Lam a Cool - Případ truchlící vdovy

Erle Stanley Gardner

(1973)

Hodnocení:

**

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Pod pseudonymem A. A. Fair.

Detektivní příběh, který vyšetřují Donald Lam, Berta Coolová a detektiv Frank Sellers.

Případ truchlící vdovy

ERLE STANLEY GARDNER

Kapitola 1

Bylo to perné dopoledne a nic nenasvědčovalo tomu, že by odpoledne mělo být klidnější.

Pracoval jsem na složitém případu pojišťovacího podvodu a strávil jsem téměř celý týden v terénu. Teď jsem se snažil shrnout své výsledky do písemné zprávy. Sekretářka Elsie Brandová psala vše, co jsem jí diktoval rovnou na psacím stroji. Nešlo jí to špatně, ale byla to strašně nudná práce, což je normální i v takovém případě, kdy originál se čtyřmi kopiemi zapisuje přímo z diktátu ta nejschopnější sekretářka.

Ve tři hodiny jsme to zabalili a já jsem si ulehčeně oddechl. Klient měl přijít ještě to odpoledne v pět hodin a převzít zprávu od Berty Coolové, mé společnice v detektivní agentuře.

Berta Coolová, vazounka stavěná jako pytel cementu, měla přesně to drsné vzezření, které se klientům líbí. Já jsem měl na starosti pochůzky. Berta pracovala v kanceláři, ve většině případů stanovovala výši odměny a hospodařila s financemi.

Elsie rychle vysunula poslední list papíru z psacího stroje. „Takže případ končí. S informacemi, které jsi získal, vyplatí pojišťovna jen pár šestáků. Budou z toho nadšení.“

Přikývl jsem. „Než dorazí klient, musí si ty materiály Berta prostudovat, aby věděla, jakou má stanovit cenu. A my si uděláme přestávku na kafe.“

„Dala bych si rovnou dva šálky,“ připustila Elsie.

Srovnal jsem zprávu a odnesl ji do kanceláře Berty Coolové. Když jsem vstoupil, byla usazená ve svém rozvrzaném otočném křesle za psacím stolem, který už měl hodně bojových šrámů.

„Máš to hotové?“ zeptala se.

„Jasně.“

Když se natáhla, aby uchopila zprávu, její prsteny s diamanty se studeně zablyštěly. „Mám co dělat, abych to do pěti přečetla,“ konstatovala.

„Případ se tím uzavírá,“ řekl jsem.

„V náš prospěch?“

„Ve prospěch našeho klienta.“

Berta něco zabručela, zvedla ze stolu brýle na čtení, nasadila si je a začala číst. „Posaď se.“

„Ne, díky, jsem utahaný. Zajdeme si s Elsie na kávu.“

Berta ani nezvedla oči od čtení. „Tak s Elsie,“ odfrkla.

„Přesně tak,“ řekl jsem a vyšel ven.

Elsie na mě čekala. „V pořádku?“

„V pořádku.“

„Ví, že odcházíme?“

„Ano.“

„Co říkala?“

Zazubil jsem se na ni. „Byla nějak roztržitá,“ vysvětloval jsem. „Pustila se hned do čtení, což ochromilo její slovní projev. Jdeme.“

Sešli jsme do kavárny dole v budově a našli volný box. „Velkou konvici kávy, zapečené krekry a dvojitou porci Camembertu,“ objednal jsem.

„Donalde,“ zaprotestovala Elsie, „co moje postava!“

„Skvělá!“ ujistil jsem ji.

Číšnice odchvátala s objednávkou. Pohodlně jsem se usadil a uvolnil. Celý den jsem pracoval ve slušném vypětí, pročítal poznámky, převáděl je do zprávy srozumitelné pro klienta, udržoval tempo s Elsiinými prsty na klávesnici a pokoušel se přitom rozvrhnout si diktovaný projev tak, aby nedocházelo ke zbytečným pauzám a aby mi Elsie bez potíží stačila.

Číšnice přinesla kávu. „Myslela jsem, že ji asi budete chtít co nejdřív,“ poznamenala. „Sýr donesu za okamžik. Krekry už se zapékají.“

„Výborně,“ ocenil jsem.

Muž, který právě přišel, se chvíli bezcílně rozhlížel. Zdálo se, že si ani tak nevybírá místo, kam by se usadil k jídlu, jako se spíš pokouší někoho najít.

Zalétl očima k našemu boxu, po chvíli se pohledem vrátil a rychle se zadíval jinam.

Usadil se u stolku uprostřed místnosti, odkud mohl vidět do našeho boxu.

„Teď se neotáčej,“ řekl jsem Elsie, „myslím, že nás někdo sleduje.“

„Propánakrále, proč?“ zeptala se.

„To nevím,“ odpověděl jsem.

„Ten člověk, co právě vešel?“

„Ano.“

„Co by mohl chtít?“

„No, nejspíš si objedná kávu a koblihy,“ hádal jsem. „Ale ve skutečnosti sem zašel, protože mu někdo řekl, že tu jsme, a on si to chtěl ověřit.“

„Někdo přišel do kanceláře, hledal tě, a Berta mu řekla, že jsi tady?“

„To pochybuju,“ řekl jsem. „Tenhle vypadá, že je při penězích, a kdyby přišel nahoru klient, na kterém je vidět, že má peníze, Berta by mu řekla: Jen se u nás posaďte. Hned vám ho zavolám. A pak by sem dolů poslala sekretářku se vzkazem, že se tam mám fofrem dostavit.“

Elsie se usmála. „Ty už s Bertou pracuješ tak dlouho, že nejenom víš, co by řekla, ale dovedeš její hlas napodobit tak dobře, že je od jejího skoro k nerozeznání.“

„Bože chraň,“ bránil jsem se.

Donesli nám sýr a k němu horké zapečené krekry. Muž u stolku si dal kávu a koblihy polévané čokoládou.

„Ten člověk mě znervózňuje,“ prohlásila Elsie. „Připadám si jako rybička v akváriu okukovaná dětmi.“ Muž se najednou prudce zvedl ze židle. „Už je to tady,“ řekl jsem. „Chceš tím říct, že jde za námi?“

„Myslím, že ano. Právě se rozhodl.“

Muž odsunul židli a zamířil přímo k našemu boxu. „Donald Lam?“ zeptal se.

Přikývl jsem.

„Tak jsem vás přece poznal.“

„Já vás, myslím, neznám,“ opáčil jsem.

„Určitě ne. Jsem Nicholas Baffin.“

Nevyšel jsem mu vstřic povstáním, ani jsem mu nepodal ruku. Jednoduše jsem pokývl hlavou a řekl jsem: „Těší mě, pane Baffine.“

Pohlédl s očekáváním na Elsii. Neřekla nic a já také ne.

„Potřebuju s vámi mluvit v jedné důležité záležitosti, pane Lame,“ řekl.

„Za deset minut budu zpátky ve své kanceláři,“ ujistil jsem ho. „Můžete tam za mnou přijít.“

„Abych pravdu řekl, rád bych se s vámi nejprve poznal… totiž, rád bych si s vámi promluvil neformálně. Mohl bych si k vám přinést kávu a požádat vás o pár minut času? Jde o obchodní záležitost.“

Chvíli jsem váhal, podíval jsem se na Elsie a s povzdechem souhlasil: „Dobrá, ale je to v pracovní době, takže vás to bude něco stát.“

„S tím počítám, za váš čas zaplatím – dobře zaplatím.“

„Tohle je Elsie Brandová, moje sekretářka,“ řekl jsem. „Přineste si tu kávu.“

Odspěchal ke svému stolku a vrátil se s šálkem kávy a nedojedenou půlkou koblihy. Udělal jsem mu místo, aby se posadil. „Ta vaše firma se jmenuje Coolová a Lam, že?“

„Přesně tak.“

„Jako soukromí detektivové jste se už párkrát docela slušně vyznamenali.“

„Vyřešili jsme několik zajímavých případů.“

„K velké spokojenosti klientů, rozumím-li tomu dobře.“

„Proč vás to vlastně zajímá?“ zeptal jsem se.

Nervózně se zasmál. „Stala se mi taková choulostivá věc. Skoro nevím, jak vám to mám říct.“

„Nějaká žena?“

„Ano, týká se to jedné ženy.“

„Jakým způsobem?“

„Kolik těch způsobů je?“

„Docela dost,“ řekl jsem. „Vydírání, výživné, soudní stanovení otcovství, zlomená srdce a čistě sexuální vztah.“

Pohlédl s obavou na Elsii. „Dělá mi sekretářku delší dobu,“ ujistil jsem ho.

„Nejspíš ten čistě sexuální vztah,“ vyhrkl. „Co se týče ženského hlediska.“

„Je v tom ještě něco jiného?“

„Ano.“

„Co?“

„Vydírání.“

„Tou ženou?“

„Ne.“

„Víte to jistě?“

„Ano.“

„Pokračujte,“ vyzval jsem ho.

„Jak byste jednal s vyděračem?“ zeptal se.

„Nastražíte na něj léčku, nahrajete rozhovor s jeho vyděračskou nabídkou, pořádně ho vystrašíte a máte od něj pokoj,“ řekl jsem. „Taky se dá jít na policii a svěřit jim, oč běží. Policisté nastraží léčku, a když máte politický vliv, zapinkají si všichni.“

„Je ještě nějaký jiný způsob?“

„Jistě,“ přisvědčil jsem.

„Jaký?“

„Vražda.“

„Je ještě jedno řešení,“ řekl.

„A jaké?“

„Zaplatit.“

Zavrtěl jsem hlavou. „To je jako když se zkoušíte dostat z hluboké vody a zamíříte směrem dál od břehu.“

„V tomhle případě,“ prohlásil, ‚je to bohužel jediný způsob.“

„Zaplatit?“

„Ano.“

Zavrtěl jsem hlavou. „To nepomůže.“

Dopil kávu a odstrčil šálek. „Znáte seržanta Franka Sellerse?“ zeptal se. „Velmi dobře,“ přisvědčil jsem.

„Mám dojem, že se zná s vaší společnicí, Bertou Coolovou.“

„Ano.“

„Řekl bych, že on a Berta Coolová si spolu velmi dobře rozumějí.“

„Jistě, mluví stejnou řečí.“

„A vy?“

„Vycházím se Sellersem dobře. Stalo se mi dvakrát nebo třikrát, že jsem od něj potřeboval důvěrné informace pro nějaký rozdělaný případ a jemu se pak podařilo se veřejně blýsknout. Jinými slovy, nakonec jsme se spřátelili, ale nějakou dobu jsme k sobě měli, řekněme, jisté podezřívavé pocity. Seržant Sellers si myslí, že jsem čas od času ochoten nehledět na předpisy.“

„Myslí si, že jste chytrý?“

„Až moc chytrý.“

Baffin přikývl. „Přesně to jsem slyšel,“ souhlasil.

„Fajn,“ konstatoval jsem, „váš čas vypršel. Užil jste si svými otázkami spoustu legrace. Máte ještě nějaké?“

„Ano.“

„Vysolte padesát dolarů,“ vyzval jsem ho. Zasmál se: „Slyšel jsem, že šéfkou je u vás Berta Coolová.“

„Berta,“ řekl jsem, „by po vás chtěla padesát dolarů, ještě než byste si donesl to kafe.“

Vyndal z kapsy koženou peněženku, rozevřel ji, sáhl do ní a vytáhl padesátidolarovou bankovku. Vzal jsem ji a řekl: „Elsie vám dá stvrzenku v kanceláři.“

„Jsem majitelem Baffinova Grilu,“ oznámil.

„Už jsem o něm něco slyšel,“ ujistil jsem ho. „Je to prý dost luxusní podnik.“

„Hodně nóbl podnik. Šéfkuchaři platím spoustu peněz. Má pár pomocníků, kteří si vydělají víc než průměrný šéfkuchař.“

Neřekl jsem nic.

„Myslíte,“ pokračoval, „že by se dalo zařídit, aby… no víte, abyste k nám s vaší společnicí paní Coolovou a seržantem Sellersem přišli zítra na večeři?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Proč?“

„Vyžadovalo by to obratnou manipulaci, a pokoušet se zmanipulovat Franka Sellerse je jako snažit se odstrčit kus žuly bolavým ramenem.“

„Všechno by šlo samozřejmě na účet podniku,“ dodal. „Šampaňské, steaky, všechno možné.“

„To by se Bertě líbilo,“ uznal jsem, „ale seržantu Sellersovi možná ne. Chtěl by vědět, co tam má vlastně dělat.“

„Mohl byste to zařídit tak, aby se to nedozvěděl.“

„A co by tam měl vlastně dělat?“

„Propůjčovat určitý nádech atmosféry.“

„O tom bych musel vědět mnohem víc.“

„Věděl byste o tom všechno.“

„Právě jsme dorazili jeden případ,“ uvažoval jsem. „Některé jeho aspekty by mohly policii zajímat. Seržant Sellers by se tu informaci pravděpodobně rád dozvěděl. Snad bychom mu ji mohli sdělit u večeře.“

Obličej se mu rozzářil. „Co kdyby ho Berta Coolová na tu večeři pozvala s tím, že je to její nápad?“

Musel jsem se zasmát. „Kdyby se Berta nabídla, že zaplatí Frankovi Sellersovi večeři, volal by psychiatra.“

„Tak byste ho třeba mohl pozvat vy.“

„To by možná šlo.“

„Je Berta na peníze?“ zeptal se. „Škudla,“ opáčil jsem. „Obrátí každej dolar třikrát, než se s ním rozloučí.“

„Ach tak,“ řekl zamyšleně.

„Možná byste mi raději mohl rovnou říct, co chcete, ale mluvte potichu, protože v boxu za námi se právě před chvílí usadili nějací lidé.“

Naklonil se ke mně. „Vím o tom. Všiml jsem si, že vaše sekretářka zvedla oči a někoho si za námi prohlížela. Mám pocit, že do toho boxu přišla nějaká dvojice.“

„Tak či onak,“ upozornil jsem ho, „tohle je naprosto nevhodné místo k rozhovoru o obchodních záležitostech.“

„Nemluvím o obchodních záležitostech. Říkám vám něco na úvod. Je to důležité.“

„Proč?“

„Protože mě někdo vydírá.“

Přikývl jsem. „To už jste říkal.“

„Vyděrač chce deset tisíc dolarů.“

„To je první sousto?“ zeptal jsem se. Přikývl. „Ujišťuje mě, že jich víc nebude.“

„Jistě,“ přisvědčil jsem. „To říkají všichni.“

„Z důvodů, které teď nemohu rozvádět, musím zaplatit.“

Zavrtěl jsem odmítavě hlavou.

„Je to jediný způsob, jak mohu chránit dotyčnou ženu. Musím to udělat.“

„Kdy se mu chystáte zaplatit?“

„Dnes v noci.“

„Nebuďte blázen!“ varoval jsem ho. „Dnes mu zaplatíte deset tisíc a do půl roku to bude dvacet tisíc. A budete platit tak dlouho, dokud se ta vaše restaurace nepoloží. Pokaždé bude mít nějakou výmluvu. Tihle lidé to mají promyšlené. Řeknou vám, že sice měli v úmyslu hrát s vámi fér, ale jaksi nečekaně se to zvrtlo a oni sami jsou vydíráni, takže ty peníze prostě potřebují. Stanete se jejich jediným zdrojem.

Pak vám ten člověk řekne, že už má toho hnusného začarovaného kruhu až po krk, že chce odjet do Jižní Ameriky a začít podnikat, má nějakou příležitost jít do toho s jedním parťákem a tentokrát už to nebude splátka, nýbrž půjčka – na to se můžete zaručeně spolehnout a počítat s tím, že vám ty prachy vrátí. Dá vám dokonce dlužní úpis. Ale ani tím to neskončí.“

Baffin vypadal znepokojeně.

„Ještě chcete zaplatit?“ zeptal jsem se po krátké odmlce.

„Pro tentokrát ještě chci zaplatit,“ řekl. „Musím to udělat.“

„Proč mi to vlastně říkáte?“

„Protože,“ prohlásil, „chci, abyste to zaplatil vy.“

„K čemu to bude dobré? Deset tisíc dolarů je deset tisíc dolarů a vyděrač je vyděrač.“

„Vy mi nerozumíte. Vyřídíte tu platbu a zítra večer s vaší společnicí paní Coolovou a seržantem Frankem Sellersem povečeříte v mé restauraci. Lidi si vás všimnou. Jeden z těch lidí, kteří vás tam uvidí, bude sloupkař Colin Ellis. Ten se zmíní ve své rubrice, že Coolová a Lam oslavovali v Baffinově Grilu a že k večeři družné čtyřčlenné společnosti patřily steaky a šampaňské. Jak se zdá, všichni měli výbornou náladu. Zřejmě právě úspěšně dokončili nějakou obchodní záležitost.“

„Čtyřčlenné?“ podivil jsem se.

Pokývl hlavou směrem k Elsie.

„Tohle všechno,“ řekl jsem, „je nějak moc složité.“

„Máte pověst úspěšných lidí,“ opáčil. „Dá se říci, že v užších kruzích máte velmi slušnou pověst.“

„A co v širších kruzích?“

„Ví se o vás.“

„Co s tím má společného to vydírání dnes v noci?“

„Odejdeme odsud, zajdeme k vám do kanceláře a vy dostanete instrukce,“ prohlásil. Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne,“ řekl jsem. „Elsie a já se vrátíme do kanceláře. Vy půjdete za Bertou Coolovou, povíte jí svůj příběh a dohodnete se s ní na honoráři.“

„Jak si mám vysvětlit těch padesát dolarů, které jsem už zaplatil?“

„Nijak,“ odpověděl jsem a přes stůl mu přistrčil jeho peníze.

„Obávám se, že vám nerozumím,“ řekl, když si bral padesátidolarovku zdráhavě zpátky.

„To nic,“ řekl jsem. „Těch padesát vás mělo jednoduše umlčet pro případ, že byste byl jeden z těch chlapíků, kteří si myslí, že se zadarmo něco dozvědí, když chytnou profesionála mimo kancelář. Takoví dobráci jsou všude. Lékaři se už vyhýbají společenským večírkům, protože po nich lidé chtějí, aby jim u bridžového stolku určovali diagnózu. Takže rozhodně nezapomeňte na Bertu, určitě ví, kolik bylo, když jsme vyšli, a dá si tu práci zjistit, v kolik se vrátíme.“

„Řeknete jí o mně?“

„Samozřejmě,“ řekl jsem. „V obchodní spolupráci platí oboustranný provoz.“ Vrátili jsme se do kanceláře. Zazvonil telefon.

Volala Berta. „Vy jste si těch káv dali nejspíš půl tuctu,“ řekla.

„Projednávali jsme obchodní záležitosti,“ řekl jsem do telefonu.

„S Elsie?“ zeptala se sarkasticky.

„S mužem jménem Baffin, který k tobě dorazí asi tak za pět minut. Nedej najevo, že jsem ti o něm řekl. Je to majitel Baffinova Grilu. Má u sebe balík a je v bryndě. Chce nás.“

„Jak hluboko v tom vězí?“

„To si zjisti sama. Já na to nemám povahu – měl jsem strach se ho vyptávat, Řekl jsem mu, že máš na starosti sjednávání obchodů a vyřizování finančních otázek. Navrhl jsem mu, aby přisel tak deset minut po tom, co se vrátíme do kanceláře, o zmínil se o tom, že jsme spolu mluvili.“

Bertin hlas pozbyl na mrazivosti, „Tedy Donalde,“ prohlásila, „ty se učíš. Fakt ses něco naučil.“

Kapitola 2

Bylo kolem čtvrté hodiny, když zazvonil telefon a sekretářka mi oznámila: „Berta chce vědet, jestli můžete přijít.“

Mrkl jsem na Elsie a jak jsem kolem ní procházel, poplácal jsem ji po rameni. Pak jsem vyšel ze své soukromé kanceláře, prošel jsem dalšími místnostmi s kancelářemi a dveřmi s cedulkou B. COOL – soukromá pracovna,

Nicholas Baffin tam seděl a vypadal jako opařený.

Berta prohlásila: „Tohle je Nicholas Baffin, majitel Baffinova Grilu, Donald Lam, můj společník, už jste se viděli.“

Jednoduše jsem mu pokynul hlavou.

Berta otevřela zásuvku svého psacího stolu a vytáhla deset padesátidolarových bankovek, „Pan Baffin nám dal zálohu ve výši pěti set dolarů,“ oznámila, „Potřebuje dnes večer tvoje služby.“

„K čemu?“ zeptal jsem se Baffina.

„K zaplacení vyděrači,“ odpověděl.

„To obvykle nezabírá,“ připomenul jsem mu.

„Tentokrát to zabrat musí,“ vložila se do toho Berta. Pak se obrátila k Baffinovi a pokračovala, „Donald se toho ujme. Jo to mizera, ale chytrý. No, já mám ještě nějakou práci, než zavřeme, takže vy dva si to někam jděte naplánovat a Donald mi ráno poví, jak to dopadlo.“

„Jestli to všechno proběhne v pořádku, a já jsem přesvědčen, že ano, rád bych zítra uspořádal malou oslavu v mém Grilu – svíčkové steaky, plněné pečené brambory, šampaňské a další dobroty. Samozřejmě na účet podniku.“

Berta no mě mrkla.

„Kdybyste mohli přijít ve čtyřech,“ řekl Baffin, „zarezervoval bych pro vás stůl,“

„Ve čtyřech?“ zopakovala to Berta.

Baffin přikývl, „Vím, že Donald Lam by určite sehnal někoho, kdo by s ním šel, a vy, pani Coolová – myslím, že jste už u nás byla asi tak před šesti měsíci s jedním pánem od policie, že ano?“

„Od policie?“ podivila se Berta.

„Se seržantem Frankem Sellersem.“

„A,“ přisvědčila Berta, „Pracovali jsme na jednom případě, který Sellerse zajímal, takže mě pozval na večeři a podrobil mě přitom výslechu třetího stupně.“

„Můžete mu říct, že mu ten kompliment vracíte,“ navrhl Baffin.

„Párkrát nám byl docela prospěšný,“ uvažovala Berta, „ale musela bych tvrdit, že jsme pro vás něco udělali a vy jste nám vyjádřil svůj dík pozváním na večeři.“

„Ale jistě,“ řekl Baffin, „tak jsem to taky myslel.“

„No, uvidíme, jak se to do zítřka vyvrbí,“ uzavřela Berta a pokynula mi. „Jdi s panem Baffinem, Donalde – a až budeš jednat s tím vyděračem, pořádně ho postraš.“

„Vyděrači jsou mazaní,“ řekl jsem jí. „Proto se taky do něčeho takového pouštějí.“

„A jsou taky úskoční,“ dodala Berta. „Nedá se čekat, že by si stoupli zpříma a bojovali. Namontují štěnice do ložnic a strkají všude nos, ale když se jim někdo postaví, celí se skrčí a rozfňukají.“

Baffin se na mě kriticky zadíval, „Vy nevypadáte, že byste měl energii na rozdávání, pane Lame. Myslíte, že zvládnete rozfňukat vyděrače?“

„Má na rozdáváni rozum,“ usadila ho Berta, než jsem stačil odpovědět. „Budete se divil, jak se ten váš vyděrač skrčí a rozfňuká.“

Baffin vstal. „Půjdeme si to naplánovat, pane Lame?“

„Pojďme,“ souhlasil jsem.

Odvedl jsem ho do své soukromé kanceláře. Baffin se posadil a hvízdl. „Pět set babek!“ prohodil. „Ta vaše společnice není zrovna skromná, pane Lame.“

„Neříkal jsem, že je.“

„Takže,“ řekl Baffin, „jak jste si možná domyslel, nedělám to pro sebe, ale proto, abych chránil dobré jméno jedné ženy.“

„A jak zní to dobré jméno, co ho chráníte?“

„Byl bych raději, kdybyste znal jen část jejího jména.“ upřesnil Baffin. „Jmenuje se Connie. Zajdeme za ní dnes večer po sedmé hodině, kdyby vám to nevadilo.“

„Kdy se sejdeme s vyděračem?“

„V osm.“

„Kolik mu zaplatíme?“

„Deset táců.“

„Proč musíme jít za tím děvčetem?“

„Poněvadž,“ vysvětlil Baffin, „ty peníze dává ona. Pro mne by to momentálně nebylo tak snadné. Kromě toho je to její věc.“

„Takže v sedm,“ řekl jsem. „Kde se sejdeme?“

„Vyzvednu vás u vchodu do budovy. Mám sportovní vůz.“

„Přesně v sedm,“ řekl jsem mu. „Nerad někde dlouho přešlapuju.“

„Všechno půjde přesně jako hodinky,“ ujistil mě. „Náš rozvrh je rozpracovaný na zlomky sekund.“

„Fajn,“ souhlasil jsem. „Uvidíme se v sedm, a pamatujte, že je to její věc.“

Kapitola 3

Baffin se se mnou sešel úderem sedmé hodiny. Přijel v drahém sportovním voze.

Zajel k obrubníku, otevřel dvířka, a když jsem se nasoukal vedle něj a zapínal si bezpečnostní pás, prohlásil: „Takže, abyste rozuměl, dělám to kvůli dotyčné ženě.“

„To už jste mi řekl.“

„Jen kvůli ní.“

Neřekl jsem nic.

„Jinak bych tomu vyděrači řekl, ať sejde vycpat.“

„Jste ženatý?“ zeptal jsem se náhle.

„Co to s tím má dělat?“

„Při vydírání to s tím má hodně co dělat.“

„Ano,“ řekl stručně, „jsem ženatý.“

Asi minutu nebo dvě jsme mlčeli.

„Z mé ženy,“ pokračoval Baffin, „se stala chladnokrevná, vypočítavá ženská.“

„Nechystáte snad brzký rozvod?“ zeptal jsem se.

„Tak rychle, jak jen to půjde.“

„Nemyslíte si, že to má s tímhle něco společného?“

Zavrtěl hlavou. „Proč ne?“

„Protože vím, jak to mezi námi vypadá,“ řekl. „Moje manželka a já se už takových sedm osm měsíců pokoušíme dostat jeden druhému na kobylku. Věděla, že někoho mám – ve skutečnosti se sama přičinila o to, abych si někoho našel. Odstěhovala se totiž do ložnice pro hosty a zamyká se tam. Vídám se s ní už jen zřídka. Když ji někdy přece jen vidím, je chladná jako led. A najala si soukromé detektivy.“

„Ale nic na vás nemá?“

Zeširoka se usmál. „Něco vám důvěrně prozradím, pane Lame. Já jsem totiž velmi chytrý.“

„Jakpak to?“

„Věděl jsem, že mě sledujou,“ pochlubil se. „Poznamenal jsem si poznávací značky aut, zjistil si podle toho, kterou detektivní kancelář zaměstnala, a dozvěděl se, že najala dva detektivy, kteří se střídali po osmi hodinách.

Nejenže jsem je mohl setřást, kdykoliv se mi zachtělo, ale měl jsem každý den osm hodin volno, protože si nemohla dovolit najmout detektivy na tři směny.“

„Není možné, že s ní je ten vyděrač ve spojení?“ zeptal jsem se.

„Kdepak,“ prohlásil Baffin. „Zaplatíme mu a vyřídíme to s ním jednou provždy.“

„No,“ usoudil jsem, „mít optimistický přístup k životu se vždycky hodí. Řekl bych, že za těchto okolností vás z toho ten vyděrač za deset tisícovek nechává vyvlíct nějak moc snadno.“

„Nenechává z toho vyvlíct mě,“ opravil Baffin, „ale Connii.“

„Myslíte, že neví, že jste ženatý?“

„Myslím, že tohle hledisko ho zatím vůbec nenapadlo. Pouští žilou Connii.“

„Takže až s ní bude hotový, zaměří se na vás.“

„Proto tam jdete se mnou.“

„Nedokážu nemožné.“

„Není to nemožné. Vy na to znáte fígle, já ne. Pořádně ho postrašíte. Jednou rukou ho vyděsíte, druhou povzbudivě popleskáte, strčíte mu deset tisíc do kapsy o potom ho nakopnete do sedací partie kalhot. A jestli z něj vyrazíte usvědčující materiál.“

„O jaký usvědčující materiál běží?“ zeptal jsem se.

„Fotografie,“

„Důvěrnosti?“

„Společný odchod z motelu a přihlašovací lístek s mým rukopisem.“

„Co je na tom lístku?“

„Nicholas Baffin s chotí.“

„Adresa?“

„O adresu nejde, ale je tam poznávací značka mého auta.“

„Spousta lidí,“ podotkl jsem, „se přihlašuje jako manželé Smithovi. Čistě pro případ, že by to nemuselo být naposledy.“

„Já vím, ale zrovna jsem měl rozdělanou jednu obchodní záležitost a musel jsem zůstat ve spojení. No co, věděl jsem určitě, že mě ten večer nesledují.“

„A teď víte určitě, že vás poslední dobou sledovali?“

„Jak už jsem říkal, moje žena na mě nasadila na měsíc jednu detektivní kancelář. Nechala mě sledovat sedm dní v týdnu, od čtyř odpoledne do půlnoci o od půlnoci do osmi příštího rána, Pětapadesát dolarů za každého člověka plus výdaje ve výši sto deset dolarů denně. Ale když celý ten detektivní účel přesáhl dva tisíce dolarů, tak to vzdala.“

„Takže vy jste o tom věděl?“

„Jistě. Věděl jsem o tom všechno.“

„Co jste dělal?“

„Seděl jsem na místě.“

„Celou tu dobu?“

Zazubil se, „To ne, sakra. Kdyby si ty detektivy najala na čtyřiadvacet hodin denně, tak by na tu zlatou žílu narazila, ale ona si myslela, že se budu chovat zaběhnutým způsobem a budu se toulat jen po čtvrté hodině odpoledne a před osmou ráno,“

„Chápu,“ přisvědčil jsem.

„Nechápete,“ odsekl Baffin. „Starejte se jednoduše o to, co máme dnes večer na práci, a dejte si na tom záležet.“

„Dobrá,“ řekl jsem. „Pokusím se. Teď jedeme ke Connii?“

„Přesně tak.“

„A Connie mi dá peníze?“

„Ano.“

„Že jsem tak smělý, proč vlastně Connie nedá těch deset tisíc prostě vám, abyste je předal vyděrači?“

„Poněvadž,“ objasnil, „je to sice Conniina věc, ale já v ní mám taky svou roli.“

„Jakou rolí?“

„Pomůžu vám tomu vyděrači pořádně nahnat.“

„Nejsem si moc jistý, jestli se mi to líbí,“ namítl jsem. „Mam rád, když jsem něčím buď pověřený úplně, nebo nenesu žádnou zodpovědnost. Nechci se s nikým dělit o pravomoci.“

„Doslali jste pět set dolarů za práci na jednu noc. Tak svou práci odveďte a já si odvedu svou.“

Zajeli jsme do Grand Avenue a zastavili před Monarch Grand Apartments.

Baffin se ke mně otočil a upozornil mě: „Je docela možné, že Connii poznáte. Pokud ano, nedejte to najevo.“

„Máte na mysli, že už jsme se někdy viděli?“

„Povím vám to takhle: možná jste jí už někde viděl.“

„Na plátně?“ zeptal jsem se. „V televizi?“

„Někde,“ řekl a zaparkoval suto.

„Jste si jistý, že chcete, abych s vámi šel nahoru?“

„Naprosto jistý. Musí to proběhnout takhle Connie dá ty prachy vám a vy zaplatíte vyděrači.“

Baffin pohlédl na hodinky. Podíval jsem se na své. Uvědomil jsem si, že během deseti minut už to bylo podruhé, co Baffin kontroloval čas.

Vyjeli jsme výtahem do čtvrtého patra, Baffin mě dovedl k jedněm dveřím a zaklepal na ně.

Dveře okamžitě otevřela jedna znejkrásnějších žen, jaké jsem videl za celé měsíce, na plátně nebo mimo.

„Ahoj,“ řekl Baffin.

„Ahoj,“ odpověděla.

„Tohle je detektiv,“ oznámil Baffin.

„Pojďte dál,“ pozvala mě.

Byl to hezký, neosobní byt.

„To je Connie,“ řekl Baffin.

„Těší mě,“ odpověděl jsem.

„Posaďte se, prosím,“ vyzvala nás. „Co takhle něco k pití?“

„Myslím, že si raději nic nedáme,“ prohlásil Baffin spěšně.

Pohlédl opětně hodinky, „Jsme připraveni, Connie.“

„Ví detektiv, co je jeho úkolem?“

„Ano,“ řekl Baffin,

„Ne,“ ozval jsem se.

Podívala se z jednoho na druhého.

„Bylo mi řečeno, že mám zaplatit deset tisíc dolarů, Ale co za ně dostanu?“

„Řekni mu to, Connie,“ vyzval ji Baffin.

„Dostanete snímek, pořízený v motelu Restabit šestého tohoto měsíce asi v devět třicet dopoledne. Na fotografii je Nicholas Baffin a já. Pomáhá mi nastoupit do auta. Naše obličeje se dají velmi jasně poznat. Je tam navíc čitelná poznávací značka jeho auta.

K tomu ještě patří přihlašovací lístek na jméno Nicholas Baffin s chotí, na kterém je uvedeno, že pan Baffin se v motelu Restabit zaregistroval pátého večer, zhruba o půl jedenácté,“

„Originál přihlašovacího lístku nebo fotokopie?“ zeptal jsem se.

„Originál.“

„Jak se k němu vyděrač dostal?“

„Ví Bůh!“

„Jak pořídil tu fotku?“

„Velmi jednoduše,“ řekla. „Měl na parkovišti zaparkované auto. Když Nicholas vynášel zavazadla, ten muž zrovna zahříval motor. Když Nicholas uložil jeden z kufrů do zavazadlového prostoru, šel mi pomoci nastoupit a ten vyděrač vyrazil s autem na příjezdovou cestu.

Nebylo tam ale dost místa, aby kolem nás projel. Naznačila jsem mu pohybem ruky, aby zacouval. Nicholas se otočil a křikl na něj: ‚Kam ten spěch, člověče?‘ nebo něco takového.

Vypadal značně přiopile, seděl a zubil se. Foťák jsme neviděli. Musel ho mít schovaný někde v autě.“

„Viděli jste vyvolanou fotografii?“

„Ach ano.“

„A co přihlašovací lístek?“

„Viděli jsme fotokopii přihlašovacího lístku,“

„Chápete, že fotokopií si může nadělat za pár švestek hromadu?“ řekl jsem. „Může jich mít třeba tisíc. Když má originál lístku, může si pořídit stovku negativů. Mohu po něm chtít, aby vydal snímky a negativ. Dá vám klidně snímky, negativ i originál.

Od toho lístku zřejmě nemůže vyrobit duplikát, ale nepochybně si pořídil fotokopie. Vlastně to víme s určitosti, protože vy sami jste kopii viděli.

Můžu koupit negativy a snímky a zničit je, a ode dneška za týden může nějaká úplně cizí osoba vyrukovat s historkou o tom, že je odborník na fotografii a že si u něj ten vyděrač nechal udělat další kopie. Udělal to, aniž by si přitom uvědomil, jaké peníze jsou ve hře, a došlo mu to teprve poté, co ty lidi poznal, nebo jakmile zjistil, komu patří podle poznávací značky to auto, anebo se vytasí s nějakým podobným nesmyslem takového druhu, takže najednou budete mít co dělat se zbrusu novým vyděračem a zbrusu novým požadavkem.“

„Proto jste tu s námi.“

„Abych udělal co?“

„Postaral se o to, aby k tomu nedošlo.“

„Očekáváte toho ode mne hodně,“ řekl jsem.

„Hodně jsme zaplatili,“ odsekl Baffin.

„Říkáte, že se to stalo šestého ráno?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Právě před týdnem,“ dodal jsem. „Dnes je pondělí třináctého.“

„Přesně tak.“

„A přihlásil jste se pátého?“

„Ano.“

Baffin pohlédl na hodinky. „Myslím, že Donald už všemu rozumí, Connie.“

„Á, tak vy se jmenujete Donald?“ zeptala se Connie. Přikývl jsem.

„To je hezké jméno. Zní počestně a tak nějak schopně.“

Prohlédla si mě.

Baffin se netrpělivě ošíval.

Vstala a přešla ke dveřím, vedoucím zjevně do její ložnice. „Budu tady za minutu,“ prohlásila.

Netrvalo jí to ani třicet vteřin. Vrátila se s hromádkou bankovek a podala mi je.

Přepočítal jsem to. V balíčku bylo sto stodolarovek.

„Chcete na to stvrzenku?“ zeptal jsem se.

Rozesmála se melodickým smíchem. „Proboha, jen to ne! Jediné, co chci, je mít to za sebou.“

„Deset tisíc dolarů je slušný balík,“ řekl jsem.

„Já vím,“ řekla, „ale pro mě to není až tak moc, jak myslíte. Ty peníze mám ze studia.“

„Ze kterého?“

„Neříkej mu to,“ nařídil Baffin.

„Proč ne, Nicku?“ zeptala se.

„Nepoznal tě,“ řekl Baffin.

Usmála se na mě. „Asi jsem to neměla říkat.“

„Je čas jít, Donalde,“ naléhal Baffin.

Vstal jsem.

Connie mi podala ruku. „Hodně štěstí,“ řekla.

„Asi ho budu potřebovat,“ odpověděl jsem jí.

Baffin otevřel dveře a Connie s námi vyšla do chodby. O čtyři minuty později jsme už pohodlně seděli v Baffinově sporťáku.

„Máte ty prachy, jo?“ ujišťoval se.

„Žádný strach,“ přisvědčil jsem. „Prachy mám. A kdyby vám to nevadilo, rád bych vám teď něco pověděl.“

„Copak?“

„Ty prachy si nechám až do té doby, než je budu moci zaplatit za podmínek, které pro mě budou uspokojivé.“

„To je, myslím, v pořádku.“

„Mám na mysli, že mi je nikdo nevezme.“

Zvedl obočí.

„Nikdo,“ potvrdil jsem. „Nemám rozhodně v úmyslu naletět na nějaké falešné přepadení.“

„Co vás to napadlo?“

„Nevím,“ řekl jsem. „Jen tak.“ Otevřel jsem svou aktovku, kterou jsem předtím nechal v autě, vytáhl z ní firemní revolver z namodralé oceli ráže osmatřicet s velmi krátkou hlavní a usadil se pohodlně se zbraní v klíně.

Baffin souhlasně přikývl. „Činíte zadost své pověsti, pane Lame,“ prohlásil. „To tedy jo.“

Neřekl jsem nic.

Jeli jsme rychle k hotelu Stillmont. Vedle hotelu bylo parkoviště. Měli tam takové to zařízení, do kterého při příjezdu hodíte štěrbinou na minci padesát centu a automat vám vydá lístek.

Baffin zajel s autem na volné místo, podíval se na hodinky, prohlásil: ‚Moment‘ a vystoupil. Obešel celé parkoviště a vrátil se zpátky, nastoupil do auta a usadil se.

„Co uděláme teď?“ zeptal jsem se.

„Počkáme.“

„Peníze se předávají tady?“

„Tady ne, v hotelu.“

„Na co čekáme?“

„Až vám dám pokyn.“

Uchopil jsem revolver a držel jsem hlaveň tak, abych ji mohl jediným rychlým pohybem zápěstí namířit na Baffina, kdyby to bylo nutné.

Zdálo se, že si Baffin zbraně nevšímá. Vypnul motor a světla, pohodlně se opřel, vybral si cigaretu a připálil si zapalovačem z přístrojové desky. Pak si to najednou rozmyslel, típl cigaretu o okraj popelníku a vmáčkl ji dovnitř.

Seděl jsem tam, čekal a rukou si pohrával s připraveným revolverem. Čekali jsme přes deset minut.

Mezitím přijelo a zaparkovalo asi půl tuctu aut a dvě auta odjela.

Pak dorazil sedan a Baffin se najednou v sedadle napřímil.

Řidič sedanu zaparkoval asi tři auta od nás, vystoupil, pohlédl na hodinky a rychle kráčel směrem k hotelu.

Baffin počkal, až muž odejde z parkoviště, a pak řekl: „Tak, pane Lame. Teď můžete předvést, co dovedete.“

Podržel mi otevřená dvířka. Držel jsem aktovku v levé ruce. Vložil jsem do ní deset tisíc dolarů a revolver jsem přitom ukrýval pod kabátem, namířený na Bafíina. Držel jsem ho v pravé ruce, dokud jsme nevyšli z parkoviště. Když jsme se blížili k hotelu, hodil jsem ho do aktovky.

Baffin šel první.

Přistoupili jsme k recepčnímu pultu. „Je u vás přihlášený pan Starman Calvert?“ zeptal se Baffin.

„Ano, je,“ odpověděla recepční. „Totiž, pan Calvert právě před chvílí přišel. Je v pokoji sedm set dvacet jedna.“

„Zavolala byste mu, prosím vás?“ požádal Baffin.

„Obávám se, že ještě zřejmě neměl čas do pokoje dorazit. Právě odjel výtahem.“

„To nevadí,“ ujistil ji Baťfín. „Očekává nás. Pojedeme nahoru.“

„Budu mu muset zavolat.“

„Jistě, jen mu zavolejte,“ souhlasil Baffin. „Počkejte chvíli, než dojde do pokoje. Pak mu řekněte, že návštěva, kterou očekává, je na cestě nahoru.“

Baffin mě odvedl k výtahu. Vyjeli jsme do sedmého patra.

U výtahu čekal muž, jehož věk jsem odhadl zhruba na čtyřicet. Byl štíhlý, malého vzrůstu, s krátce přístřiženým šedým knírkem a vizáží úspěšného bankéře. Oči měl studeně modré.

Letmo se podíval na Baffina a pak si prohlédl mne. „Myslel jsem, že budete ve svém pokoji,“ ozval se Baffin. „Zahledl jsem vás na parkovišti a počkal jsem tu na vás.“

„Nemohl jste nás vidět,“ namítl Baffin.

Muž se zasmál hlubokým smíchem, „Tak jak to, že tu na vás čekám?“

Baffin neodpověděl. „To je Calvert,“ řekl mi.

„Máte to?“ zeptal se Calvert Baffina.

„On to má,“ upřesnil Bafíin.

„Dobrá,“ prohlásil Calvert. „Pojďme do pokoje.“

Vedl nás chodbou.

Když jsme přišli k pokoji 721, Baffin se zastavil, Calvert šel dál.

„Tady je to,“ upozornil ho Baffin. „Sedm set dvacet jedna.“

Calvert zavrtěl hlavou a pokynul nám. Šli jsme dál chodbou až k pokoji 715. Calvert vytáhl z kapsy klíč a odemkl.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Baffin.

„V téhle branži musí být člověk opatrný,“ vysvětloval Calvert s úsměvem. Přihlásil jsem se na své vlastní jméno na sedm set jednadvacítce, a pod jiným jménem jsem se přihlásil na sedm set patnáctku. Klíč mám v kapse. V situaci jako je tahle to jednoho ochrání od všech eventualit, jako třeba domácích detektivů, policie, magnetofonových pásků a skrytých svědků.“

Calvert rázně otevřel dveře. „Jděte dál, pánové,“ vyzval nás.

Dal jsem Baffinovi přednost. Otevřel jsem aktovku a držel ji v levé ruce tak, abych mohl v případě nutnosti popadnout revolver.

„Tak prosím,“ pobízel mě Calvert.

„Až po vás,“ odpověděl jsem.

Chvíli zaváhal a pak se zasmál. „Tak jo, dávejte si pozor, když chcete. Jeden nikdy neví.“

Vešel dovnitř. Následoval jsem ho, kopnutím jsem dveře zavřel a otočil na nich zástrčku.

„Vždyť spolu uzavíráme obchod,“ ohradil se Calvert. „Kdybych vás chtěl obelstít, tak bychom se daleko nedostali. Prosím, posaďte se, pánové.“

Sedli jsme si.

„Máte peníze?“ zeptal se Calvert Baffina podruhé.

„On je má,“ odvětil Baffin a znovu pokynul hlavou směrem ke mně.

Vytáhl jsem deset tisíc dolarů z kufříku. Byla to docela slušná hromádka sto stodolarových bankovek.

Calvertovy oči se rozzářily. Sáhl po penězích.

„Myslím, že jde o výměnu,“ řekl jsem.

„Ach pardon,“ omluvil se Calvert. „Jsem tak trochu… no, myslím, že jsem se tak trochu ukvapil.“

Přešel k psacímu stolu se zásuvkami, vytáhl z kapsy klíč a odemkl zásuvku.

Já jsem mezitím rychle sáhl do aktovky a zapnul skrytý magnetofon.

Calvert se otočil zpátky tváří ke mně a otevřel konopnou obálku, kterou vytáhl ze zásuvky.

„Tady jsou tři lesklé fotky, osmkrát krát deset palců. Jsou to jediné fotky, které jsem z těch negativů udělal.“

Prohlédl jsem si fotografie. Byl na nich vidět nápis Motel Restabit, obličej ženy a obličej Nicholase Baffina, který tak trochu shlížel přes rameno dozadu. Kryt kufru byl zvednutý. Baffin zřejmě právě uložil jedno zavazadlo do kufru, protože druhé stálo na zemi. Poznávací značka jeho automobilu vyšla velmi zřetelně. Pomáhal Connii nastoupit do auta.

„A tady jsou dva negativy,“ pokračoval Calvert a vyjmul malou obálku z velké konopné.

Negativy byly pětatřicet milimetrů velké a bylo vidět, že byly pořízeny drahým a dobrým fotoaparátem. Byly mikroskopicky ostré.

„Pro snímky byl vybrán negativ s lepší expozicí,“ vysvětloval Calvert. „Z druhého negativu se fotografie vůbec nedělaly.“

„To jsou jediné fotografie, které byly vyrobeny?“

„Kromě té jedné poslané panu Baffinovi,“ přisvědčil Calvert.

Přikývl jsem.

„Tady,“ pokračoval Calvert,, je originál přihlašovacího lístku, pan Nicholas Baffin s chotí. Všimněte si, že se jedná o běžně používaný přihlašovací lístek z motelu Restabit. Datum je pátého tohoto měsíce. Snímek byl pořízen ráno šestého, když zúčastnění odjížděli.“

„Byly od toho přihlašovacího lístku pořízeny nějaké fotografíe nebo fotokopie?“ zeptal jsem se.

„Jen jedna, ta, kterou jsme ukázali Baffinovi. Negativ je v další obálce, pětatřicetimilimetrový film.“

„Jak máme vědět, že mluvíte pravdu?“

Usmál se. „Evidentně existují některé oblasti, ve kterých se musíte spokojit s obyčejnou dobrou vírou.“

„Člověk s obyčejnou dobrou vírou se nepouští do vydírání,“ podotkl jsem.

„Takový přístup se mi nelíbí. Nelíbí se mi to slovo. Neoceňuju váš postoj. Tohle není vydírání.“

„Co je to?“

„Šance, aby si zúčastněné strany mohly koupit jisté fotografie a usvědčující materiál. Je to uděláno tak, aby to pro ně bylo velice snadné. Jsou lidé, kteří by za takový materiál zaplatili mnohem víc než deset tisíc dolarů.“

„Ale vy jste ochoten prodat jej za méně?“

„Těm správným lidem ano.“

„Proč?“

„Protože naléhavě a neodkladně potřebuju deset tisíc dolarů. Cena, kterou jsem stanovil, je diktována spíš mou potřebou, než tržní hodnotou těch věcí.“

„No dobrá,“ řekl jsem, „nemáte rád slovo vydírání. Jste velmi dobrý fotograf a jste v jakési šlamastice, kvůli které potřebujete deset tisíc. Velice nerad se uchylujete k těmto metodám získávání peněz, ale stojíte tváří v tvář nutnosti.“

Přikývl. „Vyjádřil jste to velmi jasně a stručně.“

„Dobrá,“ pokračoval jsem, „a kdo myslíte, že jsem?“

„Předpokládám, že jste advokát, zastupující některou ze zúčastněných stran,“

„Moje profesionální postavení nemusí nikoho zajímat. Jsem tu, abych zajistil, že bude jen jedna platba, jedna jediná.“

„Máte mé slovo,“ zamumlal.

„Čestné slovo?“ zeptal jsem se.

Chystal se přikývnout, ale pak se začervenal a zeptal se: „To bylo míněno jako sarkasmus?“

„Bylo to míněno jako otázka.“

„Máte mé čestné slovo.“

„Nemáte absolutně v úmyslu provádět něco s tím kompromitujícím materiálem?“

„Jak bych mohl, když jsem vám ho vrátil?“

„Mohou existovat další fotky, další negativy.“

„Žádné nejsou.“

„Takže nemáte absolutně v úmyslu dělat cokoliv dalšího, nebo obrátit se na kohokoliv dalšího s fotokopiemi tohoto materiálu?“

„Správně.“

„Pak tedy,“ prohlásil jsem, „nebudete mít námitky, učiním-li jistá opatření, abyste svůj názor nezměnil, nebo aby do hry nevstoupil někdo, kdo neoprávněně vyrobil další fotografie z těchto negativů?“

„Můžete učinit jaká opatření chcete.“

„Dobrá. Nejdřív,“ vyzval jsem ho, „chci vidět váš řidičský průkaz.“

Chvíli váhal a potom z kapsy vytáhl skládací obal na dokumenty, vyndal z něj řidičský průkaz a podal mi jej.

Bylo v něm uvedeno jméno Starman Calvert.

Přešel jsem k psacímu stolu, jímž byl pokoj vybaven, otevřel jsem pár zásuvek, našel si dopisní papír s razítkem hotelu, vytáhl několik listů papíru a položil je na stůl před Calverta.

„K čemu to je?“ zeptal se.

„To je stvrzenka na těch deset tisíc dolarů a taky je to záruka toho, že už můj klient v budoucnu nebude vystaven dalším nepříjemnostem.“

„Jak vám může někdo něco takového zaručit?“

„Pište, co vám budu diktovat,“ vyzval jsem ho. „Napište to svým rukopisem s datem nahoře. Dnes je třináctého.“

„Tak dobrá. Co chcete, abych napsal?“

Diktoval jsem pomalu. „Já, Starman Calvert, jsem přijal deset tisíc dolarů v hotovosti od Donalda Lama. Jako protihodnotu této platby předávám panu Lamovi jisté fotografie a negativy, které jsem pořídil a na nichž je viděna dvojice, nakládající kufry do automobilu u motelu Restabit.

Tyto fotografie byly pořízeny ráno šestého. Předal jsem panu Lamovi veškerý usvědčující materiál držený v mém vlastnictví. Z negativů nebyly vyrobeny další fotografie.

Předal jsem přihlašovací lístek z motelu Restabit s datem pátého tohoto měsíce a negativ jeho fotokopie. Jedná se o originál přihlašovacího lístku. Nebyly k němu pořízeny žádné další fotokopie mimo jedné, kterou jsem vydal klientovi pana Lama.

Velmi nutně potřebuji částku deset tisíc dolarů. Jelikož nemám možnost sehnat tyto peníze jinak, uchýlil jsem se k vydírání.“

„To slovo se mi nelíbí,“ ozval se Calvert.

„Napište to, ať se vám to líbí nebo ne,“ řekl jsem.

Zrudl. „Nemusím,“

„A já vám nemusím dát deset tisíc dolarů.“

„A já vám nemusím dát ty fotografie,“ rozčiloval se. „Můžu je prodat jinde.“

„No prosím,“ vyzval jsem ho.

„Podívejte, snažím se chovat rozumně. Myslím, že byste mohl mít ohled na mé city.“

„Já rozumně jednám,“ usadil jsem ho. „Diktuju vám potvrzení, abyste, až ho podepíšete, nemohl přijít s dalšími fotografiemi nebo požadavky nějakého technika z vaší fotoslužby, že mají být zaplaceny další peníze za fotky, které pořídil potají bez vašeho vědomí.“

„Řekl jsem vám, že nemám rád slovo vydírání.“

„Já zas řekl vám, ať to přesto napíšete.“

Chvíli váhal a potom, s tváří zrudlou zlostí, napsal to, co jsem mu nadiktoval.

„Dobrá, a teď to podepište,“ vyzval jsem ho.

Podepsal.

„Připište dolů ‚číslo mého řidičského průkazu je…“ a opište číslo svého řidičáku.“

„Proč je tohle nutné?“

„Chci identifikaci.“

„Chcete toho hodně,“ řekl.

„Vy toho máte hodně,“ opáčil jsem.

„Od té doby, co jsem vstoupil do této místnosti, jsem už musel snést spoustu urážek,“ řekl.

Pokrčil jsem rameny. „Při těch vašich úzkostlivých rozpacích a citlivé povaze si dovedu představit, že nutnost, která vás přiměla žádat deset tisíc dolarů za usvědčující materiál ve vašem vlastnictví, musela být velmi akutní. Určitě ty peníze strašně nutně potřebujete, Je to asi nesmírně naléhavé.“

„Dobrá,“ souhlasil, „vyhrál jste,“ a napsal číslo svého řidičského průkazu na spodní okraj stránky pod svůj podpis.

Vytáhl jsem z aktovky inkoustový polštářek, „Teď otisky prstů,“ oznámil jsem. „Všech deseti.“

Vyskočil. „To teda ne, krucinál!“

Uložil jsem deset tisíc dolarů zpátky do aktovky.

„Už jsem vám toho dal dost,“ prohlásil. „To vám na ochranu stačí.“

Seděl jsem tam a neříkal nic. Podíval se na Baffina.

„Nemohli bychom se bez těch otisků obejít, Donalde?“ zeptal se Baffin.

„Ne,“ řekl jsem,

„Jako klient se domnívám, že mám právo vás požádat, abyste nezašel příliš daleko.“

Seděl jsem a neříkal nic. Calvert prudce vytáhl zásuvku.

Baffin si pospíšil, „Má revolver, Calverte,“

Calvert zásuvku pomalu zavřel. Seděli jsme tam všichni tří.

Nakonec promluvil Baffin: „S deseti tácy toho můžete udělat hodně. Například odjet pryč ze země, A Donald to dělá pro mou ochranu. Dá ty otisky prstů mně, ne policií.“

Další ticho.

Pomalu a neochotně se Calvert dotkl konečky prstů polštářku a otiskl je na papír.

Vzal jsem papír, složil jsem ho, uložil do kapsy a podal mu deset tisíc dolarů, Fotografie, negativy a lístek jsem vrátil do konopné obálky a obálku jsem zasunul do aktovky.

„To bychom měli,“ promluvil jsem. „A teď se podíváme, jak nám vyšla nahrávka.“ Vytáhl jsem z aktovky magnetofon.

Překvapený Calvert na mě konsternovaně zíral a pak se mu v očích objevila zlost, odstrčil židli.

„Seďte na místě, Calverte,“ řekl jsem.

„To mi přece nemůžete udělat,“ drmolil.

„Už jsem to udělal,“ řekl jsem.

Pustil jsem magnetofon a ozvaly se silné a zřetelné hlasy.

Pokýval jsem hlavou, vypnul magnetofon a uložil ho zpátky do aktovky.

„A pamatujte, že máme vámi podepsané doznání, otisky prstů a nahrávku všeho, co se tu událo,“ řekl jsem,

Obrátil jsem se k Baffinovi. „Myslím, že to je vše, co potřebujeme, pane Baffine.“

Calvert vyskočil na nohy. „Vy člověku neponecháte příliš mnoho sebeúcty, co?“ ozval se.

Baffin se omlouval; „Je mi líto, Calverte. Já bych to takhle nehrál, ale řekl jsem Donaldovi, že chci úplnou ochranu.“

„Když jednáte se mnou, nejednáte s vyděračem,“ protestoval Calvert.

Byl jsem zticha, zavřel jsem aktovku a otevřel dveře. Vyšel jsem na chodbu. Baffin mě následoval. Calvert za námi s třísknutím zavřel dveře. Baffin se ke mně obrátili „Musel jste být až tak tvrdý na toho chlapíka?“

„Chtěl jste, abych odved svou práci,“ ohradil jsem se. „Tak jsem se snažil. Nevím, jestli se mi to podařilo. Čeho se teď obávám je, že Calvert zajde za advokátem vaší manželky s kopiemi těch fotek.“

Baffinovi poklesla čelist. „Calvert ani neví, že jsem ženatý. Povídám, že je to čistě jen Conniina věc,“ tvrdil.

„Doufejme,“ řekl jsem.

Sjeli jsme dolů výtahem a vyšli ven k Baffinovu autu.

„Raději mi ty fotky dejte hned,“ vyzval mě. „Chci taky nahrávku, písemnou stvrzenku a otisky prstů.

„Usvědčující materiál předám tomu, kdo mi dal peníze,‘’ prohlásil jsem.

„Connii?“ zeptal se nevěřícně.

„Samozřejmě,“ řekl jsem. „Vy jste po mně chtěl jenom jistotu, že bude ušetřena dalšího vydírání. Udělal jsem to tak, jak nejlépe jsem uměl. Connie mi dala peníze a ona taky dostane materiály. Říkal jste, že je to její věc.“

„Dnes večer se s ní nemůžete vidět,“ řekl.

„Proč ne?“

„Já… nebylo by to vhodné.“

„Tak si ty věci ponechám až do té doby, kdy to bude vhodné.“

„Podívejte, pane Lame, to přece nemůžete. Já jsem v téhle záležitosti vaše spojka.“

„Kdybyste byl spojka,“ odtušil jsem, „byl byste mi dal těch deset táců. Ale ať už to bylo z jakéhokoliv důvodu, někdo vám záměrně nesvěřil deset tisíc dolarů a já vám zase nesvěřím ty usvědčující materiály.“

„Pane Lame, to, co říkáte, je naprosto a absolutně nerozumné. O to přece vůbec nejde.“

„A o co tedy jde?“

„Connie mě tím chtěla chránit. Chtěla mě z toho dostat jednou provždy.“

„No dobrá,“ souhlasil jsem, „jenže já vás chci taky chránit. Chci vás z toho vynechat. Můžete mě vysadit u kanceláře.“

Z Baffinova pohledu na mě sršelo nepřátelství. „Mizernej prevíte,“ zasyčel.

„Pokud se ovšem nechcete vrátit do Conniina bytu,“ ujistil jsem ho.

Chvíli jel tiše a pak náhle promluvil. „Podívejte, Lame, můžete mi věřit. Jsem váš klient. To já jsem za vámi přišel do kanceláře. Já vám dal zálohu. Máte ode mně pět set dolarů. Pracujete pro mne.“

„Connie mi dala peníze,“ trval jsem na svém. „Ty věci chtěla Connie.“

„A já zas říkám, že mě chtěla chránit.“

„Když mi řekne, ať vám je dám, udělám to s radostí.“

„S tímhle byste mohli mít nepříjemnosti, víte,“ napadlo Baffina.

„V jakém smyslu?“

„Vaše koncese,“ řekl.

„Dělejte si, co chcete,“ usadil jsem ho. „My jsme na to zvyklí.“

Víc už neřekl nic. Viděl jsem, že přemýšlí.

Vysadil mě u vchodu do kancelářní budovy. Odnesl jsem aktovku nahoru, postavil ji na stůl a zavolal do Monarch Grand Apartments.

„Spojte mě na pokoj 405,“ požádal jsem.

„Na pokoji 405 nikdo není,“ oznámila mi spojovatelka.

„Myslím, že se mýlíte. Byl jsem tam dnes večer a…“

„Jistě, slečna ConstanceAlfordová si ten pokoj pronajala dnes odpoledne na čtyřiadvacet hodin. Tohle je hotelový dům, rozumíte?“

„Rozumím.“

„Byla nečekaně odvolána. Zhruba před hodinou se odhlásila.“

„Děkuji vám,“ řekl jsem a zavěsil. Vzal jsem konopnou obálku s fotografiemi, otevřel kancelářský sejf, uložil do něj fotografie, zamkl přihrádku, k níž jsem měl klíč jen já, a zamkl sejf.

Kapitola 4

V devět hodin ráno jsem zavolal Elsii Brandové. „Je tam Berta, Elsie?“ zeptal jsem se. „Ano, je ve své kanceláři.“

„Rve si vlasy?“

„Ne, zdá se, že má velmi dobrou náladu. Dokonce se na mě usmála, když jsem jí popřála dobré jitro.“

„Do hodiny bude skákat až do stropu,“ řekl jsem. „Mám asi tak do deseti nějaké zařizování. Jestli se po mně bude ptát, řekni jí, že sháním informace k jednomu případu.“

„Dobrá, vyřídím to,“ řekla Elsie.

Zašel jsem do hotelu Stillmont. Starman Calvert se odhlásil hned předchozího večera. Vyptával jsem se u různých hereckých agentur. Měli tam Constanci Alfordovou, CorinuAlfordovou a Carmen Alfordovou. Žádná z nich nepatřila ke špičkám.

Constance Alfordová patřila k nováčkům. Žádné filmové studio by na ochranu jejího dobrého jména nevydalo ani šesták.

Zajel jsem do motelu Restabit, ukázal svou průkazku a zeptal se, zda bych si mohl prohlédnout záznamy z pátého. Neměli tam žádný přihlašovací lístek na jméno Nicholas Baffin s chotí a trvali na tom, že mají v záznamech všechny originály přihlašovacích lístků.

Tvrdili by to pochopitelné tak či onak. Pokud se nejedná o nějaký průšvih mimořádného významu, nikdy by nepřiznali, že by jim mohl někdo zvenku odcizit záznamy.

Majitel motelu byl rozmrzelý. Naproti přes ulicí stavěli desetipatrovou budovu. Přiváželi tam právě nějaké ocelové konstrukce a kromě toho, že byla celá ulice ucpaná auty stavařů a náklaďáky, vozícími materiál, ožívala stavba s velkým rámusem hned v osm hodin ráno a moteloví hosté si stěžovali.

Zašel jsem na parkoviště a v duchu si provedl rekonstrukci toho, co se tu odehrálo. Kde stálo Bafímovo auto, když před svou chatkou nakládal zavazadla, a na kterém místě své auto zaparkoval vyděrač, aby z něj mohl v kritickém okamžiku vyjet.

Z místa, kde jsem stál, jsem viděl přes střechu motelu Restabit horní konce trámů a příčnou traverzu.

Bylo mi jasné, že majitel není právě v záviděníhodné situaci, přinejmenším dokud ta stavba nebude hotová. Polom, co se byty zaplní, bude najednou stát na rušné ulici.

Hodnota pozemku, na němž motel stál, určitě stoupne. Majitel měl budovy na pozemku pronajaté. Smlouva o pronájmu vyprší za osmnáct měsíců a pak už bude nemovitost pro motel příliš drahá.

Celkem vzato jsem chápal, jaké problémy ho čekají. Jeho mrzuté chování se dalo omluvit. Na jeho místě bych se s nikým nevybavoval.

Pak jsem si vzpomněl na Bertu, která teď asi čeká v kanceláři s vysunutou čelistí a rozhořčeně zaťatými zuby, a došlo mi, že až tam dorazím, čekají trable i na mě.

Do kanceláře jsem se dostal kolem půl jedenácté.

Spojovatelka mi hned hlásila: „Berta se po vás ptala, hned co přišla. Říkala, že vás chce co nejdřív viděl. Je to prý důležité.“

Chvíli jsem váhal, a pak jsem zamířil do Bertiny soukromé kanceláře. Připravil jsem se na šok a otevřel dveře.

Berta se culila od ucha k uchu jako siamská kočka.

„Kde jsi sakra byl?“ zeptala se.

„Pracoval jsem,“ řekl jsem. „Nějaké pochůzky.“

„K jakému případu?“

„K Baffinovu případu.“

„Předal jsi ty prachy?“

„Ano,“

„Dostal jsi dokumenty a všechno ostatní?“

„Ano.“

„Myslíš, že po něm ten vyděrač bude ještě něco chtít?“

„Ne.“

„No fajn,“ řekla a vypadala spokojeně. „Sehnala jsem seržanta Franka Sellerse. Řekla jsem, že naše agentura udělala nějakou prácí pro Baffinův Gril a že jsme byli pozváni, abychom si přivedli pár hostů a nechali se hostit koktejly, předkrmy, extra tlustými fílet mignons, šampaňským a vším, co bude na jídelníčku, v kuchyni nebo co se dá obstarat, a to všechno na účet podniku,“

„Co říkal?“

„Říkal, že to zni dobře. Chtěl vědět, jestli tam budeš taky.“

„Cos mu řekla?“

„Řekla jsem: ‚Jistěže!‘ Že jsi tu práci vlastně vyřídil ty a zajistil osobní kontakt.“

„Jak se mu to líbilo?“

„Naznačil sice, že by dal přednost večeři čistě se mnou, ale tak trochu ho trápí svědomí. Má pocit, že tě v několika případech nesprávné hodnotil. Říká, že jediným tvým problémem je, že jdeš na všechno moc zhurta… Bereš s sebou tu svou okatou sekretářku?“

„Asi ne. Moc by z toho neměla. Pozvu ji někdy raději sám.“

„To se teda vsadím, že jo,“ poznamenala Berta.

„Je ještě jeden důvod, proč ji tam nevezmu.“

„Jaký?“

„Stejný důvod, kvůli kterému budeš muset zavolat seržantu Sellersovi a říct mu, že se pozvání ruší.“

Z Bertina obličeje se vytratil úsměv. Rysy kolem úst jí ztvrdly, v očích jí zajiskřilo. „O čem to, sakra, mluvíš?“ zeptala se. „Říkal jsi přece, že jsi tu záležitost vyřídil.“

„Taky že jo.“

„No, a tohle je přece součást odměny za tu práci.“

„Baffin ještě nevolal?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„Však on zavolá,“ soudil jsem. „Zavolá a řekne ti, že pozvání se ruší, že jsem mizera, že ho agentura podvedla a chce zpátky svoje peníze.“

„Jak to?“

„Nehrál jsem hru tak, jak chtěl,“

Bertin obličej potemněl. „Krucinál, Donalde!“ vylítla. „Ty jsi tak příšerně nezávislý. Tenhle Baffin je dobrý klient. Takových zakázek si musíme hledět. Chceme přece…“

Zazvonil telefon.

Berta chvíli váhala, pak vyškubla sluchátko z vidlice a řekla: „Ano, kdo volá?“ Následoval okamžik ticha, po kterém prohlásila: „Ano, pane Baffine.“ Vyčkávala a hleděla na mě planoucím pohledem. Barva se jí postupně vracela k normálu, ústa se stočila do úsměvu. „To je od vás moc hezké, pane Baffine,“ cvrlikala. „Přijdeme. Kolem osmé hodiny?.,. Jistě… Jak to včera proběhlo? Dobře?… Ne, ještě jsem neměla příležitost s ním o tom mluvit. Právě přišel… Ach tak. Ano, seržant Sellers s námi půjde rád. Řekla jsem mu pravdu. Řekla jsem mu, že jsme pro vás něco udělali a vy jste nás pozval na večeři a že to bude všechno na účet podniku: stejky, předkrmy, všelijaké dobroty… Ano, to je báječné… ano, budu, pane Baffine… ano, on je takový… no víte, rád dělá všechno po svém, ale vždycky to přináší výsledky… ano, opravdu… tak tedy zhruba v osm hodin, ano?… Eh, pár koktejlů bude úplně stačit… ano, jistě. Nashledanou.“ Berta ke mně vzhlédla se zmateným výrazem. „Co ti vnuklo dojem, že je naštvaný?“

„Když jsem včera večer odcházel, nazval mě mizerným prevítem.“

„Cos mu udělal?“

„Nic. Neprovedl jsem to přesně tak, jak chtěl.“

„Jo, to mi taky řekl. Ale povídal, žes byl skvělý a že jsi to zvládl tak dobře, že další vydírání se už určitě konat nebude a že čím víc o tom přemýšlí, tím víc si uvědomuje, jak báječnou práci jsi odvedl. Chtěl vědět, jestli se mi podařilo sehnat seržanta Sellerse. Však jsi ten rozhovor slyšel.“

„Slyšel jsem, cos říkala ty,“ upozornil jsem ji.

„Byl opravdu srdečný, velmi srdečný.“

„To se mi nelíbí,“ prohlásil jsem.

„Proč?“

„Včera večer byl celou dobu pořádně namíchnutý.“

„Proč?“

„Ta žena mi dala peníze, abych vyzvedl usvědčující materiály. Vzal jsem je k sobě, ale Baffin prohlásil, že je naším klientem a že mu je mám vydat. A já řekl kdepak.“

„Kde jsou?“

„V našem sejfu.“

„Ale když nám zaplatil, nemyslíš, že bychom mu je měli dát?“

„Baffin nám sice zaplatil honorář, ale našim úkolem bylo chránit dotyčnou ženu. Dotyčná mi dala deset táců, které jsem vyměnil za dokumenty.“

„Chápu,“ řekla Berta.

„Je v tom jemný rozdíl,“ vysvětlil jsem.

„Ale jestli se s tím děvčetem mají rádi a pečou to spolu, mělo by to být v pořádku.“

„Láska,“ podotkl jsem, „je pomíjivá. Někdy pomine velice rychle.“

„Ano,“ souhlasila Berta. „Asi jsi to udělal dobře, když tak nad tím uvažuju a Baffin si o tom myslí to samé. Potřeboval si to v noci přebrat. Říkal, žes to provedl moc chytře.“

„To se mi nelíbí,“ řekl jsem.

„Co se ti nelíbí?“

„Když Baffin říká, že jsem to provedl chytře.“

„Ale je to tak, nebo ne?“

„Myslím, že jo.“

„Tak co se ti na tom nelíbí?“

„Že se tak najednou změnilo jeho myšlení. A nelíbí se mi ani způsob, jakým jedná.“

„Proč?“

„Nevím. Říkej tomu třeba předtucha, ale podle mě je docela možné, že ta večeře je mnohem důležitější, než si myslíme.“

„Je to zadarmo,“ namítla Berta, „a neplatí se z toho daně. Probůh, Donalde, uvědomuješ si vůbec, že se pořád snažím zhubnout a je to k ničemu, ať dělám, co dělám? Vážím sto pětašedesát liber, i když věčně hladovím, takže jsem se rozhodla, že se na to vykašlu a pro tentokrát se dobře najím.“

„Možná, že Baffin touží po té večeři ještě mnohem víc než ty,“ řekl jsem. „Určitě to pro něj hodně znamená.“

„Vždyť to taky upřímně přiznal,“ oponovala Berta. „Říkal, že si lidé všímají, co se v jeho podniku děje, a když vyjde najevo, že udržuje přátelské vztahy s Coolovou a Lamem a je jedna ruka se seržantem Frankem Sellersem, velice mu to pomůže.“

„No dobrá,“ uzavřel jsem to. „Řekl jsem svůj názor. Pořád ještě chceš jít?“

„Já jdu,“ prohlásila Berta. „Ty jdeš taky a seržant Sellers jakbysmet. A jestli si tam chceš vzít tu okatou sekretářku, pokusím se být na ni milá.“

„Když ty se pokoušíš být milá na nějakou jinou ženu,“ usadil jsem ji, „nikdy to nedopadne dobře.“

„Jdi se vycpat,“ šlehla po mně. Vyrazil jsem ke dveřím.

„Frank Sellers se pro mě staví a do Baffinova grilu mě sveze,“ oznámila. „Sejdeme se tam v osm hodin.“

„Chceš, abych jel s tebou a Frankem?“ zeptal jsem se jí.

„To tedy ne!“ odsekla.

Kapitola 5

Těsně před obědem zazvonil telefon. Elsie Brandová vzala hovor a obrátila se na mě: „Chce s tebou mluvit nějaký pan Starman Calvert. Říká, že ho znáš.“

Zvedla tázavě obočí.

Přikývl jsem a zvedl telefon ve své soukromé kanceláři. „Haló,“ řekl jsem.

V telefonu zapraskal hlas Starmana Calverta. „Zdravím tě, babrale!“

„S kým myslíte, že mluvíte?“ zeptal jsem se.

„S Donaldem Lamem,“ odpověděl.

„Správně,“ přisvědčil jsem.

„Babrale,“ opakoval.

Neříkal jsem nic.

„Myslel sis, jak jsi to včera zatraceně chytře zaonačil,“ spustil. „Tak jsem ti chtěl říct, žes to pořádně zpackal.“

„To je bezplatně, nebo něco chcete?“ zeptal jsem se.

„Když už o tom mluvíme,“ prohlásil, „něco chci a taky to dostanu. Toho svého klienta jsi včera večer moc chytře doběhl. Jenže sis přitom úplně zapomněl krýt záda, a já toho teď využiju. Včera jsi měl navrch, nebo sis to aspoň myslel, a vyzkoušel jsi kdejakou lumpárnu. Dnes je ale situace jiná a v sedle jsem já. Nechal jsi mi skulinu, kterou se mi podařilo proklouznout na sedátko řidiče. Páni, až váš klient zjisti, co teď udělám, bude si fakt škubat vlasy. A až si ty vlasy vyškubá, s vaší pověstí hodnýho chlapečka to půjde rychle z kopce.“ Calvert se zasmál drsným skřekem.

„Předpokládá se, že budu klást otázky?“ zeptal jsem se.

„Předpokládá se, že budeš klást otázky, ale když nebudu chtít, tak ti na ně neodpovím,“ objasnil.

„Proč jsi mi zavolal?“

„Jen tak, aby sis dnes ráno nečechral peří a nemyslel si, že jsi byl včera kdovíjak chytrej. S vaším klientem jsem zatím nemluvil, ale až to udělám, určitě si to od něj vyslechneš.“

„A kdy mám čekat, že k tomu dojde?“

„Zatím se mi nehodí vyrukovat na něj s tím, co chci, ale určitě vám ještě před půlnocí zavolá a až ho uslyšíte, bude celej zpanikařenej.“

„Vy tedy něco chcete?“ zeptal jsem se.

Zasmál se. „To je stará dobrá technika všech soukromých detektivů. Nech je mluvit. Nerozčiluj se. Neztrácej hlavu. Klidně poslouchej a nech je mluvit. Beztak se už sekretářka nejspíš pokouší tenhle hovor nahrát, a mně je to stejně putna. Řeknu ti klidně, odkud volám, a dám ti i telefonní číslo, jestli teda budeš chtít.“

Odmlčel se.

„Nechci,“ řekl jsem. „Chtěl jsem jen slyšet, oč vám jde.“

„Tak dobrá,“ pokračoval, „řeknu ti tolik. Nelíbil se mi ten tvůj nápad vzít mi otisky prstů.“

„To jsem pochopil.“

„Když jsi mě přinutil otisknout svý prsty na ten papír, fakt jsi mě naštval, a když jsi mě naštval, otevřel jsi tím vrátka pro různý potíže, spoustu potíží.“

„Mých potíží?“

„Tvých potíží,“ řekl, „Baffinových potíží, všelijakých potíží.“

„A co ty otisky prstů, co je na nich tak špatného?“

„Nelíbil se mi ten nápad, to je všechno. Nemám záznam v trestním rejstříku a v souvislosti s těmi otisky mi nic nepřišiješ. Ten nápad se mi prostě nelíbil. Ale teď ti něco povím, Lame, chci zpátky to prohlášení, co jsem podepsal. Dám ti stvrzenku na deset tisíc dolarů, a když mi vyjdeš na půl cesty vstříc, zaručím se ti, že se nepokusím chtít ještě něco od někoho jiného, nebo chtít víc od Baffina. Ale chci zpátky to prohlášení s otisky prstů a chci od tebe ujištění, že jsi si nepořídil fotokopie. A chci taky omluvu za to včerejší nafoukané chování.“

„A když nedostaneš, co chceš?“ zeptal jsem se.

„Budeš si přát, abys byl o něco míň chytrý a o něco míň arogantní, když jsi byl na koni. Ale budu tě šetřit a dovolím ti zachránit si tvář. Když se mnou budeš spolupracovat, řeknu Baffinovi, ať ti nařídí, abys mi vrátil zpět to prohlášení s otisky prstů.“

„Už jsi o tom s Baffinem mluvil?“

„Ještě ne, ale udělám to.“

„Kdy?“

„Někdy dnes večer,“ řekl, „a až si s Baffinem promluvím, udělá přesně to, co po něm budu chtít. A než s tebou budu hotov, Donalde Lame, tak se mi buď omluvíš, nebo toho budeš zatraceně litovat.“ Zavěsil.

Položil jsem sluchátko zpátky do vidlice a šel jsem za Elsii Brandovou do vedlejší kanceláře. „Jestli Starman ještě zavolá, řekni mu, že mám moc práce a nemám čas s ním mluvit. Sledovala jsi ten rozhovor?“

Přikývla, oči s porozuměním doširoka rozevřené. „Donalde, znělo to nebezpečně!“

„Snažil se, aby to znělo nebezpečně,“ opravil jsem ji. „Výhružky vyděračů, co se nás týká, jsou jen řeči do větru.“

Povzbudivě jsem se na Elsii zašklebil a odkráčel jsem.

Kapitola 6

Baffinův Gril byl honosný podnik.

Na obrovském elektrickém poutači svítil asi tak tři vteřiny nápis BAFFINŮV, pak se písmena najednou vystřídala a objevil se nápis GRIL.

Venku před vchodem čekalo čtyři nebo pět mládenců, kteří parkovali auta zákazníků.

Předal jsem firemní herku jednomu z mladíků ve stejnokroji.

„Na jaké jméno?“ zeptal se.

„Donald Lam,“ řekl jsem.

„Ach ano, pan Lam. Dostal jsem pokyn, že se mám o vás postarat. Vaše auto bude zaparkováno na výběrovém místě a připraveno odjet, kdykoliv budete chtít.“

Nabídl jsem mu spropitné. Odmítl si je vzít. „Nařízení shora,“ vysvětlil. „Je to na účet podniku.“

Vešel jsem dovnitř.

V hale bylo plno lidí, kteří čekali na stoly. U baru bylo narváno.

Baffin stál u knihy rezervací. Přiběhl se se mnou hned přivítat. „Pane Lame, jsem opravdu rád, že jste se k nám vypravil! Vaše společnice je už nahoře. Připravili jsme pro vaši společnost stůl ve druhém patře.“ K výtahu mě Baffin osobně doprovodil.

„Odpusťte mi ten včerejšek, pane Lame, choval jsem se prchlivě,“ podotkl.

Dveře výtahu se otevřely. Vešel za mnou a stiskl tlačítko s dvojkou. Klec se pomalu rozjela vzhůru.

„Byl jsem včera večer tak trochu rozčilený,“ vysvětloval, „šlo to nějak zhurta. Když jsem nad tím přemýšlel, uvědomil jsem si, jak velice šikovně jste tu záležitost vyřídil. Myslím, že teď už snad nic víc hrozit nemůže, žádné další požadavky.“

„Včera jste mi připadal pořádně namíchnutý,“ řekl jsem.

„Byl jsem,“ připustil. A po chvíli doplnil: „Včera večer.“

Klec se zastavila. Dveře se otevřely. Baffin mě zavedl do velké jídelny.

Po stranách místnosti byly boxy opatřené zatahovacími závěsy. Uprostřed bylo něco mezi patnácti až dvaceti stoly. Lidé v boxech měli vcelku soukromí, ale hosté u prostředních stolů si jistě připadali jak ve výloze.

My jsme měli být vystaveni. Berta Coolová a Frank Sellers se tam velice vyjímali.

Baffin mě s velkou pompou doprovodil až ke stolu, přidržel mi židli a pak se úslužně vytratil do pozadí směrem k výtahu.

Sellers vzhlédl od koktejlu.

Berta se zdvořile usmála.

„Nazdar, Prcku,“ řekl Sellers.

Zazubil jsem se. „Jak se máš, seržante?“

„Příjemně,“ křenil se Sellers. „Příjemně a hladově.“

Sellers pozvedl koktejl. „Neměl bych to dělat,“ pokračoval, „ale mám povolenou jistou výjimku a dnes večer si chci zařádit. Pane, jaký já mám hlad! Vynechal jsem oběd.“

„Já taky,“ přiznala Berta.

Usadil jsem se na židli. Vtom se ke mně přitočil starostlivě číšník. „Vaše večeře je připravena, pane, ale chcete-li koktejl…“

„Dám si Manhattan,“ řekl jsem.

Za několik vteřin byl číšník zpátky s koktejlem. Zvedl jsem sklenku a přes její okraj jsem pokynul Bertě a seržantu Sellersovi. „Na zločin,“ prohlásil jsem.

Napili se se mnou.

Číšník položil na stůl podnos s chuťovkami. Byl na něm kaviár, pikantní sýrové pochoutky a bramborové lupínky s omáčkou na namáčení, která měla velice zvláštní chuť.

Pak už to šlo ráz na ráz. Číšník přinesl stříbrný chladicí kyblík s velkou lahví šampaňského.

Sellers se pohodlně opřel a v očekávání dalšího se zeširoka usmíval. „To je teda život! Co to bylo za práci, co jste pro Baffina udělali, Prcku?“

„Nic moc,“ odpověděl jsem,, jen jsem s ním vyřídil nějaké placení.“

V Sellerových očích se zračil zájem. „Vydíráni?“ zeptal se.

„Nemyslím. Připletl se k tomu náhodou. Vlastně jsem pracoval pro někoho jiného, ale Baffin mi byl vděčný,“

„To bych řekl, že byl vděčný,“ soudil Sellers. „Sežeňte si víc takových klientů a vždycky mě pozvěte.“

„Díky,“ řekl jsem, „provedu.“

Najednou zbystřil podezřívavě zrak. „Ale do ničeho se nenamoč,“ varoval mě.

„Pokusím se.“

„Myslí ti to,“ uznal Sellers zdráhavě. „Někdy si myslím, že ti to myslí až setsakra rychle.“

„Tobě jsem snad nic neprovedl,“ řekl jsem.

„Ne,“ připustil zamyšlené po chvíli ticha. „Nic jsi mi neprovedl. Vlastně jsi mi pomohl, ale vyděsil jsi mě přitom k smrti. Rád bruslíš na tenkém ledě a mě táhneš za sebou. Zatím ses neprobořil a nenamočil jsi mě až po krk, ale občas v tom ledu praštělo až běda.“

Nechal jsem ho, ať má poslední slovo. Koneckonců šlo o společenskou příležitost. Upil jsem ze svého drinku a neřekl jsem nic.

Večeře probíhala přesně tím správným tempem. Humří koktejl s měkkoučkými kousky šťavnatého masa, cibulová polévka, míchaný salát a potom steaky. Šampaňské teklo proudem. Steaky byly připravené přímo mistrovsky. Plátky svíčkové musely být po opečení dva a půl palce tlusté a místo, aby byly na povrchu hodně přismahlé a uvnitř syrové, byly ještě dopečeny nad dřevěným uhlím, až dostal celý kousek jednolitě červenou barvu.

Nože byly pěkně ostré a steaky tak šťavnaté, že po ukrojeni několika soust bylo na talíři spousta vydatné steakové šťávy. Berta si do ní nestoudně namáčela česnekový chleba a my jsme ji po chvíli následovali.

Jedli jsme plněné pečené brambory a šampaňské bublalo ve sklenkách, které byly stále plné až po okraj.

Sellers a Berta se začínali cítit dobře.

Mně samotnému se nevedlo špatně, ale držel jsem se zpátky. Něco se mi na té večeři nezdálo. Nelíbilo se mi to.

Berta s Frankem se na sebe zubili, kdykoliv se jejich oči setkaly. Byli to dva ostřílení válečníci, veteráni ve hře, kteří se ani za mák o nic a o nikoho nestarali a chtěli to dát světu najevo.

Při konverzaci jsem se záměrně držel na vedlejší koleji.

Náš stůl byl přímo uprostřed místnosti. Všichni mohli vidět nás i to, jakou přepychovou večeři si dopřáváme – všichni, tedy kromě lidí v boxech.

Boxy byly obsazeny povětšinou mladými dvojicemi, které se diskrétně pohybovaly při krajích jídelny následujíce číšníka, který zůstával převážně v přítmí, dokud nezatáhl závěs.

Při okrajích jídelny bylo ve srovnání s jasně ozářeným středem místnosti přítmí, a my jsme byli přímo v tom nejjasnějším světle.

V restauraci bylo rušno. Jídelna byla zaplněná. Sem tam se mihla nějaká celebrita, včetně sloupkaře Colina Ellise.

K našemu stolu přistoupil číšník. „Mohl byste si vzít telefonní hovor, pane Lame?“ zeptal se. „Člověk, který volá, tvrdí, že je to otázka života a smrti.“

Omluvil jsem se.

Berta a policejní seržant si mého odchodu sotva povšimli. Šel jsem za číšníkem k telefonu v hale.

Zvedl jsem sluchátko a řekl: „Haló“.

Vyčkával.

„Je to past. Nešlápněte do ní. Dávejte si pozor. Je to léčka,“ oznámil mi vysoký, vzrušený hlas.

„Co jako?“ zeptal jsem se.

„Nebuďte trouba. Chtějí to na vás hodit.“

Osoba na druhém konci drátu zavěsila.

Vyplýtval jsem trochu času sháněním telefonní spojovatelky z Grilu. Nedozvěděl jsem se nic.

Po chvíli jsem se začal proplétat zpátky.

Nějaká upravená číšnice právě procházela nepříliš osvětleným prostorem po obvodu místnosti. Nesla podnos naložený jídlem jako profesionálka. Část tácu jí spočíval na dlani pravé ruky, část na pravém rameni. Vypadala velmi úhledně.

Stál jsem jí v cestě.

Bezradně se rozhlédla a já jsem ustoupil směrem k závěsu jednoho boxu, přičemž jsem závěs rozevřel ne víc než o palec nebo dva a jen částečně jsem do boxu vstoupil, aby mohla projít.

Pohlédla na mě s vděčností, která byla pohlazením, a řekla: „Děkuji vám, to je od vás velmi pozorné.“

Prohodil jsem přes rameno pro případ, že by v boxu někdo byl: „Promiňte, uvolňoval jsem jen cestu číšnici.“

Číšnice prošla. Šel jsem zpátky k našemu stolu. Berta mluvila. Sellers, ve tváři zardělý, skoro ani nevzhlédl, když jsem se usazoval.

Další Číšnice se přiblížila k boxu třináct, do kterého jsem na okamžik vstoupil, když jsem ji uhýbal. Nesla na podnosu čínskou večeři: vepřová žebírka, rýži a nudle.

Díval jsem se, jak rozhrnuje závěs boxu.

Dlouhou chvíli hleděla dovnitř a potom udělala krok zpátky. Najednou ostře, pronikavě zaječela.

Chvíli to vypadalo, jako že se potácí, pak se jí podlomila kolena a skácela se na zem. Nádobí na podnose dopadlo s třeskem, který upoutal právě tolik pozornosti jako její výkřik.

Závěs boxu se znovu zavřel.

Na chvíli se rozhostilo ohromené ticho. Lidé seděli a hleděli jeden na druhého a na zhroucenou postavu na podlaze. Pak nějaký muž vyskočil a běžel k číšnici. Sklonil se nad ni.

Najednou se odněkud vynořil vrchní, obešel číšnici a jídlo na podlaze, roztáhl závěs boxu a podíval se dovnitř.

Frank Sellers na mě pohlédl. „Co jsi to tam, krucinál, s tou číšnicí prováděl?“ zeptal se.

„Nic jsem neprováděl,“ ohradil jsem se.

„Laškoval jsi s ní. Viděl jsem tě.“

„Mluvíš o jiné číšnici v jiném podniku,“ řekl jsem.

Vrchní vyrazil z boxu a pustil se do běhu. „Vražda,“ zařval, ale pak se ovládl a zpomalil na rychlou chůzi. Sellers prudce odstrčil židli a zamířil k východu.

„Co má sakra tohle všechno znamenat?“ zeptala se Berta.

Číšnice, která rozházela jídlo, už stála na nohou. Také ona mířila k servírovací kuchyni. Jídlo a nádobí zůstalo na podlaze.

Lidé se najednou začali dělit do dvou skupin. Na dvojice, které to upřímně zajímalo – ti, kdo tam byli s manželkami, a další dvojice, sestávající povětšinou ze starších mužů s mladšími ženami. Druhá skupina se začala rychle vytrácet.

Jeden nebo dva z těch mužů hodili bankovku na stůl, jak odcházeli od nedojedeného jídla. Ostatní prostě zamířili ke dveřím, k čertu s placením. Prchajících bylo tolik, že číšníci nedokázali učinit hromadnému odchodu přítrž.

Pohlédl jsem na Bertu.

„No to mě tedy podrž,“ použila Berta svého oblíbeného rčení.

„A pak tě mám vyslechnout jako svědkyni?“ zeptal jsem se.

Bertin obličej znachověl. „Co má tenhle fór znamenat?“ zeptala se a v očích tvrdých jako diamanty se třpytila vlhkost, nastupující při konzumaci alkoholu.

„Proč myslíš, že se Frank Sellers tak snažil, aby odtud rychle vypadl?“ zeptal jsem se.

Berta v tichosti tázavě povytáhla obočí.

„Představ si ty titulky,“ napověděl jsem jí. „VRAŽDA SPÁCHÁNA PADESÁT STOP OD POLICEJNÍHO SERŽANTA.“

„To je ale zkreslené stanovisko,“ protestovala.

„A potom,“ pokračoval jsem, „se Frank Sellers ocitne na lavici svědků. Advokáti zahajují palbu otázek. Kam byl otočen tváří? Co viděl? Proč toho neviděl víc? Kdo do toho boxu vstoupil? Kdo odtud vyšel? A potom otázka na vysvětlenou. ‚Kolik jste toho vypil, seržante?‘

Kdyby něco viděl, advokát obhajoby ho podrobí křížovému výslechu. Pokud neviděl nic, okresní prokurátor bude chtít vědět, zda by něco neviděl, kdyby nebyl opilý.“

Berta prudce odšoupla židli.

„Vypadněme odsud, Donalde,“ řekla. „Už jsme na cestě,“ souhlasil jsem.

Všichni lidé, kteří vyběhli z restaurace v panickém strachu, byli namačkáni v těsném chumlu na chodníku před vchodem do Grilu. Někteří z nich mávali bankovkami na zřízence na parkovišti a žádali rychlou obsluhu.

Zachytil jsem pohled hocha, který měl na starosti mé auto.

„Okamžik, pane Lame,“ řekl.

Zavrtěl jsem hlavou a podal mu pětidolarovou bankovku. „Teď hned,“ řekl jsem.

Pohlédl na bankovku a zazubil se. „Teď hned,“ souhlasil.

Za chvilku už s autem dorazil ke vchodu. Chystal jsem se pomoci Bertě nastoupit.

„K čertu s těma zdvořilostma, sedni za volant a odvez mě odsud pryč!“ poručila.

Vyjeli jsme. Odvezl jsem ji domů. Byla nezvykle tichá a zamyšlená.

„Možná by byl dobrý nápad, kdybychom byli oba pracovně odvoláni z města,“ navrhl jsem.

„Udělali jsme snad něco, za co bychom se měli stydět?“ zeptala se.

„Ještě ne,“ odpověděl jsem a jel pryč.

Kapitola 7

Nikdy jsem se nedozvěděl, jak se Frank Sellers dostal k telefonnímu číslu mého bytu, které nebylo v seznamu schválně uvedeno, ale když jsem odemykal dveře svým patentním klíčem, telefon už vyzváněl.

Zvedl jsem sluchátko. „Haló.“

„To je Lam?“

„Přesně tak, Franku.“

„Při té dnešní večeři,“ řekl, „jsi byl odvolán. Přišel za tebou číšník a řekl ti, že máš hovor.“

„Správně.“

„Chci ti něco říct o tom telefonátu,“ prohlásil. „Volal můj společník, Gillis Adams, a požádal té, abys mi vyřídil, že má důležité vodítko k případu, který vyšetřujeme, a chce se mnou okamžitě mluvit.“

„Proč si zavolal mne a ne tebe?“

„Obával se, že by mě museli vyvolat jménem, a nechtěl, aby se moje jméno rozhlašovalo tlampačem. Takže se rozhodl zavolat tebe a nechat ten vzkaz vyřídit po tobě.“

„To je dobrá historka,“ řekl jsem. „Máš pro ni důkaz?“

„Tebe.“

„Může to někdo dosvědčit?“

„Můj kolega si na ten incident vzpomíná velmi zřetelně.“

„Kde teď jsi?“

„V tureckých lázních, ty zatracený blázne,“ řekl seržant Sellers, „a až se zbavím toho alkoholického dechu a vypotím ze sebe to pitomé šampaňské, půjdu na velitelství s jiskrným zrakem a nevinný jak jezulátko.

A zítra ať si mě v Baffinově Grilu nepřejí. Celý to pěkně smrdí.“

„Jak to myslíš?“

„Bylo to nastrojené. Kdybych šel k tomu boxu a třeba tam jen nahlédl, byl by se mnou konec. Ty to víš a já to taky vím.“

„Ví se už, kdo byl ten mrtvý?“ zeptal jsem se.

„Oficiálně ne.“

„A neoficiálně?“

„Neoficiálně jsem vyrozuměl, že se ten člověk jmenoval Starman Calvert. Podle papírů, které měl v peněžence, byl ženatý a bydlel v Dromedary Apartments. Když tam jeli policisté uvědomit jeho manželku, nebyl nikdo doma a paní Calvertová se dosud nevrátila.“

„Jaké měl ten Calvert zaměstnání?“ vyptával jsem se.

„Na to jsem se chtěl zeptat já tebe,“ odpověděl Frank Sellers.

„Proč mě?“

„Myslel jsem, jestli jsi toho chlapa třeba neznal.“

„Jaký je popis?“

„Věk čtyřicet dva, váha sto pětašedesát liber, výška pět stop a deset palců, tmavé vlnité vlasy, modré oči, tmavý knírek.“

„Myslím, že jsem se s ním někde viděl,“ prohlásil jsem, „ale za živého Boha si nevzpomínám kde.“

„Bez legrace, ta večeře byla past. Jestli jsi o tom něco věděl, zmlátím tě gumovou hadicí, naložím do taxíku a pošlu tě domů. Přinejmenším dva dny nevstaneš z postele.“

„Byla to past, na nás na všechny.“

„Tím si nejsem tak docela jistý,“ řekl Sellers. „Mám na mysli velké M a velké O.“

„Modus operandi?“ zeptal jsem se.

„Přesně tak,“ přisvědčil. „Modus operandi, způsob provedení zločinu. Tak totiž vyřešíme asi tak devadesát procent případů. Tohle zatraceně odvážné schéma mi něčím připomíná tvůj způsob práce. Jestli jsi do toho namočený, tak ti tu vraždu přišiju, i kdyby to měla být poslední věc, jakou kdy udělám. Existuji svědkové, kteří viděli, jak jsi z toho boxu vyšel.“

„Nevyšel jsem odtamtud,“ ohradil jsem se.,,Ustoupil jsem dozadu až k závěsu, aby mohla projít číšnice.“

„Vyšel,“ opakoval Sellers. „Jsou dva svědkové. Já sám jsem viděl, jak jsi z toho boxu odcházel. V tomhle okamžiku to můžeme rozehrát oběma způsoby. Můžeš být svědek, nebo podezřelý.“

„Nikdo mě neviděl odcházet z toho boxu,“ řekl jsem. „Nebyl jsem v něm.“

„Já sám jsem tě viděl vycházet,“ řekl Sellers.

„Opravdu, seržante?“ podotkl jsem. „A co vy jste tam mimochodem dělal?“

„Myslím,“ řekl, „že jsem tam měl dělat volavku, a až si zjistím všechna fakta, tak si někoho setsakra podám. Rozumíš, Prcku? Setsakra podám!“

A zavěsil.

Pro případ nouze mám vždycky sbalený kufr a tašku na rychlý výlet letadlem. Odnesl jsem kufr a tašku dolů do firemního auta a rychle odtud vypadl. Jel jsem do motelu Restabit. Mohl jsem tvrdit, že tam pracuju na případu, takže jsem si netroufl přihlásit se pod smyšleným jménem. To by mohlo být považováno za důkaz útěku. Nebyl jsem si vůbec jist, zda nakonec nebudu souzen za vraždu Starmana Calverta.

Kapitola 8

Spal jsem jako dřevo až do osmi hodin. Potom se venku začal rozléhat hluk ze stavby přes ulici.

Na to, aby se o ní psalo hned v ranních novinách, se vražda v Baffinově Grilu odehrála příliš pozdě, ale pustil jsem si rádio a ve zprávách v osm třicet o tom podrobně referovali. „Policista minul o vlásek případ vraždy,“ oznámil hlasatel hned na úvod v přehledu zpráv.

„Pouze skutečnost, že byl seržant Sellers z kriminálního oddělení pro vyšetřování vražd z naléhavých důvodů odvolán z večeře v dobře známém grilu v centru města, zabránila tomuto muži, aby se stal svědkem vraždy, která se policii až dosud jeví jako mimořádně záhadná.

Starman Calvert, bytem v Dromedary Apartments, byl nalezen mrtev v boxu dobře známého Baffinova Grilu, byl bodnut do zad řeznickým nožem s dlouhou čepelí. Podle policejního lékaře, jenž tělo prohlédl, nastala smrt téměř okamžitě.

Ve druhém patře Grilu, kde k vraždě došlo, bylo v příslušné době nabito, a nejen to – právě tu se svými přáteli večeřel seržant Frank Sellers z kriminálního oddělení pro vyšetřování vražd. Jen krátce před vraždou byl odvolán na velitelství telefonátem ve věci naléhavého vývoje událostí v případě, na kterém seržant Sellers pracoval se svým společníkem Gillisem Adamsem.

Teprve poté, co seržant Sellers dorazil na velitelství, se dozvěděl o tom, že byla spáchána vražda právě v podniku, v němž večeřel, a to jen několik minut, ba možná dokonce vteřin poté, co odtud odešel.

‚Pomyslete‘, prohlásil GillisAdams, ‚že kdybych nedostal spojení a nepožádal, aby Frankovi Sellersovi vyřídili, že se má za mnou okamžitě dostavit, Frank by se ocitl rovnou na místě činu v době vraždy. A jelikož je seržant Sellers zkušený pozorovatel, jistě by si všiml někoho, kdo odcházel z boxu třináct, v němž byla vražda spáchána. Je dokonce možné, že by byl pachatele na útěku rovnou zadržel.

Pan Starman Calvert bydlel v Dromedáry Apartments,“ pokračoval hlasatel, „ale sousedi o něm věděli jen velmi málo.

Jeho manželka údajně pracuje jako nákupčí v jednom velkém obchodním domě a v současné době je právě mimo město. Policie se ji snaží vypátrat, jelikož dosud nebyla o tragické smrti svého manžela informována.“

Pak už hlasatel mluvil o počasí a trhu cenných papírů.

Seděl jsem u rádia a přemýšlel o své situaci.

Gillis Adams kryl Sellerse. Předpokládalo se, že budu Sellerse také krýt. Kdybych policii nepodpořil, byl bych vyřízený. Kdybych ji ale podpořil, zahrával bych si s časovým prvkem v případě vraždy. Existuje však možnost, že se ukáže, že je časový prvek důležitý.

Byla to vskutku pozoruhodná shoda okolnosti, že Baffin zařídil slavnostní večeři, při níž byl přítomen Frank Sellers právě ve chvíli, kdy byl zavražděn vyděrač.

V tom případě musel Baffin předem znát téměř přesně čas, kdy měla být vražda spáchána. A když někdo předem ví, kdy má být spáchána vražda, je to buď vrah, jasnovidec, spolupachatel nebo velmi významný svědek.

Za takových okolností bylo asi nejlepší držet se stranou, abych nemohl být předvolán a tak či onak se k věci vyjádřit.

Kdyby mě Sellers požádal o poskytnutí alibi a já ho odmítl, spálil bych si mosty. Kdybych ho podpořil, zahnal bych se sám do rohu.

Vypnul jsem rádio, přešel k oknu a zadíval se ven přes parkoviště tam, kde vyrůstala nová budova.

Muži se po stavbě hemžili jako mravenci. Velké jeřáby zvedaly ocelové trámy na místa, kam patřily. Bylo to činorodé mraveniště.

Posnídal jsem v motelové jídelně, zastavil se u recepce, oznámil, že se pravděpodobně zdržím další den a zaplatil předem. Potom jsem šel ven a vyfotil pár snímků.

V televizních zprávách v jedenáct hodin bylo o vraždě uvedeno několik dalších informaci. Policie stále ještě nezjistila místo pobytu paní Calvertové. Přestože údajně pracovala jako nákupčí nebo pomocná nákupčí pro nějaký velký obchodní dům v centru, nemohl o ni žádný z velkých obchodů poskytnout jakoukoliv informaci.

Podle sousedů, kteří s ní v činžovním domě mluvili, jezdívala velmi často na služební cesty, několikrát za měsíc létala do Chicaga a New Yorku a občas si udělala výlet do Paříže. Podle všeho byla velmi kultivovaná a blazeovaná a chovala se značně rezervovaně.

Policie už požádala o pomoc ve snaze nalézt tuto ženu a informovat ji o tragickém úmrtí manžela. Zločin samotný byl záhadou.

Číšnice, která tělo objevila, policii sdělila, že si Calvert objednal dvě čínské večeře. Tvrdil prý, že čeká společníka, který se k němu měl připojit, než bude jídlo připraveno k servírováni. Když do boxu vcházel, byl ovšem sám a byl také sám, když bylo nalezeno jeho tělo.

Když číšnice vešla do boxu s jídlem, našla Calvertovo tělo zhroucené na stole, s hlavou v dlaních a rukojetí velkého nože trčící z jeho zad.

Policie dosud nezjistila, odkud zbraň pochází. Jednalo se o ostrý řeznický nůž s dlouhou čepelí, na němž byly vidět známky častého profesionálního používání. Policie se domnívala, že jak ostří, nabroušené jako břitva, tak rukojeť, nesoucí zjevně známky opotřebení, naznačují to, že nůž byl používán buď v kuchyni nějaké restaurace, nebo v řeznictví.

Jeden svědek viděl muže ke třicítce nebo málo přes třicet, slabší tělesné konstrukce, který vystoupil z boxu třináct právě ve chvíli, kdy kolem procházela číšnice s tácem, naloženým jídlem. Číšnice podle toho svědka s oním mužem prohodila stručně pár slov o nějaké společné záležitosti. Svědek si byl jist z výrazu těch dvou, že se znali. Mezi těma dvěma prý, jak to vyjádřil, byl jakýsi „náznak intimity.“

Svědek se domníval, že kdyby onoho muže znovu spatřil, byl by schopen ho identifikovat. Vypnul jsem televizi.

To je na očitých svědcích to nejhorší. Něco ve zlomku okamžiku zahlédnou. Pamatují si jen část toho, co viděli. Jejich paměť je nepřesná, nepřesné je i jejich vidění a v devíti případech z deseti se jejich fantazie postará o detaily, které jejich oči neviděly.

Zacouval jsem do boxu, když kolem procházela číšnice. Závěs jsem vůbec nerozhrnul, ale když jsem odtud vykročil poté, co číšnice prošla, kdosi mě náhodou videl a považoval za jisté, že jsem z toho boxu právě vyšel. Viděl tu krátkou slovní výměnu s číšnicí.

Svědek se pak vrátil k tlachání o ničem o ani si nevšiml, že jsem přešel k jinému stolu a posadil se. Ten svědek by značně ušetřil práci Frankovi Sellersovi, pokud bych s ním nespolupracoval. Stačil by jen nepatrný náznak a tenhle svědek by byl přesvědčen o tom, že mě viděl vycházet z boxu třináct těsně před tím, než byla vražda odhalena.

Vyhledal jsem si adresu Nicholase Baffina a zatelefonoval jsem mu.

„Pan Baffin?“ zeptal jsem se, když se ohlásil.

„Kdo je to?“ zeptal se podezřívavě.

„Donald Lam.“

„Ach ano.“

„Je u vás policie?“

„Teď ne.“

„Byli u vás?“

„Ano.“

„Jedu tam,“ oznámil jsem.

„To nedělejte,“ vyhrkl. „Sem ne, proboha svatého!“

„Myslím, že je to nejlepší místo, kde bych se s vámi mohl vidět,“ prohlásil jsem.

„Ne, tady ne.“

„Tak v Grilu?“

„Ne, tam taky ne. Odkud voláte?“

„Z budky,“ řekl jsem.

„Proč mě chcete vidět?“

„Jen s vámi chci mluvit,“ pokračoval jsem. „Počkejte na mě, jedu tam!“

„Ne, ne, sem nesmíte.“

„Jedu,“ řekl jsem rázně a zavěsil.

Z telefonní budky jsem zavolal do kanceláře a požádal o Elsii Brandovou. Když jsem ji měl na drátě, oznámil jsem ji: „Elsie, pracuju v terénu na důležitém případě vydíráni. Pokusím se zůstat s tebou v kontaktu, ale do kanceláře nepřijdu a nemůžeš mi volat. Jen mi zapisuj vzkazy, kdyby se po mně někdo sháněl, a nehni se z místa.“

„Dobrá,“ řekla. „Berta je celá dychtivá si s tebou promluvit. Říkala, že kdybys volal, musí s tebou mluvit.“

„Dej mi ji,“ požádal jsem Elsii.

„Okamžik, přepojím tě.“

Po chvilce jsem uslyšel Bertin sladce znějící hlas. „Haló, Donalde,“ spustila, „jakpak se dnes ráno máš?“

„Fajn.“

„Přijdeš brzy?“

„Ne?“

„A kdy tedy?“

„To nevím, mám nějaké vyřizování k důležitému případu.“

„Donalde, chci s tebou mluvit, abych se ujistila, že si vzájemně rozumíme.“

„V jakém smyslu?“

„Týká se to toho, co se stalo včera večer.“

„Co se stalo?“

„No, byl to samozřejmě politováníhodný incident. Večeřeli jsme a ty a já jsme popíjeli šampaňské, ale Frank Sellers nepil, poněvadž byl ve službě.

Potom jsi měl telefonní hovor s Gillisem Adamsem, který ti řekl, že máš poslat Franka Sellerse okamžitě na velitelství v nějaké důležité záležitosti. Frank odešel asi minutu předtím, než číšnice vstoupila do boxu a zaječela.“

Odmlčela se a čekala, až něco řeknu. Nacpal jsem do mluvítka telefonu kapesník a promluvil jsem. „Já tě skoro neslyším, Berto, o čem jsi to mluvila?“

Slyšel jsem Bertu, jak říká „Krucinálfagot, ty telefonní služby jsou příšerné. Já neslyším tebe, stěží rozeznám slova.“

„Co jsi to říkala?“

„Říkala jsem, že tě skoro neslyším. Zní to, jako bys byl milion mil daleko.“

„Kdo je milion mil daleko?“

„Ty přece!“

„Kde?“ zeptal jsem se.

„Sakrapráce,“ ulevila si Berta, „zavolej mi z jiného telefonu. Chce to lepší spojení. Mluvím o důležitých věcech.“

„Jaké zdvojení?“ zařval jsem.

„Zavolej znovu,“ křikla Berta. Práskla telefonem.

Vytáhl jsem zmuchlaný kapesník z mluvítka, zavěsil jsem a jel navštívit Nicholase Baffina.

Baffinův dům byl anachronismus. Byl postaven o celou generaci dřív, v té době byly pohotově k dispozici pomocné síly pro domácnost. Bylo to jedno z obrovské řady aristokratických sídel.

Momentálně visely na okraji ekonomické propasti. Ceny pozemků rostly, budovy byly zatíženy daňovými povinnostmi a každým dnem byly větší přítěží. V jednom bloku v téže ulici už byla jedna z budov přestavěna na školu pro sekretářky a z další byla poliklinika, ale Baffinovo sídlo tam stálo vznešeně a majestátně se svou příjezdovou cestou stáčející se do oblouku a lemovanou palmami.

Baffin tiše zuřil. „Nemáte právo sem chodit, pane Lame,“ oznámil mi.

„Musel jsem s vámi mluvit.“

„Jsem ve své kanceláři každé odpoledne ve tři hodiny.“

„To, o čem mluvím, do tří hodin nepočká. Co za tím sakra vězí, že jste mě a Franka Sellerse nechal vlákat do toho vašeho podniku právě v době, kdy tam byla spáchána vražda?“

„Napadlo vás snad na jednu jedinou minutu, že jsem měl ponětí o tom, že bude spáchána nějaká vražda?“

„Pak to tedy byla pozoruhodná shoda okolnosti.“

„Pane Lame, radši bych s vámi nemluvil,“ zaprotestoval. „Možná o tom ani nevíte, ale jste žhavější než plotna.“

„Jak to?“

„Dva lidé vás viděli vycházet z boxu třináct necelé dvě minuty předtím, než byla ta vražda odhalena. Byl jste identifikován. Policie zatím nic nezveřejnila. Ještě se to bude prošetřovat.“

„Věděl jste,“ zeptal jsem se, „že bude tenhle Calvert v Grilu?“

„Jistěže ne. Co je to za hloupost? Nechal jsem vás vyřídit to placení, protože jsem ho už víckrát nechtěl vidět. O to jste se měl postarat.“

„Viděl jste ho v Grilu?“

„Samozřejmě, že ne.“

„Zabil jste ho?“

Baffin přimhouřil oči. „Podívejte, pane Lame, žijeme v bezohledném světě. Jestli budete třeba jen naznačovat, že jsem toho chlapa mohl zavraždit, nechám vás usvědčit dřív, než stačíte popadnout dech. Nejsem žádná poseroutka a nenechám sebou orat. Mám známosti a své si prosadím.“

„Jen mluvte,“ pobídl jsem ho, „to mě zajímá.“

„Policisté se mě dnes budou vyptávat na vás a na to, při jaké příležitosti jste byl s vaší společnicí v jídelně jako mí hosté. Povím jim to.“

„O tom vydírání?“ zeptal jsem se.

„Řeknu jim, že jsem si vás najal na práci, a vy jste mě podvedli.“

„A z toho důvodu jste nás pozval na večeři?“ optal jsem se.

Zahlédl jsem, jak se mu v očích mihly pochybnosti, když si uvědomil, do jakého postavení se sám dostal.

„Takže,“ pokračoval jsem, „teď vám něco řeknu já. Nevím sice, jakou hru to se mnou hrajete, ale přehlédl jste jednu věc, o které byste měl raději vědět dřív, než vám začne téct do bot.“

„Mně do bot nenateče,“ prohlásil.

„Ta fotka, na které jste vy a Connie, jak nasedáte do auta v motelu…“ začal jsem.

„Buďte zticha, zatracenej blázne,“ přerušil mě a ztišil hlas, až téměř šeptal. „Má žena je doma!“

„Chtěl jsem vám jen říct, že tu fotku nepořídil pokoutně nějaký vyděrač. Je to předem připravený snímek.“

„Cože!“ vykřikl.

„Máte strnulý postoj,“ řekl jsem. „Je to dosvíceno bleskem, aby vám okraj klobouku nezastínil rysy v obličeji, a tvář máte natočenou tak, aby vám na ni dobře dopadalo světlo. Věděl jste, že vás někdo fotí. Dokonce jste zaparkoval auto tak, aby slunce svítilo na poznávací značku, a poznávací značka byla, myslím, vyčištěna, aby bylo číslo perfektně čitelné. Ta fotka nebyla pořízena v přirozeném světle. Je dosvícena bleskem.“

Seděl tam a koukal na mě.

„Kdy vás tohle napadlo?“ prohlásil po chvíli.

„Hned, jak jsem tu fotku uviděl,“ řekl jsem mu. „Udělal jsem už dost nenaaranžovaných fotek, abych na první pohled poznal strojenou. V mém povolání musíme používat fotoaparáty k nenápadnému pořizování snímků, a když použijete fotoaparát za běžných světelných podmínek, vždycky se objeví jisté technické nedostatky. Když zachytíte lidi v pohybu, vyznačuje se pak fotka určitou dynamickou symetrií, a obvykle je trochu rozmazaná. Ta fotka, kterou jste dostal od Calverta, byla zrovna tak padělek jako třídolarová bankovka. Byla předem připravená. Postavil jste velice opatrně kufr na zem, ruku jste položil na Conniino předloktí, natočil obličej tak, aby na něj dopadalo světlo přesně pod správným úhlem, něco jste Connii řekl, aby se na vás podívala, a pak jste počkal, abyste si mohl být jist, že byl ten snímek pořízen ve správný okamžik.

Abyste věděl, to byl taky jeden z mnoha jiných důvodů, proč jsem vám tu fotku nedal. Jelikož byla Connie naší klientkou a neexistoval žádný důvod k domněnce, že Connie byla s tím fotografem smluvená, dospěl jsem k názoru, že se vaše zájmy s jejími neslučují.

Hned mě taky napadlo, že jste s tím vyděračem spolčení a že jste si celou tu věc vymysleli proto, abyste z ConnieAlfordové vyrazili deset táců. Nemyslel jsem, že byste ty peníze až tak potřeboval, ale nebyl jsem si jistý. Jen jsem tak uvažoval, abych si udělal představu.“

Zmlkl jsem.

„Ty jeden čubčí synu!“ ozval se Baffin, ale tentokrát se v jeho hlase neozývala zlost, ale posvátný obdiv.

Seděl jsem tam a nic neříkal.

„Zpackal jsem to,“ řekl nakonec.

„Zpackal jste to,“ souhlasil jsem.

„Ale zmýlil jste se v předpokladu, že jsem se s tím vyděračem spolčil, přinejmenším co se týče rozdělení peněz.“

„Mluvte dál,“ pobídl jsem jej. „Dělal jsem to, abych Connii chránil!“ řekl. „To je tedy ochrana!“ podotkl jsem jízlivě.

„Ale ne, vy mi nerozumíte! Ráno šestého byla v San Franciscu. Bylo nutné obstarat důkaz, že byla v Los Angeles a že tam byla celý víkend. Celý ten nápad s vydíráním vypadal jako perfektní způsob, jak to vyřešit. Zvlášť když jsem si našel soukromého detektiva, který by předal peníze.“

„Chcete mi o tom povědět víc?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděl.

Následovalo ticho.

Po chvíli pokračoval: „Kdybyste mi ty fotky dal a nechal mě je zničit a potom mohl dosvědčit, že na těch fotkách byla Connie Alfordová se mnou na parkovišti v motelu a že na přihlašovacím lístku bylo uvedeno večer pátého…“ Hlas se vytratil do nadějného ticha.

Neřekl jsem nic.

„Mohlo by tu být dalších deset táců pro vás osobně,“ pokračoval.

„Myslím, že si neuvědomujete mou situaci,“ řekl jsem. „Co se mě týká, pracuju pro Connii Alfordovou. Dojem na mě může udělat cokoliv, co je v jejím nejlepším zájmu, ale křivé přísahy se kvůli nikomu nedopustím.“

Dobrou minutu seděl a všechno si promýšlel. Potom zničehonic vyskočil na nohy. „Pane Lame,“ naléhal, „nikomu o tom neříkejte. Myslím, že byste už měl jít. Později se s vámi spojím.“ A potom žalostně dodal: „Vyvíjí se to jaksi zpropadeně.“

Eskortoval mě ke dveřím.

Jak otvíral dveře pracovny, vyšla právě z rozlehlého salonu nějaká žena a kráčela chodbou. Vydala se nahoru po schodišti, ale když nás spatřila, zastavila se a prohlížela si mě s upřímnou zvědavostí.

Byla o hodně mladší než Nick Baffin, blondýna a perfekcionistka. Věnovala pečlivou pozornost svým vlasům, obočí, nalíčení, šatům a dokonce i způsobu chůze. Všechno, co dělala, měla předem vyzkoušeno, naplánováno a velice dobře promyšleno.

„Á, dobré ráno, miláčku,“ pozdravil ji Baffin.

„Ahoj, drahoušku,“ odpověděla.

Stála bez hnutí a dívala se na mě. Zjevně čekala, až budeme představeni.

„Hned za tebou přijdu, drahá,“ podotkl Baffin a div že mě nevystřelil ze dveří.

Vedle mého auta bylo zaparkované dalši. Byl to velký Cadillac. Jen tak pro případ jsem se podíval na poznávací značku: HGS 609. Patrně v něm právě přijela jeho žena a byl bych vsadil padesát dolarů oproti děravému groši, že si hned prohlédla registrační číslo služebního automobilu, ve kterém jsem přijel, a zapsala si poznávací značku pro případ, že by ji v budoucnu potřebovala. Patřila k takovému druhu žen.

Baffin na Cadillac bezmocné pohlédl a já si mohl domyslet, jaká myšlenka mu právě probíhá hlavou.

„Neměl jste sem chodit, pane Lame,“ řekl a vyvedl mě předními dveřmi ven.

„A vy jste mě neměl obelhávat, pane Baffine,“ odpověděl jsem scházeje po schodech.

Stál a díval se za mnou tak dlouho, dokud jsem nezabouchl dvířka služebního auta, nenastartoval motor a nerozjel kola po příjezdové cestě.

Zastavil jsem u první telefonní budky, k níž jsem dojel, a zavolal Elsii Brandové.

„Bude volat žena jménem Connie Alfordová,“ upozornil jsem ji. „Řekni jí, ať nechá svou adresu a telefonní číslo.“

„Dobrá,“ řekla. „Seržant Sellers chce, abys mu zavolal hned, jak dorazíš.“

„Ještě jsem nedorazil, že ne?“

„Ne.“

„Takže nemůžu volat,“ řekl jsem jí. „Buď hodná holka.“ Zavěsil jsem dřív, než mi mohla vyřídit vzkazy.

Kapitola 9

Když jsem zapnul televizi, vysílali přehled nejnovějších událostí ve městě.

Policii značně znepokojovala nemožnost vypátrat manželku Starmana Calverta. Zjistili, že nebyla zaměstnankyní žádného místního obchodního domu.

Jednu manželku Starmana Calverta sice našli v San Franciscu, ale ta prohlásila, že se s manželem před pěti lety rozvedla a ani neví, že se znovu oženil. Byla brunetka, pětačtyřicetiletá a obtloustlá.

Natankoval jsem do firemního auta benzín a jezdil křižem krážem v blízkosti Dromedary Apartmens. Zaměřil jsem se na čerpací stanice. V okruhu deseti bloků byly pouze dvě.

U první mi štěstí nepřálo.

U té druhé jsem podstoupil obvyklé předkládání dokumentů a uvedl jsem, že zastupuji klienta jménem Calvert, který ztratil úvěrovou kartu, a snažím se zjistit, jestli mu ji někdo nevzal a nepoužívá ji. Podle jistých náznaků bylo možno usuzovat, že kapesní zloděj, který ji sebral, bydlí někde poblíž, a já potřebuji získat důkaz, který by nám ho pomohl usvědčit.

Zřízenec řekl, že si mohu klidně prohlédnout záznamy, které tam má a které ještě nebyly odevzdány. Zašel do kanceláře a za chvíli mě zavolal dovnitř, abych si prohlédl hromádku kartiček. Na jedné zní byl podpis paní Calvertové.

Předstíral jsem, že porovnávám podpis s kartičkou, kterou jsem vytáhl z kapsy,

„Ne, to není ono,“ řekl jsem a podíval se na poznávací značku automobilu.

„Ale číslo té kartičky si poznamenám,“ prohodil jsem, „jen tak, pro případ.“

Vyndal jsem svůj poznámkový blok a zapsal si poznávací značku automobilu, které bylo obslouženo.

Poznávací značka byla HGS 609 a typ auta Cadillac!

Poděkoval jsem, zasunul blok do kapsy a odjel.

Zajel jsem k telefonní budce a zavolal Elsii.

„Mohla by ses vytratit a udělat si přestávku na kávu?“ zeptal jsem se.

„Jistě,“ odpověděla.

„V sejfu, v mé osobní přihrádce, je hnědá konopná obálka s fotografiemi a negativy,“ řekl jsem jí.

„Na jedné z těch fotek je auto před motelem. Na obrázku je vidět název motelu. Je to Restabit. Vedle toho auta stojí muž, který pomáhá ženě do něj nasednout. Na zemi leží zavazadlo a auto má otevřený kufr.“

„Fajn, co teda chceš?“ zeptala se. „Chceš, abych ti ty fotky přinesla?“

„Ne,“ řekl jsem. „Vem tu obálku a drž jí tak, aby nikdo neviděl, co neseš, až budeš z kanceláře odcházet. Jdi do banky dole. Chtěj pokladníka. Řekni mu, že si chceš pronajmout bezpečnostní schránku na své vlastní jméno. Klíč si ulož do kabelky a nikomu nic neříkej. Rozumíš?“

„Rozumím.“

„Fajn, hodná holka,“ pochválil jsem ji.

„Moment, Donalde, je tu ještě něco,“ ozvala se. „Někdo volal, Connie Alfordová. Chce, abys jí zavolal. Nechala mi telefonní číslo.“

„Jaké je to číslo?“ zeptal jsem se.

„Šest osm čtyři, dva tři nula osm,“ oznámila. „Říkala, že je velice důležité, aby ses s ní zkontaktoval co možná nejdřív.“

„Dobrá, Elsie,“ řekl jsem. „Odnes ty papíry z kanceláře a nech si ten klíč v kabelce. Nikdo se nesmí dozvědět, cos udělala.“

„Donalde,“ zeptala se, „dostal ses kvůli něčemu do maléru?“

„To nevím,“ řekl jsem ji, „ale nechci teď nikomu odkrýt karty. Pomůžeš mi, že ano?“

„S čímkoliv,“ slíbila.

„Hodná,“ řekl jsem.

Zavěsil jsem a po chvíli jsem zavolal na číslo, které mi dala Elsie na Connií Alfordovou. V telefonu se ozval svůdný ženský hlas.

„Connie?“ zeptal jsem se. „Ach ano! Je tam Donald?“

„Správně.“

„Donalde, chci vás vidět. Vlastně vás musím vidět. Můžu k vám přijít do kanceláře?“

„Ne.“

„Ale Donalde, je to důležité!“

„Raději přijdu já k vám,“ řekl jsem.

„Ne, to není vhodné místo pro návštěvu.“

„Proč ne?“

„Je to takový… brloh.“

„Bydlíte tam?“

„Ano.“

„Kde to je?“

„Jmenuje se to Danchly Apartments. Je to penzion na Miltonově ulici. Bydlím v malém kumbálku.“

„Jaké číslo?“

„Tři nula pět.“

„Budu tam,“ oznámil jsem jí. „Neříkejte nikomu, že přijedu. Nikomu ani muk, že jste se mnou mluvila.“

„Nemohla bych se s vámi sejít někde jinde? Nemohla bych…“

„Momentálně ne,“ řekl jsem. „Budu tam za takových patnáct, dvacet minut.“

„Budu čekat,“ špitla.

„To vám řekl Baffin, abyste mi zavolala?“ zeptal jsem se. Tři nebo čtyři vteřiny váhala, a potom odpověděla: „Ano.“

„Máte mu ohlásit, že jste se mnou navázala kontakt?“

„Až potom, co si s vámi promluvím.“

„Dobrá,“ řekl jsem, „vyrážím.“

Jel jsem firemním autem, našel Danchly Apartments, zaparkoval a prošel ošuntěle vyhlížející halou.

Na chodbách bylo chabé osvětlení. V domě nebyl výtah. Pokoj 305 byl ve třetím patře vzadu.

Zaklepal jsem na dveře.

Connie Alfordová otevřela dveře a odhalila pokoj, který nebyl větší než prostorný šatník. Byla tam jedna postel, jedna židle, toaletní stolek a na podlaze ochozený koberec.

„Ach Donalde,“ řekla, „opravdu mě moc mrzí, že mě takhle vidíte!“

„Tady bydlíte?“

„Ano.“

„Co ten honosný byt, kde jsem vás viděl předevčírem?“

„To bylo součástí celé té komedie.“

„Jaké komedie?“

„Nemohu vám říct všechno, Donalde,“ řekla, „Jen to, že jsem se vydávala za úspěšnou herečku, kterou nejsem.“

Sedla si na postel a naznačila, že se mám posadit na rozhrkanou židli s rovným opěradlem. „Vy tu nemáte telefon?“

„Zlaté oči, kdepak. Nemám tu ani koupelnu. Umývárna je na chodbě o kus dál.“

„Ale dala jste mi číslo, kam mám volat.“

„To je veřejný telefon.“

„A vy jste tam čekala?“

„Čekala jsem na místě, odkud jsem mohla slyšet telefon, a doufala, že zavoláte. Tak mi to bylo řečeno, že mám čekat u telefonu, dokud nezavoláte.“

„A kdo vám tyhle instrukce dal?“

„Však víte.“

„Ptám se, kdo vám dal ty instrukce?“

„Pan Baffin.“

„Strávila jste s panem Baffinem někdy noc v motelu Restabit?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„Jak to tedy bylo?“

„Zajeli jsme k motelu a zaparkovali auto. Fotograf byl v autě za námi. Řekli mi, co mám dělat, jak si mám stoupnout a dívat se směrem k fotoaparátu. Pan Baffin to všechno řídil.“

„Potom vám dal deset tisíc dolarů, abyste ty fotky koupila?“

„Ano.“

„Předpokládám, že se řídíte pokyny pana Baffina, ale co se týče agentury, zastupujeme vás, ne Baffina,“ upozornil jsem ji.

„Proč mě?“

„Protože jste nám dala deset tisíc, abychom chránili vaše dobré jméno.“

„Jaké dobré jméno?“ zeptala se.

„Copak nějaké nemáte?“

Zavrtěla hlavou. „Užne.“

„Raději mi o sobě něco povězte,“ vyzval jsem ji.

„Proč?“

„Děvče s vaší vizáží, které nemá dobré jméno, nemá co pohledávat v takovémhle laciném bytě.“

„Ale tak jsem to nemyslela. Já nic neprodávám.“

„Co tedy děláte?“

„To bych taky ráda věděla. Sedím tady a lámu si hlavu.“

„Jak to?“

„Nejspíš je to stará známá historie,“ prohlásila, „Žila jsem v malém městě. Místní společenský klub vyhlásil soutěž o nejpopulárnější dívku. Celou akci uspořádal nějaký kšeftman odjinud, který si do města přijel namastit kapsu.

Obchodníci si od pořadatele nakoupili hlasy, které pak rozdělovali na základě objednávek zboží, takže ti, kdo si koupili zboží, se mohli zúčastnit volby nejhezčího o nejoblíbenějšího děvčete ve městě. Kandidátek bylo šest a všichni jejich známí začali na jejich podporu samozřejmě shánět hlasy. Obchodníci z toho měli slušné zisky a nejvíc samozřejmě pořadatel.“

„Vy jste v té soutěži vyhrála?“

„Ano.“

„Co jste vyhrála?“

„Cestu do Holywoodu se zaplacením všech výdajů včetně kamerové zkoušky.“

„Co ta kamerová zkouška?“

„Byla to práce na smlouvu. Nekonalo se to ani v ateliérech, jen u nějakého kameramana, který udělal zkoušku na kameru.“

„Co jste měla ve smlouvách?“

„Pročetla jsem je velice důkladně. Vlastně tam není nic. Píše se tam, že mi bude zaplacena cesta do Holywoodu a kamerová zkouška v Holywoodu.“

„Co doprava zpátky?“ zeptal jsem se.

Hořce se zasmála, „Které děvče myslí na cestu zpátky, když jede do Holywoodu na kamerovou zkoušku poté, co vyhrálo v soutěži krásy? Byla Jsem v sedmém nebi. Byla bych udělala cokoliv, jen abych dostala tu cestu do Holywoodu a kamerovou zkoušku, Nemyslela jsem na budoucnost.“

„Nějaká zmínka o běžných výdajích, jakmile dorazíte do Holywoodu?“

„Ani slovo, jen cesta do Holywoodu a kamerová zkouška. To bylo vše.“

„Jak jste se seznámila s Baffinem?“

„Ucházela jsem se u něj o místo číšnice.“

„Dostalo jste ho?“

„Ne, prohledl si mě, dal mi spoustu otázek a prohlásil, že si myslí, že by pro mě mohl mít jiné uplatnění. Zeptal se mě, jestli bych chtěla dvě stě padesát dolarů.

Ptát se mě, jestli bych chtěla dvě stě padesát dolaru, bylo jako zeptat se vyhladovělého člověka, jestli by chtěl k večeři pořádný kus steaku.“

„Takže jste to vzala?“

Přikývla.

„Co chtěl?“

„Chtěl, abych se s ním nechala vyfotit u motelu a odpřisáhla, že jsem s ním v motelu strávila noc na pátého.“

„Ta fotografie byla ve skutečnosti pořízena o týden později, ráno třináctého. Že ano?“

„Ano. Jak to víte?“

„Podle toho rozestavěného domu přes ulici naproti motelu. U takové stavby pokračuje montováni ocelových konstrukcí tak zřetelně, že se podle toho dá klidně určit datum toho obrázku. Na fotografii, kterou jsem dostal od Calverta, je stavba ve stádiu, v jakém byla třináctého, ne šestého.“

„Řekl jste to Baffinovi?“

„Ještě ne. Řekl jsem mu, že ta fotka byla naaranžovaná a přisvícená bleskem. Vyvedlo ho to z míry. Tu část s datem, kdy byl snímek pořízen, si nechávám jako druhou porci.“

„Neříkejte mu, že jsem vám to datum potvrdila.“

„Budu se muset řidit vlastním úsudkem a vy budete muset s pravdou ven. Pamatujte, že se vás snažím chránit. Tak co, znala jste některé z těch lidi, jichž se tahle záležitost týká? Starmana Calverta, který byl údajně vyděračem?“

Zavrtěla hlavou. „Vím jen to, že jsem dostala instrukce. Potom mi bylo řečeno, že se mám přihlásit v Monarch Grand Apartments, kde jsem měla na čtyřiadvacet hodin rezervovaný byt. Měla jsem se tam s vámi setkat a v příhodné době vám předat deset tisíc dolarů v hotovosti. Pak jsem se měla odhlásit.

Řekl mi, že mám sehrát roli velmi úspěšné hvězdy, které leží svět u nohou. Dostala jsem ještě nějaké peníze navíc na kadeřníka, manikúru a opravdovou parfémovanou lázeň. Líbilo se mi koupat se ve velké vaně z opravdového porcelánu a dopřát si horké vody, kolik jsem chtěla.“

Přemýšlel jsem.

„Baffin mi nakázal, abych vám řekla, že je můj šéf a vy máte udělat to, co chce on.“

„Tak u nás zakázky nepřijímáme,“ prohlásil jsem. „Řekl mi, že ty peníze, co se budou předávat, jsou vaše a že musíme chránit vaše dobré jméno.“

Seděla tam a zírala na mě. „Takže se to dostalo do slepé uličky?“ zeptala se.

„Dal vám Baffin nějaké další peníze?“

„Ne, jen těch dvě stě padesát dolarů.“

„Kde máte věci?“ zeptal jsem se.

Ukázala rukou na prostor pod postelí. „Dva kufry,“ řekla, „to je všechno. Přirozeně jsem si v Hollywoodu chtěla nakoupit nové šaty.“

„Teď vypadáte setsakra dobře,“ řekl jsem.

„K tomuhle oblečení,“ vysvětlila, Jsem přišla díky té práci. O tom jsem vám ještě neřekla. Dal mi úvěrovou kartu a poslal mě, ať si koupím oblečení v opravdu prvotřídním obchodě. Kostýmek, boty, punčochy, spodní prádlo, šaty, prostě všechno.“

„Kufry máte pod postelí?“ zeptal jsem se.

Přikývla.

Zvedl jsem se ze židle, zaklekl a začal vytahovat kufry.

„Co se děje?“ zeptala se. „Vy mi nevěříte? Chcete se do nich podívat?“

„Ne,“ řekl jsem. „Stěhujete se z téhle díry,“

„Ale Donalde, to nemůžu. Jsem zrovna tak na mizině jako…“

„Tentokrát to cvaknu já,“ řekl jsem.

„Co mám udělat?“ zeptala se opatrně.

„Přestěhovat se.“

„Kam?“

„Něco vám najdu.“

„A co potom?“

„Pak tam budete bydlet.“

„Co za to?“ zeptala se.

„Nic.“

Prošel jsem chodbou k telefonu a zavolal Mayme Owensové.

Před pár lety jsme pro ni něco udolali a ona nám za to byla velmi, velmi vděčná. Ozvala se nám každé Vánoce.

Poznal jsem v telefonu její hlas, ale chtěl jsem si být jist. „Paní Owensová?“

„Ano.“

„Donald Lam, Mayme.“

„No ahoj, Donalde. Jak se máš? Co je nového?“

„Spousta věci,“ řekl jsem, „ale nejdřív chci probrat jednu pracovní záležitost.“

„Jakého charakteru?“

„Důvěrného.“

„Co chceš?“

„Byt.“

„Jak by měl vypadat?“

„Samostatný hezký byt s kuchyňkou a koupelnou, plně zařízený, s úklidem dvakrát za týden.“

„Pro tebe?“

„Pro někoho, koho znám.“

„Muž nebo žena?“

„Žena.

„Doporučení?“

„Není třeba.“

„Ve vší tichosti?“

„Tichá a slušná.“

Zasmála se. „Něco bych měla,“ řekla.

„Jmenuje se Connie Alfordová,“ prozradil jsem jí, „a budeme tam za takových třicet minut.“

„Budeme?“

„Budeme.“

„Jestli se chceš stěhovat s ní, Donalde, musíš…“

„Ne, ne,“ zarazil jsem ji, „jen se jí postarám o dopravu.“

„Počkej chvílí, Donalde, je v něčem namočená?“

„Jen cípečkem, ale nic oficiálního.“

„Nebude z toho nějaký malér?“

„Na to jsme odborníci, abychom ti z malérů pomáhali,“ připomněl jsem.

„To vím a nemysli si, že nejsem vděčná, Tak přijeďte.“

„Jaký bude nájem?“

„Stejný jako v podobných bytech ve městě?“

„To mi vyhovuje,“ řekl jsem. „Účtuj to mě. Za chvíli vyjíždíme.“

Zavěsil jsem a šel zpátky do pokoje Connie Alfordové. „Sbalte si věci, ktére budete v několika příštích dnech potřebovat, pojedeme.“

Sehnula se a vytáhla otevřený kufr z pod postele. Byl napůl plný oblečení.

„Pomozte mi to položit zpátky na postel,“ požádala mě. „Když jsem z chodby zaslechla kroky, které se zastavily přede dveřmi, nebyla jsem si jistá, jestli jste to vy, Tok jsem ho zas zastrčila pod postel.“

„Hodná,“ pochválil jsem jí.

Přihodila do kufru několikery šaty, zalovila pod postelí a vytáhla kabelku. „Zavřete kufr a zůstaňte otočený zády, Donalde,“ řekla, „teď už jsou tu samé intimnosti.“ Vytáhla zásuvku a začala ukládat věci do tašky za mými zády. Za čtyři minuty poté, co jsem se vrátil od telefonu, měla všechno hotovo.

„Tu zásuvku jste nechala prázdnou?“ zeptal jsem se.

„Ano. Proč?“

„Zbývající věcí rozptylte. Uložte tam něco,“ vyzval jsem jí. „Prázdná zásuvka vypadá, jako byste vzala roba. Nechte tu nějaké oblečení a udělejte to tak, aby v každé zásuvce něco bylo.“

Začala věci rozmisťovat.

„Stačí?“ zeptala se.

„Dobře,“ řekl jsem. „Pojďme.“

Zamkla za námi dveře, sešli jsme dolů po schodech, nastoupili do služebního auta a já jsem ji odvezl k Mayme Owensové.

Když Connie uviděla svůj nový byt, vytřeštila oči.

„Donalde,“ řekla, „to je ale luxus.“

„Mayme Owensová to tu má hezké,“ souhlasil jsem. „Určitě se spřátelíte.“

„Hezké? Tohle je přepych. Na to si nemůžu dovolit zvykat při mých příjmech.“

„V příštích dvou nebo třech dnech to bude trochu nezvyk,“ souhlasil jsem.

„Jen si nemyslete. Na tohle si zvyknu moc, moc rychle.“

„Třeba se váš příjem zvedne,“ nadnesl jsem.

„Na to jsem čekala celé týdny. Donalde, nemá cenu, abych vám něco nalhávala, tohle teď platit nemůžu. Vždyť já si nemůžu platit dva byty. Vlastně si ani nejsem jistá, jestli budu schopna zaplatit nájem za ten svůj omšelý pokojík.“

„Ten pokoj, co máte,“ řekl jsem jí, „to je vaše věc. Tenhle byt je moje věc, s nájemným si nedělejte starosti. My už se o to postaráme.“

„Co za tím vězí?“ zeptala se.

„Nevím,“ odpověděl jsem. „Musím to zjistit. Vy to víte?“

„Ne,“ připustila.

„No dobrá, zastaňte tu, a nevystrkujte nos. Jste zaregistrovaná u různých hereckých agentur?“

„Ano.“

„Každý den jim telefonujte a ptejte se, jestli pro vás něco mají, a kdyby něco měli, řekněte jim, že to váš agent ještě prověří. Nikomu nedávejte tuhle adresu.“

Zasmála se, „Nemám agenta,“

„Teď už ho máte,“ řekl jsem.

„Ach tak,“ řekla stručně.

„Máte tu v bytě telefon,“ řekl jsem, „Je napojený na ústřednu. V jedenáct hodin večer tam končí služba a začíná až v šest hodin ráno, ale jinak, kdykoliv budete cokoliv chtít, prostě zvedněte telefon a uveďte číslo. Baffinovi nedávejte vědět, kde jste. Ať se potrápí.“

Otevřel jsem peněženku a dal jí padesát dolaru, „Zajdete na trh a udělejte sí ve spíži na pár dní zásoby,“ vyzval jsem ji, „Do druhého bytu se nevracejte, ani nechoďte do jeho blízkosti. Nekomunikujte s nikým jiným kromě hereckých agentur a neříkejte nikomu, kde jste.“

„Tady je čislo naší agentury, Zavolejte…“

„Vaše číslo mám. Volala jsem tam a mluvila s vaší sekretářkou.“

„Kdo vám řekl, ať to uděláte?“

„Nick Baffin.“

„Pak jste mu měla podat zprávu?“

„To jsem udělala. Řekla jsem mu, že jste pryč, ale že jsem vám nechala vzkaz.“

„Baffinovi dojde, že jsem se vás ujal a někam vás schoval,“ řekl jsem. „Bude vás hledat. Pravděpodobně se po vás bude ptát v agenturách. Bude to vypadat jako práce. Určitě té agentuře řekněte, že to váš agent zkontroluje.“

„Tak se to ale nedělá,“ namítla, „ne u nějakých štěků. To musí člověka vybrat na základě konkursu a…“

„Tak se to od nynějška bude dělat ve vašem případě,“ řekl jsem. „Když to bude nabídka v dobrém úmyslu, najdeme nějaký způsob, jak na to. Ale když to bude jen nějaká léčka ze strany Baffina, kterému půjde o to, abyste mu neunikla z dohledu, tak ho proženeme.“

Zamířil jsem ke dveřím.

„To je všechno, co jste chtěl, Donalde?“ zeptala se.

„Všechno.“

Přišla ke dveřím a stoupla si těsně vedle mě, svýma očima hledala mé. Nakonec promluvila. „Donalde, vy jste skvělý člověk. Kéž bych byla věděla před pár lety, že takoví lidi na světě existují.“

Najednou se rozmrkala potlačujíc slzy.

Kapitola 10

Zatelefonoval jsem do kanceláře a nechal si zavolat Elsii Brandovou. „Elsie, víš, kdo volá. Něco nového?“

„Pro Boha svatého, jestli je něco nového!“ zvolala. „Všichni tě hledají.“

„Jako třeba?“

„Za prvé Colin Ellis, zpravodaj od novin,“ řekla. „Berta je jak na trní, protože se s tebou pokoušela domluvit po telefonu a měla špatné spojení. Nadává, že tu telefonní společnost zažaluje. Frank Sellers chce, aby ses za ním okamžitě dostavil na velitelství, a nějaké děvče, které říká, že ji znáš jen jako Lois, prý s tebou strašně nutně potřebuje hned mluvit.

„Lois?“ zeptal jsem se.

„Jmenuje se Lois Maloneová, ale říká, že ji znáš jen jako Lois. Prý je to jméno, které měla vyšité na halence.“

„Pracuje v Baffinově Grilu?“ zeptal jsem se v náhlé předtuše.

„Neříkala, kde pracuje. Říkala jen, že se s ní máš spojit a že je to důležité. Říkala, že bydlí v Hillcrest Arms Apartments a nemáš si to prý splést s Hillcrest Apartments. Nechala číslo, na které jí můžeš zavolat. Má vlastní telefon.“

„Sem s ním,“ řekl jsem.

Elsie mi dala číslo a já jsem si ho zapsal. Potom jsem zkontroloval, jestli ho mám správně. „Co ti chce?“ zeptala se Elsie.

„Nevím, Elsie, ale mohlo by to být docela důležité. Brnknu jí. Zatím dělej, že o mně nic nevíš.“

„Je nějaké místo, kde bych tě mohla zastihnout?“ zeptala se.

„Teď právě ne,“ řekl jsem, „ale jestli na něco do čtyřiadvaceti hodin nepřijdu, možná mě zastihneš v lochu.“

„Ty už jsi zase vlítl do nějakého maléru!“

„Myslím, že tentokrát jsem v tom až po uši,“ řekl jsem. „Zachovej chladnou hlavu, Elsie. Nepanikař a nikomu nic neříkej.“

Zavěsil jsem a zavolal na číslo, které mi dala Elsie.

Ozval se mladý, pěkně modulovaný hlas.

„Lois?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odpověděla opatrným tónem.

„Tady je Donald.“

„Á, dostal jste můj vzkaz?“

„Ano.“

„Chci s vámi mluvit, Donalde.“

„Kde?“

„Myslím, že bychom to radši neměli zkoušet na veřejnosti. Mohl byste přijet sem do Hillcrest Arms? Je to byt třináct.“

„Je tam čistý vzduch?“

„Já… myslím, že ano.“

„Přijedu,“ řekl jsem.

„Kdy?“

„Do půl hodiny,“

„To by šlo. Jsem totiž v bryndě kvůli… no, kvůli vám.“

„To bych nerad.“ řekl jsemjí.

„Já taky,“ řekla, „ale povím vám to, až se uvidíme.“

„Dobrá, hned tam jedu.“

K jejímu bylu jsem to zvládl za patnáct minut. Dvakrát jsem objel blok a prohlédl si zaparkovaná auta, Neviděl jsem nic, co by vypadalo podezřele, a tak jsem se odvážil jít nahoru.

Lois byla klasa i v číšnickém stejnokroji, a v civilním oblečení vypadala ještě lépe.

Byla to ta číšnice, kvůli které jsem ustoupil do boxu třináct, aby tudy mohla projít s naloženým podnosem. Krátce se na mě usmála, „Děkuji vám, to je od vás velmi pozorné,“ bylo vše, co tenkrát řekla.

Táhlo ji pomalu na třicítku a měla oříškově hnědé oči a kaštanové vlasy. „Donalde, jsem ráda, že vás vidím,“ řekla.

„Jak jste přišla na to, kde mě najdete?“ zeptal jsem se.

Zasmála se. „Ta informace mi byla takříkajíc vnucena,“ upřesnila.

„Kým?“ zeptal jsem se.

S úsměvem zavrtěla hlavou. „Mohu vám říci jen něco. Některé věci bych vám raději neměla prozrazovat, ale chtěla jsem vás varovat.“

„Před čím?“

„Chtějí na vás hodit obvinění z vraždy.“

Usmál jsem se.

„Ano, je to tak,“ trvala na tom.

„Kdyby došlo na nejhorší, vysekám se z toho. To by ovšem znamenalo namočit do toho jiné, a to zas nechci.“

Netrpělivě zagestikulovala. „Nebuďte naivní,“ řekla, „Myslíte si, že můžete vyrukovat s tím policistou, který s vámi večeřel, jenže to vám ani trochu nepomůže,“

„Proč ne?“

„Protože odpřisáhne, že odtud odešel pět minut předtím, než k té vraždě došlo. Tím telefonním hovorem jeho společníka se prokáže jeho alibi. Co se týče lidí, kteří tam v tu dobu večeřeli, svědectví je celé pomotané. Maji dva svědky, kteří budou přísahat, že viděli seržanta Sellerse odejít od stolu nejméně pět minut před tím, než číšnice zaječela.

Víte, jak je to s očitým svědectvím. Lidi si myslí, že viděli věci, které neviděli. Policie nasadí takovému člověku něco do hlavy a potom ještě nechají dalšího svědka, aby to potvrdil. To ví přece každý, že jsou tihle lidi úplně zmanipulovaní.“

„Jak si na tom stojíte vy?“

„Mě se snaží taky zmanipulovat. Mám říct, že jsem do vás vrazila, když jste vycházel z boxu třináct.“

„A řekla jste jim to?“

„Neřekla,“

„Co jste jim řekla?“

„Moje verze,“ řekla, „se jim líbit nebude.“

„Jak zní?“

„Náhodou jsem si vás totiž toho večera všimla už dřív, když jste seděl u stolu. Upozornila mě na vás Bejbina, číšnice, která obsluhovala muže v třináctce. Říkala, že jste profesionální detektiv a pomohl jste Baffinovi z, nějaké šlamastyky. Zaujalo mě to a potom jsem náhodou zahlédla, jak vycházíte z jídelny ven vzít si telefonní hovor. Viděla jsem vás jít přímo do haly, kde je telefon. Potom, když jste se vracel, jsem přicházela rovnou proti vám s naloženým podnosem. Ustoupil jste dozadu, abych mohla projit, a přitom jste částečně vkročil do třináctky. Ale nevešel jste tam.

Poděkovala jsem vám poněkud… nu, poněkud nápadněji, než jak to bylo za daných okolnosti nutné, i když to bylo z vaší strany hezké gesto. Jenže jsem.,, ach Donalde, tohle je pro děvče velmi těžké přiznat, ale vám teď teče do bot a já musím být upřímná. Doufala jsem, že… nu, že něco řeknete, usmějete se, však víte.

Tak či onak,“ pokračovala spěšně, „viděla jsem, že jste šel rovnou k telefonu. Vím, že když jste se od telefonu vracel, šel jste přímo zpátky ke stolu, až na to, že jste na chvilinku ustoupil dozadu do třináctého boxu, abych tudy mohla projit. Možná jste zády trochu poodhrnul závěs, ale bylo to jen zády, Nestál jste vůbec čelem k tomu boxu. Nerozhrnul jste závěs. Vůbec jste v tom boxu nebyl.“

„To je od vás moc hezké. Blahopřeju k vašim pozorovacím schopnostem. To by mi mělo zachránit kůži.“

„Mělo by,“ řekla, „ale myslím, že nezachrání.“

„Proč ne?“

„Proti vám jsou peníze, moc a politika. Už jen jedno by bylo dost zlé, a všechny tři by vám mohly být osudné.“

„Řekla jste jim svou verzi?“

„Ještě ne. Svou verzi řeknu jenom jednou, a to teprve tehdy, až budu mít publicitu a ochranu.“

„Myslíte to vážně?“

„Poslyštc,“ prohlásila, „Něco vám povím. Týká se to Nicka Baffina.“

„Počkejte okamžik,“ vyzval jsem ji. „V sázce je vaše práce.“

Nevěřícně na mě pohledla. „Proboha, copak si myslíte, že je v sázce jenom to? Já myslím, že jsou v sázce naše životy.“

„O čem to mluvíte?“

„Mluvím o pravdě, prosté, obyčejné a nijak nepřikrášlované pravdě.

Baffin se dal dohromady s nějakým člověkem, který o sobě sám říká, že je lobbista, a ten je zas jedna ruka s nějakým velkým zvířetem v politice. Mají spoustu peněz a chtějí ty peníze legitimně investovat do nějakého podnikání. Neptejte se mě proč. Myslím, že mají strach, aby nějakým vyšetřováním nevyšlo najevo, odkud ty peníze pocházejí.“

„Vy hodně čtete,“ řekl jsem.

V očích se jí zablýsklo. „Snažím se, seč můžu, chránit člověka, o kterém si myslím, že za něco stojí,“ prohlásila. „Nemyslete si, že nevím, o čem mluvím, byla jsem tam a měla jsem celou tu dobu oči dokořán a uši nastražené.

Před třemi lety neměl Níck Baffin jediný cent, na který by nepřipadlo devět vypůjčených. Pak se u něj najednou začaly projevovat známky blahobytu. Vypadalo to, že má na rozjezd svého podnikání neomezený kapitál. Začal se rozrůstat. Otevřel si gril v Las Vegas, další v San Franciscu a jeden v Seattlu, Všechno jsou to podniky v supermoderním stylu a do všech se peníze jen hrnou.

A teď mi teda povězte, pane detektive, odkud si myslíte, že se všechny ty peníze na začátku vzaly?“

„Ze syndikátu?“ zeptal jsem se.

„Od toho lobbisty. Je to nejspíš osamělý vlk.“

„Jak to víte?“

„Byla jsem tam,“ řekla, „ale jedno vám povím. Ten lobbista si vyhlédl Nicka Baffina. Naopak to nebylo.“

„Jestli toho o tom lobbistovi tolik víte,“ namítl jsem, „ví toho on hodně o vás.“

Na okamžik zaváhala a pak sklopila zrak. „Ví toho o mně moc,“ připustila.

„Jak moc?“

„Hodně.“

„Kolik je hodně?“

„Setsakra moc.“

„No dobrá,“ řekl jsem jí, Jestli je to tak, může na vás vyvíjet nátlak. Nemůžete si dovolit vzpírat se tomu, co chce.“

„Tady nejde o to, co si můžu dovolit, ale o to, co udělám. A první, co udělám, je, že nebudu k dispozici, až mě budou chtít vyslechnout. Koneckonců, budu se sebou muset žít.“

„Jak to všechno provedete?“ zeptal jsem se.

„Myslí si, že dnes večer přijdu do práce,“ řekla. „Všichni si to myslí, ale já se tam neukážu. Od teďka za hodinu už budu pryč.“

„Jak daleko?“

„Moc daleko ne,“ řekla. „Nemůžu si to dovolit. Jedu do Ensenady. Dopřeju si malou dovolenou. Chtěla jsem s vámi mluvit, protože vám chci říct, kde budu, abyste se se mnou mohl v případe krajní nutnosti zkontaktovat.

Teď vám ještě řeknu jedno. Celá tahle věc byla předem promyšlená, Nevím sice, o co při tom přesně šlo, ale Calvert měl fotoaparát a z toho boxu fotil vaší společnost,“

„Jak to víte?“

„Od Bejbiny, té číšnice, co obsluhovala třináctku“

„Jste si tím jistá?“ zeptal jsem se.

„Ne podle toho, co mi řekla, ale podle toho, co jsem viděla. Vím, že Bejbina tam ten fotoaparát přinesla. Byl na podnosu, přikrytý stříbrným poklopem.“

„No víte, jestli chcete vypadnout, radši to udělejte hned. Celá tahle věc začíná být nějak moc žhavá. Víte toho setsakra moc.“

„Taky mám ten pocit,“ řekla, „já…“

„Máte už sbaleno?“

„Všechno, co si s sebou beru. Nebudu si brát všechno oblečení. Nechci, aby to vypadalo, jako že jsem schválně utekla.“

„Seberte si ty věci a jedeme,“ řekl jsem.

„Kam?“

„Do Ensenady.“

„Chcete mě posadit na autobus?“

„Odvezu vás do Ensenady.“

„Ale nezničí se tím hodnota mé výpovědi? Nebude to vypadat, jako bychom odjeli spolu?“

„Teď právě zachraňuju váš život,“ řekl jsem. „Vy jste myslela na můj a já zas myslím na váš. Hrajete si s dynamitem. Radši se do toho pustíme.“

Přešla k šatníku a vyndala zavřený kufr. „Potřebuju si už sbalit jenom tašku,“ řekla.

„Tak to udělejte,“ popohnal jsem ji.

Položila tašku na postel, spěšně se probrala obsahem psacího stolu a usmála se na mě.

„Hotovo,“ oznámila.

Popadl jsem kufr a tašku a sešel jsem s ní k firemnímu autu. Odrazil jsem od obrubníku, udělal jsem osmičku kolem bloku, pak jsem se nedovoleným způsobem otočil o sto osmdesát stupňů, a když jsem dospěl k závěru, že mě nikdo nepronásleduje, zamířil jsem k mexické hranici.

Kapitola 11

Když jsme projížděli dopravní zácpou bulváru, táhnoucího se podél pobřeží, ozval jsem se: „Teď máme čas si popovídat. Rád bych něco věděl.“

„Co?“

„Proč jste ochotná odejít ze zaměstnáni, proč jste ochotná sáhnout do svých úspor, které, mám za to, jsou dosti skrovné, jen abyste pomohla úplné cizímu člověku, který…“

„Nemusíte to dál rozebírat, Donalde. Musím se sebou žit.“

Neřekl jsem nic.

„Donalde, myslíte si, že je možné, abych byla součástí toho spiknutí a hrála to na vás?“

„Ne.“

„Proč si to nemyslíte?“

„Protože se mi líbí pohled vašich očí.“

„No dobrá, Donalde, proto taky jsem… to je taky částečně důvod toho, že jsem se do vás svým způsobem zamilovala.“

„Výborně, teď si dáme přestávku na vydechnutí. Povězte mi o tom Calvertově fotoaparátu.“

„Bejbina Calverta zavedla do boxu, vzala od něj objednávku a pak se do boxu vrátila s jiným tácem. Viděla jsem ji u servírovacího stolu. Měla foťák s velikým nápadným objektivem. Položila ho na tác, přikryla poklopem a odnesla do třináctky.“

„Když bylo tělo objeveno, žádný foťák tam nebyl,“ namítl jsem.

Pokrčila rameny.

„Mimochodem, tenkrát na mě udělalo velký dojem, jak byl náš stůl mimořádně jasně osvětlen… Co ten Calvert? Víte o něm něco?“

„Ne, viděla jsem ho v Grilu jednou nebo dvakrát, ale opravdu toho o něm vím velice málo.“

„Máte nějakou představu, oč tu vlastně jde?“

„Před časem… Co víte o Mortonu Brentwoodovi?“

„Moc toho nevím,“ řekl jsem. „Je to lobbista, známá postava, která je ve spojení s jednou velice důležitou osobnosti politického života. Vím, že v jednom z těch sloupků, kde se píše o tom, co se proslýchá, bylo napsáno, že Brentwooda čeká kontrola daní z příjmu.“

„Všechno, co já vím,“ řekla, „jsou jména, která jsem zaslechla, plus to, co jsem se dočetla v novinách. Vím ale, že v noci na pátého se v San Franciscu konala konference, která se protáhla až do časných ranních hodin. Brentwood tam byl. Nicholas Baffin tam měl být. Později mi řekl, že se tam nedostal, ale já si myslím, že tam byl.

Tak či onak tvrdí jeden reportér ze sanfranciských novin, že byl vyčleněn tajný fond ve výši sto tisíc dolarů na podporu jistých legislativních úprav.“

„Večer pátého a ráno šestého,“ opakoval jsem zamyšleně.

Přikývla.

„Tím by se dalo hodně vysvětlit,“ řekl jsem.

„Donalde, jste namočený v něčem hodně velkém. Oba jsme. Musíte být velmi opatrný.“

Přikývl jsem. „Co se stalo s Calvertovým fotoaparátem?“

„Ví Bůh. Co se stalo Calvertovi? Někdo se dostal do toho boxu a zase ven.“

„Když jsem nad tím přemýšlel,“ řekl jsem, „dospěl jsem k závěru, že celá ta večeře byla předem promyšlená. Měli jsme rezervovaný stůl přímo uprostřed místnosti, s jasným osvětlením. Calvert byl usazený do třináctého boxu.

To je právě box, který je od toho stolu nejblíž a leží s ním v jedné linii. Myslím, že ty fotky měl pořídit. Čím víc myslím na to, jak bylo vše u našeho stolu uspořádáno, tím víc jsem si jist, že právě proto tam byl.

Frank Sellers byl usazený tak, aby mu na fotkách bylo vidět do obličeje. Nahoře svítila jasná světla, Baffin mou společnici a mne obelhal a ušil na nás boudu.

Calvert s Baffinem spolupracoval a bokem možná pracoval ještě pro někoho jiného.

Ty fotky byly pro někoho důležité. Byl to promyšlený plán, jak Calverta vyzbrojit fotografiemi.

Potom se najednou stalo něco nečekaného, co změnilo situaci. Někdo se jim do toho výstupu vetřel… Napadá vás něco?“

„Nic. Nezjistila jsem, že by některá z děvčat viděla někoho do třináctky vcházet.“

„Zavezu vás jen do Santa Anny,“ oznámil jsem jí po chvíli. „Hranici už můžete překročit sama. Jeďte do Ensenady autobusem a dejte mi vědět, kde jste.

Udělejte to tak, že mi pošlete pohlednici. Nepodepisujte se na ni vlastním jménem. Použijte jméno, které vás právě napadne. Já to pochopím.“

Nedůvěřivě na mě pohlédla. „Vy se mnou do Ensenady nejedete?“

„Čím víc o tom přemýšlím, tím víc si myslím, že by to nebylo dobré. Kdybych s vámi překročil hranici, tvrdili by, že jsem chtěl uprchnout, abych se vyhnul zatčení, a pak by mě na základě toho obvinění zadrželi.“

Vzdychla. „Doufala jsem, že tam se mnou dole aspoň na nějakou dobu zůstanete. Bude mi tam smutno.“

„Třeba tam budete muset zůstat jen den nebo dva,“ řekl jsem, „a taky existuje jistá šance, že bych tam mohl za vámi dorazit později.“

„Donalde! To byste udělal?“

„Nechci, aby tvrdili, že jsem se uchýlil k útěku, abych se vyhnul zatčení,“ vysvětlil jsem.

„Nechci, abyste riskoval,“ řekla.

Zavezl jsem ji do Santa Any a zaparkoval. „Tak a jsme tu,“ řekl jsem jí. Nastavila tvář k polibku na rozloučenou.

Kapitola 12

Když jsem odpoledne zavolal Elsii, byla celá vyděšená.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Policajti,“ řekla.

„Co je s nimi?“

„Frank Sellers se dožaduje, aby ses s ním zkontaktoval.“

„Spousta lidí chce, abych se s nimi zkontaktoval.“

„Berta řve jak pominutá.“

„Berta řve jako pominutá v jednom kuse.“

„Frank Sellers říkal, že ti mám vyřídit vzkaz.“

„Jaký vzkaz?“

„V Kalifornii je útěk důkazem viny.“

„Kdo utíká?“ zeptal jsem se.

„Říká, že ty.“

„Podívej, Elsie, uděláš pro mě něco?“

„Samozřejmě.“

„Tohle je moc vážná věc.“

„Udělala bych pro tebe cokoliv, Donalde, to přece víš.“

„Chodí Berta občas ven?“ zeptal jsem se. „Ano, je pryč dost často.“

„Až příště odejde,“ řekl jsem, „polož jí na stůl vzkaz. Řekni jí, že jsem volal a chtěl s ní mluvit. Když jsem slyšel, že je pryč, řekl jsem, že zavolám za dalších pět minut. Že jsem volal znovu, a když tam ještě nebyla, řekl jsem ti, že už nemůžu čekat. Jsi ochotná to udělat?“

„Ovšem.“

„Berta se tě zeptá, kde jsem, odkud jsem volal. Řekneš jí, že jsem volal z telefonní budky, že pracuju na důležitém případu a netroufám si nechat to plavat, poněvadž jde o hodně horký tip.“

„Dobrá,“ souhlasila, „řeknu jí to. A poslyš, ještě něco. Volal ti už asi třikrát nebo čtyřikrát ten člověk od novin, Colin Ellis. Říká, že s tebou potřebuje moc nutně mluvit.“

„Fajn,“ řekl jsem. „Jestli ještě bude volat, tak mu pověz, že jsi jeho vzkaz vyřídila. Řekni mu, že se s ním do hodiny spojím.“

„Donalde, nebude to nebezpečné?“

„Bude nebezpečné, když to neudělám,“ opravil jsem ji. „Jakmile mě policie dostane do situace, kdy bude moci tvrdit, že jsem se dal na útěk, můžou pak se mnou vláčet podle libostí.

Takže nemám na vybranou. Musím se s někým oficiálně sejít, v rámci běžných pracovních povinností. Colin Ellis by mohl být tím nejvhodnějším člověkem pod sluncem.“

„Uvědomí policii, ne?“

„To si nemyslím. Ellis chce mít o čem psát. Kdyby z toho vytřískal ten správný článek, vydal by mě policii a pak by udělal velký rozruch z toho, jak se noviny zasloužily o to, že jsem kapituloval.

Když nedostane přesně to, co potřebuje, nebo když ho budu natahovat, bude se snažit uhrát senzaci.

A potom, když dojde na věc, můžu ho nechat předvolat jako svědka a on bude muset přiznat, že byl se mnou celou tu dobu ve spojení.“

„Ale když mu řekneš, aby nikomu neprozradil, kdo jsi a…“

„To mu ovšem neřeknu,“ řekl jsem. „Řeknu mu, že dělám na jednom případě a celá ta věc se vyvíjí tak rychle, že nemám odvahu od toho na chvíli odejít. Řeknu mu, že jsem se snažil zkontaktovat se s kanceláří a promluvit s Bertou, ale zrovna když jsem volal, nebyla tam.“

„Donalde, tohle je strašně riskantní.“

„V moji situaci,“ namítl jsem, „je strašně riskantní všechno.“

„Můžu udělat něco, co by ti pomohlo? Cokoliv?“

„Jen to, co jsem už říkal, Elsie.“

„Udělám to,“ hlesla.

Zavěsil jsem a zajel firemním autem na parkoviště, odkud jsem viděl na přední dveře do kanceláří novin, kde byl Eliis zaměstnán. Znal jsem jeho zvyklosti celkem dobře a věděl jsem, že má uzávěrku svého sloupku kolem ětvrté hodiny odpoledne. Pak si obvykle zajde na pár drinků a vyrazí do ulic, aby tu či onde nasbíral nějaké další klepy. Potom obchází bary a nočni podniky.

Všechny nočni podniky chtěly, aby se o nich v jeho sloupku psalo, a schovávaly pro něj kdejakou novinku o významných lidech, kteří se tam mihli.

Něco z toho zveřejnil, něco si diskrétně nechal pro sebe a něco se publikovat neodvážil. Celkem vzato měl Ellis víc informací od pramene než takřka všichni lidé, které jsem znal.

Ellis vyšel ve čtyři třicet a zamířil do svého oblíbeného baru.

Šel jsem k telefonu a zavolal do kanceláře novin. „Colina Ellise,“ požádal jsem spojovatelku.

„Je momentálně venku.“

„Kdy čekáte, že se vrátí?“

„To vám přesně neřeknu. Shromažďuje materiál pro svůj sloupek. Mám mu něco vyřídit?“

„Ano, řekněte mu, že volal Donald Lam.“

„Á, pan Lam,“ řekla spojovatelka, „vám se dnes pokoušel dovolat už nejmíň pětkrát. Potřebuje s vámi nutně mluvit.“

„Opravdu nevíte, kdy se vrátí?“

„Já… ne, nevím, kdy se vráti. Kde vás může zastihnout?“

„To bude těžké,“ řekl jsem. „Se mnou je to zrovna jako s ním, shromažďuju materiál. Zkusím se s ním zkontaktovat.“

Zavěsil jsem, pět minut jsem počkal a pak jsem odkráčel do baru.

Colin Ellis postával u nálevního pultu, poslouchal barmanovy výlevy a pohrával si s vysokou sklenicí.

„Ahoj, Coline,“ pozdravil jsem. „Moje sekretářka říkala, že jste se mnou chtěl mluvit. Volal jsem vám do kanceláře, ale…“

„Donald Lam,“ vykřikl. „Ať visím, jestli s váma nechci opravdu mluvit.“

„Poslouchám,“ řekl jsem.

„Koupím vám pití,“ pozval mě.

„Dám si to, co vy.“

„Tom Collins.“

„To mi vyhovuje.“

Ellis kývl na barmana a ten mi přichystal Toma Collinse. „Pojďme někam, kde můžeme mluvit,“ řekl Ellis, když mi přinesli drink.

„Dobrá,“ řekl jsem, zvedl sklenku a přešli jsme do boxu v zadním koutě denního baru.

„Tak hele, Lame,“ spustil Ellis, „povězme si to na rovinu. Jste v pořádném průšvihu.“

„Já?“ zeptal jsem se a povytáhl obočí.

„Vy.“

„Jak to?“

„Pár svědků se vás chystá identifikovat jako člověka, který vystoupil z boxu třináct v Baffinově Grilu chvíli před tím, než tam bylo nalezeno to tělo.

Takže policie vás chce v té věci vyslechnout. Opravdu nemá smysl vyhýbat se policistům obloukem.“

„Kdo se vyhýbá policistům?“ zeptal jsem se.

„Vy.“

„Já ne,“ namítl jsem. „Pracuju na případě. Jsem pořád ve spojení s kanceláří.“

„Nesnaží se vás celou tu dobu chytit Frank Sellers?“

„Hrome, telefonovalo mi nejmíň tucet lidí, kteří mě chtěli zastihnout. Kdybych se s nimi zdržoval, nikdy bych nedokončil to, na čem teď dělám, a to mám zrovna velice důležitou práci.

Nevím, co chce Frank Sellers, ale až mě chytí, tak si s ním promluvím. Dřív s ním mluvit nebudu.“

„Byl jste ve třináctém boxu v Baffinově Grilu?“

„Neblázněte,“ namítl jsem, „zavolali mě k telefonu. Vracel jsem se ke stolu a úzkou uličkou mezi stolem a boxem se zataženým závěsem zrovna procházela číšnice s naloženým podnosem. Ustoupil jsem dozadu až k závěsu od třináctého boxu, ale do toho boxu jsem nevešel a vevnitř jsem vůbec nebyl.“

Zavrtěl hlavou. „Nemůžete to dokázat,“ řekl. „A pár svědků vidělo, jak z toho boxu vycházíte.“

„Svědkové mluví z cesty,“ řekl jsem. „Co to má, sakra, znamenat, někdo to na mě zkouší hodit nebo co?“

„To teda nevím,“ řekl, „ale na vašem místě bych radši hned zašel na policii a řekl jim svou verzi.“

„Zrovna teď nemůžu.“

„Proč ne?“

„Protože mám spoustu práce.“

„Noviny vás velice rády podpoří, když budete ochotný přistoupit na spolupráci.“

„O jakou spolupráci se jedná?“

„Vy a já se spolu projedeme na policejní velitelství. Vezmeme s sebou skvělého reportéra a fotografa. Já to dám do sloupku a reportér to ještě rozepíše.“

„Chcete tím říct, že mě jako noviny policii vydají?“

„Nemluvte hlouposti. Říkal jsem, že s váma budeme jednat fér. Přišel byste jako do novin a řekl, co víte. Poprvé byste se doslechl, že vás policie oficiálně hledá, a tak by jako došlo na to, že jsme tam zajeli.“

„Ale vy jste přece byl v Baffinově Grilu. Co jste tam viděl?“

„Viděl jsem vás, vaši společnici Bertu Coolovou a Franka Sellerse, jak večeříte.“

„A viděl jste Franka Sellerse odcházet?“

„Proč se ptáte?“

„Pokud já vím,“ řekl jsem, „měl důležitý telefonní hovor.“

„Vy byste to měl vědět. Ten vzkaz jste mu vyřizoval vy.“

Neříkal jsem nic. „Nebo snad ne?“ dodal po chvíli.

„Jestli tomu dobře rozumím, Frank Sellers tvrdl, že odešel předtím, než byla objevena mrtvola.“

„Vy to taky tvrdíte?“

„Já jsem svou verzi ještě neřekl.“

„Tak proto se vyhýbáte policii a publicitě?“

„Zapomeňte na to, nevyhýbám se policii. Jsem pracující člověk a mám zrovna práci, která je moc důležitá.“

Pohrával si se sklenkou. „Osobně si myslím, že si nebezpečně zahráváte, pane Lame,“

Mlčel jsem.

„Pili jste Šampus,“ prohlásil po chvíli Ellis.

„Správně.“

„Měli jste velkou láhev.“

„Mhm.“

„Popíjel Sellers s vámi?“

„Vy jste se nedíval?“ zeptal jsem se.

„Díval jsem se,“ řekl, „Nijak zvlášť jsem si toho nevšímal, ale myslím si, že si s vámi ostatními taky přihýbal.“

„Co říká Sellers?“

„Momentálně nedává interview.“

„Chcete tím říct, že je na útěku?“

Ellis zvrátil hlavu dozadu a rozesmál se.

„Jestli se mi někdo pokusí něco přišít, mám to nejlepší alibi na světě.“

„Jaké alibi?“

„Vstal jsem a šel k telefonu, protože jsem k němu byl odvolán,“ řekl jsem.

Přikývl.

„Kolega Franka Sellerse, Gillis Adams, říká, že zavolal k telefonu mě, protože nechtěl, aby Sellerse vyvolávali. Zaznamenal si, kdy k tomu hovoru došlo. Podle policejních elektrických hodin se ten hovor uskutečnil jen čtyři minuty předtím, než byla odhalena vražda.“

„No a?“

„Když jsem mluvil po telefonu s policistou, nemohl jsem být přeci ve třináctém boxu a vrážet někomu do zad nůž.“

Ellis na mě zamyšleně hleděl. „Mluvil jste vůbec s Gillisem Adamsem?“ zeptal se.

„Raději bych se k tomu nevyjadřoval, dokud neudělám výpověď na policii.“

„Dobrá.“ řekl Blila, „vyhrál jste.“

„V čem?“

„Ve všem. Zahnal jste mě do rohu, a tak vyložím karty na stůl.“

„Sem s tím.“

„Vaše společnice Berta Coolová podporuje oficiální policejní verzi,“ začal Ellis.

„To je od ní hezké.“

„Říká, že Frank Sellers tam byl, nepil, vy jste byl volán k telefonu. Když jste přišel zpátky, řekl jste Sellersovi, že po něm jeho kolega chce, aby se ihned dostavil do kanceláře kvůli velice důležitému vývoji případu, na kterém pracovali, Sellers prý vyskočil a odběhl, ten zavražděný muž byl objeven několik minut poté, co odešel. Gillis Adams se prý se Sellersem sešel a spolu pak na případe pracovali až do časných ranních hodin. Žádný z nich nevěděl nic o vraždě v Baffinově Grilu až do té doby, než skončili s tím, co v noci dělali, a vrátili se na velitelství.“

„To zní velmi rozumně,“ podotkl jsem,

„Problém je v tom, že svědkové, kteří vás viděli, nebo si mysli, že vás viděli, vycházet ze třináctého boxu, tvrdí, že od chvíle, co jste z toho boxu odešel, neuběhlo ani patnáct vteřin do chvíle, kdy tam vstoupila číšnice s jídlem a spustila křik.“

„Svědkové nejsou neomylní,“ řekl jsem, „vždycky všechno pomotají. To přece víte.“

„No dobrá, pane Lame, mluvme na rovinu.“

„Ano, s tím souhlasím.“

„Podívejte, policie v tomhle městě se teď právě nachází ve zranitelném postavení. Náčelník se sice drží, ale už jsme tu měli pár skandálů. Další už by roztočil čertův mlýn.

Frank Sellers je sice dobrý policista, ale neotesanec. Nemá ponětí o diplomacii. Je mu úplně fuk, komu šlape na nohy. Když něco chce, dostane to. Má nepřátele.

Takže pokud Sellers seděl u vašeho stolu a pil, pokud odešel teprve potom, co bylo odhaleno vražda, pokud se dá dokázat, že to alibi, na kterém se domluvil s Gillisem Adamsem, má trhliny, pokud se Frank Sellers z toho případu vraždy vykroutil, protože měl upito šampusu, a pokud si schválně obstaral alibi, aby se z toho vyvlékl, tak za to někdo škaredě zaplatí.“

„Ano, to chápu,“ řekl jsem,

„Vaše spoleěnice Berta Coolová sice podpořila verzi, kterou vypověděl Sellers, ale trochu tam nehraje časový prvek.“

„Proč ne?“

„Však víte proč,“ odvětil. „Sellers odešel až potom, co toho zavražděného muže objevili. Nastal tam všeobecný exodus chlapů a ženských, kteří s tím nechtěli mít nic společného, ale Sellers byl natolik mazaný, že mu všechno došlo hned v tu chvíli, kdy někdo zakřičel ‚Vražda!‘.“

„Proč si to myslíte?“

„Já si to nemyslím,“ namítl tiše, „Já to vím.“

„Jak to můžete vědět?“

„Přece jsem se díval, sakra. Viděl jsem, že Sellers nad šampaňským váhal. Pak si sklenku vzal, a potom další. Potom už nasával jak duha. Neměl by sice pít ve službě a v jeho postavení je ve službě víceméně dvacet čtyři hodin denně, ale to by mu lidi až tak nezazlívali.

Ale jakmile dojde na vykrucování z případu vraždy a vymýšlení falešného alibi, když se to pokouší narafičit tak, abyste musel jeho verzi podpořit, jde opravdu do tuhého,“

Tvářil jsem se nevinně.

„A teď k věci,“ pokračoval Ellis, „Já jsem na tom zrovna jako vy, můžu se v tomhle případě přizpůsobit tak nebo onak. Můžu se postavit za Sellersovu verzi a Sellers mě bude zavázaný až do konce svého života, nebo se otočím na druhou stranu a bude z toho obrovský skandál, který způsobí otřes v politických kruzích.

Chtěl jsem s vámi mluvit, poněvadž jsem chtěl zjistit, jak se to chystáte rozehrát. Pro mě je to důležité.“

„Co dodat,“ zeptal jsem se nevinně. „Že je pro mě důležité, jak to rozehrajete?“

Ellis si pohrával se skleničkou, „Vy jste ale chytrej parchant, Lame,“ prohlásil nokonec.

„Co Baffin?“ zeptal jsem se, „Jak to, že se ho celá tahle historie týká jenom okrajově?“

„Netýká.“

„Co tím chcete říct, že netýká?“

„Mám fantastický příběh,“ řekl Ellis, „jenže ho ještě nemůžu zveřejnit, poněvadž nemám důkaz. Ale stejně je to dost dobrý příběh.“

„Jaký příběh?“

„Týká se vás a taky Baffina.“

Zvedl jsem oboči.

„A týká se i Calvorta,“ pokračoval Ellis, „toho chlápka, co byl zavražděn.“

„To musí být příběh jako hrom,“ řekl jsem.

Ellis si přisedl a ztišil hlas. „Před takovými třemi lety třel Baffin bídu s nouzí,“ spustil. „Pak se mu najednou začalo dařit. Rozjel nové náročné akce, začal prosperovat.“

„To je ten fantastický příběh?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě, že ne. Stalo se to, že se dal do kupy s Morionem Brentwoodem a investoval Brentwoodovy peníze. Spousta lidí se podivuje nad tím, odkud se asi všechny ty Brentwoodovy peníze vzaly.“

Ellis pokračoval: „No, a já teď vím něco, co sice nemůžu dokázat, ale jsem si jistý, že je to pravda. Calvert Baffina vydíral o deset tisíc dolarů, jenže to bylo jen tak nahrané. Baffin vám dodal peníze, které Calvert při tom vydírání dostal, a Calvert mu je zase vrátil zpátky, až na dvě tisícovky, které si z toho mohl nechal.“

„Proč to vydíráni?“ zeptal jsem se.

„Poněvadž se něco stalo v San Franciscu, když tam Baffin byl. Někdo se už nemůže dočkat, až se to odhalí. Jenže to by museli dokázat, že tam skutečně byl. A když Baffin dokáže opak, ani si nevrznou.

Tak je to tedy s Baffinem. Doslal nařízeno obstarat si alibi. Rozhodl se, že zinscenuje vydírání.“

„To zní zajímavě,“ řekl jsem.

„Pak se něco stalo,“ pokračoval Ellis, „a Calvert toho chtěl využít. Buď věděl, co se to vlastně přihodilo, nebo měl kopie fotografií, o kterých Baffin nevěděl, a chystal se s nimi zajít za Baffinovou manželkou. Chce se dát rozvést, ale mnohem víc než po svobodě touží po výživném.

Kdyby se celá tahle spletitá historie dostala k rozvodovému soudu, dopadlo by to nejspíš tak, že by pani Baffinová vysoudila kus Brentwoodova majetku. Nebo by se muselo prokázat, že Baffin byl nastrčenou figurkou. To by ovšem znamenalo, že by souvislost s Brentwoodem vyšla najevo, a to si jistí lidé nepřejí.“

„Takže,“ řekl Ellis, „zatím si to nechávám pro sebe. Je to parádní příběh, ale než si vůboc troufnu myslet na jeho žveřejnění, musím mít jména, data, telefonní čísla, fakta a důkazy.“

„Chápu, oč vám jde,“ přikývl jsem.

„Mohl byste mi dost z toho, co jsem zjistil, potvrdit,“ nadnesl Ellis.

„Já?“ zareagoval jsem se zjevným úžasem.

„Krucinál, netvařte se tak překvapeně. Vězíte v tom hodně hluboko. Chci od vás vědět, na kterou stranu se v té věci přikloníte, poněvadž to pro mě bude podstatný rozdíl.“

Zavrtěl jsem hlavou, „Vy mě do toho zatahujete ještě hloub,“ namítl jsem.

„Tak to radši rychle začněte plavat,“ navrhl. „Když zůstanete tam, co jste, utopíte se. A já jsem jediná záchranná vesta, na kterou se můžete spolehnout.

Rozmyslete si to, pane Lame. Myslím, že s vaší pomocí bych ten příběh mohl prokázat.

Když se za vás nepostavím, přišijí vám obvinění z Calvertovy vraždy. Ovšem pokud nepodpoříte Sellersovu verzi. A když ano, tak chci vedet, jak to doopravdy bylo. Mé noviny chtějí být…“

Viděl jsem, jak se jeho oči náhle rozšířily úžasem o pak soustředěně zúžily.

Než jsem se stačil otočit, dopadla na mé rameno čísi ruka.

„Príma, Prcku“ prohlásil seržant Sellers, „Ty a já si teď půjdeme popovídat na velitelství, Ano?“

„Teda seržante, to jste sem dorazil v rekordním čase,“ řekl Ellis rychle.

„V rekordním čase? Jak to myslíte?“ zeptal se Sellers.

„Od chvíle, co jsem vám telefonoval, samozřejmě,“ řekl Ellis. „Noviny vám ho vydávají, ale chceme příběh.“

„Kruciš, noviny že ho vydávají?“ ohradil se Sellers, „To já toho chlapa našel, poněvadž jsem vyhlásil pátrání na poznávací značku služebního auta, ve kterém jezdí. Znám totiž Bertu Coolovou dost dobře na to, abych věděl, že bude škudlit a nenavrhne mu, aby někde zaparkoval o jezdil raději autem z půjčovny. Pro jistotu jsme to ještě stejně u všech půjčoven prověřili.“

„O čem to, u sta hromů, mluvíš?“ zeptal jsem se.

„Však ty víš, o čem mluvím,“ řekl Sellers.

Ellis se zvedl. „Podívejte se, nechci, aby tu došlo k nedorozumění. Je nad slunce jasné, že policii uvědomily noviny.“

„Kdy?“ zeptal se Sellers.

„Před chvilkou,“ prohlásil Ellis. „Když Lam vešel, přitočil ssem se k barmanovi a řekl mu, že má zavolat na policejní velitelství, požádat, ať vás zavolají a říct vám, že je tu Lam, že má zřejmě v úmyslu nechat nás, ať ho vydáme policii, ale pro případ, že by to neudělal, ať sem raději zaskočíte a zapojíte se dojednání.“

„Žádný takový hovor jsem neměl,“ řekl Sellers.

Ellis vstal a zamířil k barmanovi.

„Kdepak,“ řekl Sellers, „zavolejte barmana sem a já se ho na to, co jste říkal, zeptám.“

„Same, zavolal jsi na to policejní velitelství seržantu Sellersovi?“ zahlaholil Ellis.

Barman odpověděl; „Samozřejmě, pane Ellisi.“

„A jak to dopadlo? Řekl jsi, ať ti dají Sellerse? Říká, že s tebou nemluvil.“

„Bylo pořád obsazeno, Totiž, na mé lince,“ vysvětloval barman. „Když jsem konečně doslal spojení, Sellers tam nebyl. Řekl jsem, že mu chci něco vyřídit osobně. Říkali, že se má vrátit každou chvíli, a já je požádal, aby mu vyřídili, že sem má zavolat.“

„Zavolat?“ zeptal se Ellis.

„Totiž ano, přijít sem osobně,“ opravil se barman, který hned narážku pochopil. Ellis šel zpátky a sedl si.

Sellers pohlédl na Ellise a potom na mě. Po chvíli řekl: „Jaký příběh chcete, Ellisi?“

„Chci příběh, ve kterém odhalím tohle: Donald Lam věděl, že ho policie hledá a chce ho vyslechnout. Přišel do novin s tím, že by chtěl, abychom nad ním drželi ochrannou ruku. Zeptal se, zda bychom mohli dohlédnout na to, aby s ním jednali slušně, kdyby tam šel sám. Noviny s tím souhlasily.“

„Na to nepotřebujete noviny, aby s vámi policisté v tomto městě zacházeli slušně,“ ohradil se Sellers.

„Nemluvím o tom, co jsme řekli my. Mluvím o tom, co říkal Donald.“

„Napište si tam, co chcete, ale Donald a já teď půjdeme na velitelství a hezky si spolu popovídáme.“

„Jdu s vámi,“ oznámil Ellis.

„Vy zůstanete tady,“ usadil ho Sellers. „Jděte si psát ten svůj příběh, Ale až ho budete psát, nepřeju si, aby to vypadalo, jako bych sem přišel proto, že jste mě uvědomil. Přišel jsem sem díky dobrým, starým, poctivým a solidním policejním metodám. Vyhlásil jsem pátráni po Lamově autě. Jeden policista ho objevil na parkovišti přes ulici. Došlo mi, že je nejspíš tady. A tak mě tu máte.“

Ellis se ke mně obrátil, „Donalde, řekněte mi, jak to bylo s tím…“

„Donald vám nic neřekne,“ prohlásil Sellers, „Vyšetřujeme vraždu. Chceme, aby vyšetřování prozatím probíhalo tajně. Tak jde se, Prcku!“

Sevřel prsty límec mého kabátu a zpola mě zvedl na nohy.

„Máme na spěch,“ zavrčel, „nemůžeš plejtvat časem na nějaký povídání.“

„Donalde,“ zeptal se Ellis, „potvrdíte mi ten příběh?“

„Vy mlčte!“ řekl Sellers. „ A ty, Lame, půjdeš se mnou,“ Vystrčil mě ven z baru.

Kapitola 13

Místnost na policejním velitelství byla typická potírna. Jednotvárnou šedí hnědého linolea na podlaze se místy táhly proužky čehosi, co připomínalo černé housenky. Ve skutečnosti je tu zanechali nervózní podezřelí, kteří pod palbou policejních otázek odhazovali zapálené cigarety.

Policisté někdy dovolili podezřelým kouřit, ale jen málokdy jim poskytli popelníky.

Několik takových černých housenek různých délek se vyskytlo i na zjizvené, otlučené desce stolu. Jediné okno místnosti bylo zamřížované. Dveře byly opatřeny pořádným zámkem, židle byly tvrdé, bytelné a nepohodlné. Pozůstatek z dávno minulých dob výroby nábytku.

Nic víc už v místnosti nebylo, jen stůl a židle.

Posadil jsem se na židli v čele stolu, Frank Sellers a jeho kolega Gillis Adams si sedli každý po jedné straně stolu.

„Víš, tenkrát při mém odchodu z Grilu jsi mi vyřídil vzkaz tady od Adamse a já jsem odešel hned potom, že ano?“ řekl Sellers.

„Hned po čem?“

„Co jsi mi vyřídil vzkaz.“

„Já jsem ti vyřídil nějaký vzkaz?“ zeptal jsem se.

„Tak hele, Lame, octl ses na rozcestí. Buď budeš spolupracovat, nebo nebudeš, A teď mi řekni, jak to bylo s tím vzkazem, který jsi mi vyřídil,“

„Řeknu, co vím, až na lavici svědků,“ prohlásil jsem.

Sellers prudce odstrčil židli, postavil se a výhrůžně se nade mnou vypínal. „Ty vychytralej čubčí synu, ale teď už toho začínám mít pomalu plný zuby.“

„Všechno, co vím,“ trval jsem na svém, „na lavici svědků.“

„Počkej, Franku,“ ozval se Adams, „nedělej ukvapený závěry. Možná to bude v pořádku.“

„Večeřel jsi se mnou,“ řekl Sellers,

„To je pravda.“

„Pil jsi alkohol.“

„A já jsem se alkoholu ani nedotkl, že ne?“

„O tom budu mluvit až na lavici svědků.“

„Budeš o tom mluvit teď a tady,“ nařizoval Sellers, „a podepíšeš prohlášení.“

Zavrtěl jsem hlavou. Sellers zmáčkl tlačítko na stole. Téměř v zápětí se otevřely dveře zvenčí a jakýsi muž v uniformě řekl: „Kdykoliv připraven, seržante.“

„No prosím, Prcku,“ řekl Sellers. „Teď ti něco ukážeme my. A pak si nad tím můžeš popřemýšlet.“

Odvedli mě do jiné místnosti, otevřeli dveře, eskortovali mě přes ni a Sellers otevřel další dveře. „Haló, hoši,“ zvolal.

Dovnitř se přiloudalo pět chlapíků. Dva z nich byli oblečeni ve vězeňských stejnokrojích. Dva byli evidentně poldové. Jeden sebou nervózně mlel a cukal jako nějaký narkoman.

„Tudy,“ řekl Sellers a otevřel jiné dveře.

Prošli jsme spojovací chodbou do tmavé kabiny. Byla to protáhlá, úzká místnůstka se světly po stranách, vpředu s přepážkou z jemné síťky.

Světla se rozsvítila a oslepila nás. Za síťovou přepážku, která byla velmi jasně osvětlena, jsme neviděli, ale slyšeli jsme hlasy.

Nějaký hlas zvenčí nám začal přikazovat: „Tak, hoši, udělejte dva kroky vpravo.“ Udělali jsme dva kroky vpravo. „Zpátky o dva kroky vlevo.“ Šli jsme zpátky dva kroky doleva. Chvíli bylo ticho.

Slyšel jsem Sellersův hlas, jak říká: „Můžete ho identifikovat?“

Ženský hlas odpověděl: „Jistě, druhý zprava.“

„Myslíte toho uprostřed?“

„Ano, uprostřed. Čtvrtý zleva, druhý zprava,“ upřesnil ženský hlas.

„Jste si naprosto jistá, že je to ten muž?“

„Je to on. Můžu to odpřisáhnout.“

„A co vy?“ zeptal se Sellers.

Promluvil další ženský hlas: „O tom nemůže být pochyb, to je ten muž.“

Otevřely se dveře. „Hotovo,“ oznámil hlas nějakého policisty. „Vyjděte za sebou ven do téhle místnosti.“

Vyšli jsme z kabiny. Policista podržel otevřené další dveře a všech pět mužů vyšlo ven. Já jsem zůstal v místnosti.

Vešel Sellers a po chvíli ještě Gillis Adams.

„Tak jsi to slyšel,“ řekl Sellers. „Byl jsi identifikován jako muž, který vyšel ze třináctého boxu krátce předtím, než bylo objeveno tělo… A je to, Prcku.“

Neříkal jsem nic.

„Teď ti něco povím,“ pokračoval Sellers. „Ještě sis za sebou nespálil mosty, zatím ne. Ale víš, jak na tom jsi.

Baffin kápl božskou. Tenhle Starman Calvert ho vydíral. Souhlasil, že mu zaplatí deset tisíc, poněvadž Calvert měl nějaké kompromitující materiály ohledně noci, kterou strávil v hotelu Restabit s jednou slečnou.

Baffin přišel za tebou. Tys zaplatil deset tisíc a dostal jsi fotky, přihlašovací lístek a všechno ostatní, ale pak ses začal cukat a nechtěl jsi ty usvědčující materiály Baffinovi vydat. Zřejmě proto, že jsi začal pomýšlet na vydírání sám. Nevím sice, co jsi chtěl udělat, ale Baffin myslí, že to ví.

No nic – ty máš Calvertovo doznáni, že byl vyděračem, že obdržel deset tisíc výměnou za usvědčující materiály. Materiály jsi vzal k sobě a zřejmě je pořád ještě máš.

Chceme dosvědčující materiály i to prohlášení.

Calvert byl vyděrač a nebýt toho, že má Baffin perfektní alibi, podezřívali bychom jeho, ale zatím jsi hlavní podezřelý ty.“

„Jaké má Baffin alibi?“ zeptal jsem se.

„Mluvil s Mortonem Brentwoodem. Oba muži spolu byli celou půlhodinu předtím, než číšnice objevila tělo. Přinejmenším patnáct minut předtím, než Calvert vešel do boxu třináct. Diskutovali spolu až do chvíle, kdy se tam přihrnul vrchní číšník, v obličeji celý bílý, a říkal, že došlo k vraždě.“

„Ach tak,“ řekl jsem.

„A teď,“ pokračoval Sellers, „Brentwood má velký malér. Nějací lidé, kteří jsou jeho nepřátelé, tvrdí, že byl na jakési schůzce v San Franciscu večer pátého. Přítomno bylo ještě pár dalších lidí. Brentwood je prý přesvědčil, aby přispěli do tajného fondu, který měl být použit k prosazení jistých legislativních úprav.

Ne, že by to nebylo v pořádku a naprosto legální. Až na to, že místo ‚přesvědčil‘ si můžete dosadit ‚donutil‘.“

„Takže Brentwood sem přijel Baffina požádat, jestli by mohl zapřít, že tam byl, je to tak?“ zeptal jsem se.

„Brentwood,“ opravil mě Sellers, „sem přijel zjistit, zda by se našel důkaz o tom, že Baffin ten víkend vůbec nebyl v San Franciscu, ale tady.

Baffin není zrovna nadšenej tím, že by měl prokazovat, kde byl nebo co dělal, ale když přijde na věc, může to udělat.“

„A tady jsem nastoupil do hry já?“ zeptal jsem se.

„Tady jsi nastoupil ty,“ přisvědčil Sellers.

Neřekl jsem nic.

„Tak co,“ řekl Sellers, „kde jsou ty fotografie?“

„Ty fotografie,“ sdělil jsem mu, „jsou na bezpečném místě.“

„Baffin je chce.“

„Baffin nebyl mým klientem. Vyplatil jsem ty peníze za někoho jiného.“

„Dobrá, tak je tedy chceme my,“ řekl Sellers, „Je to důkaz.“

„Důkaz čeho?“

„Skutečností, že byl Calvert vyděrač.“

„To už přece víte,“ řekl jsem mu.

„Hele, Prcku, nehrajeme si tu jen tak pro legraci se slovíčky. Jestli z toho chceš vyváznout, máš teď šanci.“

„A když nechci?“

Sellers se zazubil. „Nezatkneme tě, to ještě ne, ale postaráme se, aby vešlo ve známost, že jsi identifikovaný mezi skupinou osob dvěma lidmi, kteří tě viděli vyjít z třináctého boxu krátce předtím, než byla objevena vražda.“

„Velice pozorní svědkové,“ řekl jsem. „Zeptal ses jich, zda jsi při té sešlosti pil a zda jsi odešel předtím, nebo až potom, co číšnice upustila tác s jídlem?“

Sellersova tvář zbrunátněla. „Ty chytrolínskej parchante, moh bych tě…“

„Počkej, Franku,“ řekl Gillis Adams, „byl oficiálně identifikován.“

„Co to bylo za identifikaci?“ řekl jsem. „Nikdo z těch ostatních se mi ani trochu nepodobal.“

Sellers se zakřenil. „Podle našeho názoru to bylo naprosto fér. Všichni ti chlapi ti byli hodně podobni věkem, postavou i vzhledem.“

„Pchá, dva z nich byli vězňové, dva byli velcí poldové.“

„Tak jo jmenuj,“ řekl Sellers.

„Já sakra nevím, jak se jmenují.“‚

„Pak toho ovšem moc dokázat nemůžeš, co, Prcku? Sice to říkáš, ale co na tom? Já myslím, že to bylo velmi spravedlivé, co ty na to, Gillisi?“

„Ba jo,“ přizvukoval Gillis, „myslel bych dokonce, že to bylo mimořádně spravedlivé. Museli jsme samozřejmě pracovat rychle, tak jsme ho zavedli do kabiny a ty ženské ho vybraly, obě.“

„Jedna až potom, co slyšela, jak provedla identifikaci ta druhá.“

„Nemyslím, že to slyšela,“ prohlásil Sellers. „Mluvil jsem potichu, ale na tom stejně nesejde.“

„Co mám dělat teď?“ zeptal jsem se.

„Měl jsi moc práce s nějakým případem.“

„To je pravda“

„Tvoje společnice Berta tě chce vidět.“

„Snažil jsem se s ní zkontaktovat.“

„Zkus to znovu,“ poradil mi Sellers,

„Nezadržíte mě?“

„Co tě nemá,“ řekl Sellers, „jenom vyšetřujeme. Jsi volný jako pták. Jenže až proti tobě shromáždíme ještě pár dalších důkazu, sebereme tě znova a jestli těch důkazu budeme mít ještě o maličko vic, strčíme tě do plynové komory.“

„Myslíš, že získáte další důkazy?“

„Tím jsem si jist,“ křenil se Sellers. „Důkazů si obstaráme spoustu. Popravdě řečeno jich máme dost už teď, ale zkrátka si chceme být absolutně jistí, víš. V případě pochybností jsme vždy ochotní respektovat práva zadrženého.“

„Můžu tedy pokračovat v práci?“

„No jistě,“ řekl Sellers.

„Ovšem měl byste vzít rozum do hrstí,“ přisadil si Gillis Adams. „Raději nad tím drobátko pouvažujte.“

„Nad čím?“

„Nad tím všim.“

Gillis vstal, prošel místností a otevřel dveře. Vyšel jsem ven.

Kapitola 14

Odešel jsem z velitelství, nasedl do služebního auta a jel rovnou do kanceláře.

Když mě Elsie Brandová uviděla ve dveřích, poklesla jí čelist.

„Proboha, Donalde!“

„Co se děje a proč jsi ještě v práci?“

„Myslela jsem, že jsi… no víš, na policii.“

„Elsie,“ řekl jsem trpělivým tónem, jaký se obvykle používá při poučování dítěte, které je sice poněkud zaostalé, ale jinak velice roztomilé, „říkal jsem ti, že nejsem na útěku. Říkal jsem, že mám moc práce na jednom případě.“

„Já vím,“ odvětila, „to jsi opravdu říkal.“

„A přece bych ti nelhal, že ne?“

„Nemyslela jsem, že je to lež. Myslela jsem, že se mě jen snažil chránit, abych pak neměla nějaké potíže pro účast na zločinu nebo něco takového, třeba s napomáháním při útěku.“

„Teď už se tím netrap,“ řekl jsem. „Berta mě hledala?“

„To je nejméně výstižný výrok týdne.“

„Je u sebe?“

„Ano.“

„Dobrá,“ řekl jsem jí, „půjdu se podívat, co mi chce povědět.“

Vyšel jsem ze své kanceláře a přes přijímací místnost vstoupil do Bertiny soukromé kanceláře.

Vzhlédla na mě očima, v nichž se třpytilo nepřátelství, „Kde jsi sakra byl?“

„Pracoval jsem.“

„Chtěla jsem s tebou velice nutně mluvit.“

„To telefonní spojení se jaksi nepovedlo,“ řekl jsem.

„Taky ses nijak zvlášť nenamáhal.“

„No dobře,“ řekl jsem, „už jsem tady. Ten telefon, odkud jsem volal, byl asi pokažený,,, proč ta sháňka?“

„Chce tě vidět Frank Sellers,“ řekla.

„Jo, starý dobrý Frank,“ opáčil jsem. „Už jsem se s ním viděl.“

No tváři se jí objevil úsměv. „Opravdu?“

„No jistě.“

„Tak je všechno v suchu.“

„Co je v suchu?“

„Sellers tě chtěl vidět, než někde něco vybreptáš.“

„Nikde jsem nic nevybreptal,“ řekl jsem.

„To je dobře, Donalde, obávala jsem se, že se na tebe nemůžeme spolehnout.“

„Co myslíš tím ‚my‘?“

„No víš, ty máš někdy staromodní názory na poctivost a etiku.“

„A jaké jsou moderní názory na poctivost a etiku?“ zeptal jsem se.

„No tak, nebuď protivný,“ řekla.

„Jen jsem se ptal.“

„Už nejsme pokrytečtí, jsme praktičtí. Moderní pojetí je takové, že žijeme ve světě plném konkurence a musíme si vydělávat na živobytí za takových podmínek, abychom v konkurenci obstáli.“

„A když si všechny ty plané žvásty přeložíš, co to znamená?“

„Kruclnál fagot,“ rozčilila se Berta, „nebuď tak příšerné zabedněnej!“

„Snažím se jen dostat tvůj způsob myšlení do mé perspektivy.“

„Tak to si tu svou perspektivu radši hleď rozšířit,“ odsekla.

„A zahrnout do ní co?“

„Zahrnout do ní skutečnost, že podporujeme Franka Sellerse, a to na sto procent.“

„V čem?“

„V tom, jak to podle něj bylo.“

„A jak to podle něj bylo?“

„To přece víš. Dřív nebo později o tom bude muset vypovídat. Zatím se tomu vyhnul díky tomu, že tu svou historku roztrubuje na všech důležitých místech.

Byl s námi. My jsme pili, on nepil. Na tu večeři se k nám připojil, protože jsme ho pozvali. Chtěli jsme si s ním o něčem promluvit. Jeho kolega Gillis Adams věděl, kde je, neboť Sellers musel být neustále ve spojení s velitelstvím.

Adams se chtěl se Sellersem zkontaktovat, protože došlo k velice důležitému vývoji v případě, na kterém pracovali, ale nechtěl, aby bylo Sellersovo jméno veřejně vyhlašováno. Rozhodl se tedy zavolat tobě, hlavně vzhledem k tomu, že měl důvod myslet si, že se znáš s Baffinem a že všichni Baffinovi zaměstnanci dostali shora pokyn, že máš dostat všechno, co jen budeš chtít, a to na účet podniku.

Adams tedy požádal, ať za tebou pošlou číšníka, který ti měl vyřídit, že máš přijít k telefonu. Když jsi pak k telefonu přišel, řekl ti, že máš Sellersovi vzkázat, aby jel hned na velitelství, nemá si už ani telefonovat pro další pokyny, je to strašně důležité.

Šel jsi zpátky ke stolu a vyřídil vzkaz Sellersovi, načež Sellers vyskočil a hnal se ke dveřím. A teď pozor: to všechno se stalo ještě před tím, než číšnice upustila jídlo a ztropila povyk a než někdo vykřikl ‚Vražda‘.“

„A Sellers nepil,“ dodal jsem.

„Ani kapku.“

„Proč ne?“

„Protože od policistů se očekává, že ve službě nepijí, a člověk v jeho postavení je ve službě čtyřiadvacet hodin denně. Samozřejmě je to z velké části utopie, když odejdou z velitelství a jdou domů, sem tam si dopřejí nějakou skleničku. Já ovšem mluvím o předpisech, které platí speciálně v jeho oddělení… U našeho stolu jsme pili ty a já šampaňské a Sellers popíjel bledou zázvorovou limonádu ze šampusové sklenky.“

„Tys tohle vypověděla?“

„Tohle jsem vypověděla,“ řekla.

„A budeš takhle vypovídat i příště?“

„Budu takhle vypovídat i příště a ty taky!“

„Jednoho dne to budeš muset vypovědět pod přísahou!“

„Tak to tedy vypovím pod přísahou.“

„A to by mohlo být křivé svědectví.“

„Dokaž, že je to křivé svědectví,“ vyštěkla Berta. „Herdek. Donalde, uvědomuješ si vůbec, že tady jde o naši práci? Když nebudeme zadobře s policií, můžeme to rovnou zabalit. Stačí přece, když jen budeme maličko velkorysí a Sellersovi to může pomoci z velké šlamastyky.“

„Pomůžeme mu z šlamastyky tím, že se dopustíme křivého svědectví, a pak se něco stane a rázem vyjde najevo, že jsme řekli lež. Vrah vyklouzne okresnímu prokurátorovi mezi prsty právě kvůli té lži a bude setsakra zle. Pak už nepůjde jen o to, že jsme kryli Sellerse, ale zabředneme rovnou do spoluviny za to, že nebyl dopaden pachatel vraždy, a přijdeme o licenci. Sellers dostane vyhazov a tebe možná obviní z křivého svědectví.“

„Blbost!“ zasupěla Berta.

„Všimla sis toho děvčete s cigaretami a doutníky?“ zeptal jsem se.

„Jak to myslíš?“

„Vzpomínáš si na tu dívku, která tam obcházela v těsně obepnutých kalhotách a živůtku s hlubokým výstřihem a nesla podnos s doutníky a cigaretami?“

„Jistě, tu si pamatuj u,“ řekla Berta. „Nad těmi baletními šponovkami byla skoro nahatá.“

„Dobrá,“ pokračoval jsem. „Frank Sellers chtěl doutník. Sklonila se, aby mu připálila. Mohl na ní oči nechat.

V takovémhle podniku to děvče moc doutníků neprodá. Většina lidí chce cigarety. Dejme tomu, že si Sellerse pamatuje a možná ho po očku pozorovala. Co pak?

Řeknu ti, Berto, že nemůžeme vystrkovat krky, dokud se nedozvíme mnohem víc o lidech, kteří jsou zticha.

Co ten hromadný úprk těch, kteří si nemohli dovolit být tam viděni? Někdo si třeba vzpomene, kdo byli ti lidé, nebo alespoň někteří z nich. K tomu možná ještě dojde. Co uvedou ve svém svědectví? V tuhle chvíli si nemůžeme dovolit zaujmout stanovisko.

Nevíme, kdo tu vraždu spáchal, kdy byla spáchána, ani proč byla spáchána, ale zanedlouho už možná odpovědi vyjdou najevo. Možná se ukáže, že je velmi důležitý časový prvek.

Kdyby Sellers mluvil pravdu a řekl: „Jistě, seděl jsem tam ve společnosti Donalda Lama a Berty Coolové, protože jsem se doslechl, že byl Baffin vydírán. Chtěl jsem se o tom něco dozvědět a jediný způsob, jak se to dozvědět, bylo chovat se družně. Tak jsem tam byl. Potom někdo zaječel: ‚Vražda‘ a lidé začali v panice houfně odcházet. Domníval jsem se, že by mohlo být velmi užitečné, kdyby si policejní důstojník stoupl venku na chodník a sledoval lidi, kteří vycházejí, abychom si na ně mohli vzpomenout později. Šel jsem dolů a byl jsem tak nenápadný, jak jen to bylo možné, ale nic mimořádného jsem neviděl.

Kdyby Sellers vypověděl něco na ten způsob, je v tom dost pravdy, aby se tím náhodou neotevřely dveře pro vraha. Okresní prokurátor se na něj nenaštve, a co je ještě důležitější, nikdo ho nemůže vydírat.

Jakmile se ale ty a Sellers dostanete na lavici svědků a začnete přísahat, že Sellers odešel předtím, než v tom boxu nastaly zmatky, bude rázem nanejvýš důležité, jak to bylo doopravdy, a ta neocenitelná informace se může stát dokonalým předmětem vydírání. Možná ne pro peníze, ale proto, aby Sellers musel srovnat krok pokaždé, když se někomu zachce prásknout bičem.“

Bertiny oči se rychle rozmrkaly. „To mě tedy vem čert,“ řekla po chvíli. Chvíli přemýšlela, potom sáhla po telefonu, zase si to rozmyslela a stáhla ruku zpátky.

„Chápeš, o čem mluvím?“

„Chápu,“ řekla. „Myslím, že by sis měl se Sellersem promluvit.“

„Na mluvení se Sellersem se ti můžu vykašlat,“ řekl jsem. „Sellers si sedí na uších a taky má v plánu mě z té vraždy obvinit. Když se mu podaří zjistit, kdo je skutečný vrah, bude všechno v pořádku, ale když to nezjistí, přišije tu vraždu mně. A za takových okolností se budu bránit, jak jen budu moct.“

A zatím co si to Berta přebírala, otevřel jsem dveře a vyšel ven.

Kapitola 15

Počkal jsem si tak dlouho, dokud jsem si nebyl jist, že je Baffin v Grilu. Pak jsem zajel k Baffinovu sídlu, zaparkoval své auto, vyšel rázně po předním schodišti a zazvonil na zvonek. Objevila se služebná.

„Chci mluvit s panem Baffinem,“ řekl jsem.

„Není doma.“

Spustil jsem hlasitěji: „Ale já ho musím nutně vidět. Pan Baffin mě zaměstnal, abych mu podával hlášení o jistých věcech, a já se s ním chci zkontaktovat.“

„Není tady. Je v Grilu. Zkuste za ním raději zajít tam,“ řekla služebná.

„Tak vám děkuju,“ řekl jsem a měl se k odchodu, ale pak jsem se otočil a šel zpátky. „Nějak mi nevyhovuje chodit za ním do Grilu. Raději bych se s ním setkal soukromě. Kdy se má vrátit domů?“

„Chodívá domů až pozdě. Bývá v Grilu pokaždé až do jedné nebo dvou hodin ráno.“

„To stačí, Věro. Já to vyřídím,“ ozval se tichý, pěkně modulovaný ženský hlas.

Vzhlédl jsem a spatřil paní Baffinovou, která se na mě usmívala. „Chtěl jste něco?“

„Ano, chtěl jsem vidět pana Baffina, ale nechci za ním chodit na tak veřejné místo, jakým je Gril. Tak jsem myslel, že ho možná zastihnu doma, ještě než odejde.“

„Ne, odchází o něco dříve… copak jste mu chtěl? Já jsem jeho manželka. Můžete mluvit se mnou.“

Dělal jsem zaraženého. „Je to, obávám se, soukromá záležitost.“

„No tak pojďte dál a uvidíme. Třeba se s tím dá něco dělat.“

Chvíli jsem váhal, a potom ji následoval do obývacího pokoje.

„Něco k pití?“ zeptala se.

Usmál jsem se, „ne, jsem ve službě.“

„Děláte nějakou práni pro mého manžela, co?“

Zamyslel jsem se a potom obezřele prohlásil: „No, dalo by se to tak říct.“

„Jsem jeho manželka, víte.“

„Ano, vím.“

Svůdně se usmála, přehodila nohu přes nohu a řekla: „A já vím, kdo jste. Jste Donald Lam, soukromý detektiv. Patříte k té společnosti, Coolová a Lam.“

Předstíral jsem velké překvapení.

„Donalde, pověřil vás můj manžel, abyste mne sledoval?“ zavrkala svůdným hlasem.

Zavrtěl jsem energicky hlavou.

„Na jakou práci si vás tedy najal?“

„Myslím, že bych o tom neměl mluvit. Raději byste se na to měla zeptat jeho, pani Bafflnová.“

„Pak se tedy něco stalo?“

„Ano.“

„Co?“

„O tom už určitě víte, protože se o tom psalo v novinách.“

„Myslíte tu vraždu?“

„Ano.“

„Vy jste v té souvislosti na něco přišel?“

„Svým způsobem ano, Chtěl jsem si o tom s panem Baffinem promluvit.“

„Nemyslíte, že byste to měl projednat se mnou?“

Zaváhal jsem a pak jsem řekl: „To nemyslím.“

„Mále nějakou novou stopu nebo tip?“ zeptala se.

„Ano, svým způsobem,,, No, snad bych vám to konev konců mohl říct.“

„Ach ano, pane Lame, to by mě potěšilo,“ řekla, „Už mě hrozně nudí sedět tu každý večer sama. Víte, můj manžel musí pracovat každý den až do jedné nebo dvou hodin ráno, a co já? Znáte tu starou píseň, ‚Ptáček ve zlaté kleci‘.“

„Krásný ptáček,“ řekl jsem.

Ostýchavě sklopila zrak. „Děkuji vám,“ řekla a popotáhla si lem sukně asi o půldruhého milimetru, připoutávajíc pozornost na ladně tvarované koleno v jemné nylonové punčoše.

„Při pronásledování vraha je nejdůležitější zjistit si, pokud možno, co nejvíce o oběti, jeho přátelích a osobách, které mohly mít k zabití motiv.“

„Ano, rozumím.“

„Tedy, v případě Starmana Calverta to vypadá tak, že zatím nikdo na motiv nepřišel…“

„Napadlo vás vydíráni? Nebyl to třeba vyděrač?“ zeptala se.

„Ach ano,“ řekl jsem. „To mě napadlo, a myslím, že to tak možná dokonce i bylo, ale k tomu, aby člověk spáchal vraždu, je zapotřebí hodně silný motiv.

Ale chtěl jsem zrovna říct, že, jak to tak vypadá, se dosud nikomu nepodařilo zkontaktovat se s jeho ženou.“

„Chápu, Chudinka.“

„Bylo by to hrozné, kdyby to nebylo podezřelé,“ řekl jsem

„Jak to myslíte, podezřelé?“

„Dejme tomu,“ pokračoval jsem, „že jeho manželka nebyla ve skutečnosti jeho manželka, ale někdo, s kým žil jen tak na hromádce a kdo se za jeho manželku vydával. Nosila téměř ustavičně tmavé brýle. Byla to krásná blondýnka, asi tak ve vašem věku a s podobnou postavou. Byla však viděna jen při několika málo příležitostech.“

„Ale to proto, že pracovala jako nákupčí pro nějaký obchodní dům.“

„V obchodních domech tvrdí, že ne.“

„Musí to být zdejší obchodní dům? Nemohl by to třeba být nějaký obchodní dům v Chicagu nebo San Franciscu?“

„V San Franciscu říkají, že ne, a jestli zkoušeli Chicago, to nevím. Sotva by asi pracovala pro nějaký obchodní dám v Chicagu a žila tady.“

„Proč ne? Někdy tu byla a někdy ne, a častěji tu nebyla než byla. Koneckonců žijeme ve věku tryskových letadel.“

„Ano,“ řekl jsem, „něco na tom je.“

Nakolik vteřin bylo ticho, a pak se zeptala: „Takže vy jste chtěl něco manželovi říci?“

„Ano.“

„O ní?“

„Ano.“

Zpozorněla. „Co, Donalde?“ zeptala se a ztišila hlas do důvěrného pološepotu.

„Ta žena se pouze vydávala za paní Calvertovou. Měla kreditní kartu na její jméno. Zjistil jsem, kde si na svou kreditní kartu kupovala benzín. Mám opravdu dobrý popis. Zřízenec ji viděl bez tmavých brýlí. Může ji identifikovat.“

„Opravdu!“ zvolala. „Kde je ta benzínová stanice?“

Nasadil jsem rezervovaný tón: „To jsem chtěl právě říct vašemu manželovi.“

Chvíli přemýšlela. „Máte popis?“

„S téměř fotografickou přesností,“ řekl jsem.

„Chudinka,“ řekla paní Baffinová. „Představte si, v jaké je teď prekérní situaci. Bože, vždyť je to možná nějaká vážená, vdaná žena, která žije se svým manželem. Tohle jí zničí pověst a zkazí celý život.“

Tvářil jsem se zamyšleně. „To je možné,“ připustil jsem.

„Víte co, Donalde, nenamáhejte se s tímhle chodit za Nicholasem. Až se vrátí domů, počkám si na nějakou vhodnou příležitost a povím mu to. Řeknu mu, že máte stopu a myslíte si, že podle ní budete schopen najít manželku pana Starmana Calverta. A že podle existujících důkazů by to mohla být nějaká vdaná žena, která vedla dvojí život.“

„Nerad bych panu Baffinovi v takovéhle věci něco zatajoval,“ řekl jsem.

„Nic mu nezatajujete. Ohlásil jste to mně. Pan Baffin má spoustu práce s vedením Grilu a já náhodou vím, že musí myslet na tisíc důležitých věcí a nechce být vyrušován. Řeknu mu to, až se vrátí domů.“

„Děkuji vám,“ řekl jsem a vstal.

„A teď, když jsme vyřídili pracovní povinnosti,“ usmála se, „nedáte si něco k pití?“

Zaváhal jsem a řekl: „Myslím sice, že bych neměl, paní Baffinová, ale moc děkuji.“

Našpulila rty. „Doufala jsem, že řeknete ano. Koneckonců je pořádně monotónní sedět tu sama. Na pletení se dát nechci, ani kočku si nepořídím… Zkrátka si připadám osamělá.“

„To docela chápu,“ řekl jsem. „Překvapuje mě, že… totiž… ale nic.“

Uhnul jsem očima.

Přistoupila blíž a stoupla si těsně vedle mě.

„Je to už tak dávno, co mě vzal naposledy někdo na večeři, přidržel mi u stolu židli a projevoval mi běžné zdvořilůstky. Někdy si myslím, že se snad zblázním, když tu tak sama sedávám noc za nocí a dívám se na televizi. Když se nenastrojím, začnu si hned připadat zpustle a když se nastrojím, sedím zas jen v obývacím pokoji a dívám se na svůj odraz v zrcadle přes pokoj… Donalde, když si přehodím nohu přes nohu, myslíte, že ukazuju příliš mnoho?“

„Ne.“

„V zrcadle to vypadá, že ano.“

„V zrcadle se vidíte z jiného úhlu, než jak vás vidí ostatní.“

„Snad jsem vás nešokovala, Donalde?“

„Zaujala jste mě.“

„Myslíte, že mám hezké nohy?“

„Krásné.“

Laškovně mě plácla. „I vyjeden lichotníku.“

Zasmál jsem se. „Vsadím se, že tuhle větu říkáte všem mužům, kteří vám povědí, že máte hezké nohy.“

„Dnes už jich nijak mnoho není.“

„To je ovšem zločin,“ řekl jsem.

„A můj manžel vás platí proto, abyste zločinům předcházel, že ano?“

„Svým způsobem.“

„Musíš už jít, Donalde?“

„Ano, mám něco na práci. Ještě jsem dnes neskončil.“

Povzdechla si. „Tak dobrá,“ řekla, „ale vzpomeň si někdy.“

„Na co si mám vzpomenout?“

„Na mě,“ řekla a doprovodila mě ke dveřím. Sledovala mě očima, jak scházím se schodů. Nebyla v nich panika.

Auto, zaparkované před domem, byl Thunderbird s jiným poznávacím číslem. Cadillacem zřejmě odjel Nick Baffin.

Kapitola 16

Obstaral jsem si sendvič, termosku s kávou a krabičku cigaret a zajel jsem na parkoviště, odkud jsem měl dobrý výhled na benzinovou stanici, kde si pani Calvertová kupovala benzin.

Připravil jsem se na dlouhé čekání.

Nebyl jsem tam ani třicet minut, když tam dorazila pani Baffinová v Thunderbirdu.

Byla svůdnost sama. Vystoupila z auta, zašla si na toalety, vrátila se a zatímco doplňovala nádrž, štěbetala se zřízencem. Stála blízko u něj, usmívala se na něho a nakonec tam strávila téměř deset minut. Dala si prohlédnout pneumatiky a zkontrolovat baterii a po celou tu dobu čile konverzovala.

Když odjela, přešel jsem přes cestu a zašel za zřízencem.

„To jste zase vy,“ řekl.

„Já,“ odvětil jsem.

„Našel jste tu ukradenou kreditní kartu?“

„Myslím, že ano,“ řekl jsem. „Co ta žena, která tu právě byla s Thunderbirdem?“

„Ta?“

„Ano, ta.“

„O čem to mluvíte?“

„Chci o ní vědět víc.“

„Velice milá, zdvořilá, uznalá, kultivovaná, a…“

„Použila kreditní kartu?“

„Ne, platila hotově.“

„Nevíte náhodou, kdo to je?“

Zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem ji neviděl.“

„Na něco se vyptávala?“

„To víte, ženský. Něco si přečtou o vraždě a hned by o tom chtěly všechno vědět. Zajímalo ji, jestli jsem toho Calverta někdy viděl. Říkala, že bydlel nedaleko odsud. Pak se zeptala na paní Calvertovou, co si o ní myslím a podobně. Chtěla vědět, jestli sem paní Calvertová jezdila tankovat a já jí na to, že si všechny zákazníky nemohu pamatovat, ale že mám pocit, jako bych jednou nebo dvakrát zahlédl jméno paní Calvertové na kreditní kartě, ovšem tihle zákazníci s kreditními kartami jsou pro mě pouhá jména. Podle kreditkarty si přece nemůžu pamatovat, jak vypadají, ale kdybych je zas někdy viděl, věděl bych, že už jsem je kdysi obsluhoval.

Ta pani tedy byla zvědavá, to ano, ale jinak byla milá.“

„No dobrá,“ řekl jsem, „a teď chci vědět tohle. Je možné, tedy, bylo by aspoň trochu možné, že by u vás tato žena, s kterou jste právě mluvil, brávala benzin často?“

Překvapeně na mě pohlédl. „Kdepak,“ řekl, „ani náhodou.“

„Díky,“ řekl jsem a odjel.

Pani Calvertová použila Baffinovo auto přinejmenším při jedné příležitosti. Bylo ji třicet dva nebo třicet tři, byla blondýnka a většinou nosila ve dne v noci tmavé brýle. Po tom, co jsem řekl, vyrazila manželka Nicka Baffina po čerstvé stopě.

A skutečnost, že pani Calvertová a manželka Nicka Baffina nejsou jedna a táž žena, roztříštila mou teorii toho případu na tisíc kousků. Byl jsem namydlený.

Odhadoval jsem, že mi zbývá zhruba dvacet čtyři až třicet šest hodin, než se někdo vrhne po mně. Když budu mít samozřejmě štěstí a pojedu prostředkem cesty.

Vzal jsem telefon a zavolal Bafflnovi.

Cosi ho strašně rozrušilo.

„Lame,“ řekl, „musím vás prostě vidět. Mám pro vás práci.“

„Jaký druh práce?“

„Tentokrát je to velkej džob.“

„Pro vás, nebo…“

„Ne, ne, tohle bude pro mě. Chci, abyste přišel ke mně do kanceláře, jak nejrychleji to půjde. Ovšem pokud nejste ničím vázán. Jste volný?“

„Volný jako pták,“ řekl jsem.

„Jsem ve své soukromé kanceláři. Za jak dlouho se sem dostanete?“

„Patnáct minut.“

„Zkuste to za deset, kdyby to šlo,“ řekl. „Na penězích mi nesejde. Ta věc je strašná, prostě strašná.“

„Uvidíme se,“ řekl jsem a zavěsil.

Cítil jsem, že by to mohla být léčka, ale mé postavení bylo v tu chvíli takové, že jsem nechtěl zaváhat. Chopil jsem se Šance.

Baffin byl ve své přepychová soukromé kanceláři ve druhém patře. Pod očima měl tmavé kruhy. Vypadal příšerně.

„Lame,“ spustil, „já vás nemám rád.“

„To je dobrý začátek,“ podotkl jsem.

„V zásadě jste ale obstál. I když to nebylo ve vašem zájmu, zůstal jste loajální osobě, ktorá je pouze technicky vaší klientkou. Říká se, že jste chytrý, a já tomu chci věřit. Vim, že jste loajální. A právě loajalitu si potřebuju koupit.“

„Kolik loajality?“

„Všechnu, co máte na prodej.“

„Co chcete?“

„Povím vám jednu historku,“ řekl.

„Pusťte se do toho,“ vyzval jsem ho.

„Tentokrát nechci, aby došlo k nějakému nedorozumění. Chci vás platit proto, abyste chránil moje zájmy.“

„Jaké jsou vaše zájmy?“

Baffin si špičkou jazyku zvlhčil rty. „Chystají se na mě hodit vraždu,“ řekl.

„Čí vraždu?“

„Calvertovu,“

„Jak to?“

„Znáte Morionu Brentwooda?“

„Vím o něm.“

„Byl se mnou, když byl Calvert zavražděný, ale někdo na něj začal tlačit. Teď si to pamatuje tak, že asi deset minut mluvil telefonicky se San Franciskem.“

„Odkud?“

„Z toho telefonu na chodbě hned vedle této kanceláře, ale říká, že byl otočený zády. Prý jsem si mezitím mohl odskočit.“

„Odskočil jste si?“

„Ovšemže ne!“

Na očích mu bylo vidět, že váhá.

„Odskočil jste si?“ zeptal jsem se.

„Vyšel jsem z kanceláře na třicet vteřin. Brentwood stál u telefonu. Byl napůl otočený zády, ale musel vidět, že odcházím a hned se zase vracím

„Takže jste byl venku.“

„Ano, necelou půlminutu.“

„V kolik to bylo hodin?“

„Asi pět nebo deset minut před tím popraskem v restauraci.“

„Co chcete, abych udělal?“

„Jsou některé věci, které se neutají, zejména v případu vraždy,“ řekl Baffin. „Přiliš mnoho lidi si dá dvě a dvě dohromady. Jaksi se rozneslo, že mě Calvert vydíral.“

„Povězte jim pravdu,“ řekl jsem, „že to bylo jen naoko.“

„Eh, tahle část je snadná,“ povzdechl si Baffin. „Horší je to s tou druhou částí.“

„To je co?“

„Historka o tom, že Calvert měl v plánu navštívit mou ženu a dát jí kopie těch fotek.“

„Měl ještě udělané další?“

Baffin přikývl.

„Jak jste se to dozvěděl?“

„Ten čubčí syn chtěl pětadvacet tisíc.“

„Zabil jste ho?“

„Ne, ale měl jsem.“

„Víte, kdo to udělal?“

„Ne.“

„Jestli jste ho zabil, nechám vás odsoudit. Já na to přijdu, kdo tu vraždu spáchal.“

„Nezabil jsem ho,“

„A opravdu nevíte, kdo to byl.“

„Správně.“

„No dobrá,“ řekl jsem mu, „trochu na něj přitlačím.“

„Na koho?“

„Na vraha. A jestli jste tím vrahem vy, pocítíte ten nátlak sám. Chci, abyste s tím souhlasil.“

„Rozumím.“

„Dobrá, chci si pořídit barevné fotografie a nechat je co nejdřív vyvolat. Znám fotografa, který to pro mě může udělat. Po vás chci, abyste mi obstaral modely.“

„Jaké modely?“

Pohlédl jsem na hodinky,

„Potřebujeme japonský fotoaparát se světelným objektivem, s hodně krátkou expoziční dobou. Jmenovitá rychlost objektivu je 0,95 f.

Ještě mi řekněte, kdo byla ta číšnice, která obsluhovala Calverta?“

„Bejbina,“ řekl.

„Fajn,“ řekl jsem. Vy sežeňte Bejbinu a objednejte jednu porci toho čínského pokrmu. Já obstarám fotoaparát. Zavřete druhé patro a nikoho tam nepouštějte, dokud ty fotky nebudu mít.“

„Co s těmi snímky budete dělat?“

„Strčím je do výkladní skříně,“ řekl jsem. „ Vystavte mi šek na tisíc dolarů, já zajdu pro foťák a zařídím vyvolání filmu. Vrátím se za dvacet minut a vy dohlédněte, aby bylo všechno připraveno.“

Šel jsem do obchodu s fotografickými potřebami, kde mají otevřeno až do večera a kde jsem viděl nový typ objektivu s velmi krátkou dobou osvitu, koupil jsem fotoaparát a svitek barevného filmu. Zpátky v Baffinově podniku jsem byl za necelých dvacet minut.

„Všechno připraveno?“ zeptal jsem se.

„Jdeme na věc,“ řekl.

Vyšli jsme z kanceláře a šli za Bejbinou. Bejbina byla krásná blondýna s hezkou postavou, svůdnýma očima a sebejistým vystupováním. Baffin se ujal představování. Podívala se na mě: „Co chcete?“

„Chci, abyste upadla a rozházela jídlo po podlaze.“

Odvrátila zrak a zeptala se: „Už zase?“

„Už zase,“ řekl jsem.

„Byl to příšerný svinčík. Já…“

„Řeknu hochům od nádobí, aby to uklidili,“ vložil se do toho Baffin. „Udělejte, co pan Lam chce.“

„Ano, pane Baffine,“ řekla.

„A držte o tom jazyk za zuby,“ podotkl jsem významně. Přikývla.

Viděl jsem, že všechna světla uprostřed místnosti jsou rozzářena.

„Musím zaostřit,“ řekl jsem.

Při zaostřování jsem si ji třikrát vyfotil. Závěrka klouzala tak tiše, že to vůbec neslyšela. Potom jsem ji nechal zapózovat s podnosem, vyfotil jsem podnos padající k zemi, a nakonec jsem pořídil obrázek vzniklého nepořádku a Bejbiny ležící na podlaze.

„Trochu víc nohy,“ požádal jsem.

Vyhrnula si sukni.

„Pr, zpátky, to je moc. Tohle není pro lechtivej magazín. Bude to dokumentární fotografie.“

Shrnula si sukni zpátky. „Tak mi teda řekněte, co chcete,“ řekla.

„Trochu víc.“

Pomalu, provokativně povytáhla sukni.

Nechal jsem cvaknout uzávěrku, vymezující dobu expozice, třikrát nebo čtyřikrát.

„Výborně,“ řekl jsem Baffinovi. „Pošlete sem ty hochy, ať to uklidí, nikomu nic neříkejte a Bejbině nakažte, ať je zticha. Máte ji pod kontrolou?“

„Probůh, to ano.“

„No dobrá,“ řekl jsem, „postarejte se o ni. Chci, aby na tohle všechno zapomněla.“

Šel jsem do laboratoře, kde jsem si domluvil zpracování barevného filmu a pořízení obrázků. Dvě hodiny jsem tam technikům pomáhal. Na konci jsem měl pár kvalitních barevných snímků.

Uložil jsem si do peněženky jednu fotku číšnice, rozmetávající jídlo. Ostatní obrázky jsem vložil do obálky, kterou jsem označil „K rukám Donalda Lama – důvěrné“, připsal adresu do kanceláře, obálku zapečetil a hodil do schránky.

Potom jsem zavolal Elsii do jejího bytu.

„Co je u vás nového, Elsie?“

„Nic.“

„Vůbec nic?“

„Nic. Ticho po pěšině.“

„To je dobře,“ řekl jsem.

„Ba ne, není,“ odvětila. „Tohle je ticho před bouřkou. Je to cítit ve vzduchu. Dokonce Berta chodí po špičkách.“

„Takže není absolutně nic nového?“

„Ne. Vlastně, počkej, někdo ti poslal telegram z Ensenady.“

„Kdo?“

„Nebylo tam uvedeno jméno.“

„Co je v něm napsáno, Elsie?“

„Jenom hodně štěstí a podepsáno Casa de Maňana.“

„To je v pořádku,“ řekl jsem jí, „pusť to z hlavy. To je takový nápad na reklamu, jeden motel, který chce naverbovat lidi na víkendový pobyt.“

Kapitola 17

Vyjel jsem před svítáním, abych dorazil do Ensenady v rozumnou hodinu.

V recepci Casa de Maňana mi potvrdili, že se u nich Lois Maloneová zdržuje. Odebral jsem se k jejím dveřím a zaklepal. Teprve po druhém zaklepání se ozval hlas. „Kdo je?“ zeptala se.

„Donald,“ řekl jsem. Okamžik váhala.

„Příjmení?“

„Lam.“

„Tak moment.“

Zaslechl jsem nohy, našlapující po podlaze. Pak se dveře otevřely. Stála tam v županu, vlasy na šíji celé zcuchané.

„Tedy vy když dorazíte k děvčeti na návštěvu, rozhodně jí dáte příležitost vypadat co nejlépe!“

„Já bych řekl, že vypadáte dobře,“ řekl jsem jí.

„Co se děje?“ zeptala se. „Co vás sem přivádí tak brzy po ránu?“

Pohledem jsem prozkoumal dlouhou chodbu.

„Pojďte dál,“ pozvala mě.

Vstoupil jsem do pokoje, typické ložnice prvotřídního motelu. Postel byla rozházená, ale jinak tam bylo čisto a uklizeno, oblečení pověšené v šatníku s výjimkou nylonového prádélka, přehozeného přes opěradlo židle.

Rychle ho popadla, pak se na mě zadívala a zasmála se. „Nejspíš jste už něco takového viděl, Donalde. Posaďte se. Ležela jsem a vychutnávala ten luxus, když si člověk může dopřát tolik spánku, kolik chce.“

„Mám dojem, že je načase jet zpátky a nést následky svých činů,“ řekl jsem, „nebo sem následky brzy dorazí samy.“

„Zatím si mě tu nikdo nevšiml.“

„Nechávám za sebou stopy,“ řekl jsem.

„Proč?“

„Protože se chci pojistit, aby vám nemohli přišít útěk.“

„Jak to myslíte?“

„Kdybyste utekla, znamenalo by to, že máte špatné svědomí, a v Kalifornii je útěk důkazem viny. Na stranu druhou by ale bylo něco jiného, kdybyste byla důležitý svědek a já vás na čas uklidil.“

„Takže jste za sebou nechal stopu?“

„Přijel jsem služebním autem,“ řekl jsem. „Je registrované. Policisté mě už jednou našli tak, že po tom autě vyhlásili pátrání, a když budou chtít, můžou to docela snadno udělat znovu. Když nás nenajdou, budeme mít důkaz o tom, že jsem tu byl.“

„Co uděláte?“

„Přihlásím se. Zůstanu tu celý den a v noci pojedu zpátky.“

„Tak jděte a udělejte to, Donalde,“ řekla, „a dejte mi šanci se osprchovat, vyčistit si zuby a trochu se vzpamatovat. Jsem celá popletená.“

„Dáme si snídani?“ zeptal jsem se.

„Za půl hodiny.“

„Víte kde?“

„To si pište, že vím. Tady ne. Mají tu akorát lívance a šunku s vejci. Do jedné hospůdky, kde podávají huevos rancheros, papáju a výtečné mango.“

„To je něco pro mě,“ řekl jsem jí. „Přijdu za půl hodiny.“

Přihlásil jsem se v motelu svým skutečným jménem, uvedl jsem poznávací značku služebního auta, půlhodinu jsem počkal a pak šel zpátky vyzvednout Lois.

Lois byla dlouhonohá sekanda s ladnými křivkami, zdravá, bystrá, normální.

„Jak moc chybím Nicholasi Baffinovi?“ zeptala se.

„Nezmínil se ani slovem, že jste odešla.“

Mírně přimhouřila oči. „To něco znamená,“ řekla.

„Je to zajímavé,“ souhlasil jsem. „Pojďme se najíst.“

Najedli jsme se. Šli jsme si zaplavat. Povalovali jsme se na pláži na sluníčku. Půjčili jsme si motorový člun a brázdili v něm kolem zálivu a na širém moří. Pak jsme ho vrátili a vyšli si na dlouhou procházku podél pobřeží.

Po chvíli jsme došli k místu, kde se tyčily křídově bílé písečné duny, naváté větrem, měkkoučké, vyhřáté a lákající svými svahy, odrážejícími sluneční paprsky a údolími, v nichž se držely stíny.

Lehli jsme si do písečných dun. Lois mi položila hlavu na rameno a pak na hruď, a objímajíc mě pažemi pokojně spala. Po chvíli jsem usnul i já. Probudil jsem se, když jsem ucítil, jak změnila polohu. Otevřel jsem oči a našel ji, jak zkoumá můj obličej. Na rtech ji hrál něžný úsměv. Mrkala ve snaze potlačit slzy.

„Copak?“ zeptal jsem se. „Nic, jenom…“ nedopověděla.

„Ty pláčeš?“

„Mhm.“

„Proč ty slzy?“

„Jsem prostě šťastná proto, že tě znám a nešťastná, že jsem tě neznala dřív. A dělám si starosti.“

„Kvůli čemu?“

„Dokud se nedozvědí, co budu vypovídat, pokud se mi podaří dostat se až na lavici svědků a odpřísáhnout, že jsi z boxu číslo třináct nevyšel, ale jenom jsi udělal krok dozadu k závěsu, abys mě nechal projít, nemohou tě jen tak obvinit z vraždy, aniž by se to obrátilo proti nim.

Ale kdybych náhodou… řekněme nebyla k dostižení… víš, jaké metody se na policii používají. Vymývají svědkům mozky, najdou si takové, kteří jsou ochotni k čemukoliv, svědky, kteří si chtějí u policie šplhnout. A víš, co by se stalo pak.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nemohou mi bez důvodných pochybností prokázat vinu. Můžou z toho nanejvýš slepit obvinění, díky němuž by mě mohli zatknout, ale to je asi tak všechno.“

„Jen aby ses nepletl, Donalde,“ řekla. „Kdybych nebyla k nalezení…“ Usmála se na mě. „Jsem tvoje životní pojistka.“

Přikývl jsem.

Dlouze a oddaně mě políbila. Pak se ode mne hlavou odtáhla a zadívala se mí do očí. „Tak na mě dávej dobrý pozor, Donalde,“ řekla.

Stíny se už prodloužily. Prošli jsme přes pláž zpátky a dali si dobrou večeři.

„Zůstaneš?“ zeptala se, a bylo to spíš pozváni než otázka.

Zavrtěl jsem hlavou.

Přes obličej se jí mihl stín zklamání.

„Už jsem tady svůj úkol splnil,“ řekl jsem jí. „Teď nemohou ani jednoho z nás nařknout z toho, že jsme na útěku. Pokud se mi podaří vrátit se zpátky, aniž by si mě někdo všiml, mám u sebe přihlašovací lístek a stvrzenku na můj pokoj, kterou mohu prokázat, že jsem tu vyšetřoval případ.“

„A tím se taky vyřeší můj problém. Já jsem tím pádem svědkyně, kterou jsi na čas poslal do ústraní, a ne podezřelá, prchající před zákonem.“

„Funguje to na oba způsoby,“ řekl jsem.

„Nemohl bys odjet zítra ráno?“

„Raději ne,“ řekl jsem. „Teď se pojede mnohem líp.“

Zhluboka se nadechla a usmála se. „Jak myslíš, Donalde.“

Políbila mě na dobrou noc, něžně a vášnivě.

Dojel jsem až skoro k hranici, když mě zadrželi.

Policista z dálniční hlídky mí oznámil: „Na vaše auto tu mám hlášení. Ukažte mi řidičský průkaz.“

Podal jsem mu ho.

„Ale ale,“ prohlásil. „Počkejte tady. Musím si zatelefonovat.“

„Odešel k telefonu a byl pryč asi deset minut. Potom se vrátil a zeptal se mě: „Kam máte namířeno, pane Lame?“

„Jedu do svého bydliště v Los Angeles.“

„Kde jste byl?“

„Jižně od hranic.“

„Jak daleko?“

„V Ensenadě.,“

„Co jste tam dělal?“

„Vyslechl svědkyni,“

„Čeho se to týkalo?“

„Záležitosti, kterou vyšetřuji,“

„Mohl byste být poněkud vstřícnější a ušetřit si tím mnoho nepříjemností.“

„A další by mi to mohlo způsobit. Jsem placen, abych informace získával, ne rozhlašoval.“

„Vy jste soukromý detektiv?“

„Viděl jste můj průkaz. Máte registrační záznam o automobilu. Co jste chtěl, jste se dozvěděl.“

„Kdy jste jel do Ensenady?“

„Dnes brzy po ránu.“

„Jak brzy?“

„Hodně brzy.“

„Hledali jsme vás cestou tam. Neutíkal jste snad, co?“

„Kdyby ano,“ řekl jsem, „přece bych se nevracel. Jestli chcete, můžete se o tom ve vašem hlášení zmínit.“

Chvíli si to promýšlel, a pak prohlásil: „No dobrá, můžete jet, pane Lame, Obviněn z ničeho nejste. Jen jsme vás kontrolovali, to je vše.“

Jel jsem dál. Asi tak hodinu se nedělo nic, a potom mě dohonil policista na motorce a sirénou mi naznačíl, že mám zajet ke krajnici.

Opět jsem ukázal řidičský průkaz,

Příslušník kalifornské dálniční služby byl zdvořilý a úslužný. Když promluvil, znělo to skoro omluvně.

„Mám tu z Los Angeles příkaz vás zadržet. Jde o vyšetřování vraždy.“

„Takže mě zatknete a auto tu necháte stát?“ zeptal jsem se.

„Ne, to ne,“ řekl, „Mohl bych vás vzít do vazby, ale myslím, že to nebude nutné. Nechám vás jet ve vašem autě a pojedu za vámi. Oznámím taky vysílačkou losangeleské policií, že vás k nim doprovodím.“

„To zní fér,“ řekl jsem mu, „Nemůžu vám bránit v tom, abyste hlídal dálnicí rovnou za mými zády, když vám to tak vyhovuje.“

Zeširoka se usmál a přitakal: „Tak mi to vyhovuje.“

Jeli jsme rychle. Když jsem dorazil de Los Angeles, Frank Sellers už na mě čekal v policejním voze.

„Poslyš, Lame, ber to tak, že jsi zadržený za účelem výslechu a vyšetřování v souvislosti s vraždou Calverta“ rekl mi.

„Jak je libo,“ odpověděl jsem. Je to v tvé pravomoci. Když ji chceš využít, prosím, ale varuju tě, Franku, děláš chybu.“

„Varování si ušetři,“ odsekl. „Dostal jsi šanci, mohl jsi spolupracovat. Teď si můžeš chvíli vyzkoušet, jaké to je dostat do zubů.“

Jeli jsme na velitelství, Sellers mě zavedl do přijímací kanceláře a nakázal policistovi; „Prohledejte ho.“

Policista mě prošacoval a požádal mě, abych převrátil každou kapsu naruby.

Z vnitřní kapsy mi vytáhli obálku.

„Copak je tohle?“ zeptal se policista, když uviděl fotku Bejbiny padající s podnosem jídla.

„Hej hola!“ oznámil policista Sellersovi, „myslím, že jsme něco našli, seržante! Ta fotka má, myslím, souvislost s případem, který vyšetřujeme.“

Sellers se zazubil od ucha k uchu, „To je ale chytrý ptáček,“ podotkl. „Možná se nám něco pokusil tak trochu zatlouct. Copak to tu máš, Prcku?“

Zavrtěl jsem hlavou, „Bez komentáře.“

Sellers se zakřenil, vytáhl fotku, podíval se na ni, zamračil se a najednou mu poklesly koutky. „Kurník šopa!“ zanadával polohlasem.

„Není to ta číšnice, která našla tělo?“ zeptal se policista.

Sellers zavřel očí, soustředil se na problém, „Jak to mám, sakra, vědět? Vypadá tak,“ řekl nakonec.

„To můžeme zjistit,“ řekl policista, „Jestli tam měl někdo fotoaparát, zjistíme, kdo to byl, a vyrazíme z něj všechny fotky. Z takové série by už se dalo ledacos vyčíst.“

Pohlédl jsem na Sellerse a zachytil v jeho očích náhlý záblesk panického strachu.

Zazubil jsem se.

„Tenhle chlap měl hodně dlouho štěsti. Je to odvážný a přičinlivý detektiv. Jestli měl v tom Grilu někdo fotoaparát, tenhle mizernej parchant by toho člověka určitě vyčmuchal a ty fotky zněj vyrazil.“

Obrátil se ke mně. „Kde jsi přišel k téhle fotce, Lame?“

„Bez komentáře,“ zopakoval jsem. „Chráním své zdroje informací.“

Sellers mě silně udeřil do žaludku. „Soukromým čmuchalům nepovolujeme chránit zdroje informací, když pracujeme na případu vraždy. Tak odkud je ta fotka?“

Bylo mi trochu nevolno, ale sehrál jsem pořádné divadlo. Zavrávoral jsem, nadouval jsem se, jako by mi bylo na zvracení, a nakonec jsem se složil, padl na kolena a rukama šátral po podlaze.

Sellers mě silně nakopl do zadní části kalhot. Praštil jsem sebou dopředu a zůstal ležet. Někdo z policistů k Sellersovi spěšně přistoupil a potichu ho napomenul.

Několik mužů, kteří čekali v přijímací kanceláři, až s nimi někdo sepíše protokol, tomu představení účastně přihlíželo.

Sellers, obličej zsinalý zlostí, procedil: „Zvedni se, ty mrňavej skrčku, a okamžitě mi vyklop, kde jsi k těm fotkám přišel, nebo z tebe stáhnu kůži zaživa.“

Klopýtavě jsem se zvedl a podíval se mu zpříma do očí. „Jestli ty fotky chceš, postarám se o to, aby byl zveřejněn celý film. To by ti možná stačilo!“

Sellers se už už chystal něco říci, ale pak si to rozmyslel, dobře si snímek prohlédl a pak rozkázal: „Chopte se ho a strčte ho pod zámek.“

Byl jsem eskortován chodbou do cely, v níž bylo umývadlo, klozet a dvě palandy. Všechno tam bylo prostoupeno zápachem vězeňské dezinfekce.

Asi po patnácti minutách za mnou přišel Sellers. Byl sám. Sedl si ke mně na palandu.

„Mrzí mě, že jsem se přestal ovládat, Prcku,“ řekl.

„Jdi k čertu,“ odsekl jsem, „myslím, že jsi mi natrhl játra.“

„Jen jsem do tebe trochu šťouchl, herdek, abys mi věnoval pozornost,“ namítl Sellers. „Vždyť to nic nebylo.“

„Chci doktora.“

V Sellersovi začínala znovu kypět krev, ale tentokrát se ovládl. „No dobrá. Donalde,“ prohlásil. „Můžeš navštívit doktora, jestli si myslíš, že ti něco je. Momentálně proti tobě nemáme nic, abychom tě tu drželi. Ale nelíbilo se mi, že sis tak zničehonic vyrazil do Mexika.“

„Proč?“

„Řekl jsem ti, že se tě to vyšetřování týká. Nemám rád, když mi lidi utíkají.“

„Neutíkal jsem. Jel jsem zpátky.“

„Kde jsi vzal tu fotku?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Jestli tam měl někdo u sebe fotoaparát, jedná se o důkaz,“ řekl Sellers trpělivě. „Je to důkaz nejvyššího stupně. Víš, co se stane lidem, kteří zatajují důkazy,“ pokračoval. „Tak hele, Lame, ty a já teď stojíme každý na jiné straně, ale to ještě neznamená, že nejsme přátelé.“

Neřekl jsem nic.

„Musím se to o té fotce dozvědět.“

„Proč ti na ní záleží?“

„Je to důkaz.“

„Důkaz čeho?“

„Důkaz toho, že… no, je tam vidět, jak ta číšnice upustila podnos.“

„No dobře,“ řekl jsem. „Je tam vidět číšnici, jak upouští podnos. A co to znamená? Nemá to nic společného s vraždou, ani vrahem. Týká se to prostě jen té číšnice. O totožnosti číšnice nejsou pochybnosti. Nejsou pochybnosti o tom, co udělala, když rozhrnula závěs boxu a podívala se dovnitř. Vražda už v té době byla dokonána. Vrah uprchl a ta fotka nemá žádnou důkazní hodnotu. Okresní prokurátor by ji u soudu vůbec nepředložil.“

„Tím si nejsem jist,“ řekl Sellers. „Chci vědět, jak to s tou fotkou bylo. Chci originál.“

Zavrtěl jsem hlavou.

Sellers se naklonil dopředu a popadl mě za košili a za klopy pláště. Smýknutím si mě přitáhl blíž. „Ty mrňavej parchante,“ zuřil, „zkus přede mnou něco zatajit a udělám ti z ksichtu karbanátek.“

„Ty grázle,“ šlehl jsem po něm, „zkus mě ještě chvíli komandovat a postarám se o to, aby byla zveřejněna celá série těhle zatracenejch snímku. Tak co, pil jsi šampaňské, když jsi tam seděl u toho stolu, a čučel jsi s pusou dokořán, když druzí objevili vraždu?“

„Ty podraznickej čubčí synu,“ hulákal Sellers. „To je ale sprosté zacházeni s někým, kdo se tě zastával.“

„No jo,“ řekl jsem, „to vidím, jak ses mě zastával. Bolí mě žaludek. Chci k doktorovi. Myslím, že mám natržená játra. Jsi hromotluckej brutální polda a ani si neuvědomuješ, jaké pecky rozdáváš.“

Sellers z kapsy vylovil doutník, strčil si ho do pusy a několik vteřin ho divoce žvýkal, „Tak dobře,“ prohlásil pak. „Jdi, vypadni odsud.“

Kapitola 18

Šel jsem do kanceláře, vyzvedl fotografie, které jsem si sám poslal poštou, a našel vzkaz, že se mám co nejdřív dostavit do Baffinova podniku. Když jsem tam dorazil, Baffin na mě pohlédl s bezmocností zvířete, polapeného v pasti.

„Brentwood podal v San Pranciscu žalobu na sanfranciské noviny pro urážku na cti,“ oznámil mi.

Přikývl jsem.

„Budu svědek,“ řekl Baffin.

„Co máte dosvědčit?“

„Že jsem nebyl v San Franciscu v době, kdy měl Brentwood údajně vymáhat peníze za okolností, které se rovnají potenciálnímu podplácení. Byl jsem tady, v Los Angeles. Toho se týkalo celé to vydírání.“

„Očekává se od vás, že to dosvědčíte?“

„Ano.“

„A Calvert měl dosvědčit to vydírání?“

Baffin se zavrtěl a řekl: „Kdyby to bylo nutné.“

„Jenže Calvert je mrtvý. Nedosvědčí nic,“ namítl jsem, „a vy jste v kelu.“

„Jak to myslíte, v kelu?“

Otevřel jsem aktovku a vyndal z ní fotografie svého auta, zaparkovaného před motelem Restabit. „Říká vám něco tahle fotografie?“

Podíval se na ni. „Je hodně podobná těm fotografiím mého auta, které pořídil Calvert,“ prohlásil.

„Opravdu, hodně podobná,“ souhlasil jsem. „Obě fotografie byly pořízeny záměrně á scéna připravena předem.“

„To už jste říkal.“

„Teď to říkám znovu. A navíc je ta vaše fotografie datována.“

„Datována? Co tím chcete říct?“

„Tím chci říct, že fotograf vám mohl na fen snímek rovnou napsat správné datum, kdy byl pořízen – pondělí třináctého, nikoliv pondělí šestého.“

„Vy jste se zbláznil,“ řekl.

„Podívejte se na tuhle fotku,“ řekl jsem mu a ukazoval na snímek, který jsem vyfotil.

„Co je s ní?“

„Vyfotil jsem ji v úterý čtrnáctého.“

„No a co?“

„Vidíte tu rozestavěnou budovu hned naproti? Vidíte tu linii čerstvě položených nosníků na pozadí? A teď si vybavte tu vaši fotku. Silueta je téměř přesně stejná. Ty nosníky se tam právě začínají rýsovat.

Na tu stavbu jste zapomněl. Podle ní se dá na tu fotografii doplnit datum a přesný čas, jako by sté ho tam natiskl razítkem.

Na postavení té desetipatrové budovy byla stanovena časová lhůta a stavaři ženou jako o závod, aby to stihli dřív. Za každý den, o který dodavatel lhůtu zkrátí, dostane navíc sedm set padesát dolarů. Dodavatel to dokáže, protože chce odměnu.“

Baffin si to promýšlel. V obličeji se mu zračily složité myšlenkové pochody.

„Takže tím se dostáváme k vraždě Starmana Calverta,“ pokračoval jsem. „Byl zavražděn u vás, a navíc je tu ten kokus pokus o vydírání, který jste spolu sehráli.

Kdyby byl vyděračem, kterému jste zaplatil, abyste měl pokoj od dalších požadavků, neměl byste moc silný motiv k tomu abyste ho zavraždil. Jakmile se ale ukáže nový aspekt, podle něhož byl při celém tom vydíráni spiklencem, ocitáte se ve slepé uličce. Jste podezřelým číslo jedna.“

„Proč?“

„Protože vás Calvert mohl prásknout.“

„Neměl důvod mě prásknout.“

„To říkáte teď,“

„Kdybych si o tom mohl promluvit s Brentwoodom, měl bych perfektní alibi. Nemohl jsem odejít, aniž by mě viděl. Šel sice telefonovat, ale byl hned u telefonu za mými dveřmi.“

„Měl telefonický hovor, při němž byl obrácen zády ke dveřím.“

„To říká?“

„Podle toho, co jsem zaslechl ze zpráv v rádiu, říká, že stál tak, že by vás pravděpodobně viděl, kdybyste z místností odešel. Chápete, pravděpodobně by vás viděl. Netvrdí to s určitosti. Neříká to s železnou jistotou. Ale vy jste z té místnosti krátce vyšel, a on vás neviděl.“

„Kam tím míříte, Lame?“

„Musíte mi říct všechno,“ vyzval jsem ho, jinak se do toho úplně zamotáte.“

Baffin si otřel rukou zpocené čelo. „Co můžu dělat?“ zeptal se, „Jsem v pastí.“

„Nejste v pasti,“ opravil jsem ho. „Jste v bryndě, to je vše. Pro začátek stačí, že mi můžete věřit. Teď vám něco povím. Bude vám volat Frank Sellers a zeptá se vás, jak jsem se dostal k té fotce, na které Bejbina, ta číšnice, napůl v mdlobách padá, pouští podnos s jídlem a ječí. Bude chtít vědět, jak jsem našel člověka, co tam měl fotoaparát, a…“

„Už mi telefonoval, asi před patnáctí minutami.“

„Sakrapráce! Co jste mu řekl?“

„Řekl jsem mu pravdu. Poldům lhát nebudu.“

„Vy jste mu řekl, že to bylo celé zkonstruované?“

„Ano.“

„Že jsme to fotili až potom?“

„Ano.“

„Vy zatracený blázne,“ řekl jsem. „Ta fotka mě měla zachránit před zatčením. Dokud si tím snímkem nebyli jistí, nevěděli, odkud vane vítr a netroufli si to hodit na mě. Takže teď to obvinění z vraždy hodí na detektiva, který o tom ví nejvíc. Ovšem pokud neobviní vás.“

Pohlédl jsem k hlavnímu východu z kanceláře a pak se obrátil k bočním dveřím. „Kam to vede?“

„Do kabinetu.“

„Je odtud východ?“

„Ano, z kabinetu můžete vyjít po soukromém schodišti, které vede do kuchyně. Z kanceláře musím na spoustu věci dohlédnout a…“

Víc jsem toho neslyšel. Vystartoval jsem dveřmi do kabinetu, proběhl po schodech do kuchyně a kuchyní ven do dvora.

Dostal jsem se do uličky, v níž byla dlouhá řada kysele čpějících odpadkových košů. Rychle jsem si uličku prohlédl. Do ulice to bylo daleko.

Zapadl jsem zpátky do kuchyně. Čínský kuchař tam krájel cibuli.

Na věšáčku visely dvě nebo tři bílé čepice a pláště. Narazil jsem si bílou čepici, prostrčil ruce do rukávů pláště, přistoupil ke stolu a začal krájet cibuli.

Čínský kuchař na mě hleděl se zmateným výrazem.

Vtom jsme zaslechli hlasy. „Až toho chlapa chytnu, tentokrát zahodím klíč,“ dušoval se Frank Sellers.

Přiřítil se po schodech, spěšně se rozhlédl po kuchyni, a když uviděl jen nás dva, jak tam pracujeme, vyběhl do uličky.

Strčil jsem Číňanovi do ruky dvacet dolarů, vyklouzl z bílého pláště a uháněl přes kuchyň k předním dveřím.

Sellersovo policejní auto se zapnutým červeným světlem a běžícím motorem bylo zaparkováno hned přede dveřmi.

Když jsem mával na opodál stojící taxi, snažil jsem se vypadat normálně.

Taxík se rozjížděl pomalu. Nakonec ke mně přijel a já jsem nastoupil. Taxíkář právě zavíral dveře, když se Frank Sellers vymotal z předního vchodu do restaurace. Chňapl po mně jako fotbalista zadržující protihráče.

Takřka vzápětí mi nasadil želízka.

„Ty podvodnickej parchante,“ spustil. „Ty vykutálenej mrňousi. Tentokrát máš doopravdy průser!“

Vytáhl mě z taxíku na chodník.

Lidé se zadali shlukovat.

Sellers mě zatlačil do policejního auta.

„Ty a tvoje falešné fotky!“ vykřikoval,

„Co je na těch fotkách falešného?“ zeptal jsem se.

Krátce a jízlivě se zasmál. „Tak ty jsi chtěl, abych si myslel, žes našel někoho, kdo v té kavárně vyfotil celou sérii snímků.“

„O čem to sakra mluvíš?“ zeptal jsem se.

„Mluvím o té zfalšované fotce. Bylo to předem připravené.“

„Jistěže to bylo předem připravené,“ přisvědčil jsem. „Neříkal jsem, že to bylo vyfoceno v době, kdy došlo k vraždě, a neříkal jsem, že mám sérii fotografií, pořízených v den vraždy.“

„Ne, nechal jsi mě vyvodit si z toho vlastní závěry. Udělal jsi to moc chytře, ty parchante. A to je právě ta potíž, že ti to pálí. Jsi zatraceně mazaný, jenže tentokrát jsi přechytračil!“

„Tu fotku jsem pořídil za jistým účelem,“ prohlásil jsem důstojně. „Chtěl jsem, aby si fotografovaná osoba myslela, že se snažím zrekonstruovat scénu ze dne, kdy došlo k zločinu. Chtěl jsem, aby si to myslel také Nick Baffin. Ale ve skutečnosti to bylo foceno z jiného důvodu. Zbytek těch obrázků je v náprsní kapse mého pláště.“

Sellers vytáhl fotografie.

„Mluv dál,“ vyzval mě. „Mým uším to zni jako hudba. Rád si poslechnu, jak brebentíš, dokud máš ještě všechny zuby. Až s tebou skončím, je totiž docela možné, že už všechny zuby mít nebudeš.“

Podařilo se mi zívnout. Sellerse to tak rozlítilo, že překousl doutník ve dví a vyhodil oddělený kus ven z auta. „Já vím, ty jsi jako všichni tihle chytrolíni. Myslíš si, že tě ochraňuje spousta zákonů a nařízení, který ti umožni zákon porušit, kdykoliv se ti zachce, ale když se tě nějakej polda jenom dotkne prstem, spustíš kravál o nedodržování tvejch lidskejch práv, hned chceš šest advokátů a spoustu slyšení před komisemi a soudy. Jenže víš co? K čertu s tebou, Donalde Lame, mám pro tebe novinku. Za takových patnáct minut se budeš muset střetnout s policistou při výkonu služebních povinnosti.“

Neřekl jsem nic.

Sellers ujížděl směrem k velitelství.

„Tak dělej,“ vyzval mě, „pokračuj s tou drzou písničkou.“

„Na to jsi moc zabedněný, aby tě to zajímalo. Ty prostě bušíš hlava nehlava. Ale ať už ta fotka je nebo není to, co sis myslel, nic se nemění na situaci, že když byla ta vražda spáchána, seděl jsi u stolu, kde se pilo z velké láhve šampaňské na účet podniku.“

„Na tu večeři mě pozvala Berta.“

„Pchá, Bertě by Baffin nedal ani sendvič. Tys byl ten, o koho mu šlo!“

Viděl jsem, že to na Sellerse zapůsobilo.

„Chtěl jsem tu fotku, protože jsem potřeboval získat barevnou fotku té číšnice, Bejbiny, a tohle byl jediný způsob, jakým jsem to mohl udělat. Nechal jsem Baffina a Bejbinu, aby si mysleli, že se pokouším rekonstruovat události z večera, kdy se stala vražda. Přitom jsem se snažil získat něco, co bych mohl použit jako prostředek k identifikaci.“

„K identifikaci koho a proč?“ zeptal se Sellers. „Na tu Calvertovu vraždu jdete úplně ze špatného konce. Ještě pořád nemáte motiv. Nevíte nic o Calvertově soukromí. Nejste schopni najít jeho ženu. Ale já jsem ji našel.“

Sellers dokonce na okamžik odtrhl zrak od cesty. „Opravdu?“ zeptal se.

Nedbale jsem přikývl.

„Jo, to určitě,“ prohlásil Sellers jízlivě. „Už zase mi chystáš na háček další návnadu, abys mě dostal.“

„Dělej jak umís,“ řekl jsem. „Tak si ten případ vyřeš po svém, jestli chceš.“

„Hele, mudrci,“ ohradil se Sellers, „už jsem ti párkrát dovolil, abys mi kecal do mých věcí.“

„A nakonec ti to vždycky vyšlo.“

„Měl jsem z pekla štěstí. Poslechl jsem tě a zapadl do toho až po uši, a pak se z toho vyhrabal s velkou slávou jen díky tomu, že jsem měl obyčejnou kliku.“

„Ty myslíš, že to bylo štěstí,“ řekl jsem, „jenomže my to máme v naší kanceláři na prodej, Berta tomu říká fištrón a docela na tom vyděláváme.“

Viděl jsem, že Sellers váhá,

„Jak je to s tou jeho manželkou?“ zeptal se.

„Žena, která se vydávala za Calvertovu manželku, byla…“

„Kdo se vydával za Calvertovu manželku?“ přerušil mě.

„No jistě,“ ujistil jsem ho, „ve skutečnosti to manželka nebyla. Jinak by se už dávno přihlásila, nebo byste o ní něco zjistili. Ale to byste zjistili i tak, jen kdybyste na to šli tím správným směrem.“

„No jo, ty čímane, a který směr byl teda správný?“

„Kreditní karty,“ řekl jsem.

„Jaké kreditní karty?“

„Měla kreditní kartu na odběr benzinu,“ řekl jsem. „Podepisovala stvrzenky.“

Sellers prudce zvrátil hlavu dozadu a rozesmál se. „A to sis myslel, že nás to nenapadlo? Na ty stvrzenky jsme náhodou přišli. Máme její podpis, Máme poznávací značku auta, pro které si ten benzin kupovala, Bylo registrováno na jméno Starmana Calverta. Takže mi sděl, co je tak úžasného na té tvojí detektivní práci? Co víš a my to nevíme?“

„Viděl jsem jednu stvrzenku, o které vy nemáte ponětí,“ řekl jsem. „Vydala ji, když brala benzin do auta, které nepatřilo Starmanu Calvertovi.“

„Komu patřilo?“

„Nicholasi Baffinovi,“ řekl jsem.

„Cože?“ zařval Sellers.

Neříkal jsem nic.

Sellers přibrzdil, „Tak poslyš, Prcku,“ varoval mě, „Ne aby tě napadlo v téhle věcí něco zatajovat. Tady jde o vraždu, a jestli se budeš snažit nechat si něco pro sebe, tak to s tebou skonči doopravdy špatně.“

„Jak dalece špatně to se mnou může skončit?“ zavtipkoval jsem.

Sellers se chvíli zamyslel, a pak se zazubil. „No dobrá, možná na tom něco je,“ prohlásil, zajel s autem až k chodníku a zaparkoval. Vypnul motor, zevrubně si prohlédl sérii fotografii a přivřel oči. Pak vylovil z kapsy nový doutník a začal ho žvýkat.

Po chvíli se ozval: „Poslouchej, Prcku, budu teď chvíli přemejšlet. Ty drž tu svou klapačku. Už jsem poslouchal tebe a uječenej vodopád těch tvejch medovejch slov až moc dlouho. Co se stalo s tou stvrzenkou?“

„Nejspíš jí už odeslali,“ řekl jsem, „ale prohlížel jsem si ji dost dlouhou dobu na to, abych si mohl poznamenat poznávací značku.“

Sellers seděl tiše. Najednou se naklonil dopředu, otočil klíčkem v zapalování a nastartoval motor. „Kde to bylo?“

„Kde bylo co?“

„Ta benzinová stanice.“

„Rovnou za nosem,“ řekl jsem mu. „Na druhé světelné křižovatce zatoč doleva. Je to sice trochu dál od místa, kde Calvert bydlel, ale já jsem bral i ty vzdálenější.“

„Parchant mizernej,“ zamručel Sellers skoro neslyšně. Pak už neříkal nic.

Nasměroval jsem Sellerse k čerpací stanici.

„Když mi sundáš ty želízka, můžu ti být prospěšnější,“ poznamenal jsem.

„Buď zticha, Prcku,“ usadil mě. „Šéfem jsem tu já. Chytrejch řečí už bylo dost. Teď to bude čistě policejní práce.“

Sellers zajel s autem k čerpadlu a vytáhl kožený obal s odznakem a identifikační průkazkou.

„Policie,“ oznámil zřízenci. „Už jste někdy viděl tohohle chlapíka?“

Zřízenec se na mě podíval a řekl: „No jistě, ptal se tu na kreditní karty. Je to soukromý očko, hledal ztracenou kartu.“

„Vzpomenete si, jakou kartu hledal?“ zeptal se Sellers.

„To jméno jsem už zapomněl. Myslím, že to začínalo od C.“

Sellers vytáhl z kapsy fotografii Bejbiny. Tu, kterou jsem pořídil, když stála rovně a usmívala se na pozadí závěsu od třináctého boxu.

„Znáte tuhle dámu?“ zeptal se Sellers.

Zřízenec už začal vrtět hlavou.

„Dobře si ji prohledněte,“ vyzval ho Sellers.

Zřízenec přimhouřil oči. „Počkejte… počkejte… no jo, znám ji.“

„Kdo to je?“

„Nevím, jak se jmenuje,“ řekl zřízenec, „ale už tu jednou nebo dvakrát byla s kreditní kartou. Vím to.“

Sellers si strčil fotografii zpátky do kapsy a podal zřízenci jednu ze svých navštívenek. „Jestli jí ještě uvidíte nebo si vzpomenete na její jméno nebo něco jiného, zavolejte mi na velitelství, ano?“

„Dobrá,“ řekl zřízenec,

„Zkuste si to jméno vybavit.“

Zřízenec zavrtěl hlavou. „Když někdo platí kreditní kartou, my jen zkontrolujeme podpis, jestli odpovídá. Mnohdy to ani neděláme.“

„Já vím,“ fekl Sellers, „ale někdy si člověk vzpomene.“

„Mhm,“ přitakal zřízenec.

Sellers nastartoval a udělal prudkou otočku o 180 stupňů. Po několika blocích zajel k obrubníku. Neřekl nic, ale vytáhl z kapsy klíč a sundal mi pouta.

Potom jel rychle do Baffinovn Grilu. Žvýkal usilovně doutník, a když už byl konec celý sežvýkaný, uhryzl kus prosáklého tabáku a vyplivl ho z auta ven okénkem.

Neříkal nic a já jsem také mlčel.

U Grilu Sellers zaparkoval a prorazil si cestu dveřmi, „Jdeme na věc,“ řekl mi a vyšli jsme do druhého patra, kde se nacházely kanceláře.

Baffin tam byl.

Pohlédl na nás překvapeně.

„To děvče, co ji říkáte Bejbina, ta číšnice – kde bydlí?“ zeptal se Sellers.

Baffin zavrtěl hlavou. „Jak to můžu vědět?“

„Kdy má přijít do práce?“

„Dnes večer má volno.“

Baffin se odvrátil od Sellerse a podíval se na mě, Sellers obešel stůl, chňapl Baffina za košili a smýkl s ním, až ho málem vytáhl z otočné židle, „Ty čubčí synu, kde bydli?“

Baffinovi poklesla čelist, hleděl na něj s otevřenou pusou. „Já… co to…“

„Ptám se, kde bydlí?“ zahřímal Sellers.

„Řekl jsem vám, že nevím.“

„Tak to zkuste znovu. S tou holkou se slejzáte. Znáte se tak dobře, že když má chuť, může si jezdit po městě v tom vašem velkým Cadillacu. Takže teď mi řeknete, kde bydlí, nebo půjdete do chládku.“

„Moje žena.,.“ spustil Baffin.

„Na tu se teď vykašlete. Tady jde o vraždu.“

„Pusťte mě, já to najdu,“ prohlásil Baffin.

Sellers uvolnil sevření, kterým držel Baffina za košili a vázanku, a mrštil jim zpátky do židle.

Baffin si narovnal límeček, sáhl do zásuvky, vytáhl malý černý zápisníček, otevřel ho na jedné stránce a podal Sellersovi.

Sellers do sešitku rychle nahlédl, zavřel jej a strčil do kapsy. „Jdeme,“ vyzval Baffina.

„Já nemůžu,“ ohradil se Baffin. „Mám teď schůzku s…“

„Povídám: ‚Jdeme‘,“ zahřmel Sellers.

Baffin se pomalu postavil.

„V tomhle bodě,“ upozornil jsem Sellerse, „potřebuješ Bertu.“

„V tomhle bodě,“ odsekl, „nepotřebuju nic víc než staré dobré policejní metody, herdek krucinál.“

„No, jak myslíš,“ řekl jsem, „ale Nejvyšší soud ti už pár tvých starých dobrých policejních metod změnil, copak si nevzpomínáš?“

Sellers na mě zuřivě hleděl. „Až někdy budu potřebovat, aby mi nějaký zakrslý soukromý čmuchálek říkal, co mám dělat…“

„To je zrovna teď,“ řekl jsem.

„Co je teď?“

„Potřebuješ soukromého čmuchálka, aby ti řekl, co máš dělat, Z rozhodnutí Nejvyššího soudu platí, že když ty těmi svými dobrými staromódními policejními metodami odhalíš jakýkoliv důkaz, máš bohužel svázané ruce. Když ale důkaz odhalí nějaká soukromá a nezávislá osoba, ty jako policista toho můžeš využít. Jistě tě už někdo o tom soudním nařízení informoval?“

Sellers se na místě zarazil, chvíli mrkal a potom se zeptal: „Myslíš, že to půjde?“

„Myslím, že ano,“ řekl jsem.

„Jedeme pro Bertu,“ oznámil.

Škubnutím palce jsem ukázal na telefon.

„Jaké je číslo?“ zeptal se Sellers.

Dal jsem mu číslo.

Sellers ho vytočil a nechal se spojit s Bertou.

„Vyrážíme do ulic, Berto,“ oznámil jí. „Asi tak za sedm minut budu s policejním autem před vaší budovou. Sejdeme se… Dobře, dole na chodníku.“

Sellers praštil se sluchátkem.

„Pojďme,“ řekl Baffinovi.

„Ujišťuju vás, že když se zaměříte na můj soukromý sexuální život, vaše problémy se tím nevyřeší,“ přesvědčoval ho Baffin cestou dolů.

„To si myslíte vy,“ řekl Sellers. „Jenže od teďka mám myšlení na starosti já.“

Baffin se ke mně zlostně otočil: „Najal jsem vás, abyste chránil moje zájmy, Lame. Tohle je už podruhé, co jste mě podvedl.“

„Držte zobák, vy jeden zatracený blázne,“ usadil ho Sellers, „Jestli má tenhle mazanej prevít správný tušení, tak vás vyseká z nejhorší šlamastyky, do jaké jste se za celý život dostal.“

„A mojí manželce zařídí nejvyšší výživné, jaké jen může kterýkoliv advokát chtít,“ dodal Baffin.

„Když budete držet pusu,“ vysvětlil mu Sellers, „policie to vaši manželce vykládat nebude.“

Nasedli jsme do Sellersova auta a Sellers jel tak, jak může jet jenom policista, ale i tak to trvalo celých deset minut, než jsme naložili netrpělivou Bertu.

Berta si nás překvapeně prohlížela, Když se usazovala na předním sedadle vedle Sellerse, auto se rozhoupalo.

„Co chceš, Franku?“

„Ať ti to poví ten lišáckej prevít,“ řekl Sellers a škubl hlavou mým směrem.

„Bejbina, ta číšnice, která objevila vraždu Starmana Calverta, ta, co mu do třináctky nesla jídlo, je dlouho postrádanou pani Calvertovou, truchlící vdovou, kterou policie hledá.“

„No, to mě tedy vem čert,“ řekla Berta.

„Cože!“ vykřikl Baffin, „ta potvora falešná to hrála na dvě…“

„Mlčte, Baffine,“ řekl Sellers. „Ty, Lame, pokračuj.“

„Teď záleží hodně na tom, kdo jí na to přijde. Rozhodnutí Nejvyššího soudu policii svazuje ruce. Musí respektovat všechny ty cavyky ohledně jejího práva na advokáta ve všech stádiích procesu. Když ji udělají domovní prohlídku a něco najdou, nemůžou s tím jit k soudu, když neprokážou, že měli k vykonání prohlídky řádný důvod. Když ovšem takovou prohlídku udělá soukromá osoba, něco zajímavého přitom objeví a uvědomí policii o tom, co našla, pak už policie řádný důvod má.“

„Kdo je ta soukromá osoba?“ zeptala se Berta.

„Přece ty,“ řekl Sellers.

Berta cosi zamručela a pohodlněji se usadila v autě. Sellers zapnul sirénu a vyjeli jsme.

Kapitola 19

Když jsme vystoupili z výtahu a pochodovali chodbou luxusního penzionátu, tvořili jsme pochmurné procesí.

Berta Coolová kráčela vpředu. Hned za ní jsem šel já a Nicholas Baffin, rozhněvaný milenec, jemuž byly nasazeny parohy. Průvod uzavíral Sellers, přežvykující nasáklý doutník. Právě se začínal dobře bavit.

Berta už natahovala prst, aby energicky stiskla perleťový zvonek vpravo ode dveří.

Uchopil jsem ji za zápěstí. „Myslím, že pan Baffin by si s tím uměl poradit líp,“ řekl jsem.

Baffin pohlédl z jednoho na druhého.

„Slyšel jste, Baffine,“ řekl Sellers. „Tak si s tím poraďte!“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Baffin.

„Ty hloupej ušáku, přece klíč!“ poučil ho Sellers.

Baffin si povzdechl, vytáhl z kapsy koženou klíčenku a našel příslušný klíč. Otevřeli jsme dveře a vešli dál.

Bejbina se fintila před zrcadlem v předsíni. Měla na sobě župan a pantoflíčky,

Pohlédla přes rameno, uviděla Baffina a nasadila úsměv, ale potom zahlédla nás ostatní a ohromením otevřela ústa.

„Máme pro vás špatnou zprávu,“ řekl jsem.

„Špatnou zprávu?“ zeptala se Bejbina, přeskakujíc pohledem z jednoho na druhého, ústa stále ještě“ nezavřená.

„Ano, pani Calvertová,“ prohlásil jsem. „Chceme vám sdělit, že byl váš manžel zavražděn. Policie vás už dlouho hledá, aby vám to mohla oznámit.“

„Můj manžel.,.“ řekla.

„Ty mrcho falešná.“ řekl Baffin.

„Tak moment,“ vzpamatovala se Bejbina a vztyčila se, až stála úplně zpříma. „Tohle je můj byt. Protestuju proti takovému narušování mého soukromí. Mám právo poradit se s advokátem, žádám vás, abyste z mého bytu odešli.“

„Čí je to byt, Baffine?“ zeptal jsem se.

Baffin polkl. „Můj,“ hlesl.

Berta se obrátila k Baffinovi. „Co s tím bytem chcete udělat?“ zeptala se.

Baffin zápasil s rozčarováním. „Chci ho vyklidit,“ prohlásil.

„Sbalte si věci, děvenko,“ řekla Berta Bejbině, „Kdo jste zač a o čem to mluvíte?“ zeptala se Bejbina. „Nemůžete mi jen tak vtrhnout do bytu a poroučet mi. Mám právo dostat předem výpověď. Mám právo…“

„Máte po ruce potvrzení o zaplacení nájemného?“ zeptala se Berta.

„Vy mi nemáte co poroučet,“ bránila se Bejbina.

„Ale děvenko, já jsem tu jen proto, abych vám pomohla,“ ujišťovala jí Berta. „Tak se do toho dáme, pomůžeme vám balit.“

A Berta prošla přes obývací pokoj do ložnice, otevřela dveře a začala si prohlížet šatník.

Bejbina po ní skočila. „Ty řimbabo,“ vykřikla a natahovala se, že popadne Bertu za pačesy.

K tomu se však nedostala. Berta ji zarazila jediným máchnutím paže, za které by se nemusel stydět ani hráč rugby z mužstva vysokoškoláků. Pak se sehla, popadla ji kolem pasu a odmrštila ji přes polovinu bytu.

Když se Bejbina prudce odrazila od zdi a dopadla na postel, byla její bojová nálada tatam.

„Kde jsi vzata ten nůž, co ho zabil, zlato?“ zeptala se Berta.

„Já… já ho nevzala.“

„Ale zabilas ho,“ řekla Berta. „Už tě omrzel, a tak…“

„Ať nám to radši poví sama, Berto,“ řekl jsem, „Myslím, že je to ještě trochu složitější.“

Župan spadl a Bejbina teď byla na posteli jen v kalhotkách a podprsence. Hleděla na nás široce rozevřenýma vystrašenýma očima a rty se jí chvěly.

„Jak moc toho víte?“ zeptala se, hledíc mi do tváře.

„Když nám odpovíte na pár otázek,“ řekl jsem, „budeme znát celou tuhle historii. Vy jste nevěděla, že ho někdo probodl, že ne, Bejbino?“

Zavrtěla hlavou, „Byl to ten nejpříšernější šok, jaký jsem kdy zažila,“ řekla,

„Brentwood měl malér v San Franciscu,“ řekl jsem. „Musel prokázat, že se neprovinil tím, z čeho ho obvinili. Sám se z toho dostat nemohl, ale mohl se z toho vykroutit, kdyby Baffin dosvědčil, že toho dne nebyl v San Franciscu.

Baffin tedy požádal Starmana Calverta, aby mu pomohl sehrát celou tu komedii s vydíráním, a najal mě, abych předal peníze, přičemž počítal s tím, že kdyby se to prošetřovalo, dělal bych s tím sice okolky, ale mohl bych jim dosvědčit, že byl Baffin pátého a šestého opravdu v Los Angeles. Zapomněli na linii toho rozestavěného domu. Calvert se tak ocitl na koni a udělal tu zatracenou hloupost, že z toho chtěl něco vyrazit vydíráním. Tentokrát už doopravdy a postiženým měl být Brentwood.

Jenomže Brentwood a lidé, s nimiž se stýká, se s nikým nemazlí. Nevím, zda měl Brentwood v úmyslu ho zabít nebo ne, ale přišel sem něco projednat s Baffinem a potom vyšel z místnosti ven, údajně k telefonu.

Napřed ale musel k telefonu odvolat mě, aby si byl jist, že neuvidím, co se bude dít. Potom provedl, co si předem naplánoval. Nejdřív mě ale po telefonu varoval.

Ve skutečnosti byl venku asi deset minut, což je dost dlouhá doba na to, aby nenápadně vzal nůž z kuchyně, vešel do dvanáctky, postavil se na lavici, naklonil se přes přepážku, a když uviděl Calverta, jak tam sedl mírně v předklonu a bradu má opřenu v dlaních, jednoduše mu vrazil nůž do zad. Stačilo jen trochu přitlačit, aby ten těžký kuchyňský nůž pronikl až k životně důležitým orgánům.

Potom se Brentwood shýbl ještě víc, sebral fotoaparát, šel zpátky k telefonnímu přístroji a…“

„A nechal mě, ať si to schytám,“ dořekla Bejbina.

„Můžeš to všechno dokázat něčím víc než jen tlacháním?“ zeptal se mě Sellers.

„Třeba byste něco měla vy,“ vyzval jsem Bejbinu.

Místo odpovědi sáhla do zásuvky a vytáhla z ní dopis, kde bylo napsáno:

Milá Bejbino, už takhle pokračovat nemůžeme. Myslím, že Nick začíná mít podezření. Vydělal jsem si pár tisícovek tím sehraným vydíráním, které naaranžoval, ale ty použiju k tomu, abych vyrazil opravdové sousto z Brentwooda. Pak můžeme odjet do Jižní Ameriky a na celou tuhle motanici zapomenout.

Mezitím si ještě vyfotím pár obrázků toho, co označím jako pijácké orgie s účastí policie. Nechám to na tobě, abys mi propašovala fotoaparát a pohlídala mi třináctku, abych ji mohl nerušeně použit pro své pozorování.

Až s těmi lidmi budu hotov, uvidí, kdo z nás je opravdu nejchytřejší.

Dopis byl podepsán „Star“ a k podpisu byla připojena šesticípá hvězda z propojených trojúhelníků.

„To je rukopis Starmana Calverta?“ zeptal sc Sellers.

Přikývla,

„Věděl něco o tomhle bytě?“ pokračoval Sellers nemilosrdně.

„Neměj tak naivní představy o ženách,“ řekla Berta. „Vždyť se na ní podívej,“

Bejbina těkala pohledem z jednoho na druhého jako lapené zvíře.

„Některé ženské se prodají tomu, kdo nabídne nejvíc, jiné běhají od jednoho k druhému. Tahle vandrovnice je ten druhý případ.“

Seržant Sellers se právě chystal něco říci.

„Musíme si to ověřit…“

Ale Berta, pomalu a hrozivě vykračujíc dopředu, se do toho vložila: „Nemám pravdu, děvenko?“

„Musím se o sebe starat sama,“ řekla Bejbina, krčíc se před blížící se Bertou.

„Věděl něco Starman o tomhle bytě?“ zeptala se Berta.

„Ne! Ne! Nechte mě být!“ zaječela Bejbina. „Ovšemže o něm nic nevěděl.“

„Oblečte se,“ řekl Sellers. „Vyrážíme do ulic.“

Zamířil jsem ke dveřím.

„Kam ty se sakra hrneš?“ zeplala se Berta.

„Jsi pořád ještě zatčený,“ informoval mě Sellers.

„S tím se jdi bodnout. Tady máš celý případ zabalený v celofánu na stříbrném podnose. Chceš snad, abych ti ho předal v dárkovém balení?“

Sellers chvíli rozmýšlel a pak z ničeho nic prohlásil: „Už mi to došlo, Prcku, plav.“

„Kam má plavat?“ zeptala se Berta.

Sellers se zazubil, „Neměj tak naivní představy o mužích, Berto. Má rozdělanou práci v Mexiku.“

Kapitola 20

Měsíc zářil na jasné obloze. V zálivu Todos Santos se ozývalo slabounké ševeleni vody na písečné pláži.

„Nebyla jsem si jistá, zda se ještě vrátíš, Donalde – totiž, až se všechno vyřeší,“ řekla Lois,

„Tys myslela, že se všechno vyřeší?“ zeptat jsem se.

„Věděla jsem, že na to nějak přijdeš.“

„Nebyl bych na to přišel, kdybych neměl tebe jako eso v rukávu. Většina děvčat by takovému tlaku podlehla. Ty ses zachovala jako jedna z tisíce, jedna z milionu. Ty jsi…“

Položila mi jemně ukazováček přes ústa. „Jsem ráda, že to říkáš, Donalde, ale přestaňme už mluvit o vraždách. Kdy jsi naposledy spal?“

Leželi jsme tam na písku a měsíční světlo vrhalo dlouhé groteskní stíny. Noc byla teplá a vzduch úplně nehybný. Měsíční svit vyleštil hřebínky zčeřených vlnek do zlatova. Šplouchání drobných vln na teplém písku bylo svůdné.

„Zítra se musíme vrátit, Lois,“ řekl jsem.

Vsunula mi paži pod šíji a položila si mou hlavu na rameno. „Až zítra,“ zašeptala.

Chtěl jsem se jí zeptat na pár věcí, chtěl jsem posvazovat pár volných nitek, ale v té chvíli jsem na to nedokázal myslet.

Zítřejšího dne nás čekala dlouhá jízda zpátky. Pak si možná vzpomenu. Ale jak řekla Lois, to už bude zítra.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai