanceláře, potom jsem to zavrhl a zatelefonoval na letiště. Informoval jsem se na přílety z Las Vegas a zjistil jsem, že krátce po našem odletu speciálním letadlem odstartovalo týmž směrem několik dalších.

Zavolal jsem do bytu Elsie Brandové. Nikdo to nevzal.

Oblékl jsem si čisté šaty, namíchal si pití a čekal. Ozvalo se jemné zaťukání na dveře. Otevřel jsem.

Na prahu stála Elsie Brandová. „Ach, Donalde!“ vydechla. ‚Jsi v pořádku?“

„Zatím,“ řekl jsem jí, „jsem v pořádku.“

Vběhla do bytu a objala mě. „Donalde, já jsem tak šťastná, tak hrozně šťastná. Bála jsem se, že budeš… v maléru.“

„To jsem.“

Zasmála se. „Myslela jsem ve vězení.“

„Nejsem ve vězení.“ Ale významně jsem dodal: „Zatím.“

„Ach, Donalde…“

Dveře, které jsme nechali pootevřené, se rozletěly. Na prahu stála Minerva Badgerová.

Pohlédla na Elsii. „Letěly jsme spolu, paní Lamová, ale neviděla jste mě. Vy jste byla v turistické třídě, já v první“

Posadila se. „Tak. Co s tím provedeme? Chci vás ale nejprve ujistit, paní Lamová, že jsem netušila, že je Donald ženatý.“

Vzal jsem Elsii kolem pasu. „Myslím, že mi Elsie odpustí. Ale nevím, jestli odpustí vám. Chtěla jste si mě koupit sexem.“

„Sexem a penězi,“ přikývla Minerva. „To jsou dvě věci, kterých mám momentálně nejvíc.“

Přitáhl jsem si Elsii k sobě. „Neboj se jí, miláčku. Je trochu hrubá. Nikdy se mi nijak zvlášť nelíbila.“

„Tak teď už vím,“ pokračovala paní Badgerová, „že je ženatý. No, nevadí. Vynechme sex a začněme mluvit o penězích.“

„O jakou částku by se jednalo?“ ptal jsem se a držel Elsii v náručí tak, aby ji Minerva neviděla do tváře.

„O hodně velkou. Pokud ovšem dostanu, co chci.“

„A co chcete?“

„Řeknu vám to na rovinu. Jeden hnusný vyděrač, Deering Canby, měl důkazy, spoustu důkazů. Bohužel náhle zemřel a ty důkazy nemůže nikdo najít.“

„Nikdo?“ podivil jsem se.

„Nikdo. Najala jsem si v Denveru právníka. Pod záminkou hledáni jeho závěti a se svolením dědiců k důkladné prohlídce byl prohledán Canbyho byt. Pročesali to tam důkladně, ale po těch věcech jako by se slehla zem.

Našlo se dost důkazů, že to byl profesionální vyděrač… Takže tím se otvírají zajímavé možnosti.“

„Jste si jistá, že ten Canby ty věci, které chcete, vůbec měl?“

„Samozřejmě. Jsem si jistá.“

Dveře se náhle otevřely. Dovnitř se nahrnul seržant Frank Sellers. Doprovázela ho Berta Coolová.

„No ať se propadnu. Tady je rodinnej večírek!“

„Elsie!“ zaječela Berta. „Co tady děláš?“

Elsie se vytrhla z mého objetí. Byla rudá jako pivoňka.

„Nepřišla jsi do práce! To jsem si mohla myslet, že se budeš někde miliskovat s Donaldem. A mě pošle honit divoký kachny do Nevady!“

Na tváři paní Badgerové se vystřídalo několik výrazů.

„Kdo je ta nána?“ zeptala se Berta.

„Minerva Badgerová,“ informoval jsem ji. „Sídlí momentálně na šest týdnů v Las Vegas. Jinak je z Denveru ve státě Colorado.“

Sellers mi řekl: „Tak hele, Prcku. Jak vidíš, vzal jsem s sebou Bertu. To je poslední zkouška. Teď nám hezky vyložíš karty na stůl.“

„Dobrá,“ souhlasil jsem.

„Nejdřív vyložím svoje karty já,“ řekla trpce Minerva Badgerová. „Chcete důkazy, abyste mohli poslat tohoto chlápka za mříže. Já je mám. Jestli vás to zajímá, můžete je ode mě dostat. Jenom potřebuji, abyste se mnou trochu spolupracovali.“

Sellers na ni se zájmem pohlédl.

„A jestli vás zajímá ještě něco,“ řekl jsem Sellersovi, „tato žena zabila Deeringa L. Canbyho.“

„Cože!“ zvolal Sellers.

„Canby měl nějaké kompromitující materiály, které chtěl prodat nejvyšší nabídce. Nejdřív si domluvil schůzku s Badgerem. Řekl mu, že nesmí mít větší zpoždění než dvě minuty. To znamená, že měl domluvenou ještě druhou schůzku pro případ, že by se s Badgerem nedohodli.

Tu schůzku měl tady s Minervou Badgerovou.

Přišla tam, jak bylo domluveno. Našla ho omámeného, napůl opilého. To byla pro ni skvělá příležitost, jak dostat, co chce, aniž by za to zaplatila jediný cent. Nosí s sebou v kabelce ampuli s chloralhydrátem – kdysi pracovala jako zdravotní sestra.

Těmi kapkami ho uspala.

Stalo se ale něco, o čem nevěděla. Ty kapky měly kumulativní působení. Usmrtily ho. Důkladně ho prošacovala, ale ty věci, které chtěla, nenašla. Neměl u sebe dokonce ani klíče od bytu. Nevyšlo jí to. Ujela do Las Vegas a poradila se s právníkem“

Náhle někdo zabušil na dveře. Téměř vzápětí se otevřely a na prahu stál Marvin Estep Fowler. „Snažil jsem se přijet co nejdřív, Minervo. Já…“ Zarazil se, když uviděl tolik lidí namačkaných v jedné místnosti, a vycítil napjatou atmosféru, která tam panovala.

„A co tady chcete?“ ptal se ho Sellers.

„Zastupuji tady svoji klientku, paní Alting L. Badgerovou. Rád bych věděl, co se to tady děje.“

„Jak to myslíte, že ji zastupujete?“

„Zastupuji ji jako její právník.“

„Ale jděte. Jste právník z Nevady. Netušil jsem, že hranice tohoto státu sahají až do Los Angeles. Máte povolení k provozování advokacie v Kalifornii?“

„Můžu radit své klientce.“

„Zkuste to,“ varoval ho Sellers. „Podám na vás žalobu za provozování praxe bez licence, vydávání se za soudního úředníka a porušování Obchodního a profesního zákoníku.“

Využil jsem napjatého ticha. „Canby byl vyděrač. Měl jisté informace a chtěl je prodat. Víte, o co mu šlo, stejně jako já. Prodával nejvyšší nabídce. Nejdřív si pozval Badgera. Jeho manželka měla přijít později. Canby byl příliš mazaný, než aby měl ty věci u sebe. Jenže Minerva si myslela, že je má. Dala mu chloralhydrát a…“

„Podám na vás žalobu za pomluvu a nactiutrhání,“ sdělil mi Fowler.

Řekl jsem Sellersovi: „Ampulku s chloralhydrátem má u sebe v kabelce i teď. Měla v plánu mě poslat do věčných lovišť, pokud se se mnou nedomluví.“

Sellers se natáhl po kabelce.

„Opovažte se té kabelky dotknout,“ varoval ho Fowler a zvedl ukazováček. „Nemáte k tomu žádné oprávnění. Jediné, co máte, je pomluva a nactiutrhání tady toho mladíka.“

Sellers zaváhal.

Zeptal jsem se: „Máte něco proti tomu, abych vám prohlédl kabelku, paní Badgerová?“

„To přirozeně mám. Vlastně jsem už na odchodu.“

„Nikam nepůjdete, dokud vás nevyslechnu,“ oznámil jí Sellers.

Obrátil se k Fowlerovi. „Ale vás tady nikdo nedrží. Nejste tady k ničemu. V Kalifornii nesmíte provozovat praxi. Jste mimo pole svý působnosti. Jak jste mi sám výstižně vysvětlil, logický by bylo, kdybyste zašel za nějakým právníkem, který má trvalý bydliště ve státě Kalifornie, a požádal ho, aby vás doprovázel.“

„Nepoučujte mě, jak mám provozovat svoji praxi.“

„Nepoučuju vás, jak máte provozovat praxi,“ řekl mu Sellers. „Jděte pryč!“

„Co jste řekl?“

„Dvě slova,“ bojovně pronesl seržant, „jděte pryč!“

„Moje klientka mě tady chce.“

„Dobře, tak to bude jenom jedno slovo. Vypadněte.“

Fowler začal couvat ke dveřím. „Poslyšte, to nesmíte, to je…“

„Že nemůžu?“ Sellers se otočil na mě. „Chceš, aby vypadnul, Prcku? Tohle je tvůj byt.“

Přikývl jsem.

Sellers levou rukou otevřel dveře a pravou sevřel Fowlera pod krkem. Chytil ho za kravatu a nadzvedl.

Právník vyletěl ze dveří tak rychle, že na chodbě narazil na protější zeď.

Sellers kopnutím zabouchl a oprášil si ruce. „Rád bych se podíval do tý vaší kabelky, madam,“ sdělil Minervě..

„Jděte k čertu. Odcházím.“

„Nezapomeňte, že Elsie má nahrané, co jste mi říkala a…“

„Ty kryso,“ vycedila. Rozmáchla se kabelkou a vložila do toho všechno. Spona mi udělala na tváři krvavý šrám.

„Zatkněte ji,“ řekl jsem Sellersovi.

„Za co?“

„Těžké ublížení na těle. Ta kabelka je vlastně vražedná zbraň.“

„Podáš na ni žalobu?“

„Máte aspoň důvod ji odvést na ředitelství. Tam jí přece musíte odebrat všechny osobní věci. Dostane na to potvrzení.“

Sellersovi se začal na tváři rozlévat blažený úsměv.

Mrskla po něm pohledem, otřásla se a řekla: „Opovaž se mě dotknout, ty hnusná gorilo.“

„Jmenuj mě svým zástupcem, Franku,“ řekla Berta.

„Jsi jmenovaná,“ souhlasil Sellers.

Berta natáhla svoji dlouhou, masitou ruku, tlustou jako noha průměrně urostlého člověka, chňapla Minervu Badgerovou kolem pasu a mrštila s ní přes místnost.

Kolébavou chůzí se hrozivě blížila k místu, kam Minny dopadla. S hlavou vystrčenou dopředu a rukama za zády vypadala jako japonský zápasník.

Minerva se znovu rozmáchla kabelkou. Berta ji odrazila, spona povolila a obsah kabelky se vykutálel na koberec.

Berta jí odborně zkroutila ruce za záda. „Máš s sebou pouta, Franku?“

Sellers na chvíli zaváhal.

„Jsem tvůj plnomocný zástupce. Klade odpor při zatýkání. Není to bránění veřejnému činiteli ve výkonu úřední moci?“

Sellers jí podal želízka.

Já jsem se zatím plazil po čtyřech a prohlížel koberec.

„Tady je!“ Ukázal jsem na malou ampulku. „Chloralhydrát, jinak též známý jako uspávací kapky.“

Berta nadzvedla Minervu a posadila ji do křesla. „Tady budete čekat na policejního antona!“

„To bolí!“ ječela Minerva. „Ta pouta se mi zařezávají do masa!“

„Přestaňte kroutit rukama. Jinak se vám budou zařezávat ještě hloub. Seďte a držte hubu.“

Sellers na mě tázavě pohlédl. „Ten Canby byl zabitej dávkou chloralhydrátu?“

„To stojí v pitevním protokolu.“

Sellers se zašklebil. „Myslím, že to nikomu neublíží, když polda z Kalifornie objasní coloradskou vraždu, že jo!“

„Poslouchejte,“ řekla Minerva. „Mluvme rozumně. Nebyla to žádná vražda. Nedala jsem mu tolik, aby mu to nějak ublížilo. Chtěla jsem ho jenom na hodinku uspat. Vraždu mi nepřišijete.“

„Možná ne,“ řekl jsem jí. „Ale určitě zabití. Každopádně vám to v rozvodovém řízení nijak nepomůže.“

Sellers se dlouze zamyslel. Potom kývl na Bertu. „Seš ještě pořád zástupce. Odvez ji pryč. Je potřeba vypadnout, než sem nakluše nějakej chytrej právník se soudním příkazem.“

Kapitola 19

Novinové titulky hlásaly:

Dáma z vyšší společnosti z Denveru přiznává neúmyslné zabití vyděrače. Losangelská policie triumfálně vyřešila coloradskou vraždu.

V článku se tvrdilo, že v případu vyšetřování smrti vyděrače jistý svědek v Coloradu v dobrém úmyslu svedl policii ze stopy tím, že jí poskytl poznávací značku auta, o kterém bylo později zjištěno, že v té době vůbec nebylo na území státu. Vyhlášená výtečnice známá jako Akrobatka Tessie, která se specializovala na fingování dopravních nehod, si tento vůz shodou šťastných okolnosti vybrala v Kalifornii jako objekt svého dalšího podvodu s vymáháním odškodného od pojišťovny.

Řidič vozu dal přednost mimosoudnímu vyrovnání. Za daných okolností nechtěl ‚Akrobatku Tessie‘, jak byla známa policii, žalovat za to, že přijala peníze za fingovanou dopravní nehodu.

Noviny se dokonce zmínily o tom, že seržant Frank Sellers skromně přiznal, že místní soukromá agentura detektivů Lama a Coolové mu v objasnění případu hodně pomohla.

Coloradská policie vyšetřuje smrt vyděrače, ale otázkou zůstává, zda bude onu významnou osobnost z vyšší společnosti stíhat. Policisté se totiž vyslovili v tom smyslu, že se jednalo o „shodu nešťastných okolnosti“.

Její manžel, jeden z denverských nejvýznamnějších a nejvlivnějších podnikatelů, se za ni postavil. Manželé byli v rozvodovém řízení, ale dohodli se na velmi výhodném majetkovém vyrovnáni a dokonce se mluví o tom, že se možná usmíří.

Denverská policie se tedy raduje z vyřešení neobjasněného úmrtí a zároveň odkryla důkazy, usvědčující mrtvého muže z hanebných vyděračských praktik.

Elsie mi četla noviny přes rameno. Byly ještě teplé z tiskárny.

Objala mě kolem krku. „Donalde,“ vydechla, „ty jsi prostě báječný!“

Zazvonil telefon.

Elsie ho zvedla. „Kancelář pana Lama… Je teď bohužel zaneprázdněn… Okamžik.“ Otočila se ke mně. „Volá Colton C. Essex.“

Natáhl jsem se po sluchátku. „Haló, Essexi!“

„Četl jste noviny?“

„Právě je čtu.“

„Všechno v pořádku?“

„Bezva. Prý se manželé Badgerovi možná usmíří.“

„To je pravda.“

„A co ta druhá žena?“

„Je v pořádku. Dostala pěknou sumičku za spolupráci. Ví, že víc nedostane. Ale já se o ni starám – víte, jak to myslím, pečuji o její zájmy.“

„Jistě. Vím, jak to myslíte.“

Na chvíli se odmlčel.

„Vy jste Badgera schoval?“ zeptal jsem se.

„Ten byl v Mexiku už za pět hodin poté, co vás v Coloradu sebrali. Co si myslíte, jsem přece právník.“

„Moc chytrý právník,“ pochválil jsem ho. „Jenom doufám, že si pamatujete, jak jste poznamenal, že nejste levný právník, a já jsem souhlasil, že ani já nebudu levným detektivem.“

„Kvůli tomu vám taky volám. Myslím si, že pani Badgerová se z toho v Coloradu nějak vyvlíkne. Ale k tomu potřebuje pomoc svého vlivného manžela. A rozhodně nepotřebuje žádné kompromitujíci důkazy, které zřejmě máte po ruce.

Paní Badgerová si myslí, že potřebujete pěknou, dlouhou dovolenou. Někde, kde vás nebudou rušit žádné telefonáty ani lidé, kteří by s vámi chtěli ještě o tomto případu hovořit. Dostal jsem pokyn převést na váš účet padesát tisíc dolarů, které by měly pokryt vaše dosavadní služby a umožnily by vám příjemnou a hlavně dlouhou dovolenou. Svoji sekretářku samozřejmě vezmete s sebou.“

„Někam, kde nebude mít coloradská policie možnost se na nic ptát?“

„To jsem neřekl,“ opravil mě rychle, „to jste řekl vy.“

„Moc vám děkuju.“

„A na tu dovolenou byste měl vyrazit hned.“

„Nejsem z těch, kteří by s dovolenou otáleli,“ řekl jsem mu, „ale nemůžu jen tak opustit agenturu a všechnu svoji práci.“

„To od vás nikdo nečeká,“ ujistil mě. „Vaše sekretářka to určitě všechno zvládne i v Acapulku. Vezměte ji s sebou. Rozhodně ji vezměte.“

Zavěsil jsem.

Elsie poslouchala hovor na druhém telefonu. Oči jí planuly vzrušením. „Padesát – tisíc – dolarů! Páni! Co tomu řekne Berta?“

„Vím přesně, co řekne,“ opáčil jsem. „Já z toho snad dostanu mladý! Co s lidma dělá sex, to nikdy nepochopím. ‚Vytáhnem tady klienta z bryndy, na kterou si zadělal kvůli manželce, a on se s ní pak chce usmířit. Nechápu, co lidi na tom sexu viděj.‘

Tohle řekne Berta, ale ty teď zjisti odlety do Mexico City a Acapulka. Pojedeme do Tijuany a poletíme odtamtud.“

„Donalde, já… To myslíš vážně? Mám jet s tebou…“

„Slyšela jsi, co říkal ten právník, ne?“

„Jenom si rychle sbalím kufr a – ach, Donalde! Jsem z toho tak v rozpacích!“

„Žádné balení. Jdeme na parkoviště do auta a vyrazíme do Tijuany. Jen tak, bez zavazadel. Požádáme Essexe, aby to Bertě šetrně sdělil, až budeme v bezpečí za hranicemi. Je to služební cesta. Musíme udělat, co si klient přeje.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai