Lam a Cool - Nastražená past

Erle Stanley Gardner

(1998)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Nastražená past

ERLE STANLEY GARDNER

Kapitola 1

Bylo asi půl čtvrté odpoledne – chvíle, kdy se kolem stolů v automatech začnou místo hostů, kteří sem chodí na oběd, scházet zaměstnanci z kanceláří v okolních mrakodrapech, co se trochu ulili z práce a už se těší, jak si dají kávu a možná i koláč se zmrzlinou, anebo, pokud si musejí hlídat nadváhu, aspoň obložený chlebíček.

Já žádné problémy s nadváhou nemám a právě jsem si dělal chutě na nějaké sladkosti a chystal se pozvat svou sekretářku Elsie Brandovou, aby si se mnou zašla na zmrzlinu, když jsem zahlédl, jak se v matové skleněné výplni ve dveřích mé kanceláře kmitají jakási záhadná červená světýlka.

Klika se svedla.

Kdosi kopl z druhé strany do dveří a vtom jsem uviděl, odkud ta zvláštní světýlka pocházejí – z velkého kulatého dortu posázeného zapáleným svíčkami.

V čele gratulantů šla Elsie Brandová a nesla dort. Těsně za ní kráčela Berta Coolová, ředitelka a spolumajitelka naší soukromé detektivní kanceláře, reprezentující dvaaosmdesát kilo drsné, neústupné a průbojné energie.

Za Bertou šla naše telefonistka a za ní písařka, která nám psala všechno na stroji a pracovala i jako Bertina sekretářka.

Dveře se dokořán otevřely a mé kolegyně zvučně zvolaly: „Všechno nejlepší k narozeninám! Všechno nejlepší k narozeninám! Všechno nejlepší, Donalde!“

Elsie Brandová postavila dort na stůl, významně na mě pohlédla a řekla: „Musíš si něco přát a snažit se přitom sfouknout všechny svíčky.“ Hluboce jsem se nadechl a až na jednu všechny svíčky sfoukl.

„Nepovedlo se ti to,“ řekla Elsie zklamaně, jako by si prve něco přála.

„Já se snad picnu,“ řekla Berta. „Ono se mu to přání přece jen nesplní. To se mu stane snad prvně v životě.“

Telefonistka, vysoká romantická dívka, tak přes pětadvacet let stará, se melodicky zasmála.

Písařka postavila na stůl kávovar s horkou kávou a papírové kelímky. Elsie vytáhla nůž a řekla: „Ten dort jsem upekla sama, Donalde. Myslím, že je to takový, co máš rád.“

Vyndal jsem všechny svíčky, pečlivě je uložil do popelníku a začal krájet dort. „Tak tady všichni jste!“ ozval se od dveří mužný hlas. Obrátili jsme se.

Muž ve dveřích se snažil tvářit přátelsky. Byl to vysoký chlapík s širokými rameny, štíhlým pasem a opáleným obličejem. Vypadal tak texasky, že to určitě Texasan nebyl. Kolem očí měl jemné vějířky vrásek, nos měl dost výrazný a k ústům se mu sbíhaly hluboké čáry. Vypadal na člověka, který se umí naštvat a pak je s ním těžké pořízení.

„Zřejmě jsem k vám vpadl do kanceláře, zrovna když máte přestávku na kávu. Promiňte mi to.“

„Oslavujeme narozeniny,“ vysvětloval jsem mu. „Mám dneska narozeniny a naše dámy mi uchystaly překvapení.“

„Ach tak,“ řekl.

Berta by těžko přenesla přes srdce, aby jí z chamtivých prstů vyklouzl niklák, ale nemínila se nechat komandovat od nějakého urostlého Texasana.

„Narozeniny jsou jednou do roka,“ prohlásila a potom dodala; „Vadí vám na nich snad něco?“

„Vůbec nic,“ odpověděl návštěvník. „Přál bych si jedině, abyste mě přibrali do party. Docela rád bych si dal taky kousek toho dortu a přitom s vámi projednal něco pracovního.“

„Jenže tu nemáme dost židlí,“ podotkla Berta. „Musíme ten dort sníst na stojačku. Jakou máte rád kávu – černou nebo se smetanou a s cukrem?“

„Se smetanou a s cukrem,“ odpověděl muž.

Berta ho přelétla pohledem a s uznáním si povšimla, jak je štíhlý.

Sama měla postavu jak roli drátěného pletiva a střídavě se odhodlávala, že začne hubnout, a pak zase prohlašovala: „Vybodnu se na to. Co to má za cenu?“

Nakrájel jsem dort.

Vpád cizího člověka nám kancelářskou oslavu poněkud utlumil.

Nabídl jsem nezvanému hostovi první kousek dortu. Galantně ho postoupil Bertě Coolové a ta se dortu chopila, sebrala ze stolu vidličku a napíchla si pořádné sousto.

„Kde jste sehnala ty vidličky, Elsie?“ zeptala se.

„Půjčila jsem si všechno nádobí dole v restauraci.“

„Moc dobrej dort,“ chválila Berta a pak se obrátila k návštěvníkovi. „Jak se jmenujete?“ zeptala se ho.

„Barney Adams,“ odpověděl jí. „Dokud držím ten talířek s dortem, nemůžu vám dost dobře dát navštívenku, ale pak vám ukážu, že jsem místoředitel pověřený výzkumnou činností v Kontinentální společnosti pro sdílení pojistného rizika v Novém Mexiku.“

„Co to má za smysl?“ zajímala se Berta.

„Smysl?“

„Mít takovou společnost zrovna v Novém Mexiku.“

„Proč ne? Je to výhodné místo, kde se soustřeďuje spousta obchodních společností.“ vysvětloval Adam. „Nezastupujeme městské boháče. Zajímáme se o místní podnikáni a máme spoustu prostoru pro další výstavbu, neomezené parkovací možnosti a přednosti života ve městě s malým počtem obyvatel – víceméně venkovské zázemí, jestli mi rozumíte.“

Berta si ho znovu prohlédla a přikývla. „Rozumím.“

Elsie se tvářila zklamaně, nejenom proto, že mi nevyšlo to přání, ale že do naší společnosti vpadl docela cizí člověk – měla to přece být jenom taková malá sešlost několika spolupracovníků.

A z toho, jak se teď Berta rezolutně postavila, bylo každému jasné, že hodlá projednat obchodní záležitost.

Nabodla si na vidličku další kus dortu, s chutí ho rozkousala, zapila kávou a znovu přelétla uznalým pohledem diamantově tvrdých očí Adamse. „O co vám jde?“ zeptala se ho.

„O jistou práci.“

„Od toho tu jsme,“ povzbudila ho.

Adams se usmál.

„Leda když má Donald narozeniny a děvčata se rozhodnou, že je oslaví,“ dodala Berta. „Zato na moje narozeniny se každej vykašle.“

„Chvíli bylo ticho a pak se ozvala Elsie Brandová: „Jenže my nikdo nevíme, kdy narozeniny máte, paní Coulová.“

„To je fakt“ přisvědčila Berta stroze.

„Pokud jsem se správně zorientoval, jste paní Berta Coolová, ředitelka téhle firmy, a tohle je Donald Lam, spolumajitel?“

„Přesně tak,“ řekla Berta.

„Obstaral jsem si o vás přesné informace,“ oznámil Adams.

Berta jen cosi zamručela.

„Jestli se neurazíte, pracujete ve svérázném spojení,“ pokračoval Adams. „Ale máte pověst firmy, která dosáhla pozoruhodných výsledků i ve velmi obtížných případech.“

Berta chtěla něco poznamenat, ale pak si to rozmyslela a vzala si další kousek dortu.

„Potřeboval bych zařídit něco důležitého – záležitost, která by vyžadovala krajní diskrétnost, navíc jde o něco zcela neobvyklého,“ upřesnil Adams.

„Hm, hm,“ opáčila Berta ústy plnými dortu. „Takové jsou naše případy vždycky.“

„Rád bych s vámi všechno podrobně projednal včetně honoráře, jaký byste vyžadovali, kdybyste se té záležitosti ujali.“

Berta se napila kávy a spláchla poslední sousto dortu.

„Takže vyjděte těmahle dveřma a zajděte do naší přijímací kanceláře,“ požádala Adamse. „Potom zahnete doprava, dojdete až ke dveřím označeným B. Coolová, vstup zakázán, vstoupíte a posadíte se. Za chvilku jsem u vás a domluvíme ty peníze.“

„Nemůžeme to domluvit rovnou tady?“ zeptal se jí Adams.

„To rozhodně ne,“ odpověděla Berta. „Když jednám o penězích, chci sedět na vlastní židli a ve své kanceláři.“

„Takže finanční záležitosti vyřizujete sama?“ zeptal se jí Adams.

Jistě, buď sama, nebo s Donaldem. Donald teď oslavuje, takže to můžeme projednat bez něj. Je mi to stejně milejší.“

Seškrábla z talířku poslední zbytek polevy, odložila talířek na stůl a řekla: „Ten dort se vám povedl, Elsie.“ Pak se obrátila k Adamsovi a vyzvala ho: Jdeme. Jestli chcete, vemte si dort a kávu s sebou.“

Vyplula z kanceláře jako bitevní loď, která se pouští do rozbouřeného moře.

Adams na chvilku zaváhal, potom položil talířek s nedojedeným dortem na stůl a vykročil za ní.

Elsie Brandová se ke mně obrátila. Jsem hrozně ráda, že už vypadli. Co sis vlastně přál, Donalde?‘

„Něco docela osobního a soukromého,“ odpověděl jsem jí.

„Třeba to přece jen vyjde,“ utěšovala mě.

„Měla bych se vrátit k telefonu,“ prohlásila telefonistka. Vykročila ke dveřím přijímací kanceláře, přidržela dveře a zeptala se: Jdeš taky. Hortensie?“

„Myslela jsem, že se ještě minutku zdržím,“ bránila se písařka.

„Pusť to z hlavy,“ poradila ji telefonistka. „Třeba by to nestálo za to.“ Nechala dveře otevřené. Obě děvčata odešla. „Blahopřeju, Donalde!“ řekla mi Elsie Brandová.

„A k čemu?“

„K tvým narozeninám, hlupáčku.“

Usmál jsem se na ni. „A já zas děkuju za dort.“

Přistoupila ke mně, zadívala se mi do očí, znovu mi popřála „Všechno nejlepší“ a pak mě políbila. „Můžeš si něco přát, Donalde,“ navrhla mi.

„To není špatný nápad,“ souhlasil jsem.

Elsie teď stála těsně vedle mě. „Měla jsem se dovolit Berty, jestli smíme při té oslavě zamknout.“

Pobavené jsem se usmál.

Já vím, jenže jak slyší Berta o penězích, není s ní žádná domluva.“ Pořád ještě stála těsně vedle a znovu pozvedla rty k mým. V tom ostře zazvonil telefon.

Když zazvonil podruhé, Elsie se ode mě odtrhla, zvedla sluchátko a ohlásila se: „Prosím?“ A to už jsme slyšeli telefonistku, jak mluví z centrály do telefonu tak hlasitě, že se to rozléhalo široko daleko: „Berta chce, aby k ní Donald ihned přišel.“

„Ach, Donalde,“ povzdechla si Elsie, vzala papírový kapesníček a utřela si ústa. „Ach, Donalde… Čert aby vzal toho Adamse.“

Objal jsem ji kolem ramen, přitáhl ji k sobě, přitiskl jsem si na chvíli tvář na její, poplácal ji po zádech a odešel za Bertou do kanceláře. Na Elsie jsem klidně nechal, ať umyje všechny ty talířky a vrátí do restaurace vidličky.

„Posaď se, Donalde,“ řekla mi Berta. „Pan Adams tvrdí, že pro nás má velmi zajímavou historku. Nechci po něm, aby ji celou znovu opakoval. Až ji dopoví, uvidíme, jestli se můžeme jeho záležitosti ujmout.“

Pak se obrátila k Adamsovi: „Celý to začalo inzerátem v osobní rubrice novin, viďte?“

„Vlastně to sahá trochu dál do minulosti,“ odpověděl jí Adams. „Zaznamenali jsme podobnou situaci v Portlandu, v Oregonu.“

„Jak to, že jste sjednávali pojistku někde v Portlandu, v Oregonu?“ zeptala se ho Berta.

Adams se zasmál a zavrtěl hlavou. Je to stejný případ jako tady, paní Coolová. Pojistka byla sjednána v Novém Mexiku, ale pojištěnec jel automobilem do Oregonu a tam měl nehodu. Případ, o kterém mluvíme, má co dělat s pojištěním caddilacu, který figuroval v nehodě zmíněné v inzerátu.“

„Chápu,“ prohlásila poněkud nezávazně.

„Já tomu ale nerozumím,“ ozval jsem se.

Adams vyndal z kapsy výstřižek z novin a podal mi ho. „Přečtěte to nahlas,“ požádal mě. „Aspoň to zakroužkované místo.“

Přečetl jsem inzerát: „Nabízí se TŘI STA dolarů odměny za informaci ohledně nalezení svědka, který by mohl dosvědčit, že 15, dubna asi v deset večer, projel u Giltonu a Crenshaw na červenou vůz značky Ford Galaxie a narazil do šedého cadillacu. Adresa: Redakce tohoto listu, schránka 685.“

„Tři sta dolarů!“ užasl jsem. „To není malá odměna.“

„To si neseženou svědky snáz?“ divila se Berta.

„Rozhodně ne svědky, jaké potřebují,“ vysvětloval jsem.

„Jak to myslíš?“ zeptala se mě Berta.

„Všimni si, jak je ten inzerát formulovaný. Odměnu dostane jenom ten, kdo dosvědčí, že na červenou projel vůz značky Ford Galaxie a narazil do cadillacu.“

„A co je na tom špatnýho, jestli to tak bylo?“

„A co jestli to tak nebylo? Co když se to stalo úplně opačně? Co když ten ford jel na zelenou a cadillac nezastavil na červenou? A všimni si, že je ten inzerát uveřejněn v rubrice Hledá se pomoc.“

Berta jen zamrkala a řekla: „Já se snad picnu.“

„Přesně tak se na to díváme i my,“ podotkl Adams. „Podle nás chce někdo tím inzerátem najít svědky, kteří jsou ochotni křivě vypovídat. Bůh ví, jak se tahle praxe už rozrostla, ale jak jsem se již zmínil, narazili jsme už na podobný případ v Portlandu, v Oregonu.“

„Chápu, zastupujete zřejmě člověka, který řídil vůz značky Ford Galaxie. Ten je u vás pojištěný a pochopitelně si nepřejete, aby byl křivě obviněn, takže –“

„Ne,“ přerušil mě Adams. „Bude se vám to asi zdát zvláštní, ale u nás je pojištěn ten šedý cadillac.“

„A nemáte tušení, kdo ty inzeráty podal?“

„Ne.“

„Kdyby se přihlásili tři svědci, musel by někdo zaplatil devět set dolarů,“ uvažoval jsem. „Dva svědci by stáli šest set a jeden tři sta. I kdyby se přihlásil jen jeden svědek, byla by to pořád fůra peněz.“

„V tom máte pravdu,“ řekl mi Adams ostře.

„Jak chce tedy člověk, který reprezentuje záhadnou schránku 685, získat nazpátek vyplacené peníze, když je nemůže čekat od pojišťovny?“ zeptal jsem se.

Adams pokrčil rameny.

„Jak to dopadlo v tom Portlandu, v Oregonu?“

„Tam došlo k vyrovnání.“

„Přinesl inzerát nějaké výsledky?“

„To nevíme.“

„A taky tam hledali inzerátem svědky, kteří by svědčili pro vás?“

„Ne, v tom případě se inzerátem hledali svědci, kteří by byli ochotni podpořit protistranu. Získali jsme tehdy různá mistopřísežná prohlášení. Zástupce naší společnosti, který byl pověřen prozkoumáním případu, si promluvil s několika svědky a rozhodli jsme se, že částku vyrovnáme. Teprve potom vylovil kdosi staré noviny s inzerátem, který hledal podobné svědectví, a poslal nám je, že by nás mohli zajímat. To už ale bylo pozdě a nedalo se nic dělat“

„Ale nemohlo by se stát, že byste pod vlivem svědectví získaných tímhle inzerátem pojistnou částku vyplatili?“

„To by se klidně stát mohlo,“ přisvědčil Adams. „A kolik dělá ta částka?“ zeptal jsem se. „Dvaadvacet tisíc pět set.“

„Ježkovy oči!“ řekla Berta tiše.

„Pochopitelně že nás ten inzerát velmi zajímá,“ řekl Adams. „Chceme se dozvědět, co za ním je. Chceme si zjistit, kdo ty inzeráty uveřejňuje. A chceme vědět, jestli jde o poctivý pokus získat svědectví, anebo pokus o navádění ke křivé přísaze.“

„Na tohle se hodí Donald,“ nabízela Berta. „Ten se rád vydává do palební linie.“

„A jak se dohodneme finančně?“ zeptal se Adams a rychle dodal: „Vyhovovalo by vám padesát dolarů na den plus výdaje?“

„Ale ovšem,“ odpověděla Berta, „to by dělalo padesát dolarů den-ně a –“

„A jakou nám dáte zálohu v hotovosti?“ sondoval jsem.

Adams se po mně podíval a usmál se. „Myslel jsem, že finanční záležitosti vyřizuje paní Coolová.“

„A to je taky pravda,“ přisvědčil jsem. „Ale přesto“ se snad můžu zeptat.“

„Chceme tisíc dolarů zálohy,“ oznámila Berta stručně.

„Není to trochu přehnané?“ smlouval Adams. „Při takovýhle práci ne. Jestli má ten případ co dělat s podvody, můžeme narazit na bandu pěknejch syčáků a Donald bude riskovat.“

Adams si mě přemýšlivě prohlédl.

„Moc se v něm nepleťte,“ ujišťovala Berta spěšně. „Není to žádnej superman a svalovec, ale myslí mu to rošťákovi výborně.“

„Přesně takové reference jsem o něm dostal. Říká se o vás, že jste velmi zdatná dvojice. Ale už ze slušnosti bych vás asi měl upozornit, že podle toho, jaké mám s tímhle případem zkušenosti, by se z něj mohl vyklubat dost nebezpečný úkol.“

„Donald se umí z každýho nebezpečí nějak vykroutit.“

„Tentokrát by to nemuselo jít snadno,“ varoval ji Adams.

„O co se tady pokoušíte?“ rozčilovala se Berta. „Chcete snad vyšroubovat cenu?“

„Měl jsem dojem, že na ceně jsme se už dohodli.“

„Tisíc dolarů zálohy, padesát dolarů na den a výdaje?“ upřesnila Berta.

„Přesně tak,“ odpověděl Adams.

„Zálohu vyžadujeme předem, ještě než se pustíme do práce,“ upozornila ho Berta.

Adams vytáhl peněženku a s úsměvem se ubezpečoval: „Chcete tím říct, že mám zaplatit, ještě než od vás odejdu?“

Vážně odpočítal deset stodolarových bankovek a řekl Bertě: „Potvrzení vystavte na Kontinentální společnost pro sdílení pojistného rizika.“

Berta přepočítala peníze, až se jí na lakomých prstech blýskaly brilianty, a pak vytáhla potvrzení a začala ho rychle vyplňovat.

„Všechny výlohy vám doložíme, ale nebudou malé,“ varoval jsem Adamse.

„A proč?“

„Jestli v té věci jde o podvody – a zřejmě si myslíte, že ano, jinak byste nevynakládali tolik peněz – budou ti lidé podezíraví. Ověří si každou odpověď, kterou dostanou. Musím si obstarat úplně novou totožnost – bydliště, auto, prostě všechno.“

„Snažte se, aby náklady nebyly přehnané,“ požádal mě Adams. „Opatřete si se slevou slušné, starší auto, a až budete s případem hotov, můžete ho zas prodat, aby nás na tolik nepřišlo.“

„Znamená nás přesně to, co si myslím?“ zeptal jsem se ho.

„A co si myslíte?“

„Že se v tomhle případě spojilo několik pojišťoven a vás si vybralo jako prostředníka, protože jste menší společnost a dokážete sjednat nižší cenu?“

„Myslíte si, že to nás znamenalo zdvořilostní plurál,“ odpověděl mi Adams důstojně. „Starejte se spíš, abyste odvedl dobrou práci, než abyste mi četl myšlenky.“

Pak si vzal od Berty Coolové potvrzení, ani se neobtěžoval na ně podívat a jen je složil a zastrčil do kapsy.

„Chtěl bych, abyste začali jednat rychle. Ta záležitost se musí řídit bez odkladů,“ dodal ještě.

Přikývl jsem.

Adams se uklonil, usmál se na Bertu Coolovou a vykročil ke dveřím.

„Kam mám posílat zprávy?“ zeptal jsem se ho.

„Buďte v kontaktu s pani Coolovou a já budu v kontaktu s ní,“ odpověděl mi Adams a rázně odešel.

Dokud jsme neslyšeli, jak se za ním zavřely venku dveře, si Berta držela na rtech tlustý ukazováček, ale pak se jí po celém obličeji rozšířil blažený úsměv.

Vidíš, Donalde, takováhle zakázka dodává detektivní kanceláři na ůctyhodnosti, která se jinak těžko získává a která má nezanedbatelný význam pro její pověst.“

Mlčel jsem.

Berta horovala dál. „Ty bereš i takový případy, kdy máš co do činění s nižšíma vrstvama – s kriminálníma živlama. Zato v tomhle případě máme co dělat s váženým člověkem.“

Předstíral jsem překvapení. „Chceš tím říct, že už sis o něm něco zjistila?“

Berta se rázem přestala usmívat „Přímo z něj důstojnost vyzařuje,“ odsekla mi.

„Z jakého je oddělení?“ zeptal jsem se. „Z oddělení pojistných škod, z právního nebo –“

„To mi neřekl.“

„Na vizitce to nemá?“

Berta otevřela zásuvku a vyndala navštívenku s adresou vyraženou plastickým jasným písmem. „Je na ni jméno pojišťovny a dole v levým rohu Barney Adams.“

„A jakou adresu má ta pojišťovna?“

„Hachita, Nové Mexiko, to je moc hezké méno, že?“

„Moc hezké,“ přisvědčil jsem.

„Hned se ti vybaví velká společnost uprostřed otevřených plání, kde je plno čerstvého vzduchu a spousta místa na parkování. Určitě tam vyřizujou hodně svejch záležitostí poštou,“ uvažovala Berta.

„Nic jiného jim asi nezbyde,“ poznamenal jsem.

„Jak to myslíš?“

„Byla jsi někdy v Novém Mexiku?“

„Jisté, mnohokrát.“

„A v Hachitě?“

„Ne, to myslím ne. Ale vím, kde to přibližně je.“

„Kde?“

„Někde v okolí Lordsburgu.“

„Já tam byl,“ řekl jsem jí.

Vzal jsem náš velký atlas, otevřel ho a vyhledal Hachitu.

Pak jsem se na Herbertu Coolovou usmál. „Hachita, Nové Mexiko,“ četl jsem, „má prý sto dvaačtyřicet obyvatel.“

Berta však musela mít poslední slovo. Bojovně vystrčila bradu. „Tohle je ale starej atlas,“ řekla.

„To dost možná je,“ souhlasil jsem. „Třeba už je tam stotřiačtyřicet obyvatel.“

Berta se na mě nasupeně podívala.

„A i jestli jich dvojnásob přibylo,“ pokračoval jsem, „dělá to jenom dvě stě osmdesát čtyři.“

„Ale ta navštívenka je drahá!“ vyjela na mě Berta. „No právě,“ řekl jsem.

„Co myslíš tou narážkou?“

„Že tu navštívenku nemohli vytisknout v Hachitě,“ odpověděl jsem a vyšel ze dveří.

Kapitola 2

Byt, který jsem si sehnal, moc neodpovídal mým představám. Byl v zanedbaném činžáku, ale aspoň tam byla na konci chodby ve všech třech patrech telefonní budka. Zařízení bylo staré a trochu ošuntělé a ve špatně větraných chodbách ulpíval zápach vařeného zelí.

S autem jsem měl už větší štěstí. Vybral jsem si docela slušný vůz, který ani nepřišel zvlášť draho.

Napsal jsem do schránky 685 dopis, uvedl v něm svou novou adresu, rozjel se do administrace a dopis tam odevzdal.

Uvedl jsem v něm číslo telefonní budky ve třetím patře činžáku a napsal jsem, že budu na tom čísle přesně v deset večer a zítra v jedenáct dopoledne. Dopis jsem podepsal svým pravým jménem – Donald Lam. Cosi mi říkalo, že ti lidé po mně budou chtít řidičský průkaz, a nestačil jsem si už obstarat falešné doklady.

Navíc opravdu dobrý detektiv by nikdy nepřipustil, aby uvedli v telefonním seznamu jeho jméno a adresu, takže i kdyby tam ti lidé chtěli hledat Donalda Lama, hledali by marně.

Mohli by se ovšem podívat do seznamu detektivních kanceláří a potom by zřejmě našli firmu Coolová a Lam, což by jim mohlo leccos napovědět, ale v tomhle městě je detektivních kanceláří spousta a něco jsem riskovat musel.

V deset hodin jsem se ani nepokusil k telefonu dostat, šel jsem raději domů a vlezl do postele. Zato druhý den dopoledne jsem v jedenáct už čekal na chodbě, a když zazvonil telefon, okamžitě jsem zvedl sluchátko.

Ozval se ženský hlas, chladný a věcný: „Pan Lam?“

„U telefonu.“

„Odpověděl jste na inzerát, který jsme uveřejnili…?“

„Jo, na ten o té nehodě.“

„Myslíte, že byste nás mohl zkontaktovat se svědkem?“

Odpověděl jsem tónem, který měl naznačit, že své informace hned tak nikomu neprozradím: „Nabízíte za to odměnu?“

„Pokud si pečlivě pročtete formulaci inzerátu, jistě si všimnete, že nabízíme odměnu tomu, kdo nás upozorní na svědka, který by svědčil tak, jak to v inzerátu uvádíme.“

„Tak ve mně máte parťáka.“

„Parťáka?“

„Chci říct,“ vysvětloval jsem spěšně, „chci říct, že bych ho možná i sehnal… Ale snad by bylo lepší, kdybych si s vámi nejdřív promluvil.“

„Dobrá, pane Lame. A kde jste teď?“

Dal jsem jí svou adresu.

„Dostavte se dnes přesně v půl jedné odpoledne do místnosti číslo 1624 budovy Monadnock. Jděte rovnou do šestnátsetčtyřiadvacitky a posaďte se. Přijmu vás, jak nejdříve to jen bude možné. Ale buďte tam určitě v půl jedné.“

„Budu tam,“ slíbil jsem jí a zavěsil.

Zajel jsem autem nedaleko domu, kam jsem měl později přijít, a trochu jsem se tam porozhlédl.

Monadnock byla jedna z těch starších kancelářských budov. Výtahy poněkud rachotily. Dlaždicová podlaha ve vstupní hale se trochu vlnila. Stánek s novinami nebyl zvlášť inteligentně uspořádaný –V zmatené směsici zboží tam pomíchány ležely doutníky, cigarety a paperbacky. Časopisy byly zastrkané do reklamního stojánku nebo ležely na hromadách pod ním. Osvětlení taky nestálo za moc.

Rozhodl jsem se, že nebudu riskovat a nepojedu se nahoru podívat po budově, protože staromódní výtahy obsluhovali liftboyové a nestál jsem o to, aby si někdo pamatoval, že jsem tam už byl.

Vyšel jsem raději ven, chvíli se procházel kolem, vrátil se přesně třiadvacet minut po dvanácté a vyjel výtahem do šestnáctého patra.

Místnost číslo 1624 byla kancelář s asi šesti různými jmény na dveřích. Žádné z nich mi nic neříkalo.

Zašel jsem dovnitř, kde seděla za stolem jakási žena, neosobně se na mě usmála a podala mi kartičku. „Vyplnil byste laskavě své jméno, adresu a účel návštěvy?“

Napsal jsem svoje jméno, adresu krycího bytu a nakonec Odpověď na inzerát v novinách.

„Ach tak,“ řekla žena za stolem. „Pan Lam. Myslím, že jste ohlášen na půl jedné.“

Podívala se na náramkové hodinky a usmála se: „Podle mě zbývá do půl jedné pět minut.“

Přikývl jsem.

„Nevadilo by vám, kdybyste se na chvíli posadil a počkal, pane Lame?“

„Vůbec ne.“

Seděl jsem asi tři minuty, když se dveře do kanceláře otevřely a nejistě vstoupila asi tak dvacetiletá žena. Pak se zastavila a rozhlédla se nalevo a napravo.

Nezastavila se však, jako by chtěla ohodnotit prostředí kolem. Spíš zaváhala, jako kdyby se rozhodovala, jestli se má do něčeho pustit anebo toho rychle nechat.

Žena za stolem se na ni stejně neosobně usmála: „Dobré odpoledne.“

Mladá žena se odhodlaně napřímila a vykročila ke stolu.

Úřednice jí podala stejnou kartičku. „Vyplnila byste laskavě své jméno, adresu a účel návštěvy?“

Díval jsem se, jak dívka kartičku vyplňuje. A potom řekla žena za stolem: „Ale slečno Crestonová, vy jste ohlášena až na tři čtvrtě na jednu. Přišla jste brzy… moc brzy.“

Dívka se nervózně zasmála. „Ano. Víte, já… nevyznám se tu moc a nechtěla jsem se opozdit Ale –“

„Nevadilo by vám, kdybyste se posadila a počkala, anebo byste snad raději přišla znovu?“

„Posadím se a počkám.“

Dívka zamířila k židli po mé straně místnosti, ale pak si to rozmyslela, přešla naproti a sedla si přímo proti mně.

Měl jsem několik minut na to, abych si ji pořádně prohlédl. Jinak tu nebylo celkem nic k vidění, jen psací stůl a řada židlí po stranách místnosti. Vypadalo to tu spíš jako v čekárně u doktora, až na to, že tu nebyly stolky a časopisy – nic než dvě řady židlí a úřednice za stolem.

Se zájmem jsem si slečnu Crestonovou prohlížel. Měla pěkné nohy, vlnité kaštanové hnědé vlasy a seděla jako na trní.

Dobrý detektiv by měl něco vědět o ženském oblečení, ale v tomhle odvětví své profese jsem ještě měl co dohánět.

Dívka měla na sobě šaty, které vypadaly, jako by byly navrhované do zaměstnání a na cesty, ale jaksi dělaly dojem, že se v nich jejich majitelka už hodně nacestovala. Z původně zřejmě dost drahé látky vymizela počáteční pružnost, ale oblečení bylo dobře sladěné – dlouhý plášť ze stejného šedivého materiálu jako kostýmek pod ním a jasně červený šátek u krku. Boty a kabelka se k sobě dobře hodily – byly ze stejné hadí kůže a stejně rezavě hnědé jako klobouk a rukavičky.

Všiml jsem si, že i já dívku zajímám – ale ne zřejmě jako další lidská bytost, spíš snad jako zdroj případných nepříjemnosti.

Vtom se otevřely dveře z chodby a dívka s sebou prudce trhla. Vstoupil uhlazený muž s aktovkou v ruce a řekl: „Ve dvanáctce A jsme hotoví, slečno Smithová.“

Žena u stolu přikývla, usmála se, zvedla telefon a řekla něco, co jsem nezaslechl.

Muž, který byl ve dvanáctce A hotový, odešel a automaticky zavírané dveře za ním tiše zapadly. Žena u stolu se ke mně obrátila. „Můžete jit dál, pane Lame,“ vyzvala mě a pak se usmála na dívku. „Bude to trvat jenom pár minut, slečno Crestonová.“

„Děkuji, ráda počkám,“ ujišťovala dívka.

Přešel jsem kolem stolu. Úřednice mi podala proužek papíru: „Třetí místnost vpravo.“

Pohlédl jsem na papírek. Stálo na něm číslo 12 A.

Otevřel jsem dveře k zadním kancelářím. Bylo jich šest – tři po každé straně krátké chodbičky.

Šel jsem k číslu 12 A, což byla poslední místnost vpravo, a otevřel dveře.

Seděl tam snědý mohutný chlap s mastnými vlasy a prohlížel si mě stejně chladnýma a tvrdýma očima, jako měla Berta Coolová. „Pan Lam?“ zeptal se. „Ano.“

„Posaďte se.“

Kancelář byla vlastně jen malá kóje s domácím telefonem, psacím stolem, otáčecí židlí, dvěma židlemi s rovnými opěradly a několika obrázky na stěnách. Jinak tam nebylo vůbec nic.

Muž za psacím stolem se představil: Jmenuji se Rodney Harper, pane Lame. Velmi mě těší, že vás poznávám. Napsal jste nám, že jste četl v novinách náš inzerát.“

„Taky jsem ho četl.“

„A že byste nám snad mohl poskytnout informace o jednom svědkovi.“

„Správně.“

„Mohl byste nám něco říct o tom svědkovi něco víc?“

„Je to někdo, koho znám.“

Harper se usmál. „Pochopitelně.“

Byl to statný člověk s velkýma rukama, které měl teď položené na stole před sebou. Na stole měl také psací soupravu s několika stojánky na pera, savý papír, prázdný blok a telefon.

„Opravdu nabízíte odměnu?“ zeptal jsem se.

„Ano, nabízíme odměnu,“ odpověděl. „Ale musím vám nejdříve něco vysvětlit, aby nedošlo k nedorozumění.“

Sklonil se, otevřel aktovku, vyndal mapu, rozložil ji na stole a potom vylovil z aktovky dvě autíčka z umělé hmoty a postavil je na mapu.

Mapa zachycovala ve velkém měřítku křižovatku Gilton Street a Crenshawu. Obě ulice byty jasně označené.

„Dobře se podívejte,“ řekl Harper. „Tohle autíčko je vůz značky Ford Galaxie, který přijížděl po Gilton Street. Vzpomenete si asi, že na té ulici jsou dopravní světla, pane Lame. V době nehody přijížděl cadillac po Crenshaw Street a galaxie velkou rychlosti po Gilton Street Jak se galaxie blížila ke křižovatce, svítila na Gilton Street oranžová a vůz se zřejmě zoufale pokusil projet, dokud světla nepřeskočí na červenou. Jenže červená naskočila ve chvíli, kdy galaxie dojela na křižovatku. Jela tak rychle, že nestačila zastavit. V plné rychlosti se přihnala na křižovatku a vrazila do cadillacu.“

Neříkal jsem nic.

Harper posunul autíčkem, které představovalo cadillac a zrovna přijíždí ke Crenshaw Street. „A teď pozor, tohle je cadillac a zrovna přijíždí ke Gilton Street. V pravém jízdním pruhu stálo v té chvíli jiné auto. Cadillac ujížděl levým pruhem a chystal se zastavit na červenou. Ale těsně předtím, než se dostal ke křižovatce, naskočila zelená, takže řidič cadillacu vjel do křižovatky.“

„Viděl toho forda?“ zeptal jsem se.

Na to mi Harper odpověděl dost neurčitě. „Sledoval semafor a na zelenou pak vjel do křižovatky. A v tom se k němu velkou rychlostí přihnal zleva ten ford, co tak neopatrně projel na červenou.“

„Kam to cadillac schytal?“ pátral jsem.

„V tom je ovšem určitý problém. Cadillac projížděl plnou rychlostí křižovatku na zelenou. A vtom náhle zahlédl jeho řidič forda a dupl na brzdy. Jenže ford, místo co by zabrzdil, přidal a snažil se rychle dostat před cadillac… a tak se vlastně stalo, že cadillac narazil do forda. Ve chvíli srážky už cadillac skoro stál.“

„Chápu,“ řekl jsem.

„Takže je jasné, že chyba je na řidiči forda.“

„To jistě,“ přisvědčil jsem.

„Mále svědka té nehody?“ zeptal se mě Harper.

„Mluvil jste o nějaké odměně,“ připomněl jsem mu.

„Správně. Odměna dělá tři sta dolarů.“

„A na mně je jenom, abych přivedl svědka?“

Harper ťukl prstem do mapy. „Na vás je, abyste přivedl svědka, který by byl ochoten potvrdit, že ford vjel na červenou rovnou do křižovatky a zavinil tu nehodu.“

„Chápu,“ řekl jsem a pak jsem se odmlčel.

„Víte určitě o takovém svědkovi?“ ujišťoval se Harper.

„Vím.“

„Moc rádi bychom si s ním promluvili. A bylo by samozřejmě ve vašem zájmu, abyste nám ho přivedl,“ dodal Harper s přátelským úsměvem.

„A kdy bych v tom případě dostal svých tři sta dolarů?“

V tomhle punktu se Harper vyjádřil s naprostou určitostí. „Až potom, co byste nám přivedl svědka. Poté, co bychom si s ním promluvili a ověřili si, že vypovídá přesně. A poté, co by nám dal místopřísežné prohlášení, jak se to seběhlo. Pak byste těch svých tři sta dolarů dostal.“

„A kdyby nevypovídal, jak by se vám to hodilo?“

„Pozor, pozor, mladíku,“ zarazil mě Harper. „Nechci po něm, aby vypovídal, jak by se mi to hodilo, ale aby dosvědčil, jak k té nehodě došlo, jak se to doopravdy stalo. Vylíčil jsem vám už přece, jak se to seběhlo. Dobře to víme. Máme v ruce výpověď řidiče, který je naším pojištěncem. Samozřejmě že bychom vám nevyplatili tři sta dolarů, kdybyste nám přivedl svědka, který si nic pořádně nepamatuje nebo je dokonce svázán s protistranou.“

Jistě, to si taky nemyslím. Ale co když vám přivedu svědka a pak se něco stane a vy mi nedáte nic?“

„Dovedu držet slovo, pane Lame.“

„Radši bych si něco vybral předem.“

„Nemůžeme vám přece proplatit peníze za nalezení svědka, dokud nám svědka nepřivedete.“

„A co když jsem ten svědek já? Dostal bych zaplaceno?“

Harper se zamračil. „To je dost prekérní situace, pane Lame. Zatím jste slovem nenaznačil, že by tomu tak mohlo být. Naopak, vyptával jste se způsobem, který prozrazoval, že jste nehodu osobně neviděl.“

„Chtěl jsem si zjistit, jak se na to díváte,“ vysvětloval jsem.

„Tak jste svědek, nebo ne?“ zeptal se mě ostře.

„Dostal bych těch tři sta dolarů, kdybych byl svědek?“

Harper se chvíli pohupoval na otáčecí židli: „Budu si muset promluvit se svým nadřízeným, pane Lame a potom se s vámi znovu setkat. Snad byste mě měl zavolat ve tři odpoledne na toto číslo. Není to číslo do této kanceláře, ale někam, kde mě v té chvíli zastihnete.“

Načmáral na papír sedm číslic, vytrhl ho z bloku, přeložil a vstal. Potom si se mnou podal ruku, předal mi kus papíru a řekl: „Takže ve tři, ano?“

„Přesně ve tři,“ odpověděl jsem a vyšel ven.

Ještě jsem za sebou ani nezavřel dveře a už jsem zaslechl úřednici, jak říká; „Můžete jít dál, slečno Crestonová. Místnost 12 A, poslední dveře vpravo,“

Sjel jsem výtahem do haly, koupil si u stánku s tabákem balíček cigaret a pak jsem předstíral, že si prohlížím různé sportovní vybavení ve výloze, a snažil se co nejnenápadněji ztratit mezi zástupy lidí, kteří měli právě polední přestávku.

Dívka vyšla z budovy asi za dvacet minut.

Sledoval jsem ji půldruhého bloku.

Zašla do hotelu Travertine, zamířila rovnou k jednomu z přecpaných křesel postavených proti oknu, sedla si a dívala se do ulice. Tvářila se sebejistě, jako se tváří lidé, když si sami sebou nejsou vůbec jistí a čekají, že se jich co chvíli někdo zeptá, co tady vůbec dělají.

Postavil jsem se na chodník, tak abych na ni viděl a ona neviděla mě, a čekal jsem, kdy se jí přijde recepční zdvořile zeptat, jaké má číslo pokoje, co tady pohledává a tak dál, a pak jí dá taktně najevo, že hala je rezervovaná pro hotelové hosty.

Po další čtvrthodině mě už to postání a čekání omrzelo. Věděl jsem, že jen tak hádám, ale měl jsem dojem, že slečna má hlavu plnou starostí.

Vešel jsem dveřmi do hotelu, rozhlédl se po hale, podíval se na dívku a pak, jako kdybych ji najednou poznal, jsem ji pozdravil: „Dobrý den!“

Nejistě se na mě usmála: „Dobrý den.“

Chvíli jsem se zaujatě rozhlížel po hale, jako bych hledal někoho, koho ne a ne najít, a pak jsem se na ni znovu podíval.

Zvědavě a trochu vystrašeně si mě prohlížela.

Zamířil jsem k jejímu křeslu a řekl jí: „Měl jsem se tu sejít na oběd s jedním známým, ale zdržel jsem se a on asi nechtěl čekat. Poslyšte… vím, že vás odněkud znám, ale za boha si nemůžu vzpomenout odkud.“

Zasmála se a opravila mě: „My dva se přece neznáme.“

Postřehl jsem v tom tónu jisté pobouření. „Nepovídejte,“ oponoval jsem jí. „Určitě jsme se někde potkali. Viděl jsem vás – docela nedávno. Sešli jsme se přece – už vím,“ zarazil jsem se a zmlkl.

„Takže jste si už vzpomněl?“ zeptala se a melodicky se zasmála.

„Ano, vzpomněl. Viděl jsem vás v té kanceláři nahoře v Monadnocku. Chvíli jsem seděl proti vám… Ale ne abyste si o mě myslela, že jsem kdovíjak dovolený. Přišel jsem sem za jedním známým a byla jste mi povědomá a… opravdu se moc omlouvám.“

„Nemusíte se omlouvat.“

„Bydlíte tady?“ zeptal jsem se ji.

„Ne… čekala jsem tu na kamarádku.“

Podíval jsem se na hodinky. Jak to tak vypadá, tak jsem toho známého propásl. Přišel jsem o čtvrt hodiny později a on zásadně na nikoho nečeká… Už jste obědvala?“

Zeptal jsem se jí jen tak jakoby mimochodem a pevně jsem doufal, že má otázka vyzněla nevinně.

„Ne, měla jsem obědvat s tou kamarádkou, ale zřejmě jsme se minuly.“

„V jídelně tu mají docela dobré rychlé obědy pro obchodníky. Často tu s tím svým známým jíme a není to tady špatné. Co kdybychom poobědvali spolu, když jsme oba své schůzky propásli?“

Vynasnažil jsem se, abych to neřekl moc naléhavě, spíš jen tak ze zdvořilosti, tónem, kterému by zřejmě požehnala i proslulá odbornice na etiku Emily Postová.

Dívka trošičku zaváhala, ale jen natolik, aby na ní nebylo znát, jak o pozvání stojí. „Proč ne… zřejmě jsem se s kamarádkou opravdu minula… víte přece, tam v té kanceláři… Dostala jsem se sem až před chvílí.“

„A vaše kamarádka si nejspíš řekla, že jste se špatně domluvily, a odešla. Víte co, půjdeme se najíst.“ Zvolna jsem vykročil k jídelně a dívka za mnou. „Máte hlad?“ zeptal jsem se jí.

„Abych vám pravdu řekla, hrozný. K snídani jsem toho moc nesnědla.“

„Povím vám, co podnikneme. Kdyby teď můj známý přišel a našel nás spolu v jídelně, tvrdil by, že jsem si to tak schválně zařídil, a kdyby přišla najednou vaše kamarádka, byl by z toho jen trapas. Co kdybychom si raději zašli kousek dál do restaurace na steak?“

„Na steak?“ opakovala.

„Mají tam nejbáječnější steaky na světě,“ prohlásil jsem a podržel jsem palec a ukazováček asi na čtyři čísla od sebe. „Extra silné newyorské steaky nebo plátky z panenky, senzační pečené brambory, na kroužky krájenou cibuli, výborný křehký salát a –“

„Už raději nic neříkejte,“ zarazila mě. „Co na to moje postava?“

„Vaší postavě to nijak neuškodí,“ ubezpečoval jsem ji. ‚Je to naprosto nekalorické jídlo.“

„To určitě,“ poznamenala. „Hlavně ty pečené brambory.“

„Uvnitř se spoustou rozpuštěného másla a nahoře sypané paprikou.“ upřesnil jsem. „A taky tam dělají skvělé česnekové topinky se směsicí roztaveného sýra, másla a česneku –“

„Mám odpoledne obchodní schůzku.“

„Když se napijete dobrého vína, nebude ten česnek ani znát,“ ujišťoval jsem ji.

Zasmála se. „Vy ale dovedete člověka nalákat. Jak se vlastně jmenujete?“

„Donald,“ řekl jsem. „Donald Lam.“

„A já jsem Daphne Crestonová.“

„Slečna nebo paní?“

„Od nynějška slečna,“ odpověděla mi. „Vlastně jsem pořád ještě paní. Jenomže manžel mě pustil k vodě,“ dodala s trpkým sarkasmem. „Můj drahý, milovaný, oddaný manžel má dávno jinou a mě nechal bez –“ honem se zarazila a krotce dodala: „starám se teď sama o sebe.“

Pak rychle mluvila dál: „Není opravdu lehké vysvětlovat, jestli jsem vdaná nebo ne, takže zas používám své dívčí jméno.“

„Tak vy se teď staráte sama o sebe?“ zeptal jsem se jí.

„Ano,“ odpověděla.

Před restaurací se trochu zarazila. „Vypadá to na strašně drahý podnik, Donalde.“

„Laciné to tu zrovna není,“ připustil jsem. Jenomže jídla, co tady servírují, se nikde se slevou nedostanou.“

„Myslela jsem si… jestli vám to nevadí? Chci říct, jestli si to můžete dovolit? Já bych si v takovéhle restauraci sama za sebe zaplatit nemohla.“

Bezstarostně jsem se zasmál, abych ji uklidnil: „Kdo povídal, že si za sebe máte platit? Prostě se nedívejte na pravou stranu jídelního lístku. Zakryjte si jí, dívejte se jenom nalevo, řekněte číšníkovi, nač máte chuť a jinak se o nich nestarejte.“

„Berete všechno ohromně klidně a spokojeně, Donalde. Ale než se tu najíme, bude půlka odpoledne pryč. Copak nemáte zaměstnáni?“

„Zaměstnávám sám sebe. A jsem ten nejshovívavější zaměstnavatel, jakého jste kdy potkala. Rád dám tak věrnému zaměstnanci, jako jsem já, odpoledne volno, zvlášť když chce poobědvat s krásnou mladou ženou. Zjistil jsem už, že když povzbuzuju své zaměstnance, aby nezapomínali na zábavu, podporuju tím jejich morálku.“

Zasmála se a řekla: „Tak dobře. To jednání mám až ve čtyři a do té doby jsem volná. A klidně si budu mezitím pochutnávat na dobrém jídle.“

„Výborně,“ pochválil jsem ji. „ Vrchní číšník nás zdvořile dovedl do boxu pro dva. Objednal jsem dva aperitivy a předkrmy, polévku, dva zvlášť silné, středně smažené steaky, pečené brambory, salát, krájenou cibuli, topinky s česnekem, láhev piva pro sebe a červené víno pro Daphne.

Aperitivy byly vynikající a dostali jsme je téměř v minutě. A do předkrmu se Daphne pustila s takovou chutí, že se jí ani nepokoušela zastírat.

Dali jsme si zeleninovou polévku, pak trochu hlávkového salátu a potom nám přinesli steaky – ještě horké, až syčely, a dokonale připravené. Nože na steaky byly ostré jako břitva. A jak jsme se jimi zařezávali do steaků, vytékala z nich červená šťáva a vytvářela malé kalužinky na talířích. Vzal jsem si topinku s česnekem a bezostyšně si jí nabíral šťávu ze steaků.

Daphne udělala totéž.

Vypil jsem pivo a Daphne víno, které jsem jí objednal. Bylo vynikající značky a tušil jsem, že jí přijde k chuti. Postupně se jí vrátila barva do tváří.

Pečlivě vyškrabala poslední zbyteček jídla na talíři, vzala si dvě česnekové topinky, dopila malou láhev červeného vína a pak se narovnala na židli a usmála se.

„To byla ale dobrota!“ řekla.

„Poslyšte, nešla jste do té kanceláře ze stejného důvodu jako já?“ zeptal jsem se jí.

„Myslíte kvůli té nehodě?“

„Ano.“

Na chvíli zaváhala a potom odpověděla: „Ano.“

„Byla to ale divná náhoda, viďte? Kde jste v té chvíli stála?“

„Stála jsem na Gilton Street,“ odpověděla.

„Víte, že se světla změnila, ještě než projel ten ford?“

„Ano, jistě. Pokoušela jsem se co nejrychleji přejít ulici, ale ušla jsem jenom kousek a naskočila oranžová, a než jsem se dostala ke křižovatce, svítila už červená. Ford asi vyjel, když už oranžová skoro končila, ale než dojel na křižovatku, svítila už červená. Jel hodně rychle, ale stejně to nestihl.“

Přikývl jsem. „Dostala jste těch tři sta dolarů?“ zeptal jsem se.

„Ještě ne. Podepsala jsem místopřísežné prohlášení. Pan Harper je zanese svému nadřízenému. Mám se u něj zastavit dneska odpoledne ve čtyři. Těch tři sta dolarů dostanu, jen když mě budou potřebovat jako svědka.“

„Ale tak to v tom inzerátu nestálo. Říkalo se v něm, že tři sta dolarů dostane ten, kdo jim dá informaci, která povede k nalezení svědka.“

„To je pravda,“ přiznala.,Já to tak doslova nesplnila. Žádnou informaci jsem jim nedala. Tu nehodu jsem viděla sama.“

V tu chvíli k nám tázavě přistoupil číšník,

„Nedala byste si trochu ananasové zmrzliny?“ zeptal jsem se Daphne.

S úsměvem odpověděla: „Proč neokusit všechno?“

Kývl jsem na číšníka. „Dvě ananasové zmrzliny a pro oba kávu.“

Snědli jsme zmrzlinu a pomalu jsme upíjeli kávu ze svých šálků.

„Do čtyř máte pořád ještě dost času. Nebo snad máte něco domluveno?“

„Ne, jsem úplně volná.“

„A kde bydlíte, Daphne?“

Začala mi něco vysvětlovat, ale potom se zarazila: „Budu k vám docela upřímná, Donalde. Právě jsem přijela. Nechala jsem zavazadla ve schránce na autobusovém nádraží. Je to odsud jen pár bloků, a jakmile si najdu nějaký nocleh, zajdu si pro ně.“

„Nemohl bych vám pomoct? Mám auto a –“

„Ale to by bylo báječné! A možná že byste mi i poradil, kde bych se mohla ubytovat – ale nechtěla bych nějaký drahý hotel. Nevím, jak dlouho se ve městě zdržím… Chci se tu poohlédnout po nějaké práci.“

Malinko jsem se naklonil, podíval se jí do očí a řekl: „A taky jste úplně švorc.“

Na chvíli zděšeně pohlédla jinam, ale pak se obrátila a zadívala se rovnou na mě.

„Ano, jsem úplně švorc,“ přiznala.

„A patnáctého dubna ve chvíli, kdy došlo k té nehodě, jste byla na míle odsud,“ pokračoval jsem. „Nehodu jste neviděla, zato jste četla ten inzerát. Byla jste v zoufalé situaci. Přijela jste si do města shánět práci a hledala jste v inzerátech nějaké místo. Zahlédla jste ten inzerát a napadlo vás, že byste mohla blafovat, tvrdit, že jste viděla tu nehodu, a přijít snadno ke třem stům dolarů –“

„Nechte toho, Donalde,“ zaprosila. „Čtete mi myšlenky. A úplně mě děste.“

„Co kdybyste mi o sobě něco řekla?“

„Moc vám toho o sobě povědět nemůžu. Jsem docela obstojná sekretářka – aspoň jsem byla. Ovládám těsnopis, dovedu přepisovat na stroji z diktafonu, jsem celkově rychlá a docela přesná. Měla jsem pěkné místo, když přišel můj princ z pohádky – a co bych zapírala, zbláznila jsem se do něj. Všechno co řekl, mi znělo jako nádherná hudba. Je to člověk, který dovede každého okouzlit. Vzala jsem si ho. A převedla jsem na naše konto všechny své úspory. Potom se něco stalo a já začala mít podezření. Pokusila jsem se zjistit, co je vlastně zač. Ukázalo se, že je ženatý, má manželku a malou dcerku a nerozvedl se. Rodinu měl tady v Los Angeles a – já prostě jsem ztratila hlavu. Řekla jsem mu, že všechno vím. Do rána zmizel. A vyzvedl si všechny peníze z našeho společného konta.“

„Mohla jste ho zažalovat pro bigamii,“ poradil jsem jí.

„A co bych z toho měla? Přišel by k soudu a úplně by soudce umluvil. Vysvětlil by mu, jak se polepšil, jak se chce jenom vrátit ke své zákonité manželce a vytvořit domov pro své dítě. Dostal by nanejvýš podmínku – a i kdyby ne, co by mi bylo platné, kdyby seděl ve vězení?“

„Jak dlouho jste s ním žila?“

„Asi půl roku. Ale samozřejmě byl v té době často pryč. Tvrdil, že zastupuje jistou továrnu a musí hodně cestovat.“

„Co kdybyste se vrátila do zaměstnání?“

Prudce zavrtěla hlavou. „Kdepak, pracovala jsem v jednom městě na Středozápadě a všechna děvčata mi tam záviděla. Ten člověk měl ohromné vystupování. Dovedl dělat na lidi dojem. Byla jsem na něho strašně hrdá. Každému jsem vykládala, že jsem čekala, až přijde ten pravý. A že bych se nikdy nevdala zbrkle a z hlouposti. Kolegyně mi tak záviděly, že prostě nemůžu připustit, aby se dověděly, jak to báječné manželství Daphne Crestonové dopadlo.“

Jeho první žena o vás ví?“

„Myslím, že ne. Spíš jsem se o ní dozvěděla já. Mají sedmiletou holčičku.“ Jak se jmenuje ten chlap?“

Zavrtila hlavou.

„Klidně mi to můžete říct. Už jste mi toho řekla dost. Jeho jméno by pro mě stejně nic neznamenalo.“

„Proč to chcete vědět, Donalde?“

„Pro případ, že bych se s ním někde náhodou setkal. Abych si na něj dal pozor.“

„Znovu zavrtěla hlavou.

„Ještě pořád ho máte ráda.“

„Nechci ho ani vidět!“

„Tak proč jste přijela do Los Angeles a proč se ho snažíte chránit?“

„Nesnažím se ho chránit!“

„Jak myslíte,“ řekl jsem a zmlkl. Mé mlčení ji zneklidnilo.

„Vzala jsem všechny peníze, které jsem dokázala dát dohromady, koupila jsem si lístek a přijela jsem autobusem. Přijela jsem hladová a špinavá. Potřebovala bych se vykoupat. Potřebovala bych se převléknout a –“

„A přijela jste sem, protože jste ho chtěla uprosit, aby vás vzal zpátky,“ přerušil jsem ji.

„Čerta jsem ho chtěla uprosit!“ vybuchla. „Vyhrál pacholek v irské loterii sto dvacet tisíc dolaru a měl jméno a fotku ve všech novinách. A tak jsem se sem rozjela, abych poslala děvčatům z kanceláře, kde jsem pracovala, pohledy. Musí na nich být losangeleské razítko, protože v novinách se psalo, že bydlí v Los Angeles. Nemůžu přece připustit, aby si děvčata myslela, že jsem na ně zapomněla, a rozhodné nechci, aby si domyslela pravdu. Na to jsem moc hrdá. A cestou mi někde nějaký zloděj vytáhl z kabelky peněženku, ukradl z ní všechny peníze a pak mi ji zase vrátil do kabelky. Zjistila jsem to, až když jsem sem dojela. Jsem na dně, Donalde, úplně na dně.“

„Tak za ním zajděte, ať vám dá nějaké peníze, máte na ně přece nárok.“

„Nepožádala bych ho o sklenici vody, ani kdybych umírala žízní uprostřed Sahary. Víte, co chci udělat? Jestli hned neseženu místo, budu se prodávat, dokud nějaké zaměstnání nedostanu. Protože nemám ani vindru – ani vindru!“

Nechal jsem číšníkovi na stole peníze.

„Pojďte,“ řekl jsem jí.

„Kam?“ zeptala se.

„Mám tady byt. Docela blízko odsud. Není to žádná nádhera, ale odvezu vás tam a nechám vám klíč. Můžete si tam natočit plnou vanu horké vody. A než se vykoupete, zajedu vám ke schránce na nádraží pro zavazadla. Když si pospíšíte, klidně ještě tu schůzku ve čtyři stihnete. Měla jste tam přijít nebo zavolat?“

„Přijít,“ odpověděla.

„Dobrá. Můžete –“

„Ale to přece nejde, Donalde,“ namítla. „Něco takového nemůžu udělat Vždyť vás vlastně – skoro neznám.*4

„Právě jste tvrdila, že se chcete prodávat cizím mužským,“ připomněl jsem jí. „Mám na dveřích závoru. Klidně se můžete zevnitř zavřít. Dám vám deset minut, abyste si poležela v horké vodě, a deset minut na oblečení. A po vás jen chci, abyste po sobě pořádně umyla vanu.“

To ji přesvědčilo – to i fakt, že představa vany s horkou vodou ji lákala stejné jako před chvíli ten steak.

Usmála se a řekla: „Je to od vás moc hezké, Donalde. Mrzí mě, že vás tak ošklivě využívám.“

„Nevyužíváte mě a docela určitě ne ošklivě. Potřebujete se jen vykoupat a převléknout. A odpoledne dostanete těch tři sta dolarů, které budete mít do začátku.“

Povzdechla si. „Vykoupala bych se opravdu ráda,“ uznala.

Přivezl jsem z parkoviště svoje ojeté auto, zajel jsem s ní k bytu a uvnitř jí ukázal, kde jsou ručníky.

„Nerada bych vás vyháněla z vašeho vlastního bytu, Donalde.“

„Jen se nebojte. Byt je váš, dokud se nevrátím. Až přijedu, zaklepu na dveře, předám vám zavazadla, a až se oblečete, odvezu vás na tu vaši schůzku. A potom,“ dodal jsem, když zaváhala, „budete mít všechno vyřízeno, dostanete tři sta dolarů v hotovosti, a to vám vystačí, než si seženete místo. Soudní řízení se uzavře na základě vašeho místopřísežného prohlášení a ani nebudete muset svědčit před soudem.“

„To taky pevně doufám. Víte, nedovedu si představit, že bych to jinak zvládla, ale celé jsem to podnikla, když jsem najednou uviděla v novinách ten inzerát. Byla jsem už úplně vyřízená. Zbývalo mi jen tohle, nebo –“

„Jasně,“ řekl jsem, když zaváhala. „Musela jste to zkusit. Nic jiného vám nezbývalo. Ale proboha, děvče, co kdybyste se byla snažila sehnat si nocleh tím, že byste si namluvila nějakého mužského? Tohle město je plné tajných. Co kdyby vás sebrali pro prostituci? Co byste si počala? Jakpak by se to asi líbilo vašim kolegyním, kdyby se o tom dočetly?“

Zděšeně se zatvářila. „Na to jsem vůbec nepomyslela.“

„Však taky teď myslím za vás,“ ujistil jsem ji. „Dejte mi klíček od té schránky na zavazadla. Musíme si pospíšit.“

Dala mi klíč.

„A co vy, Donalde? Viděl jste tu nehodu?“

„Ne, ale myslel jsem si, že obstarám svědka, který ji viděl – toho známého, s kterým jsem se měl sejít na oběd. Ale jestli se teď chcete pořádně umýt, tak to nemůžeme rozbírat. Hlavně ať je pak ta vana čistá.“

Zasmála se: „Uklízet umím výborně, Donalde.“

„Takže já běžím. Až se vrátím, pootevřete dveře a já vám vstrčím dovnitř kufry.“

„Děkuji, Donalde – za všechno!“ Ještě jsem ani za sebou nestačil zavřít a už se začala svlékat.

Chvíli jsem poslouchal, jestli nezavře dveře na závoru, ale nic takového jsem neslyšel.

Na autobusové nádraží nebylo daleko, ale zajel jsem tam raději taxíkem, abych se nemusel zdržovat parkováním. Zašel jsem ke schránce, odemkl ji, vyndal velmi kvalitní kufr a brašnu a požádal taxikáře, aby mě honem zavezl nazpátek.

Zaťukal jsem na dveře.

„Není zamčeno,“ volala Daphne.

Otevřel jsem dveře.

Daphne byla zabalená do ručníku a vypadala osvěženě a čistě. „Jste zlato, Donalde!“

Usmál jsem se na ni. „Měla byste sebou hodit,“ řekl jsem, vstrčil dovnitř kufr a vycouval z bytu.

Když jsem zavíral, usmívala se.

„Vrátíte se sem?“ zavolala.

„Asi za deset minut“ slíbil jsem jí.

Zašel jsem k telefonu na konci chodby.

Vytočil jsem číslo, které mi dal Harper.

Ihned se ozval.

„Pane Harpere, tady je Donald Lam. Měl jsem vám ve tři zavolat. Nezlobte se, že jsem se trochu opozdil. Slíbil jste mi odpověď.“

„Ano, pane Lame,“ přisvědčil.

„A máte ji pro mě?“

„Mám, pane Lame.“

„A jakou?“

„Moc mě to mrzí. Děláte na mě dojem důvěryhodného mládence, ale mí nadřízení jsou jiného názoru. Myslí si o vás, že jste tu nehodu vůbec neviděl a že jste si chtěl jen vydělat tři sta dolarů a podle toho jste byl ochoten i svědčit. Hlavně se ale nerozčilujte, pane Lame. Vyslechněte mě. Byl jste v té záležitosti jen prostředníkem. A co jsem se dozvěděl, jsem ohlásil svým nadřízeným. Na téhle záležitosti pracuje i advokát, který je náramně opatrný. Tvrdí, že kdybychom zaplatili někomu za falešné svědectví, dopustili bychom se navádění ke křivé výpovědi. Je mi moc líto, že to tak dopadlo, ale mou povinnosti je věrně tlumočit fakta.“

„Jak jste ho mohl informovat o našem rozhovoru?“ zeptal jsem se. „Vždyť jsem –“

„Samozřejmě že díky magnetofonu,“ přerušil mě. „Měl jsem ho schovaný v kanceláři. Vzpomínáte si na ten stojánek na dvě pera? Do toho jsem ukryl mikrofon a svým nadřízeným jsem potom přehrál pásku. Jak říkám, ten advokát si moc potrpí na právnickou etiku a měl dojem, že jste – prostě si poslechl dvakrát tu pásku a prohlásil, že jste mi měl hned na začátku upřímně říct, že tím svědkem jste sám a že jste tu nehodu viděl na vlastní oči. Jenomže všechny vaše otázky, tón, jakým jste mluvil – z toho už si pak udělali úsudek. Rozhodnutí je bohužel konečné. Děkuji vám za zavolání i za to, že jste se o ten případ tak zajímal. Sbohem.“

Ani nečekal, až něco řeknu, a zavěsil.

Sešel jsem dolů, seděl jsem deset minut v autě a pak jsem vyšel ke svému bytu a zaťukal na dveře.

Daphne hned otevřela. Vypadala svěže jako jarní kytka a tvářila se sebejistě.

„Donalde!“ zvolala. Je mi o tolik líp! Bylo to báječné – ten výborný steak, vana horké vody, čisté oblečení… Stačíme to tam do čtyř? Chtěla bych to určitě stihnout včas a –“

„Honem pojďte,“ řekl jsem jí.

„Ale co moje zavazadla?“

„S těmi se zdržovat nebudeme. Nechte je tady. Vyzvednete si je, až se vrátíme.“

„Nezapomněl jste klíč?“ zeptala se. „Na dveřích je přece patentní zámek.“

„Klíč mám,“ ujistil jsem ji.

Zasmála se. „Na tu závoru, o které jste mluvil, jsem nezavřela, Donalde. Zrovna ji vidím, je nad klikou. Víte – prostě jsem k vám měla důvěru.“

„A to je taky správné, Daphne.“

Odvedl jsem jí k automobilu, dojel až k Monadnocku a potom zajel o kus dál.

Je moc důležité, aby nás spolu nikdo neviděl“ upozornil jsem ji. A až budete mluvit s panem Harperem, nesmíte za žádnou cenu prozradit, že mě znáte. Mohlo by to být osudné. O půl bloku dál je v téhle ulici parkoviště. Pojedu dál a na tom parkovišti počkám. Po rozhovoru přijděte na parkoviště a já tam budu čekat ve voze. Zůstaňte prostě stát u okénka, kde se při odjezdu kontrolují parkovací lístky, a já vás uvidím.“

Jste báječný, Donalde!“ Položila mi ruku na paži, rychle mi ji stiskla, vyskočila z auta a rozběhla se k Monadnocku.

Objel jsem blok, zabočil na parkoviště, zaplatil poplatek, řekl správci, že manželka si šla něco nakoupit a že na ni čekám, a zůstal jsem sedět ve voze obráceným čelem k ulici. Třiadvacet minut po čtvrté se Daphne konečně objevila. Lehce jsem zmáčkl klakson, nastartoval a rozjel se k ní, aby si mohla nastoupit.

„Tak jak to šlo?“ zeptal jsem se.

„Dobře,“ odpověděla. „Až na to… až na to, že mi těch tři sta dolarů nedali.“

„Měli přece vaše místopřísežné prohlášení, ne?“

„To měli.“

„Tak proč vám nezaplatili?“

„Mám ty peníze dostat dneska v deset večer.“

„Kde?“

„Prý někde až v Hollywoodu. Vyzvednou si mě u Monadnocku. Zřejmě má s tím případem co dělat nějaký advokát, který si chce pečlivě prověřit mé prohlášení a porovnat je se samotným případem. Moc si potrpí na etiku a chce si být naprosto jistý, že má co dělat s důvěryhodným svědkem.“

„A když si usmyslí, že důvěryhodný svědek nejste?“

„Nevím, tak mi možná ty peníze vůbec nedají.“

„A jestli je nedostanete?“

Jestli je nedostanu…,“ řekla a viděl jsem, že se sesunula jak píchlá pneumatika.

Chvíli mlčela a pak se mě zeptala: „Proč jste to vůbec řekl, Donalde? Myslíte, že by to mohli nechat dojít tak daleko, chtít po mně dokonce, abych jim podepsala prohlášení, a pak by mi vůbec nic nedali?“

„Nevím, jen jsem se ptal.“

Jenomže těch tři sta dolarů, to měly být moje jediné peníze, Donalde. Mám v peněžence necelých pětatřicet centů, a to je všechno. A protože jsem s těmi třemi sty dolary počítala, nešla jsem ani do žádné agentury ptát se po zaměstnání… Samozřejmě že v novinách je plno inzerátů, ale když nemá holka štěstí, může si uběhat nohy, chodit celé dny z místa na místo, telefonovat a psát žádosti. A nakonec se většinou doví, že místo už dali někomu jinému. A pětatřicet centu nestačí mi na cestu autobusem, i když člověk najde ten inzerát v novinách zahozených někde v čekárně na autobusovém nádraží – tak jak jsem náhodou objevila tenhle inzerát já. Asi jsem hrozně hloupá, že jsem utratila poslední peníze, abych ujela před minulostí, jako kdyby mě autobus dokázal zbavit mé hlouposti – a ještě k tomu jsem musela narazit na toho mizeru zloděje! Když jste na mě promluvil, chystala jsem se právě, že utratím svých posledních pár centů za hamburgera. Tak jsem byla hladová a zoufalá. Ti lidé mi ty peníze dát musejí, Donalde. Jestli mě budou chtít podvést, tak jim ukážu

„Dejte si pozor, co říkáte,“ přerušil jsem ji.

Na chvíli ztichla.

Potom si postěžovala; „Víte, Donalde, pro děvče, které nemá peníze ani přátele, je velké město strašné.“

„Jak to myslíte – že nemáte přátele?“ zeptal jsem se ji.

„Přesně tak, jak jsem to řekla. Neznám tu živou duši –“

„Ale znáte,“ zarazil jsem ji, „Znáte tu někoho – znáte mě.“

Obrátila se ke mně, pohlédla na mě a řekla: „Dobrá, Donalde, takže znám vás. A můžeme vyložit karty na stůl. Jsem na dně, úplně mimo a vy… vy prostě sedíte za volantem. Ani vám nemůžu vypovědět, jak si vážím všeho, co jste pro mě udělal. Nejsem vypočítavá a jsem vám moc vděčná.“

„Tolik jsem toho pro vás zas neudělal. A v deset budete mít těch tři sta dolarů.“

„Co vlastně opravdu víte o té nehodě, Donalde?“

„Myslel jsem si, že je zkontaktuju se svědkem. Jenže ten advokát, který se drží v pozadí, je nejspíš pěkný pedant. Myslí si o mně asi, že mě zajímá víc těch tři sta dolarů než etická stránka celé věci, takže se mnou nechtějí nic mít. Nesmíte se před nikým, s kým budete mluvit, slovem prozradit, že mě znáte nebo že jste se mnou o tom mluvila.“

„Nic takového neřeknu,“ slíbila mi a pak se po chvíli zeptala: „Chcete se vrátit do toho bytu?“

„Proč ne?“

„Víte já… dobrá, Donalde, zajedu si tam zabalit věci a potom – nemohl byste mě zavést na tu schůzku, co mám v deset?“

„Jasně že mohl.“

„A do té doby?“

„Máte vůbec kam jít?“ zeptal jsem se jí.

„Ne.“

„Tak si můžete klidně zůstat v tom bytě. Musím si mezitím něco vyřídit. Můžete se tam natáhnout a trochu si odpočinout.“

„Ale neodcházíte z bytu jen kvůli mně, Donalde?“

„Ne, mám plno práce.“

„Jste opravdový džentlmen, Donalde. Přenecháváte mi svůj byt. Neměla bych to od vás ani žádat.“

„Pusťte to z hlavy,“ poradil jsem jí. „Všechno se nějak vyřeší.“

Zajeli jsme zpátky k bytu a já dal Daphne rezervní klíč.

„Zajděte si dovnitř a udělejte si pohodlí. A nezapomeňte, že na dveřích je závora. Měla byste se zavřít.“

„Ale já vás nechci vyhánět z domova.“

„Taky mě nevyháníte.“

„Ba ne, vyháním. Nechcete raději… chci říct, že kdybyste chtěl…“

„Nic takového. Vyzvednu vás v půl desáté. Zajedeme do centra, abyste stihla tu schůzku v deset a pak si můžeme dát někde šunku s vejci.“

Rozzářila se. „To už vás zase budu moct pozvat já. Dostanu těch svých tři sta dolarů.“

„Tak domluveno,“ řekl jsem.

Doprovodil jsem ji až ke dveřím činžáku, poplácal ji po rameni a odjel do kanceláře.

Když jsem dorazil, telefonistka právě odcházela. Elsie Brandová seděla za stolem. Berta Coolová byla ještě v kanceláři.

„Berta s tebou chce hned mluvit Donalde,“ oznámila Elsie Brandová. „Co chvíli se po tobě ptala.“

„Díky, hned uvidíme, co mi chce.“

Zamířil jsem do Bertiny kanceláře. Jen jsem otevřel dveře, pustila se do mě Berta: „Kde jsi sakra byl, Donalde?“

„Pracoval jsem na té pojistné události.“

„Ale Adams sem dneska odpoledne už nejmíň pětkrát volal. Chtěl vědět, jestli ses s těma lidma spojil. A říkal, abys byl opatrnej. Má prý dojem, že jsi jim nějak podezřelej a že jim připadáš jako detektiv.“

„O kom to vlastně mluvil?“

„O lidech, co dali do novin ten inzerát.“

„Dobrá, ještě něco?“

„Co myslíš tím ještě něco? Snad jsi u nich byl, ne?“

„Byl.“

„A myslíš, žes jim byl podezřelej?“

„Nevím. Mluvil jsem s nimi a dal jsem jim najevo, že by se se mnou mohli dohodnout ale odmítli mě.“

„Toho se právě Adams bál. Donalde. Nezdál ses jim. Bál se, že s nimi budeš mluvil moc na rovinu. A chce od tebe zprávu.“

„Za chvíli se s ním spojím,“ řekl jsem.

„Byl strašně rozčílenej.“ pokračovala Berta. „Tvrdil, že jsi to zvoral. Nechal mi číslo, abys mu zatelefonoval, jen co ti to stihnu vyřídit.“

„Proč ne, zavolám mu hned.“

„Bude možná dost ostrej,“ varovala mě Berta. „Nechal se slyšet, že je strašně zklamanej – a nejspíš je mizera pěkně naštvanej.“

„Tak mu zatelefonujem,“ rozhodl jsem se. „Máš jeho číslo?“

„Mám.“

Berta dostala rychle linku, vytočila číslo a zeptala se: „To je pan Adams?“ Zašveholila to tím nejsladším hlasem. „Tady je Berta Coolová, pane Adamsi. Donald se právě vrátil, vyřídila jsem mu, že s ním chcete mluvit. Předávám vám ho, počkejte laskavě u telefonu.“

Vzal jsem si od ní sluchátko: „Dobrý den. Tady je Donald Lam.“

„Co jste sakra dělal?“ spustil na mě Adams. „Vždyť jste tu práci úplně zvoral!“

„Jak to myslíte, že jsem ji zvoral?“ zeptal jsem se ho.

„Nějak vás prokoukli.“

„Jak myslíte, že mě prokoukli?“

„Poznali, že to na ně jen hrajete, že jste soukromý detektiv.“

„To bych ani neřekl,“ namítl jsem.

„Zato já si to myslím.“

„A odkudpak máte své informace?“

„Zakládám své informace na skutečnosti, že se už domluvili s někým jiným,“ odpověděl mi.

„Jak to myslíte – domluvili?“

„Mají už jiného svědka.“

„V inzerátu se neříkalo nic o tom, že hledají jenom jednoho svědka.“

„Snažil jste se vybrat si odměnu za dva a vidíte, jak to dopadlo,“ řekl mi Adams.

„Nemůžu za to, jestli se přihlásili další svědkové. Ty inzeráty čtou tisíce lidí a klidně se mohl ozvat někdo, kdo tu nehodu viděl –“

„Viděl houby, a ne nehodu!“ rozzuřil se Adams. „Proto jsem taky chtěl, abyste začal rychle jednat. Bál jsem se, že by se mohli domluvit s někým jiným.“

„Moc pěkně jsem si s nimi pohovořil.“

„A dali vám těch tři sta dolarů?“

„Ne.“

„Kdy jste s nimi mluvil naposled?“

„Asi ve tři. S tím případem má zřejmě co dělat nějaký advokát, který si náramně potrpí na etiku a všechno to ohromně protahuje –“

„Nesmysl,“ přerušil mě Adams. „Prostě vás odbyli. Nepřesvědčil jste je.“

„Jak myslíte. Hádat se s vámi nebudu. Co po mně teď chcete?“

„Chci nazpátek svoje peníze.“

„Všechny?“

„Všechny.“

„Jenže my jsme už měli značné výdaje.“ namítl jsem… Nezaručujeme nikomu výsledky. Zaručujeme jen nejlepší snahu.“

„Poslyšte,“ vztekal se Adams, „Takhle se mnou mluvit nezkoušejte, nebo toho budete litovat. Zastupuji velikou firmu. Dal jsem vám práci a vy jste ji zvoral.“

„Ještě jsem nic nezvoral,“ namítl jsem.

„Ale ano. S těmi lidmi se nedokážete spojit. A jestli to zkusíte, dají si na vás takový pozor, že se k nim nedostanete ani na krok.“

„To víte jistě?“

„To vím docela jistě.“

„Dobrá, a teď se zeptám na něco já vás. Jak to, že to víte?“

„Nemyslete si, že jsem byl tak hloupý, abych celou záležitost svěřil jen vám. Mám i jiné kontakty.“

„A to je právě ono,“ řekl jsem mu. „A díky tomu se to všechno tak zvoralo. To je s vámi amatéry nejhorší – chcete se chovat jako profesionálové. Myslíte si, že když se motáte kolem šetření pojistných událostí, rozumíte i detektivní práci. Celou tu dobu jsem si lámal hlavu, kdo se mi do té práce plete. A teď to vím – pletete se do ní vy. Nadělal jste spoustu komplikací, pořádně jste mi můj úkol ztížil, ale já se nedám, nějak už z toho vybruslím. Ale varuju vás – od teďka od toho případu ruce pryč!“

„Myslíte, že máte pořád ještě naději?“

„I liška se dá chytit na víc způsobů. Samozřejmě že mám naději. Když to nesvedu jedním způsobem, zkusím to druhým. Ale vy od to dejte ruce pryč, rozumíte?“

„Nebudete mi přece poroučet!“

„To sakra budu. A právě vám poroučím. Jestli se do toho hned nepřestanete plést, špatně to pro vás dopadne. Zatím jste všechno jen zkomplikoval, ale snad to nějak napravím.“

Chvíli bylo ticho a potom řekl Adams: „Nechápu dost dobře, proč si tak věříte.“

„Kde vás můžu zastihnout?“ zeptal jsem se ho.

„Na tomto čísle.“

„Možná že se vám ozvu už dneska pozdě večer.“

„Na tomhle čísle mě najdete vždycky.“

„Dobrá, a můžete mi dát adresu?“

„To nemůžu a číslo není v telefonním seznamu. Prostě mi na to číslo zavolejte a zastihnete mě. Ale rád bych, abyste pochopil –“

„Pochopil jsem všechno,“ ujistil jsem ho. „Uzavřel jsem smlouvu na jistou práci a tu taky udělám. Ale chci, abyste se mi do ní nemotal. Doufám, že mi rozumíte?“

Na chvíli zaváhal a potom to vzdal: „Rozumím, ale nepřeji si, abyste se mnou takhle mluvil.“

„Tak mi radši jděte z cesty. A když se na tomhle dohodneme, shodneme se ve všem.“

Pak jsem zavěsil.

Berta se na mně ustaraně dívala. „Takhle nemůžeš mluvit s klientem, Donalde.“

„Ale můžu, a taky jsem s ním tak mluvil,“ trval jsem na svém. „Je to chlap, co nikomu nedůvěřuje. Najal si nás na určitou práci a pak si buď najal jinou kancelář, aby nás trochu zkontrolovala, nebo tím pověřil své úředníky. Tím jenom přilil olej do ohně a já se teď pěkně nahoním, než to zas všechno napravím.“

„Je to vlivnej obchodník,“ řekla mi Berta. „Nemůžeš takhle odrazovat klienty. Víš přece –“

„Hloupost!“ přerušil jsem ji. „Tenhle typ dobře znám. Je to arogantní nafoukaný kšeftman – chlap, co rád druhého poníží a srazí na kolena. Jenže já si to od něj nemíním nechat líbit.“

„A co chceš dělat?“ zeptala se mě Berta.

„Pokračovat v práci a přinést výsledky.“

„Myslíš, že se ti to povede?“

„Vždycky se mi to povedlo, ne?“

„Jsi chytrej mizera,“ uznala neochotně Berta. „Ale přece jenom mě mrzí, žes s ním tak mluvil.“

Naklonil jsem se nad Bertiným stolem, opsal si telefonní číslo, které jí pro mě dal Adams, a dodal jsem: Jinak se s ním mluvit nedá. Už asi vím, jak to všechno zbabral. Jestli zavolá, ne abys mu moc ustupovala.“

„Chtěl zpátky peníze?“ zeptala se mě Berta. „Rozhodně s takovým požadavkem začal.“ Berta se rázem zatvářila bojovně. „V takovým případě nemůžeme být k tomu rošťákovi zvlášť milí!“

„Tak si to zapamatuj,“ řekl jsem a vysel z kanceláře.

Dal jsem dobrou noc Elsie a ujistil ji, že si o mě nemusí dělat starosti, i kdyby mě pár dní neviděla. Ještě jsem ji poprosil, aby nikomu nic neříkala a případným návštěvám odpovídala jen vyhýbavé. Pak jsem se rozjel na policejní ředitelství, pronikl na dopravní oddělení a začal se probírat záznamy. Chvíli mi trvalo, než jsem našel, co jsem hledal, ale konečně jsem to objevil 15. dubna se na křižovatce Gilton Street a Crenshaw Street srazil vůz značky Cadillac řízený Samuelem Aftonem s vozem značky Ford Galaxie, který řídil Georges Bains. Policie nehodu prošetřila a obvinila Samuela Aftona, řidiče cadillacu, že projel křižovatku na červenou a nedal druhému vozu přednost.

Nato jsem zašel do jedné redakce, kde mám dobré známé, a pročetl si v archivu, kterému tu říkali „márnice“, starší deníky. Hledal jsem poslední výherce irské loterie.

Hlavní cenu získal Dennison Farley. Na fotografii mu to moc slušelo – neodolatelný štramák s pusou od ucha k uchu.

Opsal jsem si jeho adresu.

Kapitola 3

George Bainse jsem nasel v telefonním seznamu a bez problémů jsem se ho dovolal.

„Vím, že vás obtěžuji,“ omlouval jsem se. „Ale rád bych si s vámi pohovořil o jisté osobní záležitostí. Přijmete mě, když k vám zajedu?“

„Jak se jmenujete?“

„Donald Lam.“

„Dobrá, přijeďte. Když už se sem chcete namáhat, omrknu si vás a uvidím, co si o vás mám myslet.“

„Na to taky máte právo,“ řekl jsem mu a zavěsil.

Bains bydlel až dole na pobřeží. Trvalo mi dost dlouho, než jsem tam dojel. Ukázalo se, že žije s manželkou v docela malém bytě. Oběma bylo tak kolem třiceti a zřejmě neměli děti.

„Tak o co jde?“ udeřil na mě.

„Říká vám něco datum patnáctého dubna?“ zeptal jsem se ho.

Ušklíbl se: „Říká snad něco vám?“

„Něco co prošetřuju.“

„Dobrá, měl jsem autonehodu.“

„Jak se to stalo?“

„Jel jsem svým vozem po Gilton Street, a když jsem přijížděl na křižovatku s Crenshaw, zpomalil jsem, protože svítila červená, ale jen jsem tam dojel, světlo přeskočilo, takže jsem křižovatkou pokračoval. Po Crenshaw si to hnal cadillac řízený nějakým Samuelem Aftonem. Afton chtěl nejspíš projet, než mu naskočí červená, ale pak viděl, že to nestihne, dupl na brzdu, nedokázal dost rychle zastavit a vrazil do mě.“

„Jak dopadlo soudní řízení?“ zeptal jsem se.

„Žádné se nekonalo.“

„A co odškodnění?“

„Dostal jsem zaplaceno.“

„Chcete říct, že vám Afton zaplatil?“

„Vyrovnala to se mnou pojišťovna. A musím říct, že jejich zástupce byl ohromně slušný. Přijel až sem, přešetřil způsobenou škodu, zeptal se mě, jestli jsem nebyl zraněn, odvezl mě k lékaři na vyšetření, zajel s mým vozem do servisu, vysvětlil tam, co se má opravit, všechno zařídil a ještě se mě sem přijel zeptat, jestli jsem s autem spokojený.“

„A byl jste?“

„Byl. Jezdilo jako nové.“

„Kolik dělala ta škoda?“

„Nevím. Auto bylo pořádně nabourané, ale pojišťovna se o všechno postarala.“

„Víte, která to byla pojišťovna?“

„Samozřejmě,“ odpověděl. „Městská vzájemná automobilová pojišťovna.“

„Fajn, měl jsem jen zkontrolovat pár pojišťoven a zjistit, jak vyřizuji své případy. Jste si jistý, že váš byl vyřízen uspokojivě?“

„To určitě byl.“

Poděkoval jsem Bainsovi a rozjel se k svému novému bytu.

Daphne Crestonová vypadala báječně a zářila spokojeností.

„Donalde, jen co dostanu večer ty peníze, se přestěhuju a chtěla bych vám říct, jak moc si vážím všeho, co jste pro mě udělal. Trochu jsem tady poklidila. Chci říct, že jsem urovnala kuchyň a police. Ale zdá se mi, že tu moc dlouho nebydlíte.“

„Ne, moc dlouho ne,“ potvrdil jsem.

„Máte tu spoustu potravin, kterých jste se ještě ani nedotkl.“

„Nechávám si je tu, kdybych se náhodou potřeboval najíst, ale většinou jím mimo domov.“

Chvíli se na mě zamyšleně dívala a potom řekla: „Moc ráda jsem vás poznala, Donalde, a chtěla bych, abyste věděl, že jste snad nejmilejší mužský, kterého jsem kdy potkala.“

„Dala jste někomu adresu tohohle bytu?“ zeptal jsem se jí. „Proboha, to samozřejmě ne. Uvedla jsem adresu hotelu, kde jsme se spolu setkali. A jen dostanu ty peníze, chci se tam ubytovat a –“

„A nikdo neví, jak se s vámi spojit?“

„Ne, mám se ozvat já jim.“

„Jaké máte na dnešní večer instrukce?“

„Mám být přesně za deset minut deset před budovou Monadnocku. Vyzvednou si mě tam a odvezou do sídla toho advokáta, který mi dá těch tři sta dolarů. Je to až někde v Hollywoodu.“

„Daphne, udělejte pro mě něco.“

„Co?“

„Nechoďte tam.“

„Že tam nemám chodit?“

„Přesně tak, Daphne. Nechoďte tam.“

„Ale, Donalde, vždyť jsem úplně na mizině. Sám to víte. Co po mně chtěli, jsem udělala, napsala jsem jim to prohlášení. A jak jste sám říkal, zřejmě ho použijí, aby dosáhli vyrovnání. Mám přece na ty peníze právo, Donalde.“

„Ale je to ubožácký způsob, jak si je vydělat“

„Když je člověk na dně, tak si nemůže moc vybírat.“

„Do jisté míry ano. Ale vy přece na dně nejste.“

„Jak to myslíte?“

„Máte domov,“ řekl jsem.

„A kde?“

„Tady.“

„Ale, Donalde, to přece nejde… Snad si opravdu nemyslíte, že bych se mohla –“

„Co?“

„K vám přistěhovat“

„To jsem taky netvrdil. Řekl jsem, že tady máte domov. Já můžu bydlet někde jinde.“

„Někde jinde?“ zeptala se.

„Mám takovou možnost“

Přistoupila ke mně a pátravě se mi zadívala do očí. Bylo vidět že se zlobí. „Donalde, že vy bydlíte s jinou, když jsem já v tomhle bytě?“

„Ale kdepak,“ namítal jsem. „Řekl jsem, že můžu bydlet někde jinde. Žiju přece v tomhle městě. Mám tu plno přátel. Než si něco najdete, můžete zůstat tady. Dám vám trochu peněz na útratu a v kuchyni je na pár dní dost jídla.“

„To jsem si všimla,“ řekla zamyšleně a potom dodala: „A samé nově koupené jídlo. Nenačaté balíčky, v ledničce plno konzerv a v mrazáku mražené potraviny… Povezte mi, Donalde, doopravdy ji milujete?“

Zasmál jsem se: „Takhle to s ženskými dopadá vždycky. Pořád si něco vymýšlejí. Prosím vás, zapomeňte na dnešní schůzku a nikdy už se s těmi lidmi nescházejte. Držte se od nich co nejdál. Mezitím si je ohlídáme a uvidíme, co podniknou dál.“

„Ale vždyť je to všechno jasné, Donalde. Mají už ode mě prohlášení. A použijí ho, aby dosáhli vyrovnání s pojišťovnou, přesně jak jste to říkal.“

„Ta kancelář v Monadnocku je jenom taková díra. Zajde si tam, kdo chce, a najme si kancelář na den, na týden, na měsíc a dost možná že i jen na hodinu. Může tam mít kancelář od dvanácti do jedné a dělat, že je to jeho kancelář, a zaplatí nájem jen na hodinu. Když si všechno vyřídí, nastěhuje se tam někdo jiný a zaplatí taky za hodinu. Někdo možná platí za celý den. Někteří zákazníci třeba i za týden, ale je to pochybný podnik. Organizuje to tam ta ženská, co sedí v přijímací kanceláři, vybírá nájem, a když je zapotřebí, tak možná i zapisuje.“

Daphne se nad tím zamyslela a polom řekla: „Proč by měli mít stálou kancelář, jestli prošetřují jen jednu nehodu?“

„A proč ne? Když jednáte s renomovanou pojišťovnou, která má zatraceně moralistního právníka, tak by se dalo čekat –“

„Ne, Donalde,“ přerušila mě. „Zašla jsem už dost daleko. A dokončím to. Stojím ráda na vlastních nohách. Moc jsem ocenila všechno, co jste pro mě udělal, ale nebudu vás zneužívat a nemíním vás vyhánět z vašeho vlastního bytu. Což jsou zatím jediné možnosti, které jste mi navrhl, rytíři!“

Dívala se na mne rozesmátýma očima.

„Jak chcete. Žijete si svůj vlastní život, ale já zase dokážu leccos předvídat. A v tomhle tuším něco moc a moc podezřelého.“

„Jenže jste mi neřekl, co s tím máte společného vy, Donalde,“ nadhodila.

„Jak to myslíte, co s tím mám společného?“

„Šel jste tam přece taky a snažil se z nich dostat tří sta dolarů. Ale odmítli s vámi hrát. Víte proč?“

„Nevím.“

„Řekněte mi upřímně, Donalde, viděl jste tu nehodu?“

Usmál jsem se: „Viděl jsem ten inzerát v novinách.“

„To potřebujete tak nutně peníze, Donalde?“

„Nerad si nechám něco ujít. Vždycky si umím sehnat tu i onde pár dolarů, a když narazím na takový inzerát, chci si to zkusit.“

„Mám zvláštní pocit. Že je v tom něco víc, než mi říkáte, Donalde.“

„A přece mě nechcete poslechnout?“

„Ne. A musím už jít.“

„Dobrá. Zavezu vás pár bloků od Monadnocku a vy si tam pak už dojdete. A na noc se vrátíte sem, Až přijdete, otevřete si sama, máte klíč.“

„A kde budete vy, Donalde?“

„Říkal jsem vám přece, že mám kde být.“

„Ale co kdybyste, Donalde… Chci říct, že vás prostě nemůžu takhle vyhnat a že tu nezůstanu. Mám všechno sbaleno a můžete se zas rovnou nastěhovat. Dostanu tři sta dolarů a ubytuju se v tom malém hotýlku půldruhého bloku od Monadnocku. Není zvlášť drahý a je velmi slušný.“

„Dělejte, jak myslíte,“ rezignoval jsem.

„Po dnešku vás už neuvidím,“ řekla trochu zarmouceně. „Půjdu si svou cestou a vy taky. Město nás úplně pohltí. A sotva se kdy ještě sejdeme,“

„Ale moc rád jsem vás poznal.“

„Nerada bych se s vámi loučila v autě zaparkovaném na rušné ulici pár bloků do Monadnocku.“

„A kdy se se mnou chcete rozloučit?“

„Teď.“

„To ani nechcete, abych vás odvezl –“

„Samozřejmě že chci. O tom nemluvím, mluvím o tom, jak se rozloučíme.“

Objala mě kolem krku, přitiskla mi na chvíli tvář k obličeji a řekla: „Jste senzační, Donalde! Jste tak báječný, že je to až k neuvěření! A tohle je můj dík!“

Přitiskla mi rty na moje a dlouze mě políbila, polibkem, který měl být jen poděkováním, ale rychle nabral na vášnivosti a vášnivý taky dlouho zůstal.

Když se ode mne odtrhla, zadívala se na mě zářícíma očima. „Nebyla jsem si tebou jistá, Donalde, ale teď –“

„Jak to myslíš, že sis nebyla jistá?“ začal jsem ji také tykat.

„Nevyznala jsem se v tobě. Nikdy ses nesnažil něco si se mnou začít, nikdy ses nepokusil využít příležitosti, nikdy jsi – vždyť tys na mě sakra ani zvlášť nebral!“

„A měl jsem?“

„Samozřejmě že měl! Mužští mají na ženy brát a ženy mají mít právo si vybírat. Vyberou si ty, co se jím líbí, a ostatním se vyhnou.“

„Takže jsi nevěděla, co si o mně myslet?“

Zasmála se: „Bála jsem se, že jsi třeba jeden z těch mužských, co nestojí o ženy.“

„A co si myslíš teď?“

„Že jsi mě úplně pobláznil, Donalde. Ale teď pojď, musíme toho moc zařídit. Chtěla jsem se s tebou rozloučit už teď a poděkovat ti, dokud ještě máme čas. Všechno mám už sbaleno. Jestli chceš… Dobrá, vezmi ten kufr, já vezmu tašku a plášť a můžeme to všechno nechat v hotelu.“

„Nerozmyslíš si to ještě?“ zeptal jsem se jí.

„Ne, zašla jsem hodně daleko a musím to dotáhnout do konce.“

„Tak jdeme.“

Vzal jsem kufr, Daphne tašku a plášť a odnesli jsme všechno dolů do vozu. Uložil jsem jí věci do zavazadlového prostoru, zajel až k hotelu, dal sluhovi spropitné a požádal ho, aby nám tam věci pár hodin nechal. Potom jsem objel blok, aby si Daphne mohla vystoupit.

Znovu se se mnou rozloučila a nijak jí nevadilo, že kolem nás chodí po chodníku lidé a že parkujeme se spuštěným motorem auta u požárního hydrantu. Rozloučení to bylo fantastické. Konečně se ode mě odtrhla a zamyšleně se na mě zahleděla.

„Donalde, mám z tebe divný pocit,“ řekla stísněně.

„Jaký pocit?“

„Držíš se zpátky. Jako kdyby ses držel na uzdě. Ale proč? Jsi přece muž. A necháváš na mně, abych jednala za nás za oba.“

„Proč myslíš, že se držím zpátky?“

„Chováš se, jako kdyby šlo o nějakou… nevím, jak bych to řekla – o nějakou obchodní záležitost. Chvíli jsem si myslela, že pracuješ pro tu pojišťovnu – že jsi do toho všeho zapletený. Ale teď – teď prostě nevím. Vím jenom, že se z nějakého důvodu držíš zpátky.“

„A to ti vadí?“

„Samozřejmě že mi to vadí. Děvče nemá rádo, když se mužský drží zpátky. Chce ho spíš trochu brzdit. Ale ty pořád na něco myslíš, na něco, na čem pracuješ. Chvíli jsem se bála, že snad ani nejsi člověk – ne nemyslela jsem, že bys snad neměl city, ale že patříš k těm mužům, kterým ženy nic neříkají.“

„To už jsi pustila z hlavy?“

Zasmála se a řekla: „Dávno už jsem neprožila takové vzrušení, když jsem se s někým loučila… Ale proboha, přesně v deset tam mám být a musím ještě půldruhého bloku ujít. Sbohem, Donalde.“

Ještě jednou mě spěšně políbila, prudce otevřela dveře, vyskočila na chodník a rychle odcházela.

Počkal jsem, až zajde dál ulicí, a pak jsem si zajel s autem na místo, odkud jsem dobře viděl na vchod do budovy Monadnocku.

Rodney Harper tam na ni už čekal. Když k němu došla, vyčítavě se podíval na hodinky. Zaregistroval jsem, jak se zastavila těsně vedle něj a cosi mu rychle říká. Harper ji uchopil za loket a vedl jí rychle ulici k parkovišti.

Postavil jsem se s vozem před hydrant a čekal jsem, až vyjedou. Nemusel jsem čekat dlouho. Harper řídil vůz Lincoln Continental a Daphne seděla vedle něj.

Zařadil jsem se za ně a přiblížil se k nim natolik, abych zjistil, že lincoln má sundanou poznávací značku. Pak jsem si od nich musel udržovat větší vzdálenost, aby Harper nepoznal, že je sledován.

Věděl jsem, že můžu všechno zkazit, ale musel jsem to riskovat. Sledoval jsem ho přímo profesionálně. Chvílemi, když jsem bezpečně věděl, jak jsme od sebe daleko, jsem vypnul světla a zabočil k chodníku. Chvílemi jsem se od něj držel co nejdál, ale pak jsem se zase zařadil skoro za něj.

A právě když jsem byl daleko od něj, se mi ztratili. Zrychlil jsem, ale už jsem ho neviděl.

Objel jsem blok, projížděl jsem bočními ulicemi, použil jsem každý trik, který jsem znal, ale veliký lincoln mi prostě ujel. Změnil jsem na Harpera názor. Nebyl to rozhodně žádný prosťáček, dobře věděl, že je sledován, a čekal na vhodnou chvíli, až mě setřásl, přesně jak se mu hodilo.

Snažil jsem se metodicky uvažovat, ale nebylo to nic snadného. Lincoln mi nemohl ujet po hlavním bulváru. Harper s ním musel odbočit buď doprava, nebo doleva – spíš doprava. Mohl to samozřejmé vzít taky zpátky, ale spíš zahnul do některé vedlejší ulice. Jestli věděl, že je sledován, určitě zabočil párkrát za roh, ujížděl jako o závod a já proti němu neměl šanci. Ale jestli netušil, že ho sleduji, mohl taky někde nablízku zaparkovat.

Pokud jel dál, zřejmě se mi ztratil. Měl jsem jedinou nadějí, že někde zaparkoval. Projížděl jsem tedy vedlejšími ulicemi a nahlížel do příjezdových cest před domy. Zabralo mi to dvacet minut. A vtom jsem najednou uslyšel sirénu. Zabočil jsem k chodníku a zhasl reflektory.

Kolem se přehnalo policejní auto, řítilo se dál a siréna mu ječela na celé kolo.

Proklínal jsem se, že jsem dovolil Daphne, aby odjela s těmi podvodníky, proklínal jsem se, že jsem to auto sledoval tak nešikovně, až se mi ztratilo, a proklínal jsem se, že jsem připustil, aby se naše kancelář zapletla do tak pochybného podniku.

Co nejrychleji jsem se pustil za policejním autem. Hnalo se ještě kus ulicí a pak se mu najednou celá zadní strana rudě rozzářila, jak řidič dupl na brzdu a zabočil na příjezdovou cestu.

Byl jsem v pasti. Zbývalo mi jen jedno jediné – jet dál. Když jsem projížděl kolem cesty, na kterou zahnulo policejní auto, pokusil jsem se aspoň v rychlosti přečíst číslo domu. Připadalo mi, že je to 1771, ale zahlédl jsem je jenom nakrátko. A vtom už jsem viděl, jak z auta vystoupili dva policisté, jeden se rozběhl za dům a druhý zamířil k předním dveřím.

Vzápětí jsem dům minul.

Policisté se plně soustředili na své počínání a mého vozu si ani nevšimli. Oddechl jsem si a postupně přidal na rychlostí.

Najednou se ozvala siréna, dva bloky přede mnou zabočil do ulice policejní vůz a rychle zamířil mým směrem. Červené světlo mu blikalo a siréna hlasitě ječela.

Zahnul jsem k chodníku. Byli jsme v obytné čtvrti a na ulici, po které jezdí plno aut. Policisté měli sirénu nesporně zapnutou proto, aby jim všichni uhnuli z cesty. Měl jsem plné právo zabočit k chodníku a zastavit. Podle zákona to vlastně byla moje povinnost, ale za těchto okolnosti jsem tím na sebe jen upozornil.

Zahlédl jsem, jak se policista vzadu ve voze podíval oknem. A to už náhle policejní vůz přibrzdil.

Dělal jsem, že jsem si ničeho nevšiml, počkal jsem, až vůz přejede, a potom jsem vyjel od chodníku a odjížděl pryč. Ale nebylo to nic platné. Policejní vůz se rychle stočil do protisměru. Znovu se rozječela siréna a můj vůz zaplavilo zářivé rudé světlo hledáčku.

Znovu jsem zabočil k chodníku. Policejní auto zastavilo vedle mě.

„Běžná kontrola,“ oznámil jeden z policistů. „Máte řidičský průkaz a papíry k vozu?“

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

„Běžná kontrola,“ opakoval policista.

Vtom se otevřely zadní dveře vozu. Vystoupil z něho seržant Frank Sellers, podíval se na mě a řekl: „Já jsem snad papež!“

„Dobrý večer, seržante,“ pozdravil jsem ho.

„Podívejme se, máme tu přímo našeho rytíře bez bázně a hany!“

Policista, který po mně chtěl řidičský průkaz, se zeptal seržanta Sellerse: „Vy toho chlápka znáte?“

„Aby ne!“ odpověděl Sellers. „Je to soukromej detektiv. Zamotal se už do tolika divokejch případů, že byste je ani nespočítal. Copak tu děláte, Lame?“

„Pracuju,“ odpověděl jsem mu.

„To vás ctí! A na čempak pracujete?“

„Měl jsem se tu sejít s jedním člověkem.“

„Jakpak se jmenuje? A kde bydlí?“

„Nevím. Požádal mě, abych jezdil po Hemmet Avenue mezi číslem sedmnáct set a tisíc, že si mě prý zastaví.“

„Jak se jmenuje?“

„Nevím. Telefonoval mi to.“

„Někdo vám teda řekl, abyste přijel takhle pozdě v nocí na Hemmet Avenue, jezdil sem a tam a že si vás zastaví? Ani vám neřekl, jak se jmenuje, a vy jste hned skočil do auta a přihnal si to sem?“

„Ne tak docela, ale nebudu vám odporovat.“

„Nevěřím vám.“

„Nikdo to po vás taky nežádá.“

„Takže pro vaši informaci,“ řekl mi seržant Sellers. „Na Hemmet Avenue v čísle 1771 – to je jen pár bloků odsud – došlo k vraždě. Někdo tam zastřelil významného právníka. Dostanem hlášení vysílačkou, přiženeme si to sem a najdeme vás tu, jak se projíždíte po okolí! Není to náhodička?“

„Myslíte si snad, že jsem tu vraždu spáchal já?“

„Ne,“ připustí] seržant Sellers. „Takovej trouba nejste. Ale vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby člověk, co tu vraždu spáchal, byl váš klient a vy byste byl do toho případu nějak zapletenej.“

„Nemám s tím nic společného,“ ubezpečoval jsem ho.

„Teď už jo. Pěkně sedněte do auta, jeďte za náma k číslu 1771 a tam zastavíme. Trochu se tam poohlídnu a potom si promluvíme. Třeba vás do tý doby napadne nějaká přesvědčivější historka.“

Vlezl si zpátky do auta a já se otočil do protisměru a jel za nimi nazpátek k velkému domu, ke kterému prve zahnul první policejní vůz.

Viděl jsem, že na příjezdové cestě parkuje další policejní vůz, takže se Sellersovým autem jsou tam už tři.

V sousedních domech se teď svítilo a začali se tu shromažďovat lidé. Zaražení a ustrašení vystrkovali hlavy ze dveří, vycházeli na verandy a pak až na svoje zahrady.

„Zůstaňte tady, Lame, a nepokoušejte se utýct,“ varoval mě Sellers. „Nesnažte se tu s nikým domluvit. Zůstaňte, kde jste.“

„Jsem snad zatčený anebo něco takového?“

„Řekněme si to jinak, jedinej chybnej pohyb a jste zatčenej.“

„Jen proto, že jsem projížděl kolem,“ poznamenal jsem trpce.

„Jen proto, že jste projížděl kolem a že jste se zapletl do něčeho tak neuvěřitelného jako málokterej detektiv, kterýho znám. Jste odvážnej, vynalézavej a nekonvenční a po celým městě se to o vás ví. Proto si vás taky najímají na případy, který by nikomu jinýmu nesvěřili, a vy je berete. Nakonec vás to bude stát licenci. Jednou dojde i na vás.“

„Říkáte, že tu došlo k vraždě?“ zeptal jsem se ho. „Přesně tak. Znáte nějakýho Dalea Dirkinga Finchleyho?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Vynikající advokát, i když u soudu moc často nevystupuje. Patří k lidem, co jednají v zákulisí. Má spíš politickej vliv. Když už jsem vám tak řečeno osvěžil paměť, říká vám něco to jméno?“

„Vůbec nic.“

„A kdyby vám i říkalo, určitě byste mi to přiznal, že jo?“

„Samozřejmě,“ ujistil jsem ho.

Sellers něco zavrčel, odvrátil se ode mě a zašel do domu. Seděl jsem tam a čekal.

Policisté přijížděli a odjížděli. Slyšel jsem z jejich zaparkovaných aut vysílačky, které odvysílávaly a přijímaly zprávy. Po chvíli vyšel Sellers z domu. Přistoupil k mému autu. „Tak už jste si vymyslel lepší historku?“ zeptal se mě.

Mlčel jsem.

„Jak myslíte, Lame. Teď vám položím několik otázek. A zcela oficiálně. Vyšetřuju případ vraždy. Kdybyste lhal policistovi, kterej vyšetřuje vraždu, dopustil byste se křivýho svědectví. A jistě víte, co to znamená.“

„Poslyšte, to, že vyšetřujete případ vraždy, ještě neznamená, že máte právo klást mi otázky, které s tou vraždou nijak nesouvisejí, zasahovat do práce detektivní kanceláře a snažit se mě donutit, abych zklamal důvěru klientů. Zeptejte se mě na cokoliv, co má co dělat s vyšetřováním té vraždy, a pokud pro vás budu mít informace, které se k ní vztahují, poskytnu vám je a vynasnažím se nelhat. Kdybyste mi ale kladl otázky, kterými byste mě nutil, abych prozradil důvěrné informace a které by neměly s případem vraždy nic společného, odpověděl bych vám čistě formálně.“

„Na otázky, co vám teď položím, mi formálně odpovídat nebudete,“ řekl mi Sellers. „Takže nejdřív se vás ptám, co jste tu v okolí vůbec pohledával?“

„Jen jsem se tady projížděl. Projel jsem ulicí těsně za policejním autem, které zahnulo na příjezdovou cestu toho domu. Myslel jsem si nejdřív, že je to první auto, co sem přijelo, ale teď vidím, že tu už jedno bylo.“

„To odpovídá,“ souhlasil Sellers. „Řidič vozu si pamatuje, že jste za ním jel. A teď mi řekněte, byl jste v autě sám?“

„Ano, byl jsem v autě sám.“

„Co jste tu dělal?“

„Po někom jsem se rozhlížel.“

„Po někom, kdo vám telefonoval a požádal vás, abyste se tu s ním sešel?“

„To, co jsem vám řekl, je trochu zhuštěná a upravená verze. Ve skutečnosti jde o soukromou záležitost, na které pracuji pro jistého člověka, který mi dal tajné telefonní čislo a zálohu.“

„O co jde?“

„Má to co dělat s jednou automobilovou nehodou. Aspoň pokud o tom co vím.“

„Nevíte, jestli na tom případu pracoval i Dale Finchley?“

„Nevím, ale mám všechny důvody si myslet, že ne.“

„Proč?“

„Protože ten případ už byl vyřešen a –“

„Vyřešen?“

„Ano. A k vyrovnání došlo mimosoudní cestou.“

„Tak proč jste se jím zabýval?“

„Protože to po mně můj klient chtěl.“

„Proč po vás chtěl, abyste se zabýval vyřešeným případem?“

„To mi právě na celé té věci nesedí,“ vysvětloval jsem. „Ale mám dojem, že mého klienta zajímá celá řada případů a tohle je náhodou jenom jeden z nich. Zřejmě v tom jde o nějaké pojišťovací fígle a je dost možné, že někdo přišel na systém, jak kontrolovat pojišťovny.“

„Rád bych věděl jméno vašeho klienta.“

„To vám dát nemůžu, protože jak sám vidíte, nemá vůbec nic společného s vaším případem.“

„Ale měl co společnýho s tímhle rajonem – s touhle čtvrtí.“

„Podle mého ne,“ řekl jsem.

„Tak co tu vlastně děláte?“

„Řeknu vám to rovnou, seržante. Pokusil jsem se sledovat jedno auto. Řidič mi připadal podezřelý. Jel jsem po tomhle bulváru a měl jsem všechny důvody, abych si myslel, že máme stejnou cestu. Držel jsem se od něj co nejdál, aby si nevšiml mých světel, protože jsem ho sledoval sám. A on se mi ztratil.“

„Kde se varn ztratil?“

„Asi o pět bloků dál na tomhle bulvám.“

Jak to že vám zmizel?‘

„Byl jsem od něj tak daleko, že opravdu nevím. Proti mně jelo pár aut a oslnilo mě, a když vozy přejely, nikde jsem svého člověka neviděl a usoudil jsem, že odbočil. Kdyby jel rychle dál, byl jsem namydlený. A tak jsem projížděl sem a tam touhle obytnou čtvrtí, jestli ho někde nezahlédnu.“

„Co to bylo za auto?“

Ani jsem nehnul pohledem a odpověděl jsem: „Čtyřdveřový sedan.“

„O to mi přece sakra nejde a vy to dobře víte,“ vyjel na mě Sellers. „Ptám se na značku. Když jste to auto sledoval, jistě jste si všiml poznávací značky.“

„Kdyby mělo co společného i vaším případem vraždy, tak vám to číslo řeknu. Ale nezaparkovalo na Hemmet Avenue ani v žádné z vedlejších ulic kolem. Došel jsem k názoru, že prostě jelo dál. Řidič si nejspíš všiml, že ho sleduju, a když jsem byl daleko od něj, přidal na rychlosti.“

„Tentokrát vás nebudu popohánět, Lame, hlavně proto, že na vás nemám nic určitýho,“ litoval seržant Sellers. „Ale jedno vám povím na rovinu – kdykoliv se zapletete do nějakýho případu, snažíte se hájit zájmy svejch klientů bez ohledu na to, co si myslí policie. Máte samozřejmě právo zastupovat klienta, ale vyšetřování má v každý fázi na starosti policie a tohle vám těžko zapomene. A teď odsud koukejte vypadnout!“

Ochotně jsem mu vyhověl.

Nebyl jsem si docela jistý, jestli mě někdo sleduje, nebo ne, takže jsem se rozhodl, že pro jistotu zajedu rovnou ke svému soukromému bytu a ani se nepřiblížím ke kvartýru, co jsem si právě najal. Jestli mě dal seržant Sellers sledovat, nemínil jsem ho na svůj nový byt upozorňovat – aspoň prozatím ne.

Kapitola 4

Druhý den jsem hned v osm ráno zavolat do hotelu Travertine. „Mohl bych mluvit s Daphne Crestonovou?“ zeptal jsem se.

„Okamžik prosím,“ odpověděla mi slečna v centrále a po chvíli řekla: „Žádná Daphne Crestonová u nás nebydlí.“

„A nemá u vás zamluvený pokoj?“

„Zřejmě ne.“

„Mohla byste mi dát správce nebo někoho, kdo má na starosti úschovnu zavazadel? Chtěl bych si zjistit, jestli si u vás nechala kufry a chce se ubytovat později.“

„Okamžik.“

Slečna v centrále mě spojila a vzápětí se ozval mužský hlas: „Haló.“

„Máte na starosti úschovnu zavazadel?“ ověřoval jsem si. „To mám.“

„Přijela už slečna Crestonová a vyzvedla si své věci? Nechala si u vás nějaká zavazadla a –“

„Ne, pane, pořád tu ještě zavazadla má.“

„Dobrá,“ řekl jsem, „nejspíš přijede později. Děkuju vám. A na shledanou.“

Finchley byl zavražděn tak pozdě v noci, že se zpráva o té události ještě nedostala do ranních novin, ale rozhlas už přinesl některé podrobnosti.

Finchley, zámožný advokát, který žil v luxusním domě v hollywoodských Beverley Hills, se dostal do hádky s kýmsi, kdo mu pak prostřelil srdce revolverem ráže 38 a utekl.

Jeden ze sousedů slyšel zlostné hlasy a potom výstřel a uvědomil policii. Policie se spojila vysílačkou s hlídkovými vozy, takže policisté přijeli do domu během několika minut. Finchleyho našli mrtvého na zemi v pracovně v prvním poschodí, ale po útočníkovi nebylo ani stopy.

O Finchleym uvedly zprávy. Že byl bohatý vdovec a trochu samotář, i když mezi dámami velmi oblíbený společník.

V době vraždy nebylo v domě služebnictvo. Zadní dveře domu našli policisté odemčené a pootevřené. Na dveřích je jenom obyčejný patentní zámek, takže kdokoli vycházel z domu, mohl za sebou jenom zabouchnout a zámek by zapadl sám.

Dům leží v tiché obytné čtvrti, domy jsou od sebe oddělené jen dobře udržovanými trávníky a sousedé tu nemají ve zvyku strkat nos do cizích věcí. Proto jediné konkrétní údaje, které policie získala, byla ta prudká hádka a výstřel.

Jeden ze sousedů si však vzpomněl, že před Finchleyho domem stálo asi dvě minuty auto s běžícím motorem a že v něm seděl jeden muž. Ten soused šel vyvenčit psa a auta by si byl vůbec nevšiml, kdyby mělo vypnutý motor. Ale protože motor běžel, letmo se na vůz podíval. Nepamatoval si přesně, co to bylo za značku, ale měl dojem, že vpředu seděl dobře oblečený muž, ještě dost mladý anebo možná ve středních letech.

Advokát byl zastřelen zblízka a v domě nezůstaly stopy zápasu, takže Finchley zřejmě pachatele znal a pravděpodobně ho pustil do domu po předchozí domluvě.

Soused, který zaslechl prudkou výměnu názorů, sdělil policii, že mu připadalo, jako by Finchley řekl: „čistě tu jenom blafujete a já budu informovat poli –“

A potom zazněl výstřel.

Soused se domníval, že Finchley chtěl o celé věci informovat politiky, ale bylo dost možné, že ji chtěl oznámit policii.

Po tom, co padl výstřel, se ozval jediný krátký ženský výkřik. Soused nevěděl jistě, jestli se tak hlučně zavřely dveře, ale ta rána a navrch ženský výkřik ho přesvědčily, že by měl zavolat policii.

Šel jsem do kanceláře a jakoby nic se stavil u Berty Coolové.

„Co je nového?“ zeptal jsem se jí.

„Nic. Mluvils s Barney Adamsem?“

Zavrtěl jsem hlavou.

Berta se zatvářila podrážděně. „Chtěl, abys ho zavolal, jenom co přijdeš.“

Otevřela stůj, vyndala kartičku s telefonním číslem, které jí dal Adams, a nadiktovala je telefonistce. „Spojte nás na tomhle čísle s panem Adamsem,“ požádala ji.

Po chvíli zazvonil na jejím stole telefon.

Berta si rychle přičísla vlasy, zdvořile se zatvářila, zvedla sluchátko a nejsladším hlasem řekla: „Haló!“ Vzápětí se její výraz změnil. „Že to nebere? Určitě jste vytočila správný číslo? Ano, máte ho správně. Třeba je někde na svačině. Zkuste to ještě za půl hodiny.“

„Aspoň jsme se ho zkusili dovolat,“ řekl jsem. „Nic víc po nás nemůže chtít.“

„Nevíme samozřejmě, co je to za číslo. Třeba je do jeho soukromýho bytu. Za půl hodiny to zkusíme znovu. Budeš tady?“

„Chvíli tu teď budu,“ odpověděl jsem jí. „Jak pokračuješ s pátráním?“

„Celkem slušně.“

„Cos zjistil?“

„Nemám ještě všechno po kupě, abych ti podal úplnou zprávu, ale myslím, že ti lidé vůbec nestojí o svědky nehody, o které se mluvilo v tom inzerátu.“

„Cože?“ zvolala Berta.

Přikývl jsem.

„Neblázni. Donalde. Určitě o ně stojí, když jsou ochotní zaplatit tři sta dolarů za informaci, která povede k nalezení svědka.“

„Svědka, který dosvědčí, že ford projel křižovatku na červenou a narazil do cadillacu,“ dodal jsem.

„Přirozeně, přece by nevydávali peníze za svědka, kterej by svědčil proti nim.“

„Jenomže to bylo opačně. Tou křižovatkou projel na červenou cadillac a narazil do forda.“

Berta rychle zamrkala, jak se snažila pochopit mou informaci. „Pak není ani divu, že byli ochotni těch tři sta dolarů zaplatit,“ řekla po chvíli.

„Jenže celý ten případ byl vyřešen, ještě než vůbec inzerát vyšel.“

„Tak co mělo potom za cenu inzerát uveřejňovat?“

„Někdo potřebuje vhodnou oběť.“

„Vhodnou oběť?“

„Přesně tak. Někoho, kdo jim za tři sta dolarů podepíše falešné místopřísežné prohlášení.“

„Co chtějí podniknout s tím prohlášením, když už je případ uzavřenej?“

„Pravděpodobně nic.“

„Vůbec tě nechápu.“

„Chtějí někoho, kdo je ochoten dopustit se za tři sta dolarů křivopřísežnictví, a pak proti té osobě použijí prohlášení, v kterém odpřísáhla věci, co nikdy neexistovaly a nikdy se nestaly.“

„Ale jak?“ nechápala Berta.

„Nevím,“ odpověděl jsem jí.

„Já se snad picnu,“ řekla Berta Coolová tiše. „Tak takhle to teda bylo!“

„Nevím. Nerad bych to zatím hlásil našemu klientovi, protože si tím nejsem jistý. Ale svědčí o tom všechny důkazy, které jsem zatím stačil najít.“

„Navrhli ti taky, abys udělal to prohlášení, Donalde?“

„Přímo ne. Zdál jsem se jim asi moc zkušený. Hledají někoho, kdo neví kudy kam, anebo kdo měl zrovna trochu smůlu.“

„Co teda chtějí dělat?“

Významně jsem roztáhl ruce. „Můžeš jim už pomalu vystavit účet.“

Bertě blýsklo v očích nadšením. „Výborně, Donalde. Adams si to určitě myslel už dávno a potřeboval si to jen potvrdit. Je to přesně, jak říkal – zastupuje pravděpodobně několik pojišťoven, který chtějí překazit čachry okruhu lidí, co nutí jiné ke křivopřísežnictví.“

„Adamsovi raději nic neřekneme, dokud nebudeme mít jistotu,“ navrhl jsem jí.

„A proč ne?“

„Aby si nemyslel, že nám to šlo kdovíjak lehko.“

Berta se nad tím zamyslela. „Máš pravdu, chlapče. Chápu, jak to myslíš.“

„Dej mi vědět, kdyby se Adams ozval,“ požádal jsem ji a zamířil ke své kanceláři.

Elsie Brandová se na mě vřele usmála. „Tak jak ti jde případ, Donalde?“

„Taktak. Potřeboval bych s ním pomoct.“

Pozvedla obočí.

„Můžu se na tebe spolehnout?“

„Ve všem.“

„Nemáš tu nějaký hodně křiklavý šátek?“

„Vlastně… ano. Mám tu jeden oranžovo červený.“

„Tak ho vyndej, zaběhni do drogerie, kup si tmavé brýle, namaluj se výraznou rtěnkou a půjdeme.“

„Bertě se nebude líbit, když oba odejdeme z kanceláře bez dovolení a –“

„Bertě se to nebude líbit tak jako tak. A nikomu jinému než tobě nemůžu důvěřovat. Stejně nebudeme dlouho pryč.“

„Dobrá,“ řekla Elsie.

„Řekni mi, až budeš hotová.“

Mezitím jsem si prohlédl ranní poštu. Nebylo v ní nic zvlášť důležitého. Jak jsem ji pročítal, ozvala se telefonem Berta.

„Konečně jsem se dovolala na nový číslo, který nám nechal Adams. A co bys hádal, že tam bylo?“

„Milostné hnízdečko?“

„Ne, advokátní kancelář a o Barney Adamsovi se tam vyjadřovali dost neurčitě. Zeptali se mě, jestli bych jim blíž nevysvětlila, co chci s panem Adamsem projednat, a nenechala tam svý jméno.“

„A co jsi udělala?“ zeptal jsem se.

„Musela jsem být opatrná, Donalde,“ hájila se Berta. „Odpověděla jsem, že jde o osobní záležitost, a zavěsila.“

„Nenechala jsi tam vzkaz, číslo – anebo jméno?“

„Ne, vůbec nic.“

„Tak to je dobře. Adams se nám nejspíš ozve časem sám.“

Nemohl jsem prokázat. Že existuje souvislost mezi Adamsem a Pinchleym, a pevně jsem doufal, že není žádná souvislost mezi Daphne Crestonovou a Finchleym. Ale byl jsem v prekérní situaci.

Elsie se vrátila s tmavými brýlemi, vzala si šátek, namalovala si rty a vypadala senzačně. Posadil jsem ji do služebního auta, rozjel se k hotelu Travertine, zaparkoval přímo před vchodem a zazvonil. Vyšel sluha.

„Máte tu v úschovně zavazadla Daphne Crestonové.“ oznámil jsem mu. „Přijeli jsme pro ně.“

Rychle se podíval na Elsie a pak na dvě dolarové bankovky, které jsem držel v ruce.

„Pospícháme, musíme stihnout letadlo. Hoďte sebou, ano?“

„Jsou ta zavazadla na jméno Daphne Crestonové?“

„Přesně tak,“ odpověděl jsem mu a pohlédl na Elsie: „Jsou na tvé jméno, viď?“

Elsie přikývla.

Sluha vešel do hotelu a ve chvíli se vrátil s kufrem a taškou. „Copak na ně nemáte stvrzenku?“ divil se.

„Uložili jsme je tu jenom na jméno Daphne Crestonové,“ vysvětlil jsem mu. „Naložte nám je prosím dozadu.“

„Ale měli byste mít stvrzenku,“ trval na svém.

„Pusťte to z hlavy,“ poradil jsem mu. „Pospícháme a tohle jsou naše zavazadla, takže zapomeňte na byrokracii.“

„Je to všechno?“ ověřoval si.

„Ano, je to všechno,“ potvrdil jsem a rychle sedl za volant. Sotva naložil zavazadla, už jsem odjížděl. Zřejmě se ani nenamáhal, aby si přečetl naši poznávací značku. „A co teď?“ zeptala se Elsie.

„Sundej si ten šátek i brýle, smaž si tu rtěnku a pak honem zpátky do kanceláře a dávej pozor, co se bude dít.“

Vysadil jsem Elsie u kanceláře a poprosil jsem ji: „Nikomu neprozrazuj, kdy se vrátím, ostatně já to ani sám nevím. Řekni, že se stavím, ale hned zas budu muset letět. Zapiš si všechny vzkazy a já se ti ozvu.“

Rozjel jsem se na autobusové nádraží, uložil zavazadla do schránky a zamyslel se nad celou situací.

Daphne Crestonové je někde ve městě bez jediného dolaru a já jsem po ní zametl stopy, když jsem vyzvednul její zavazadla. Dost možná, že je namočená do případu vraždy. Muž jménem Rodney Harper má v ruce místopřísežné prohlášení, které podepsala.

Holka je zřejmě v pěkném maléru.

Rozhodl jsem se, že se podívám do svého nového bytu, rozjel jsem se tam, zaparkoval a vešel dovnitř. Záclony byly zatažené a v bytě byla tma. Rozsvítil jsem a uviděl na gauči něco, co vypadalo jako protáhlý balík. Podíval jsem se ještě jednou, trochu pozorněji, a viděl jsem, že zpod přikrývky vykukuje kadeř vlasů.

To už se objevila i rozcuchaná hlava, pohlédly na mě vyděšené oči a vtom se Daphne usmála a řekla: „Ahoj, Donalde. Ty jdeš ale pozdě!“

„Ahoj, co se děje?“

„Musela jsem využít tvé pohostinnosti, Donalde,“ omlouvala se. „Neměla jsem ani dolar. Neměla jsem kde spát. Ale postel jsem nechala volnou pro tebe. Ve skříni jsem našla rezervní deku a zabalila se do ní. Doufám, že ti to nevadí.“

„Co se stalo?“ vyzvídal jsem.

„Něco šíleného, Donalde, a nejspíš jsem v pěkné rejži.“

„To asi jsi,“ potvrdil jsem jí.

„Večer jsem zavřela okna a nechala topení zapnuté. Ale kolem třetí tu začala být strašná zima. Asi přestali topit.“

„Když ti byla taková zima, měla sis vlézt do postele a přikrýt se další dekou.“

„Nechtěla jsem ti zabírat tvoje království, Donalde. Ale kdybys byl přišel kolem třetí ráno, byla jsem v silném pokušení. Promrzlé děvče se dá snadno přemluvit. Kde jsi vlastně byl? Nemám právo se vyptávat, ale že ty někoho máš, viď, Donalde?“

„Každopádně jsem tu nespal,“ řekl jsem zamyšleně. „To je snad jasné. Ale spíš mě zajímá, co se dělo s tebou.“

„Šla jsem k budově Monadnocku. Čekal tam na mě ten člověk.“

„Myslíš Harpera?“

„Ano.“

„A co udělal?“

„Měl přistavený velký automobil. Myslím, že to byl lincoln. Byl už jako na trní, řekl mi, abych si honem nastoupila, a rychle jsme ujížděli dál Hollywoodem. Potom najednou odbočil doleva, pak zase doleva, potom doprava, vrátil se na bulvár a zastavil u nějakého domu. Myslím, že v domě nikdo nebyl. Byla tam úplná tma. Bylo to na Hemmet Avenue v čísle sedmnáct set.“

„Na které straně ulice?“

„Na severní.“

„Šel Harper dovnitř?“

„Ne. Zůstali jsme sedět v autě.“

„Kde to auto stálo?“

„Zaparkované vzadu na příjezdové cestě.“

„A co potom?“

„Asi tak za deset minut jsme jeli až k domu.“

„K Finchleyho domu?“

„Myslím, že to byl Finchleyho dům.“

„A co se stalo pak?“

„Řekl mi: „Teď musíte jít dovnitř. Vezměte si tenhle klíč a odemkněte jím přední dveře. Potom vyjdete tiše po schodech nahoru nad schodištěm, kousek napravo, je malý stolek. Seberte aktovku, co na něm bude ležet, sejděte dolů ze schodů, vyjděte předními dveřmi a jděte dál k chodníku. Tam zabočte doprava nebo doleva – jak budete chtít. Jděte pořád dál. Nezastavujte se, ať se děje co se děje, nebo ať uvidíte kohokoliv. Jestli vás někdo bude sledovat, dělejte, že ho nevidíte. Jděte dál. Já budu jezdit kolem a zařídím se podle situace. Když se přesvědčím, že vás nikdo nesleduje, zajedu k chodníku, zavolám na vás a řeknu vám, abyste si nastoupila. Pak vás odvezu zpátky do města. Dostanete těch tři sta dolarů a víc po vás už nebudeme nic chtít.“

„To je všechno?“ zeptal jsem se.

„Asi tak všechno. Samozřejmě že se mi pokoušel stávající situaci vysvětlit. Povídal: ‚Jak se teď věci mají, nemůžu vám těch tři sta dolarů proplatit. Dokud se nevyjasní, jestli vám můžeme důvěřovat a jestli jste tu nehodu opravdu viděla, mám svázané ruce.‘ A pak začal vykládat, jak je to těžké, když má člověk jednat s advokátem, který je tak zatraceně morální.“

„Dobrá, a co bylo dál? Šla jsi dál do toho domu?“

„Odemkla jsem si a otevřela dveře. Moc se mi to nezdálo, ale šla jsem nahoru a zaslechla jsem dva lidi, kteří se hrozně hádali. Slyšela jsem jen mužský hlas. Vykřikoval různé nadávky a byl strašně rozzlobený.“

„Rozumělas, co říká?“

„Ne, rozeznala jsem jen tu a tam nějaké slovo jako ‚zrádcovství‘, ‚podvod‘ nebo cosi o zklamání důvěry a potom myslím, že ten člověk řekl: ‚Rozmyslel jsem si to, čistě tu jenom blufujete‘. A pak se najednou ozval výstřel. Jenže jsem si v té chvíli ani neuvědomila, že to byl výstřel. Myslela jsem si, že někdo prudce zabouchl dveře, ale jakmile se ten zvuk ozval všechno ztichlo, až na to, že někdo utíkal dolů, zřejmě po zadních schodech.“

„A cos udělala ty?“

„Schovala jsem se do skříně pod schodištěm Byla to skříň na kabáty, a až na malou škvíru jsem ji za sebou zavřela.“

„A co pak?“

„Pak jsem zaslechla, jak ta osoba vybíhá zadními dveřmi, a skříň jsem otevřela. Vyšla jsem nahoru po schodech. Když jsem vyšla dost vysoko a viděla do horní haly, uviděla jsem ten stolek s aktovkou. Jenomže na něm byly aktovky dvě. Nevěděla jsem kterou vzít, a rozhodla jsem se, že vezmu tu horní. A přitom jsem nakoukla do pokoje, kde se svítilo. Uviděla jsem mužské nohy. Popošla jsem ještě o pár kroků, abych viděla víc. Na podlaze tam ležel nějaký muž. V té chvíli jsem si uvědomila, že to, co jsem slyšela, byl jistě výstřel. Dostala jsem hrozný strach.“

„Cos udělala?“

„Asi jsem nejmíň jednou vykřikla. Vím jen, že jsem se obrátila, utíkala chodbou a vyběhla z domu. Teprve když jsem byla venku, jsem si uvědomila, že mám pořád v ruce tu aktovku.“

„A dál?“ zeptal jsem se.

„Vyšla jsem ven, stála před domem a rozhlížela se, jestli pro mě nepřijede to auto. Asi tři minuty jsem stála v tmavém stínu a čekala, že se pro mě pan Harper vrátí, ale on samozřejmě nepřijel, A přitom mi tvrdil, že bude jezdit kolem. Kdybych ho viděla, jak tu projíždí, nebála bych se tak, ale nikde nebylo po autu ani památky, a tak jsem zašla dál do stínu, stála tam a třásla se jako osika. Potom jsem zaslechla dva lidi ve vchodu sousedního domu. Jeden z nich povídal: ‚Myslíš, že to byl výstřel, co jsme slyšeli?‘ a druhý na to: ‚Dost možná. Radši zavolám rovnou policii‘.“

„Kde přesně jsi stála?“

„Pod pomerančovníkem na předním trávníku. Aspoň myslím, že to byl pomerančovník. Byla velká tma a strom měl husté listí.“

„A co bylo pak?“

„Lidé z vedlejšího domu šli zatelefonovat policii a já zpanikařila. Pan Harper povídal, že když půjdu po chodníku, přesvědčí se, jestli mě někdo nesleduje, a potom projede kolem a vyzvedne mě. Takže jsem vyběhla na chodník, obhlídla ulici vpravo i vlevo, nikde jsem neviděla světla auta a tak jsem honem šla dál. To už jsem se začala bát. Ušla jsem asi sto metrů a vtom jsem narazila na dům, který vypadal docela opuštěně. Byla tam úplná tma. Pomyslela jsem si, že si ti lidé asi někam vyšli za zábavou. Chtěla jsem ale zmizet z té ulice, a tak jsem zašla dozadu za dům a chvíli tam seděla na terase –určitě nejmíň půl hodiny. Slyšela jsem policejní sirény a moc jsem se bála.“

„A co potom?“

„Pak jsem vstala a šla znovu dál. Nechtěla jsem tam zůstat dlouho, protože jsem se bála, aby se majitelé toho domu nečekaně nevrátili. A tak jsem šla a šla, až jsem došla k vedlejší ulicí, která mě zase zavedla na bulvár, a tam jsem uviděla lavičku a autobusovou zastávku. Nevěděla jsem, jak často jezdí tak pozdě v noci autobusy, ale prostě jsem tam zašla a sedla si. A uvědom si, že jsem u sebe měla jen asi pětatřicet centů,“

„A potom?“ zeptal jsem se.

„Zastavilo mi několik řidičů, že mě svezou. Byli sice milí, ale trochu dotěrní a dalo se uhodnout, oč jim jde. Ale pak mi zastavil starší pán, a ten mi připadal slušný. ‚Promiňte,‘ řekl, ‚ale jestli čekáte na autobus, tak se ho hned tak nedočkáte. Vracím se do Hollywoodu a potom až do Los Angeles. Jestli vám mohu pomoci, velice rád vás svezu‘.“

„A cos udělala?“

„Začínala už mi být zima a byla jsem strašně nervózní – a tak jsem nabídku přijala.“

„Neobtěžoval tě?“

„Vůbec ne. Byl ohromně galantní.“

„Dovezl tě až sem?“

„Ne, dala jsem mu adresu o kus dál v ulici. Vysadil mě tam a chtěl doprovodit nahoru k bytu, aby měl jistotu, že se mi nic nestane. Ale zasmála jsem se a ujistila ho, že se vracím pozdě v noci často a že se o mě nemusí bát. A pak jsem vyběhla po schodech do toho činžáku, postála tam u dveří a potom stiskla kliku. Bylo otevřeno a tak jsem vešla dovnitř. Dole na chodbě nikdo nebyl. Chvíli jsem čekala a potom zas vyšla ven. Galantní pán mezitím odjel. Vydala jsem se tedy k tvému bytu. Zaťukala jsem na dveře, ale nikdo se neozýval, takže jsem si odemkla tvým klíčem. Nezbývalo mi, než abych využila tvé pohostinnosti, ale nechtěla jsem – rozumíš mi přece. Nechtěla jsem, aby to vypadalo – abys mě našel v posteli, až přijdeš, a tak jsem se tu trochu rozhlídla, našla ve skříni rezervní přikrývku, svlékla se, natáhla si pyžamo a zabalila se do deky. Musím vypadat příšerně, Donalde. Nemám hřeben, kartáč, kartáček na zuby a žádné krémy – nemám u sebe vůbec nic. Jsem prostě opuštěná ženská a určitě vypadám jako vykopávka!“

„Kde je ta aktovka?“ zeptal jsem se.

„Pod gaučem,“ odpověděla.

Odhodila přikrývku.

Byl to docela přirozený pohyb, bez sebemenší koketerie nebo vyzývavosti – prostě odhodila přikrývku a posadila se. Měla na sobě moje pyžamo. Horní dva knoflíky byly rozepnuté. Naklonila se, sáhla pod gauč a vylovila aktovku. Pyžamo se jí pěkně napínalo na bocích.

„Tady je aktovka, Donalde,“ podala mi ji a zůstala sedět na gauči. Byla to drahá aktovka. Nebyl na ní žádný monogram a ani známka toho, že by ji někdo používal. Vypadala jako zbrusu nová. Zkusil jsem zámek. Byl zamčený.

Daphne se zasmála: „Zkoušela jsem ji otevřít už včera v noci, Donalde. Chtěla jsem se podívat, co v ní je.“

„Okamžik,“ řekl jsem a sáhl po své aktovce, kde vždycky nosím kousek pevného drátu, který při správné zacházení dokáže otevřít každý zámek.

Za necelou minutu jsem měl aktovku otevřenou. Byla plná peněz.

Slyšel jsem, jak Daphne vydechla: „Proboha, Donalde. To je přece… To je –“ a potom zděšeně ztichla.

Vyndal jsem peníze a řekl: „Musíme to přepočítat, abychom byli oba krytí, Daphne.“

Přikývla, rozestřela si přikrývku na klíně a já na ni vysypal balíčky peněz. V aktovce bylo rovných čtyřicet tisíc dolarů. Uložil jsem je zas dovnitř, zavřel aktovku a zastrčil ji pod gauč.

„Co si teď počnem?“ chtěla vědět Daphne.

„Rozhodně musíme předběhnout policii. Musíme zjistit, na čem jsme, ještě než si tě policie najde.“

„Takže to přece jen byl výstřel z revolveru, vid, Donalde?“

„Byl,“ přisvědčil jsem. „A člověk, co bydlel v tom domě – advokát Dale Finchley – je mrtev. Nepotřebuju zvlášť bujnou fantazii, abych ti řekl, že jsi v bryndě.“

„Poslyš, Donalde, co kdybych si vzala z té aktovky svých tři sta dolarů a –“

„Nedotkneš se ani centu!“ varoval sem ji.

„Ale jsem přece úplně bez peněz a musím se odsud nějak dostat, než mě policie vypátrá.“

„Posledních pár dní jsi už nadělala plno pitomostí,“ připomněl jsem jí. „Ale kdybys teď utekla, byla by to ta největší pitomost. V Kalifornii se útěk pokládá za důkaz viny. A tys utekla už jednou.“

„Kdy?“

„Když jsi utekla z toho domu. Mělas tam zůstat a povědět policii, cos viděla.“

„Vždyť by mi nevěřili.“

„Možná že by ti i věřili. Mohlas uvést jistá fakta, která se dala potvrdit. A já se mohl za tvou výpověď postavit.“

„To bys byl mohl?“

„Ano.“

„Ale jak to?“

„Když jsem odjížděl od Monadnocku, sledoval jsem svým autem Harpera.“

„Vážně?“

„Docela vážně.“

„A proč propánaboha?“

„Protože jsem chtěl zjistit, co se děje, a pokud by to bylo jen trochu možné, ochránit tě. Měl jsem dojem, že se řítíš do maléru.“

„Ale proč, Donalde? Jak jsi to poznal?“

„Uvažuj sama, Harper nepotřeboval žádné místopřísežné prohlášení ohledně automobilové nehody, hledal někoho, koho by mohl využít jako obětního beránka. Potřeboval někoho, kdo by mu byl ochoten podepsat křivé místopřísežné prohlášení. A jakmile by od toho člověka takové prohlášení dostal, měl by ho ve své moci. Mohl by dokázat, že se dopustil křivopřísežnictví. Zašel jsem za ním taky, ale nepadl jsem mu do oka. Byl jsem si sebou trochu moc jistý a zřejmě jsem nevypadal tak docela nezkušeně. Ale kdyby mu nic jiného nezbývalo, asi by musel vzít za vděk i mnou. A pak ses jim ozvala ty a byla jsi přesně to, co hledal – mladá žena, která se ještě moc nerozkoukala –“

„Ale, Donalde, já už se rozkoukala až dost – já už jsem od života pár lekci dostala!“

„Jistě,“ přisvědčil jsem. Jsi docela inteligentní, ale pořád ještě hodně naivní.“

Na chvíli se mi zdálo, že začne něco namítat, ale pak se usadila na gauči, přitáhla si přikrývku až k bradě, usmála se na mě a řekla: „Dobrá, Donalde, takže bys měl asi doplnit moje vzdělání.“

Jestli se nepletu, čeká tě brzy postgraduální kurs. Odpoledne tě začne hledat policie a už večer budeš nejspíš obviněna z vraždy.“

Užasle na mě pohlédla. „Ale, Donalde!“ zvolala a po chvíli se mě zeptala: „Děláš si legraci, viď? Chceš mě dopálit?“

„Říkám ti pravdu. Nevím, jestli to na tebe nastražili, nebo jestli jsi do toho spadla sama, ale jistě chápeš, jaký to budí dojem. Přijdeš si do toho domu a –“

„Ale, Donalde, vždyť jsem toho člověka ani neznala. V životě jsem ho neviděla.“

„To tvrdíš ty. Ale podívej se na to z hlediska policie. Finchley byl zavražděn, a než byl zavražděn, pohádal se s nějakou ženou. Třeba ho chtěla vydírat. A Finchley ji možná nemínil zaplatit. Žena vytáhla revolver a zastřelila ho. Je nasnadě, že policie si bude myslet, že potom sebrala peníze, které si Finchley vyzvedl, aby jí splatil poslední částku poté, co mu předá nějaké papíry nebo to, pro co ho vydírala… Policie ty peníze najde. Budeš tvrdit, že ti někdo dal klíč a nařídil ti, abys zašla do domu a vyzvedla tam aktovku. Ale proč jsi to vůbec dělala? Abys dostala tři sta dolarů, co ti ti lidé dlužili. A za co to dlužili tři sta dolarů? Za to, žes jim podepsala falešné prohlášení a tím ses dopustila křivopřísežnictví. Když budeš takhle vypovídat před soudem, státní zástupce tě podrobí křížovému výslechu a bude tě pěkně dusit: ‚Takže jste byla ochotna dopustit se křivopřísežnictví za tři sta dolarů!‘ Začneš mu vysvětlovat, jak jsi zůstala na mizině a žes měla hlad, budeš se bránit a vytáčet, ale státní zástupce ti to bude předhazovat dál. A nakonec přiznáš, že ses toho křivopřísežnictví za tři sta dolarů dopustila. Státní zástupce se ušklíbne, otočí zády a odejde. A porota si tě důkladně dlouze prohledne – děvče, co bylo ochotné dopustit se za tři sta dolarů křivopřísežnictví. Co by pak bylo ochotné udělat za čtyřicet tisíc dolarů?“

„Nech toho, Donalde!“ prosila Daphne.

„Život není tak jednoduchý. Není jako televizní program, který můžeš zarazit otočením knoflíku. Není jako promítací přístroj, kterým můžeš zastavit kmitající se obrázky, kdy tě napadne. Život jde pořád dál – tvrdý a nemilosrdný proces příčin a následků. Dnešní následky se stávají zítřejšími příčinami. Jak jednou rozjedeš řetěz událostí, je těžké jeho sled zastavit. – A teď se pěkně vykoupej a obleč. Dojedu ti zatím pro zavazadla.“

„Jsou pořád ještě v hotelu,“ řekla. „Zůstanu tady a… Budou mě hledat, Donalde?“

„Samozřejmě že tě budou hledat,“ ujistil jsem ji. „A jestli tě najdou, než zjistíme dostatek fakt, budou nás oba soudit pro vraždu.“

„Nás oba?“ zeptala se nevěřícně.

„Nás oba,“ potvrdil jsem. Jel jsem tam s tebou. A projížděl jsem tam kolem, abych tě mohl vyzvednout.“

„Ale nevyzvedl jsi mě.“

„Vysvětluj to policii. Najdou tě v mém bytě, kdes strávila noc, a přistihnou nás tu oba s těmi penězi.“

„Vždyť na to nemusejí přijít, Donalde.“

„Ale přijdou na to. Nepodceňuj policii. Vědí, že jsem tam včera večer byl a snažil se sledovat nějaké auto. A ostatní si už zjistí. Máme jedinou naději, že zjistíme dost na to, abychom jim mohli všechno říct, až nás vypátrají, abychom mohli vyložit karty na stůl a oni nám dali za pravdu. Ale teď ti zajedu pro zavazadla.“

„Není to riskantní, abys pro ně jel do hotelu?“

„V hotelu jsem je už vyzvedl. Mám je na autobusovém nádraží. Zajedu pro ně a přivezu ti je. V ledničce je tucet vajec a kus slaniny. A tamhle v té krabici kávový koláč. A hlavně nezapomínej, že nesnáším, když po sobě někdo nechá neumytou vanu.“

Kapitola 5

Vrátil jsem se se zavazadly. Když jsem otvíral dveře, uvítala mě vůně kávy a opékané slaniny.

V bytě bylo pěkně uklizeno, pokrývka složená a uklizená do skříně a v koupelně sice ještě trochu páry, ale dokonale čisto. Daphne vyndala z trouby kávový koláč a rozklepla na pánev vajíčka.

„Hodně anebo málo osmažená, nebo míchaná?“ zeptala se.

„Jak je máš ráda ty?“

„Na všechny tři způsoby, ale pánem domu jsi ty.“

„Takže jen lehce míchaná.“

„Dobrá, lehce míchaná,“ souhlasila a za chvíli mi už podávala nahřátý talíř s míchanými vejci, opečenou slaninu a kávový koláč s šálkem vonící kávy.

Káva byla znamenitá, vajíčka skvělá a slanina opečená přesně tak, jak ji mám nejradši.

Daphne mě úzkostlivě pozorovala. Jak si vedu, Donalde?“ zeptala se mě.

„Zatím celkem slušně.“

„Začátek dobrý… Doufejme, že se osvědčím i dál – a že se mnou budeš spokojený. Co mám dělat teď?“

„Zůstaneš tady. Uvaříš něco k obědu. Kdyby se někdo ptal, kdo jsi, řekni, že jsi paní Lamová. K obědu je tu jídla dost a najdeš tu i spousta konzerv. K večeři přinesu nějaké čerstvé maso. Nesmíš se odtud ani hnout. Je tu televize a dokonce funguje. Musíš se nějak zabavit. Za žádných okolností nikam nevycházej a rozhodně se neseznamuj s nikým ze sousedních bytů.“

„Ale Donalde, jestli mě budou hledat a já se budu vydávat za paní Lamovou –“

„Seržant Sellers mi jistě odpustí, že žiju v hříchu, ale stěží to, že před ním ukrývám svědkyni. A rozhodně by mi neodpustil, kdybych mu unesl před nosem podezřelou osobu.“

„Co uděláme s tou aktovkou a se všemi těmi penězi, Donalde?“

„Necháme je tady.“

Je to bezpečné?“

„Samozřejmě že ne. Ale ta aktovka je nebezpečná všude.“

„Nemohl bys zajít do banky a –“

„A co?“ zeptal jsem se jí. „Aby se v bankovních záznamech ukázalo, že máme bezpečnostní skříňku, do které jsme si schovali pochybné peníze? Jediné místo, kde jsou ty peníze v bezpečí, je na policii. Ale jak jednou prozradím policii, že je máme, jenom přileju olej do ohně. Dej na sebe pozor a já se zas brzy vrátím.“

Když jsem odcházel, ustaraně a vyděšeně se za mnou dívala.

Jako moderní detektivní kancelář máme dost mechanických pomůcek, které nám pomáhají při práci – třeba elektronické sledovací zařízení, maličký přístroj, který můžeme připevnit k autu, co chceme sledovat, a pak je rozeznat podle pravidelných signálů.

Opatřili jsme si i nový přístroj, indikátor čísel vytáčených na telefonu. Je velký asi jako malé rádio a napájený bateriemi A když je dostatečně blízko telefonu, dokáže zjistit číslo, které se na telefonu vytáčí. Přístroj aktivují elektrické impulsy a způsobují, že se začne odvíjet rulička tenkého papíru, kde je řada číslic – 1,2, 3,4,5,6,7, 8,9,0. Jakmile začne někdo na monitorovacím telefonu vytáčet číslo, začne se papír odvíjet. Když je číslo vytočené, číslice se vytisknou, papír se posune přesně k místu, kde je nula, a mechanismus zachycuje další telefonní číslo.

Zašel jsem do svého bytu, vzal si aktovku, přesvědčil se, že indikátor je v dokonalém pořádku, a zastrčil ho do aktovky.

Rozjel jsem se do Monadnocku a vyjel nahoru do kanceláře číslo 1624.

U stolu seděla tatáž žena. Tentokrát tam však čekalo několik lidí. „Měli jste v novinách inzerát,“ řekl jsem, „hledali jste v něm svědky-**

„Ach, ano. Ale svědky, které jsme potřebovali, jsme už bohužel našli a… Poslyšte, nejste vy náhodou jeden z těch… VŽdyř vy už jste tady byl a –“

„Máte pravdu. Mluvil jsem s panem Harperem a rád bych s ním mluvil znovu.“

Zavrtěla hlavou. „To není bohužel možné. Pan Harper tady není.“

„A nemohl bych mu u vás nechat vzkaz?“

„Nevím, jestli pana Harpera zas uvidím – aspoň nějakou dobu. Jenom se tady občas staví, vzkaz mu předat můžu.“

„Až ho uvidíte, mohla byste mu snad říct, že křivé svědectví je nezákonné.“

„To ví určitě sám,“ odpověděla.

„A povězte mu taky, že navádění ke křivému svědectví znamená svádění další osoby ke křivé přísaze a že za to může být člověk potrestán vězením. Povězte mu, že patnáctého dubna projel na červenou cadillac a zavinil tedy tu nehodu a že celý případ byl vyřešen dávno předtím, než dal pan Harper inzerát do novin. A zeptejte se ho, co chce podniknout dál.“

Dívala se na mě vytřeštěnýma vyděšenýma očima. „Říkáte, že případ byl vyřešen, ještě než byl uveřejněn inzerát?“

„Přesně tak.“

Jak to víte?“

„Dal jsem si trochu práce a zjistil jsem si to.“

„Ale jak?“

„Promluvil jsem si se zúčastněnými stranami.“

„Já se snad zblázním!“ vyjekla.

Mlčel jsem, stál tam a čekal, až ji to všechno dojde. „Ale co s tím mám společného já?“ zeptala se.

„Pan Harper je přece váš klient. Napadne ho třeba, že máte právo na vysvětlení.“

„A potom?“

„Potom to snad můžete vysvětlit mně.“

„Domníváte se snad, že máte právo na vysvětlení?“

„Samozřejmě. Odpověděl jsem na ten inzerát. Vynaložil jsem hodně času a námahy.“

„Ach tak. Myslíte, že máte právo na náhradu?“

„To rozhodně ne. Nepřišel jsem si k vám pro peníze, nepřišel jsem s nataženou rukou. Přišel jsem si pro vysvětlení. To bych taky chtěl dostat – a to taky dřív nebo později dostanu, ať už ho získám jakýmkoliv způsobem.“

„Je to skutečně dost divné, že?“ řekla a pokusila se o oslnivý úsměv. „Pokusím se s panem Harperem spojit – i když s ním spolupracuji pouze občas a nevím dost dobře, kde ho teď zastihnout. Vás tedy zajímá jenom –“

Jasné vysvětlení, jak se to seběhlo,“ přerušil jsem ji „Měl bych rád jistotu, že nedošlo k zločinu.“

„K zločinu?“

„K pokusu navádět ke křivé přísaze.“

„Ach tak.“

„Bylo by mi moc nepříjemné, kdybych ohlásil, že došlo ke zločinu, a pak se ukázalo, že na všechno, co se stalo, existuje rozumné logické vysvětlení.“

„Ano,“ řekla ledově, „při jednání s renomovanými obchodními odborníky by taková zpráva působila trapně – nanejvýš trapně.“

„Tak aspoň chápete, jak mi je. Chci se zachovat slušně, ale zároveň žádám vysvětlení.“

„Připadá mi, že na to, že jste jen odpověděl na ten inzerát, jste na tu záležitost vynaložil plno času.“

Usmál jsem se na ni.“V tom máte pravdu. Vynaložil jsem plno času a nerad bych ještě ztrácel čas na Úřadu pro kontrolu podnikání.“

„Ach tak,“ řekla pochybovačně. „A kde bych vás mohla zastihnout, pane Lame?“

„Spíš bych měl zkusit stihnout já vás, protože jsem pořád v pohybu.“

„Ale jistě máte nějakou adresu.“

„To mám,“ ujistil jsem ji, „ale moc se doma nezdržuju. Radši zavolám já vás, než abyste mě musela shánět.“ Roztomile jsem se na ni usmál a odešel.

Sotva se za mnou zavřely dveře, popošel jsem pár kroků, abych stál přibližně proti jejímu stolu, vyndal jsem si telefonní indikátor a zapnul ho.

Chvíli se nedělo nic, ale pak mi čidlem aktivovaný strojek začal odvíjet pásek papíru. Bylo na něm číslo 676 – 2211. Složil jsem papírek, uklidil přístroj zpátky do aktovky a šel k výtahu.

Zavolal jsem k nám do kanceláře a naštěstí zvedla telefon Elsie Brandová.

„Elsie, musíš pro mě něco udělat. Skoč do taxíku a rychle přijeď k Monadnocku. Vezmi si s sebou notes. Sejdu se tam s tebou. Čeká tě práce asi tak na dvě tři hodiny. Jestli s sebou máš v kanceláři dobré pohodlné boty, obuj si je. Budeš za mě muset někoho sledovat.“

„Víš přece, Donalde, že Berta to nemá ráda,“ namítla Elsie. „Zlobí se, když najednou někam odejdu –“

„Jenže tohle je naléhavé. Nemám teď čas, abych sháněl někoho jiného. Přijeď sem, jak nejrychleji to stačíš.“

„Hned tam budu, Donalde,“ slíbila mi Elsie.

Zavěsil jsem a postával před vchodem, dokud nepřijela.

Zaplatil jsem jí taxíka a pak jsem ji zavedl do malého bistra ve vestibulu, kde se prodávaly lehké obědy a káva.

„Nesmíš to zvorat,“ řekl jsem jí, „i když to nebude jednoduché. Seď tady a pozoruj výtahy. Budou teď kolem oběda jezdit jeden za druhým a pěkně nabité, ale není jich zase tolik, abys ty lidi, co budou vycházet neuhlídala. Zajímá mě ženská, které je asi pětatřicet, měří sto pětašedesát centimetrů a váží asi šedesát kilo. Na tom zřejmě tak nesejde, musíš se spíš dívat po jejím oblečení. Má na sobě tmavomodrý kostkovaný kostým s červeným límečkem a manžetami na kabátku a u krku červenou kytku. Až vyjde, chci, abys jí sledovala. Potřebuju zjistit, kam jde, a jestli se s někým dá do řeči, potřebuju, jestli to bude jen trochu možné, abys vypátrala, co je to za člověka. Budeš ho proto muset sledovat, dokud nesedne do auta. Zapiš si espézetku jeho vozu. Potřebuju, aby sis poznamenala přesný popis osoby nebo osob, s kterými bude ta žena mluvit – oblečení, barva vlasů – všechno, co se ti podaří zjistit. Budeš potřebovat peníze. Tady je pětapadesát dolarů. Možná budeš muset platit za taxíky. Zůstaň tady sedět u stolu, popíjej kávu a pomalu ujídej koláč, dokud nebudeš mít pocit, že to působí nápadně. Potom si vezmi dva taxíky. Ať zůstanou stát u chodníku na každé straně ulice jeden. Vyrovnej se s nimi za čekání. Pak si do jednoho sedni a vyčkávej.“

„Nebylo by lepší, kdybych si vzala jen jednoho taxíka a ten by byl připravený –“

„Ne,“ namítl jsem. „Ta ženská vyjde z vestibulu. Kdyby zamířila dolů ulicí, stojí tvůj taxík ve špatném směru. Do protisměru se může otočit až o pořádný kus dál. Museli byste objet celý blok, abyste tu ženskou zas našli, a to by bylo zřejmě dost riskantní. Takže musíš mít připravený taxík na obou stranách ulice.“

„Kdy ti budu moct podat hlášení?“

„To vážně nevím. Zjisti mi, s kým bude ta ženská mluvit, a pak se vrať do kanceláře a počkej tam. Někdy během odpoledne se ti ozvu. A ještě něco. Kdyby si ta ženská šla zatelefonovat do budky, dělej, že čekáš, až domluví. Postav se co nejblíž, podívej se jí přes rameno a snaž se rozpoznat jaké číslo volá. Ale moc si to neber, Elsie. Sice o tu informaci hodně stojím, ale vím, že ti dávám těžký úkol, a kdyby ti ta ženská proklouzla, nic tak strašného se nestane. Prostě to jenom zkoušíme. Ta ženská vede obchodní kancelář a zůstane tam určitě až do oběda. Ale myslím, že na oběd si někam zajde.“

„Víš vůbec, jestli chodí vždycky na oběd ven?“

„Vždycky ne, když má něco, co pospíchá, pronajímá některou kancelář i přes poledne. Ale dělá to asi jen v naléhavých případech. Najisto se to říct nedá.“

„V které je kanceláři. Donalde?“

„V čísle šestnáct set dvacet čtyři. Vyřizuje vzkazy a pronajímá kanceláře. Zařiď to, jak nejlíp dokážeš. Když si ji nevyhmátneme v poledne, budeme muset zkusit něco jiného a sledovat ji, až půjde večer domů. A to bude mnohem těžší.“

„Udělám, co jenom budu moct, Donalde,“ slíbila Elsie.

„To by bylo prima.“

Vyšel jsem z budovy, zašel do telefonní budky a vytočil 676-2211. Ozval se krásně modulovaný hlas: „Lathrop, Lucas a Manly.“

„Promiňte, to je omyl,“ řekl jsem a zavěsil.

Kapitola 6

Snažil jsem se držet co nejdál od kanceláře a všech ostatních míst, kde jsem většinou pobýval. Dal jsem si kávu a zmrzlinu v malé francouzské restauraci, kam chodí většinou stálí zákazníci a kde člověka nepokoušejí honit, aby se co nejrychleji najedl.

Koupil jsem si první vydání odpoledních novin a přečetl si všechno, co jsem v nich našel o vraždě Dalea Finchleyho.

Finchley byl významným obhájcem a zabýval se většinou politickými případy. U soudu ho bylo vidět jen zřídkakdy, dokonce se oněm vědělo, že své klienty k soudu nepouští, a k jeho klientele pádili lidé ochotní zaplatit velké peníze, jen aby se nedostali do nepříjemností.

Měl překrásný velký dům, v kterém žil docela sám, a služebnictvo sem přicházelo jen na den. Byl vdovec a trochu samotář, i když chodil do několika exkluzivních klubů. Jako bohatý, společensky vybroušený, nezadaný, přívětivý, uhlazený a velmi zajímavý muž byl samozřejmě hodně vyhledávaný.

Vášnivě četl a měl doma knihovnu bohatě zásobenou kvalitní literaturou. A v té staromódní místnosti s přecpanými koženými křesly a pohodlnými lampami trávil v tiché pohodě mnohé večery.

Jeho přátelé tvrdili, že měl drahý rozhlasový přijímač a televizi a že poslouchal zprávy, některé komentáře a předpovědi počasí. Zábavné pořady, které tak změnily čtenářské zvyklosti národa, ho ale nezajímaly.

V prvním poschodí domu měl pracovnu, kde vyřizoval většinu svých obchodních záležitostí. A po městě se šuškalo, že mnozí klienti přicházeli projednat své problémy raději v noci, do jeho staromódní knihovny, než aby ho navštěvovali ve dne v kanceláři.

Těsně před smrtí se Finchley zřejmě pohádal s někým, kdo ho velmi rozzlobil. Nebylo známo, jestli to byl muž anebo žena. Zjistilo se, že Finchley byl zastřelen revolverem ráže 38 a že si vrah zřejmě zbraň odnesl, protože policie po ní nenašla ani stopy.

Policie se domnívá, že Finchley se asi někam chystal, protože na stolku nad schodištěm měl připravenou aktovku s řadou nabídek na realizace terénních úprav a výstavby silnic a kanalizací, které se měly předložit výběrové komisi, jejíž byl právním zástupcem.

Nabídky nebyly zapečetěné, ale uložené v deskách nadepsaných Přísně důvěrné, a nesměly vejít ve známost, dokud nebylo zahájeno výběrové řízení.

Z obsahu aktovky a z toho, jak byla položená, nabyla policie dojmu, že Finchley se toho večera měl sejít s některým z členů komise anebo dokonce s několika jejími členy. Všichni členové však vypověděli, že by je sice nikterak nepřekvapilo, kdyby se na ně Finchley obrátil, ale večer, než zemřel, o něm vůbec neslyšeli.

I tak policie usoudila, že jediným vysvětlením, proč aktovka ležela na stolku pod schodištěm, bylo, že Finchley chtěl někam odejít a dokumentaci si vzít s sebou, nebo že se chystal dolů do knihovny prohovořit s některým členem komise. Proto požádala všechny členy, aby jí sdělili, kde byli toho večera a hlavně přesné časové rozmezí. Potřebuje prý ty časové rozpisy, aby si ověřila, jestli se Finchley nesnažil s některými členy komise spojit, ale nepodařilo se mu je sehnat.

Jeden z členů komise, Orwille Maxton, byl však tím požadavkem pobouřen… Náramně mi to připadá, jako by po nás chtěli alibi,“ rozlobil se prý. „Ani mě nenapadne, abych jim něco takového hlásil!“

Policie se dozvěděla, že Finchley míval doma veliké sumy peněz. Za přítomnosti státního odhadce pozůstalostních dani otevřela sejf a našla v něm sto padesát tisíc dolarů v hotovosti. Na Finchleyho však nikdy nepadl ani stín podezření, že by si nechával doma peníze v hotovosti, aby se vyhnul dani z příjmu, protože svoje úspory vždycky ukládal a pak si vybíral značné sumy.

Bylo všeobecně známo, že Finchley má co dělat s několika lobbisty, ale nikdo nevěděl, s kterými. O těchto lobbistech se vědělo, že dostávají značné peněžní částky, které nemusejí nijak vyúčtovat, a že stačí, když za ně „docílí výsledků“. Zřejmě byly ty peníze určeny politickým kandidátům na „výdaje na volební kampaň“.

Finchley občas prozradil svým známým, že sám přispívá nemalými částkami na volební výdaje různých prominentních politiků. A vědělo se, že mnohé z politických veličin se na něj čas od času obracejí o radu.

Policisté našli osudnou kulku a oznámili, že byla vypálena z revolveru ráže 38. Kdyby šlo o automatickou zbraň, našla by se v pracovně prázdná nábojnice. Žádná nábojnice se však nenašla. Podle svědectví sousedů, kteří slyšeli, jak Finchley s někým rozzlobeně a hlasitě mluví, zřejmě v prudké hádce, padl jen jediný výstřel.

Protože jeden ze sousedů zaslechl zcela zřetelně ženský výkřik, usoudila policie, že z revolveru vypálila nějaká žena.

Noviny vylíčily Finchleyho dost zdrženlivě jako postaršího váženého advokáta, důvěrníka významných politických činitelů státního i městského veřejného života, moudrého důstojného muže, který byl těsně před smrti vyveden ze svého charakteristického klidu, rozčilil se a dokonce komusi hlasitě nadával.

Přečetl jsem si zprávu v novinách dvakrát, abych měl jistotu, že mi nic neuniklo.

Jak věděl člověk, který si najal Daphne, že aktovka bude ležet na stolku nad schodištěm? Možná že mu to řekl sám Finchley. Bylo také dost možné, že Finchley s někým projednával obchodní záležitosti, brával si podklady z kanceláře domů a položil si je na stolek, aby je měl po ruce, až půjde do pracovny anebo dolů do knihovny. A bylo taky dost možné, že Harper o tomhle jeho zvyku věděl.

Co s tím za těchhle okolností měla co dělat Daphne? Využil ji někdo v troufalém plánu, jak se dostat k podkladům? A nesebrala náhodou jinou aktovku? Anebo sebrala tu pravou?

Na to všechno bylo jedno logické vysvětlení.

Noviny se zmínily o tom, že aktovka se čtyřiceti tisíci dolary představovala zálohu, kterou někdo takzvaně „v dobré víře“ poskytl aby si získal zakázku v hodnotě osmi set tisíc dolarů, a že ta záloha byla přijata,

Daphne se svým křivým místopřísežným prohlášením dostala nejen do područí lidí, kteří to spiknutí zosnovali, ale i do situace, kdy by v případě, že by se měla za své jednání zodpovídat, bylo její svědectví rázem znehodnoceno, protože by se prokázalo, že byla ochotna – dopustit se za úplatu křivé výpovědi.

Dojedl jsem lehký oběd a znovu zavolal na druhé číslo, které mi dal Adams. Dívka, co zvedla telefon, mi sdělila, že pan Adams není přítomen, protože je právě na důležitém obědě, a zeptala se mě, jestli bych mu chtěl nechat své jméno a nějaký vzkaz. Upozornila mě ale, že pan Adams přijde zřejmě až pozdě odpoledne.

„Dobrá,“ řekl jsem. „Nechám mu vzkaz. Povězte mu, že se to týká jistého inzerátu v novinách. A že jsem se ho několikrát snažil dovolat.“

„A jméno prosím?“ zeptala se.

„Adams,“ odpověděl jsem.

„Ne, ne. Myslím vaše jméno.“

„Řekněte mu, že volal pan Prusser – P-R-U-S-S-E-R.“

„Jistě, vyřídím mu to.“

‚A mohla byste mu taky říct, že se to jméno dá psát i jinak,“ dodal jsem a zavěsil.

Kapitola 7

Zašel jsem do kanceláře. Berta se ještě nevrátila z oběda. Přešel jsem přes přijímací kancelář do své kancelářičky a čekal na Elsii.

Asi za pět minut se vrátila Berta. Chvíli jsem čekal, než se usadí, a pak jsem za ní zašel.

„Donalde,“ řekla, „ráda bych, abychom se nějak spojili s naším klientem.“

„Myslíš Adamse?“

„Volala jsem ho už dvakrát A taky jsem mu nechala vzkaz.“

„Já ho taky volal dvakrát A taky jsem mu nechal vzkaz.“

„Včera s tebou chtěl za každou cenu mluvit. Víš, Donalde, mám pocit, že ten chlap po nás chce, abychom pustili ten případ z hlavy, vrátili mu peníze a nechali to celý plavat.“

„To je dost možné,“ přisvědčil jsem.

„Tys to snad zabalil?“

„Ne, pořád ještě pokračuju v práci.“

„A jak ti to jde?“

„Trochu jsem pokročil. Jde to pomalu, ale – nemá cenu, abych tě otravoval spoustou podrobností. Jen někde dostihnu Adamse, podám mu hlášení. Ale v jednom kuse ho volat nemůžu.“

„V tom máš pravdu,“ souhlasila Berta. „Už mě vážně štvou ty zatracený klienti, co se nedokážou rozhodnout, oč jim jde. Nejdřív jsou do všeho celí žhaví a potom ochladnou. Ale ten chlapík na mě takovej dojem nedělal. Připadal mi jako seriózní energický obchodník. Ale bylo na něm znát, že si něco nechává pro sebe. Řekla jsem si v tý chvíli, že máš nejspíš pravdu a že se několik pojišťoven spojilo, aby si sehnalo informace o podvodech, co narušují jejich zájmy.“

Protáhl jsem se a zívl. „Kdyby zavolal a ptal se po mně, řekni mu, že tu nejsem,“ požádal jsem ji.

„To nechám na Elsie.“

„Elsie tu není.“

„A kde sakra je?“

„Venku, někoho pro mě sleduje.“

„Donalde, na tuhle práci přece nemůžeš Elsie posílat. Je to sekretářka. Ještě se dostaneš do maléru, jestli –“

„Já vím, já vím. Ale tohle je naléhavý případ.“

„Vůbec se mi to nelíbí, Donalde. Máš těch naléhavejch případů zatraceně moc. Aspoň v tomhle se drž zpátky.“

„Dobrá, Berto,“ řekl jsem a vyšel ven.

Zašel jsem do své kanceláře a nebyl tam ani deset minut, když se přihnala Elsie.

Přikráčela přímo vítězoslavně. Tvářila se tak rozzářeně, až bylo na první pohled jasné, že se jí sledovaěka skvěle povedla. Kdyby se řídila vlastní intuicí, rovnou by ke mně přistoupila a zeptala se mě: „Tak hádej, co je nového, Donalde?“ Jenže Elsie teď hrála roli zkušené agentky.

„Zjistilas něco, Elsie?“ zeptal jsem se jí, protože jsem věděl, že přesně na tuhle otázku čeká.

„Donalde,“ spustila, „v životě bys neuhodl –“

„Jistě. Tak co se stalo?“

„Podle tvého popisu jsem tu ženskou hned poznala. Byl to senzační popis, Donalde. Z toho, jak jsi mi vylíčil její oblečení a vůbec vzhled, jsem jí hned rozeznala. Zamířila od výtahu k východu budovy a chvíli tam stála mezi všemi těmi lidmi, co proudili kolem ní. A potom přišel ten člověk. Určitě na něj čekala. Chovali se, jako kdyby si tu schůzku domluvili po telefonu.“

„Můžeš mi ho popsat?“

„Můžu ti říct něco lepšího,“ oznámila Elsie vítězoslavně. „Byl to ten mužský, co přišel k nám do kanceláře, zrovna když jsme ti dávali narozeninový dort.“

Ani jsem se nesnažil zakrýt překvapení. „Barney Adams?“ zeptal jsem se.

„Přesně ten,“ přikývla.

„Kam šli?“

„Stavili se v baru, rychle se něčeho napili, krátce spolu promluvili, a v tom jsem udělala špatné rozhodnutí.“

„Jak to?“

„Podle toho, jak se ta ženská chovala, jsem měla dojem, že se na něčem domluvili – na nějakém plánu – a myslela jsem si, že bys chtěl vědět, na jakém a kam asi šla. Ten chlap se zvedl a odešel na pánskou toaletu, a zatímco byl pryč, vstala ta ženská a vykročila ke dveřím. Tak jsem se rychle rozhodla a řekla jsem si, že půjdu za ní, protože jsem věděla, že ty i Berta máte Adamsovu adresu.“

„A kam šla?“ zeptal jsem se.

„Zpátky do kanceláře. Asi musela někam telefonovat.“

„To se ani nenaobědvali?“

„Ne, jenom něco vypili.“

„A ona odešla, když byl ten mužský na záchodě?“

„Ano.“

„Řekl si číšníkovi o účet, nebo platili za pití hned?“

„Ani jedno ani druhé. Když jsem odcházela, kroužil už číšník kolem stolu. Asi se bál, že by mohli odejít bez placení. Ale zaplatila ta ženská. Měla jsem se asi přesvědčit kam Adams šel, ale vůbec mě nenapadlo, že se ta ženská vrátí rovnou do kanceláře, a kromě toho mě Adams zná od vidění a bála jsem se, aby si nevšiml, že ho sleduji – i když hned tak by mě asi nepoznal. Nejdřív by se asi chvíli mračil a snažil se vzpomenout, protože bych mu byla přece jen povědomá, a pak by mu to došlo a bylo opravdu zle. Tak jsem se myslím rozhodla správně a sledovala ženskou, která mě jakživ neviděla. Jenomže zašla rovnou do kanceláře a tím to zhaslo!“

„Čekalas na ni, jestli nevyjde?“

„Čekala jsem dost dlouho, abych se přesvědčila, jestli si jen něco nezapomněla a nezajela si pro to výtahem. Myslela jsem si, že třeba ještě sjede dolů a zajde za tím mužským do baru. Ale zůstala nahoře, takže si zřejmě už všechno domluvili a ona prostě odešla. Ale bylo mi divné, že se sebrala a šla, zrovna když byl na toaletě. Připadalo mi, že se snad ani nerozloučili.“

„A nevšiml si tě náhodou?“

„Taky mě to napadlo, Donalde, ale jsem si jistá, že ne. A jestli si mě všiml, tak je to génius. Jen jednou po mně přejel pohledem, ale docela krátce, jako když se jenom rozhlíží kolem.“

„Ale viděl tě, ne?“

„Samozřejmě že mě viděl. Seděla jsem tak, abych na něj viděla, takže samozřejmě viděl i on na mě.“

„A potom vstal a odešel na pánský Záchod?“

„Ano.“

„Dobrá, Elsie,“ pochválil jsem ji „Zvládlas to výborně. Ale Bertě o tom nic neříkej. Pověz jí jenom, že ses už vrátila a budeš brát telefony, kdyby mi někdo volal. A vyřiď všem, že jsem odešel.“

Z kanceláře jsem zašel rovnou na Úřad pro kontrolu podnikání.

Vyndal jsem z kapsy inzerát – ten, co jsem si vystřihl z novin – a řekl: „Rád bych o tomhle něco zjistil.“

Dívka za stolem mě požádala: „Počkejte prosím chvíli. Myslím, že vám můžeme být nápomocni.“

Zmizela v zadní kanceláři a vzápětí odtud vyšla jedna má dobrá známá.

„Podívejme se, Donald Lam!“ divila se Evelyn Calhounová. „Co tady děláš? Potřebuješ něco vypátrat?“

„Nejdřív mi řekni, co tady děláš ty?“ zeptal jsem se jí.

„Jsem tady už půl roku,“ odpověděla. „Odešla jsem z kanceláře městského státního zástupce a vzala místo tady.“

Zastrčil jsem inzerát zpátky do kapsy a prohlásil: „Nevěděl jsem, že tu jsi. A vlastně jsem se tu nestavil kvůli ničemu zvlášť důležitému. Chtěl jsem jenom zjistit pár věcí, ale ještě si obstarám nějaké údaje a přijedu znovu.“

„Třeba ani žádné další údaje potřebovat nebudeš,“ nevzdávala se Evelyn. „Sekretářka mě informovala, že ses přišel zeptat na inzerát, kde se nabízelo tři sta dolarů svědkovi jisté automobilové nehody.“

„To byla jedna z těch věcí, co mě zajímaly,“ přisvědčil jsem. „Obchodní život je dost nudný a já jsem zas hodně zvědavý. Tak jsem se tu jen tak trochu ochomejtal. Ale nebudu tě tím obtěžovat.“

Zasmála se: „Nehraj to na mě, Donalde. Na to tě moc dobře znám. Snažíš se to zaretušovat a vycouvat odsud, protože nechceš, aby se prozradilo, kdo jsi. Pojď se mnou do mé kanceláře, třeba ti i pomůžu.“

Šel jsem za ní do zadní kalendáře a usedl na židli, kterou mi nabídla.

„Co tě na tom zajímá, Donalde?“ zajímala se.

Zavrtěl jsem hlavou. „Té dívce vedle v kanceláři bych dovedl lhát, ale tobě ne, Evelyn. Takže to radši pusťme z hlavy.“

Usmála se. „Nutit tě nebudu, Donalde. Ale mimochodem, máme tady k tomu případu pár údajů – ověřili jsme si je, protože ten inzerát působil značně podezřele. Dal ho otisknout nějaký Rodney Harper, který si najal od Katherine Elliottové kancelář v Monadnocku. Katherine Elliotlová je velmi zdatná sekretářka a organizátorka a odešla ze stálého, slušně placeného místa, aby se udělala pro sebe. Má řadu malých kanceláří v Monadnocku a pronajímá je.

Mimo to vede informační servis a záznamníkový telefonický servis. Jeden její klient měl před pár lety nepříjemnosti s Úřadem pro kontrolu podnikáni a Katherine Elliottová je od té doby dost opatrná. Chtěla na Rodneym Harperovi nějaké doporučení a on ji je nakonec dal – bylo od stavitelské firmy Lathrop, Lucas a Manly. Napsali v něm, že Rodneyho Harpera znají už nějakou dobu a mohou se zaručit za jeho bezúhonnost.“

„Ty sama jsi s někým od firmy Lathrop, Lucas a Manly mluvila?“ zeptal jsem se jí.

„Ne,“ odpověděla. „Ověřili jsme si reference jen u Katherine Elliottové. Zdálo se, že je všechno v pořádku. Formulace inzerátu byla sice dost neobvyklá a odměna trochu vysoká, ale spokojili jsme se s Harperovým doporučením a víc jsme se o celou věc nestarali.“

„Katherine Elliottová si to taky ověřila?“

„Ano, mluvila telefonicky s jedním ze spolumajitelů firmy a ten jí potvrdil všechno, co bylo v dopise.“

„A má Harperovu adresu?“

„Pokud si pamatuji, měla jeho adresu jenom do hotelu. Harper přijel z jiného města prošetřovat něco v souvislosti s tou nehodou. Ale doporučení měl tak přesvědčivé, že s ním spolupracovala dál.“

„Nezjistila sis náhodou, v kterém hotelu Harper bydlí?“

„Ne, dělala jsem jen takovou rutinní kontrolu. Ale můžu ti to zjistit Donalde.“

„Kdybys mohla a vůbec se přitom o mně nezmínila –“

„Žádný strach, moc ráda to pro tebe udělám.“

Vytáhla si zásuvku plnou navštívenek, zjistila číslo a vytočila je.

„Prosila bych Katherine Elliottovou. Ach tak, to jste vy, Katherine. Tady je Evelyn Calhounová z Úřadu pro kontrolu podnikáni. Chtěla jsem si doplnit materiály o jisté záležitostí, o které jsem se s vámi radila, a vidím, že tu nemám adresu pana Harpera. Mám dojem, že jste říkala, že bydlí v hotelu –“

V telefonu se ozvalo kdákání, jako když zděšená slepice shání svá kuřátka, protože jim nad hlavou přeletěl jestřáb.

„Ach ano, jistě,“ řekla Evelyn Calhounová, když se konečně dostala ke slovu, a po chvíli dodala: „Jen si tak dělám pořádek ve stole, najednou se podívám na kartu a vidím, že tu nemáme adresu. Takže hotel Stilton. Mnohokrát děkuji… Ne, ne, všechno je v pořádku. Jen jsem si rovnala písemnosti. Pokud jde o nás, je celá záležitost uzavřena… Jistě, máte pravdu… Ale sama víte, jak to chodí. Každý má rád čistý stůl… Máte pravdu. Ty věci se opravdu nahromadí. Sama jsem si nevšimla, že tu adresu nemáme, dokud jsem nezačala zakládat papíry. Asi jste mi ji dala a já si ji nezapsala. Fakt, že se za něj zaručila ta stavitelská firma, musí každému stačit… Takže ještě jednou díky. A na shledanou!“

Zavěsila a obrátila se ke mně: „Ty ale dovedeš být lidem trnem v oku!“

„Proč?“

„Katherine Elliottová mi dala informaci kterou jsem po ní chtěla, a neodpustila si poznámku, že jí chce nadělat plno nepříjemností jistý Donald Lam, který se pokoušel dostat od pana Harpera odměnu a byl odmítnut. Pan Harper prý nabyl přesvědčení, že Donald Lam vůbec nehodu neviděl, že mu šlo jen o těch tři sta dolarů a kvůli tomu byl ochoten i křivě vypovídat. A pak mi povídala, že za daných okolností nemohou Lama obvinit, že se snažil prodat své svědectví, protože by se dostali do choulostivé situace. Raději ho proto nekompromisně odmítli, ale on nedá pokoj a rozhodně se těch tří set dolarů nemíní vzdát.“

„Opravdu?“ nenechal jsem se vyvést z míry.

Zamyšleně se na mě podívala. „Opravdu jsi z nich chtěl dostat těch tři sta dolarů, Donalde?“ ujišťovala se.

„Chtěl jsem zjistit, co tím inzerátem sledují.“

„A zjistil jsi něco?“

Jistým způsobem je to krajně podezřelé.“

„Jakým způsobem?“

„Nemůžu ti zatím dát podrobné informace. Ale popis té nehody byl úplně překroucený. V inzerátu uvedli všechno obráceně. Nehodu zavinil řidič cadillacu. A celý případ byl vyřešen, ještě než byl inzerát uveřejněn v novinách.“

Evelyn se na mě zadívala zúženýma očima. „Takže ten případ byl vyřešen?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Tak nač proboha potřebovali svědectví? Chtěli snad celou věc znovu otevřít?“

„Nevím“, právě tohle jsem si chtěl zjistit.“

„Měli bychom se na to asi podívat. Je to přece v našem zájmu.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nerozviř mi vodu, dokud si nechytím svou rybu,“ požádal jsem ji.

Jenže přesně takové ryby chceme pochytat také. Ale možná, že bych ti měla něco prozradit… Katherine Elliottová už měla kvůli jednomu klientovi malér a jestli… Ale tvrdila nám, že tentokrát byla skutečně opatrná.“

„To jistě,“ přisvědčil jsem. „Ale radši to na chvíli necháme v klidu. Nemohla bys mi dát adresu?“

Evelyn Calhounová se podívala do kartičky. „Bydlela v Steelbuilt Apartmens, v bytě 14B. Aspoň v době, kdy měla tu malou nepříjemnost s Úřadem pro kontrolu podnikání. Nevím ovšem, jestli tam ještě bydlí.“

„Možná že na tom ani zvlášť nesejde, ale v tomhle jsem jako ty – mám prostě rád hodně údajů.“

„Někdy přijdou ty údaje náramně vhod,“ souhlasila a potom dodala: „Pojďme uzavřít dohodu, Donalde.“

„Jakou dohodu?“

„Pokud se nás to bude týkat, řekneš nám, co zjistíš, a my se zas, jestli dojde k nějakému střetu, postavíme za tebe.“

„Jak to myslíš, že se za mě postavíte?“

„Když ti to pomůže, řekneme, že na tom pracujeme spolu.“

„Možná že přijde chvíle, kdy by mi to moc pomohlo. Ale teď chci hrát tu hru sám. Jak to jen půjde, budu s vámi spolupracovat, ale mám klienta a něco musím udržet v tajnosti.“

„Chápu. Ale to, cos řekl, mě moc zaujalo.“

„Raději ten zájem neprojevuj ve vedlejší kanceláři.“

„Jak myslíš, Donalde. A ozvi se nám.“

„Díky,“ řekl jsem jí a vyšel z kanceláře. Zamířil jsem do veřejné knihovny, abych se trochu poučil o stavitelských firmách, které působí ve městě. Vyhledal jsem si stavařský časopis a pročetl si rejstřík. Konečně jsem našel zmínku o firmě Lathrop, Lucas a Manly.

Knihovnice mi pomohla najít číslo, které jsem potřeboval, a já si nalistoval stránku věnovanou té firmě.

Byly na ní fotografie všech tří ředitelů.

I když jsem musel vzít v potaz, že článek je pět let starý, fotografie Waltera Cushmana Lucase byla docela ostrá.

Walter Lucas byl Rodney Harper.

Kapitola 8

Kanceláře firmy Lathrop, Lucas a Manly byly posledním výkřikem módy, pokud jde o vybavení.

V hlavním předpokoji byly židle pro čekající klienty a sekretářka, která seděla za stolem s telefonní ústřednou po levé ruce. V další místnosti byla písárna a archiv a otevřenými dveřmi se odtud ozýval klapot psacích strojů.

Z hlavního předpokoje vedly dveře do tří soukromých kanceláří s nápisy PAN LATHROP, PAN LUCAS, PAN MANLY.

Sekretářka byla zřejmě neobyčejně zdatná. Oháněla se rukama, pažemi i prsty, přepojovala hovory na ústředně a mezi jednotlivými telefonáty vyplňovala kartičky na elektrickém psacím stroji, který se ozýval jako kulomet.

Chvíli jsem tam stál a pozoroval ji, což ji očividně rozzlobilo. Snažila se být milá, ale čelo měla zamračené.

„Přejete si?“ zeptala se.

„Prosil bych pana Lucase.“

Jistě. A vaše jméno prosím?“

„Řekněte panu Lucasovi, že jde o osobní věc. Pochopí to, jen co mě uvidí.“ Mile jsem se usmál.

Sekretářka se neusmívala a upozornila mě: „Bude chtít vědět, jak se jmenujete?“

„Povězte mu, že za ním přišel Donald,“ požádal jsem znuděně.

„Jaký Donald?“ chtěla vědět.

Dělal jsem, že se chystám odejít. „Povídal jsem vám, že jde čistě o osobní věc. Až ho uvidíte, vyřiďte mu, že ta vaše byrokracie Donaldovi nesedí. Určitě pochopí, jak to myslím.“

„Počkejte okamžik,“ řekla ledově.

Prsty jí přelétly přes ústřednu, povytáhla šňůru a zmáčkla knoflík.

Chladně se ode mě odvrátila, ztlumila hlas a promluvila do telefonu tak tiše, že jsem neslyšel, co říká.

Vzápětí prohlásila: „Ano, pane Lucasi, zeptám se ho.“ Pak se obrátila na mě: „Pan Lucas by chtěl znát vaše jméno prosím.“

Vesele jsem se na ni usmál. „Dobrá, tak já mu to povím,“ souhlasil jsem.

Prošel jsem kolem jejího stolu, vzal za kliku u dveří s nápisem PAN LUCAS, zjistil jsem, že je odemčeno, a vešel jsem dovnitř.

Lucas pořád ještě seděl se sluchátkem u ucha a podrážděně se mračil. Vzhlédl s chladným úsměvem ve tváři, práskl telefonem, odstrčil židli, vstal – a vtom mě poznal, vytřeštěně se na mě podíval a čelist mu poklesla. Ani záda už neměl tak bojovně napřímená. A sako jako by mu najednou bylo velké.

„To jste vy!“ vydechl.

Zavřel jsem za sebou dveře.

„Čekal jsem, že se mi ozvete,“ vysvětloval jsem. „Chtěl bych samozřejmě těch svých tři sta dolarů.“

„Jak… jak jste mě našel?“

Usmál jsem se. „Myslíte, že na tom záleží, pane Lucasi? Anebo byste raději, abych vám říkal Harpere, až budem projednávat tu automobilovou nehodu?“

Znova si sedl, na chvíli zaváhal a potom mě vyzval: „Posaďte se, pane Lame.“

Posadil jsem se na židli, kterou mi ukázal.

„Dlužím vám asi vysvětlení,“ konstatoval.

„To asi ano.“

Dlouho váhal, třel si klouby pravé ruky prsty levačky a zřejmě se pokoušel trochu si srovnat myšlenky. „Možná, že ten inzerát byl poněkud matoucí,“ řekl potom.

„Možná.“

„Chtěli jsme se spojit s jistou osobou, o které jsme se domnívali, že tu nehodu viděla. Potřebovali jsme s ní mluvit z docela jiného důvodu, ale nechtěli jsme skutečný důvod prozradit, takže jsme se se svými společníky dohodli, že se pokusíme najít inzerátem lidi, kteří snad tu nehodu viděli.“

„Chápu.“

Jak se tak rozmluvil, tvářil se už mnohem spokojeněji. „Takže pro poctivého svědka té nehody byl jistě inzerát matoucí. Ale o takového svědka jsme nestáli. Jistě jsme vám však způsobili řadu nesnází. Jsme ochotni se s vámi za ně vyrovnat.“

„Kolik dáte?“ zeptal jsem se.

Tvářil se teď přímo blahovolně. „Sto dolarů, pane Lame.“

„Ale v inzerátu se mluvilo o tři sta dolarech.“

„Už jsem vám vysvětlil, pane Lame, že ten inzerát byl určen jisté osobě a že vy tou osobou rozhodně nejste.“

„A našli jste osobu, kterou jste hledali?“

„To podle mého názoru nikterak nesouvisí se záležitostí, o které jednáme, pane Lame.“

„A o jaké záležitosti vlastně jednáme?“

„O vaší kompenzaci,“ odpověděl a potom dodal: „Pokud máte vůbec na nějakou právo.“

„Pro vaši informaci, ten inzerát byl holý výmysl. Zřejmě jste si všechno popletli. Na červenou projel ve skutečnosti cadillac. Ford Galaxie projel s ostatními vozy správně na zelenou.“

„Takhle jste ovšem nemluvil, když jsme to projednávali,“ upozornil mě.

„Jenže tak mluvím teď – a tak to taky bylo.“

„Takže jste tu nehodu neviděl?“

„V inzerátu se nabízelo tři sta dolarů tomu, kdo dokáže přivést svědka, který tu nehodu viděl.“

„Inzerát byl pečlivě formulovaný tak, aby na odměnu měl právo jen ten, kdo by dosvědčil, že vina byla na řidiče fordu,“ řekl Lucas.

„Samozřejmě, jinak byste ho ani formulovat nemohli, protože by se vám přihlásilo nejmíň šest svědků.“

„Co po nás přesně chcete?“ zeptal se.

„Podle mého mám právo na těch tři sta dolarů,“ dožadoval jsem se. „Odpověděl jsem přece na ten inzerát v dobré víře, ne?“

„To nevím,“ váhal. „Opravdu?“

Jen jsem se usmál.

Lucas zaváhal, přejel si prsty po hraně brady a pak sevřel levou ruku do pěsti a přejel si konečky pravých prstů přes klouby. Po chvíli řekl: „Dobrá, pane Lame. Možná, že máte na tu odměnu přece jen právo. Budete mě muset na chvíli omluvit, protože tolik peněz v kapse nenosím. Budu muset zajít pro poukázku a potom vyzvednout peníze v sejfu. Potrvá to pár minut. Počkejte laskavě tady.“

Zvedl se a vyšel z kanceláře.

Byl jsem v pokušení vstát a trochu se porozhlédnout po jeho stole, ale zrcadlo na zdi mi nápadně připomínalo jedno z těch oken, kterým je vidět jen dovnitř, a tak jsem zůstal sedět a čekal.

Asi za pět minut se Lucas vrátil se třemi stodolarovými bankovkami a stvrzenkou.

„Tak prosím, pane Lame.“ Podal mi tři stodolarové bankovky a požádal mě: „Tady mi podepište tu stvrzenku.“

Na stvrzence stálo: „Já Donald Lam potvrzuji, že jsem přijal úplnou náhradu, na kterou jsem měl právo, neboť jsem odpověděl na jistý inzerát a upozornil na svědka nehody ze dne 15. dubna, tak jak to inzerát uveřejněný v novinách požadoval.“

Pod textem bylo volné místo na podpis a pod ním dvě prázdné řádky na adresu.

„Musíte se podepsat jménem a uvést plnou adresu,“ vybídl mě Lucas.

Složil jsem všechny tři stodolarové bankovky, zastrčil si je do kapsy, vzal do ruky stvrzenku, přetrhl ji napůl a pak obě poloviny ještě jednou na půl a hodil do koše na papír.

„Žádnou stvrzenku vám nepodepíšu,“ řekl jsem a zamířil ke dveřím.

Lucas zůstal sedět a díval se za mnou, roztrpčený, rozzlobený a bezradný.

Když jsem odcházel z kanceláře, oznámila hezká dívka, která seděla na jedné ze židlí, sekretářce: „Nemůžu už dál čekat. Vyřiďte mu laskavě, že se zkusím zastavit zítra. Mám nějakou schůzku.“

Vyšla přede mnou ze dveří. Společně jsme pak čekali na výtah.

Odhadl jsem ji na zvlášť inteligentní písařku, která dostala za úkol mě sledovat a zjistit, kam půjdu. Byla celá pryč z toho, že jí bylo svěřeno něco tak vzrušujícího a že na chvilku unikne nudné práci.

Přijel výtah, dívka nastoupila přede mnou a prozrazovala se skoro každým svým pohybem.

Technika, jak někoho sledovat, není žádné umění a dá se snadno naučit. Dívka dělala všechno špatně. Byla nervózní, během doby, kdy výtah sjížděl do přízemí, si aspoň čtyřikrát odkašlala, dávala si pozor, aby se ke mně neotočila, ale přitom se co chvíli nenápadně po straně ohlédla, jako by se bála, že se jí v tom výtahu vypařím.

Když jsme došli na ulici, pustila mě napřed, i když jsem se držel vzadu.

Dole v ulici byl malý bar. Rovnou jsem k němu zamířil, jako bych se tam měl s někým setkat.

Počkala, až vejdu, a mohla se mezitím aspoň rozhlídnout, s kým se tu mám sejít. Potom vstoupila a usadila se, způsobně, důstojně a sebejistě, a zřejmě doufala, že v ní nepoznám děvče, s kterým jsem prve jel ve výtahu a které jsem předtím viděl v kanceláři stavitelské firmy.

Přitom se ovšem neudržela, aby se po mně co chvíli nervózně ze strany nepootočila.

Dal jsem se do řeči s barmanem a zeptal se ho, kolik je hodin. Porovnali jsme si čas. Potom jsem zašel na pánský záchod. Byl odtud východ z baru a z velké jídelny.

Prošel jsem barovým východem do jídelny, vyšel ven a dal se dál ulicí.

Našel jsem skromně vyhlížející hotel, vešel dovnitř a zaregistroval se jako Donald Lam z Denveru v Coloradu. Vysvětlil jsem recepčnímu, že jsem nechal zavazadla na nádraží a že mi je brzy pošlou, ale protože zatím u sebe zavazadla nemám, že mu zaplatím zálohu.

Docela můj návrh uvítal.

Zaplatil jsem pokoj na jednu noc, dostal stvrzenku a klíč, dal je do kapsy a řekl: „Do pokoje zatím nepůjdu, počkám si ještě na zavazadla.“

Vyšel jsem z hotelu a zamířil rovnou k budově, kde měla kancelář firma Lathrop, Lucas a Manly. Skoro dvacet minut jsem postával u vchodu, než dívka konečně přišla.

Jak přicházela po chodníku, tvářila se sklíčeně a zklamaně. Vyšel jsem jí naproti a prošel kolem ní, ale díval jsem se rovnou před sebe, jako kdybych ji vůbec neviděl. Zahledl jsem však, jak se překvapeně zatvářila, když mě zahlédla mezi všemi těmi lidmi, otočila krk a potom celé tělo a pustila se za mnou.

Vedl jsem ji rovnou k hotelu, zašel jsem k recepci a co nejhlasitěji jsem se zeptal: „Mám tu nějaký vzkaz na jméno Donald Lam z Denveru? Klíč mám u sebe.“

Recepční se podíval do krabice na stole a zavrtěl hlavou. Místo pozdravu jsem na něj zamával klíčem a zamířil jsem k výtahu.

Nastoupit za mnou do výtahu se dívka neodvážila. Tím by už své štěstí pokoušela.

Vystoupil jsem ve čtvrtém patře, rychle se rozběhl ke schodišti a seběhl do třetího patra. Tam jsem zůstal stát a čekal jestli vyjede výtahem a bude mě sledovat až do patra.

Vzápětí vyjela nahoru další kabina a ručička se chvějivě zastavila na čárce čtvrtého patra.

Zmáčkl jsem knoflík druhého výtahu, nastoupil do něj ve třetím patře, sjel do haly a hodil klíč recepčnímu na stůl.

Dívka, co mě sledovala, bude mít aspoň možnost ohlásit svému šéfovi, že zjistila mou adresu a že bydlím v tom a tom hotelu dole ve městě.

Mohla být sama se sebou spokojená, já sám se sebou spokojen byl a navíc jsem měl pro Daphne Crestonovou jejích tři sta dolarů.

Potřeboval jsem ale nějaké čisté oblečení, a tak jsem zašel do svého stálého bytu zabalit tašku.

Jenom jsem došel ke vchodu do budovy, došlo mi, že jsem všechno zvoral.

Nevím, kde mě seržant Sellers čekal, ale nejspíš v zaparkovaném autě. Docela rychle vylezl z vozu a vyšel po těch prvních pár schodech, protože mi koukal přes rameno, ještě když jsem si prohlížel došlou poštu, co na mě čekala ve schránce.

„Dobrý den, prcku,“ pozdravil.

Ani jsem nevzhlédl. „Dobrý den, seržante. Cítil jsem vlhký tabák a hned jsem si řekl, že jste tu určitě někde poblíž. Co máte za novinky?“

„Vás.“

„Jak to myslíte?“

„Rozhodně se o vás teď mluví.“

„To je pro mě novinka.“

„Ale dlouho nebude. Jdeme nahoru.“

„Kam?“

„Do vašeho bytu.“

„A proč?“

„Chci se tam trochu porozhlídnout.“

„Máte povolení k prohlídce?“ zeptal jsem se. „Nějak moc si dovolujete.“

Vyšli jsme k mému bytu. Vytáhl jsem z kapsy klíč. Sellers se hrnul rovnou za mnou. Cítil jsem pach napůl vykouřeného vystydlého cigára, které žvýkal.

„Jestli vám to nevadí, podíval bych se na to povolení,“ požádal jsem ho.

„Proč ne,“ řekl Sellers a podal mi povolení k prohlídce, ve kterém se říkalo, že dotyčný pátrá po blíže neurčeném důkazu odneseném z domu číslo 1771 na Hemmet Avenue, kde byl zavražděn jistý Dale Dirking Finchley.

„To povolení je k ničemu,“ namítl jsem. „Má se v něm přesně uvést, o kterou jde osobu, které místo má být prohledáno, anebo který předmět nalezen.“

Sellers si přesunul v ústech vystydlé cigáro a ušklíbl se. „Chcete snad na základě svý námitky odpírat poslušnost policejnímu důstojníkovi?“

„Ne, vznesu tu námitku u soudu.“

„To klidně udělejte. Máte na to plný právo.“

„Co vlastně hledáte, Sellersi?“ chtěl jsem vědět.

„Jednu slečnu.“

„Jsem slušný starý mládenec.“

„Nevykládejte.“

Začal prohledávat byt podíval se do nádoby na odpadky, nahlédl do skříně, vlezl pod postel. Proštrachal celou skříň, pečlivě si prohlédl boty a podíval se do popelníku, jestli nenajde cigaretové nedopalky se stopami rtěnky.

„Kde ji máte, prcku?“

„Koho?“

„Tu slečnu.“

„Vymyslil jste si snad teorii, že mám slečnu, která něco ví?“

„Vy tu holku schováváte a dobře víte, co vás to bude stát.“

„A co asi?“ zeptal jsem se.

„Povím vám to, až se bude projednávat licence. Nerad do vás reju, Donalde, protože občas jste s námi spolupracoval a Berta Coolová je docela slušná ženská. Jen se s váma nemělá dávat dohromady. Do té doby vedla docela slušnou –“

„Výnosnou kancelář,“ přerušil jsem ho.

„Ale aspoň to byl poctivej podnik a Berta si nemusela dělat vrásky kvůli licenci.“

„Ty si nemusí dělat ani teď.*’

„Aspoň ne do tý doby, dokud je se mnou zadobře a jedná se mnou na rovinu,“ řekl.

Zašel do koupelny, podíval se na kartáčky na zuby, prohlédl ručníky a otevřel koš na špinavé prádlo.

„Vy ale hledáte věci na divných místech,“ poznamenal jsem.

„Občas na těch divnejch místech ledacos najdu,“ ujistil mě.

„Co hledáte kromě té slečny?“ zeptal jsem se ho.

„Peníze.“

„Kolik?“

„Podle informace, kterou jsem dostal, měly jistý stavitelský firmy předložit komisi projekt na výstavbu silnic, úpravu terénu a kanalizace a nakonec na všechny ostatní stavby. Nabídek měla být celá řada. A Finchley byl právním zástupcem výběrové komise. Spolu s nabídkami měla být předána záloha v hotovosti jako projev dobré vůle. Firmám, který se svými nabídkami neuspěly, se zálohy vracely, a proto se většinou platily formou šeků, ale doslechl jsem se, že jistá stavitelská firma poslala svou nabídku na poslední chvílí, a aby jí dodala legální platnost, musela zaplatit čtyřicet tisíc v hotovosti. Honem prý zavolali Finchleymu, ten postup schválil a oni pak odeslali peníze. A ty peníze mohly dost dobře být u Finchleyho, když ho trefila ta kulka.“

„Kdo vám to všechno řekl?“ zeptal jsem se ho.

„Malej ptáček.“

„A co je to za stavitelskou firmu?“

Sellers se po mně podíval a posunul si v ústech zbytek cigára.

„Proč se ptáte?“

„Protože mě to zajímá.“

„Abych vám řekl pravdu, Lame, nevím,“ odpověděl mi Sellers a potom dodal: „Ale mám takový neodbytný tušení, že vy to asi víte, A jestli to opravdu víte a necháte si to pro sebe, tak vám zlomím vaz, i kdyby to bylo to poslední, co udělám.“

Zamyšleně se na mě podíval. „Víte co, Lame, dám vám ještě šanci, abyste vyšel s pravdou ven.“

„Děkuju.“

„Taky mi máte zač děkovat. Rada policistů by si to s vámi nekompromisně vyřídila. Ale něco vám řeknu – v souvislosti s vraždou Dalea Finchleyho hledáme ženu. Máme svědectví že ve chvíli vraždy byla v domě nějaká žena. A předpokládá se, že ta žena vypálila onen osudný výstřel. Dostali jsme taky svědectví, že brzy po osudným výstřelu vyběhla z domu nějaká žena a zmizela v ulici. Nevíme, kam utíkala, ale je nám známo, že jste tam kolem jezdil. Víme, že pokud jde o ženský, jste učiněnej Don Quijot, a máme důvod se domnívat, že jste tu ženu dovezl k Finchleymu a čekal na ni před domem.“

„Jaký na to máte důkaz?“ zeptal jsem se.

„Spoustu důkazů, ale jak víte, podezřelejm se s důkazy nesvěřujeme.“

„Jsem snad podezřelý?“

„To jste.“

„Děkuju mockrát“

„Není zač… Ale ještě něco vám povím: máme důkazy, že jste se seznámil s mladou ženou jménem Daphne Crestonová, že jste se stavil v hotelu Travertine, že Daphne Crestonová byla s váma, že jste ji vyzvedl zavazadla a odjel a že jste měl naspěch a choval se podezřele. Co vy na to?“

„Nic.“

„Popíráte to?“

„Ne.“

„Přiznáváte to?“

„Ne tak docela,“ odpověděl jsem.

„Kdo je Daphne Crestonová?“

„Pracuju pro jistou ženu,“ odpověděl jsem. „A její jméno nikomu neprozradím.“

„Berta o tom nic neví. Žádná ženská se na vás neobracela. Nepracujete na ničem, co by mělo co dělat s vaší společnou činností.“

„Měl jsem v poslední době moc práce, a ještě jsem nestačil seznámit Bertu se všemi podrobnostmi.“

„Co děláte pro Daphne Crestonovou?“

Zaváhal jsem, jako kdybych se mu to chystal říct, a potom jsem zavrtěl hlavou. „Je to důvěrné.“

„Jak chcete,“ řekl Sellers. „Dám si na vás pozor, prcku.“

Přešel k telefonu, vytočil číslo a řekl: „Tady je seržant Frank Sellers. Mám pro vás rozkaz: 16-72-91-4, naléhavý. Jasný? Prima, tak nashle.“

Otočil si v ústech cigárem a posadil do nejpohoďlnějšiho křesla v bytě, jako kdyby tu chtěl zůstat aspoň týden. „Nemusím vás snad ani upozorňovat, Lame, že jestli je to, co jsme se o vás dozvěděli, pravda anebo aspoň většinou pravda, máte na krku pořádnej malér.“

„Ano, pokud bych ovšem odvezl tu ženu k Finchleyho rezidenci, počkal tam, až zajde dovnitř a zavraždí Finchleyho, pak ji naložil do auta a honem zavezl do hotelu a ukryl – pokud ji pořád ještě schovávám, mohl bych jít na hodně dlouho do lapáku.“

„Na to můžete vzít jed,“ ujistil mě Sellers.

„Ale jestli se naopak snažím pomoct své klientce a jde o soukromou záležitost, nemám sebemenší povinnost prozradit ji policii jen proto, že se mi snaží házet klacky pod nohy nějaká Katherine Elliottová.“

„O kom jste to teď mluvil?“ ožil Sellers, vyndal si z úst vlhké cigáro a napřímil se v křesle. „O Katherine Elliottové.“

„Kdo to je?“

„Taková mrzutá ženská, co se mi snaží nadělat nepříjemnosti.“

„A proč je mrzutá?“

Pokrčil jsem rameny. „Bůh ví. Snažil jsem se z ní dostat aspoň nějakou informaci pro jednoho klienta a odbyla mě.“

„Jakou informaci?“

„O inzerátu, který se týkal jisté nehody z patnáctého dubna.“

Sellers si znovu zastrčil vlhké cigáro do úst, znechuceně se na ně podíval, vstal, zašel do koupelny a spláchl cigáro do záchodu. Věděl jsem, že hraje o čas.

„Mohl byste mi říct o tý nehodě nebo o tom případu něco víc?“ zeptal se.

„Proč se na to nezeptáte Berty? Té věříte všechno. Zato mně ani slovo. Proč se nedomluvíte s ní?“

„Víte, něco z toho přece jen sedí, Lame. Snažil jsem se trochu vysledovat vaše počínání a Berta mi sdělila, že pracujete na nějakým podezřelým inzerátu – že si vás najala velká asociace pojišťoven, která se snaží odhalit celej řetěz podvodů.“

„Ani nevím, jestli bych vám toho tolik prozradil, ale když už to řekla Berta, je to zřejmě v pořádku. No a Katherine Elliottová je do případu s tím inzerátem zapletená. Nevím sice, jak moc, ale jedno vím jistě – že jsem se jí náramně znelíbil. Vím taky, že měla nepříjemnosti s Úřadem pro kontrolu podnikání.“

„To sakra neměla!“

„Ale měla,“ trval jsem na svém. „Napovídá vám nejnemožnější nesmysly jen proto, že ví, že ten případ prošetřuju, a bojí se, že než s tím skončím, pořádně do toho spadne.“

Seržant Sellers přistoupil k oknu a pak se posadil k malému jídelnímu stolu a začal bubnovat prsty o jeho desku. „Možná že máte přece jen pravdu,“ uvažoval.

„Možná.“

„Aspoň pevně doufám, protože jinak byste byl v maléru a tentokrát byste strhl Bertu s sebou, a to by bylo zlý. Berta je tvrdá jako kámen, ale je čestná a vždycky spolupracovala s policií.“

‚Já taky vždycky spolupracoval s policií,“ připomněl jsem mu.

„To určitě,“ bránil se Sellers, zvedl prst a přejel si jím krk. „To byla skvělá spolupráce!“

„Ale vyplatila se, aspoň vám.“

„Ano,“ připustil Sellers po chvíli, „vyplatila se. Ale teď už musím jít a na chvíli vám dát pokoj. Ale varuju vás – dejte si pozor, co děláte!“

Přistoupil ke dveřím, otočil se a řekl: „Nic ve zlým.“

„Nic ve zlém,“ odpověděl jsem mu.

Sellers odešel.

Věděl jsem, že kódovaný rozkaz, který dal dispečerovi, znamenal, že ze stanice mají hned poslat na moji adresu vozy s vysílačkami a hlídat mě na každém kroku, jen vyjdu ven.

Počkal jsem dobrou čtvrthodinku, aby se policie mohla připravit, a pak jsem vytáhl z kapsy výstřižek z novin, v kterých se psalo o Dennisonu Farleym, šťastném výherci irské loterie, a kde byla i jeho adresa na Severang Avenue 1328.

Vzal jsem si ze stolku, kde si ho běžně nechávám, svůj revolver a připnul ho na ramenní řemen.

Ať se pokouším zavěsit si tu zbraň sebepečlivěji, vždycky mi udělá bouli pod sakem, a proto ji hrozně nerad nosím. Ale tam, co jsem se teď chystal, mi vyboulenina pod kabátem určitě vadit nebude.

Kapitola 9

Dům číslo 1328 na Severang Avenue patřil k těm malým škatulkám nejúspornějšího typu, jakými zamořují předměstí stavební firmy, které mají po ruce čtyři různé projekty, postaví vždycky čtyři různé domky vedle sebe a pak začínají nanovo, až celou jednotku tvoří čtyřicet domů v deseti docela stejných uskupeních.

Dennison Farley bydlel ve zvlášť laciném domku, který měl dvě ložnice, jednu koupelnu, obývák spojený s jídelnou a kuchyň.

Byl právě doma. Z kuchyně se linula vůně, jak se tam něco vařilo. Farley vypadal hladově. Zřejmě ještě nejedl.

Z dechu mu byl cítit alkohol.

Byl to vysoký chlap s širokými rameny, hotový ideál ženských srdci, ale s trochu moc velkou pusou. Pohlédl na mě z výšky a zeptal se: „Co si přejete, pane Lame?“

„Rád bych si s vámi v klidu promluvil.“

„V úplném klidu?‘

„Mohl byste aspoň vyjít ze dveří?“ požádal jsem ho.

„Proč ne,“ souhlasil.

„A kdybyste si na chvíli sedl ke mně do auta, snad by nás nikdo neslyšel.“

„A o čem se mnou chcete mluvit?“

Podal jsem mu navštívenku a řekl jsem: „Jsem soukromý detektiv.“

„Ale, ale! Vždycky mě ohromně zajímalo, jak vy hoši vypadáte ve skutečnosti.“ Přelétl mě pohledem a najednou se rozesmál.

„Co vám připadá tak k smíchu?“ zeptal jsem se ho.

„Vy,“ odpověděl.

„Vážně?“

„Fakt. Vídám soukromé detektivy v televizi nebo o nich čtu v knihách a vždycky jsou to chlapi jako hory, co dají každou chvíli někomu do huby a vyrazí mu zuby, uplatní na něj karate, zlomí mu jednu ruku nebo dvě, fouknou si do dlaní a skočí do postele s pěknou kočkou.“

„No a?“

„Vy ten typ nejste.“

„Ale poradím si,“ ubezpečil jsem ho.

„To bych rád věděl, jak,“ provokoval.

Otočil jsem se a sáhl do kapsy, aby byla vyboulenina pod sakem víc vidět.

Farley se na mě podíval a trochu vystřízlivěl.

„Chápu, a co chcete ode mě?“

„Chtěl bych si s vámi promluvit.“

„To už jste říkal.“

„O jedné soukromé záležitosti.“

„V tom se taky opakujete.“

„Má to co dělat s jistým společným vlastnictvím.“

„S jakým společným vlastnictvím?“

„S vlastnictvím Daphne Crestonové.“

Prudce se napřímil, jako kdybych ho uhodil mokrým ručníkem. V očích měl najednou studený tvrdý výraz. „Nevím, o čem mluvíte.“

„Chcete si se mnou sednout do auta a chvíli poslouchat, nebo se mám sebrat a jít?“

„Radši koukejte zmizet a neotravujte mě, nebo vám jednu vrazím a nadělám z vás fašírku.“

„Jak myslíte. Rozhodnutí je na vás. Já vám jen dávám šanci, abyste se dostal z toho propletence.“

Obrátil jsem se a pomalu vykročil po betonové cestičce k místu, kde jsem zaparkoval vůz.

Vzápětí jsem za sebou zaslechl těžké kroky a na rameno mi dopadla veliká ruka. „Poslyšte, Lame,“ řekl mi Farley, „byl bych moc nerad, abyste odcházel s cukáním, že mi uděláte průšvih.“

Ani jsem se k němu neotočil. „Průšvih jste si už udělal sám.“

Šel jsem dál, otevřel si přední dveře auta a vklouzl k volantu.

„Počkejte přece,“ požádal mě Farley.

Oběhl vůz a posadil se ke mně z druhé strany. „Měl byste mi snad přece jen říct, oč jde,“ navrhl.

„O společné vlastnictví,“ opakoval jsem znovu. „Vyhrál jste v loterii sto dvacet tisíc dolarů. Kolik z toho míníte dát Daphne, abyste jí vynahradil úspory, co jste jí vybral a utekl a nechal jí, ať se z toho vymotá sama –“

„Víte, Lame, to manželství nebylo k ničemu. Daphne to už tenkrát dobře věděla. Souhlasila, že se mnou bude žít jakoby v manželství, aby si udržela před známými zdání důstojnosti.“

„Uvedli jste to tak v manželské smlouvě?“

„Vy jste se snad zbláznil.“

Mlčel jsem.

„Kolik po mně chce?“ zeptal se Farley.

„Nevím. Mít po ruce dost peněz v hotovosti, tak bych jí být vámi navrhl, že jí dám pět tisíc dolarů.“

„Pět tisíc dolarů!“ vykřikl. „Vám snad přeskočilo. Víte, co mi z té výhry zbylo, když mi sáhl hluboko do kapsy berňák?“

„Jistě, proto taky mluvím o pěti tisících. Jinak bych vám byl navrhl padesát.“

„Koukněte, Lame, jsem ženatý člověk. Mám sedmiletou dcerku, roztomilé dítě. Víte, jak by jí bylo, kdybyste –“

„Kdybych to všechno vyzvonil?“

„Přesně tak.“

„Na to jste měl myslet, než jste si s Daphne začal,“ řekl jsem mu.

„Uvažte, Lame, jsem obchodní cestující. Jsem hodně mimo domov, a když někam vypadnu, chovám se jako každý jiný normální mužský. Ale svou ženu a holčičku mám rád a neudělal bych nic, co by jim ublížilo.“

„Tak to je v pohodě. Když jste neudělal nic, co by jim ublížilo, nemáte se čeho bát.“

„Tak jsem to nemyslel. Chtěl jsem říct, že někdy to člověka prostě posedne. Udělá něco, za co se potom stydí, ale neudělá to schválně. Je to spíš jen takový úlet.“

„To vím,“ řekl jsem mu.

„Víte to, ale chápete to?“

„Jasně že to chápu,“ odpověděl jsem, „a chápu taky, že jestli chcete pro změnu udělat něco poctivého, dáte Daphne těch pět tisíc dolarů.“

„Podle mě nemá právo ani na cent. Šla do toho s otevřenýma očima.“

„Podle mě má právo na mnohem víc,“ nesouhlasil jsem. „Vlákal jste ji do bigamistického manželství. Je moc citově založená a smířlivá, než aby vás žalovala. Ale když vás potkalo takové štěstí a vyhrál jste hlavní výhru v loterii, nemohla si nevzpomenout na společné konto, které jste vybral a zdrhl.“

„Dělalo to jen něco málo přes jedenáct set dolarů, A ty jí klidně dám. Stejně jsem to chtěl udělat dávno. Jenže jsem v té době neměl moc peněz a – vybral jsem naše konto částečně proto, že jsem ty prachy potřeboval, a částečně protože jsem nechtěl, aby si mohla –“

„Co aby si mohla?“

„Najmout nějakého zatraceného soukromého detektiva,“ vyhrkl.

„Tak vidíte. A teď si stejně najala zatraceného soukromého detektiva a přijde vás to nejmíň na pět tisíc dolarů. A to si ještě nejsem jistý, jestli ji přesvědčím, aby se s nima spokojila.“

„Já si to ale nemůžu dovolit.“

„Jak myslíte. Co když –“

Vtom se přihnalo policejní auto a zastavilo vedle nás. Vystoupil z něho seržant Frank Sellers s poměrně čerstvým cigárem v ústech a přikročil k nám.

„Vy jste nás tedy prohnal,“ stěžoval si. „A teď se podíváme, co se to zase děje tady.“

Ukázal Farleymu průkaz. „Jak se jmenujete?“

„O co jde?“ zeptal se Farley.

„Jak se jmenujete?“ opakoval Sellers. „A ne abyste si začal vymejšlet nějakej pseudonym.“

„Dennison Farley.**

„Jak dlouho se znáte s tímhle chlapíkem, s Donaldem Lamem?“

„Právě jsme se poznali.“

„Co po vás chce?“

„To je soukromá věc“

„Ptám se vás, co po vás chce?“

Farley zaváhal.

Ke dveřím domku vyšla hezká žena, podívala se ven a uviděla ho, jak sedí v mém autě a vedle parkuje policejní vůz. Řekla něco, vrátila se do domu a pak zase přistoupila ke dveřím a dívala se na nás.

„Tak co?“ nevzdával se Sellers.

„Ten chlap je soukromý detektiv. Chce po mně peníze pro jednu holku, s kterou jsem se zapletl před pár měsíci na Středozápadě.“

„Jak se ta holka jmenuje?“ chtěl vědět Sellers.

„O tom snad nemusíme mluvit. To je přece –“

„Jak se jmenuje?“

„Daphne Crestonová,“ odpověděl Farley.

„To snad ani není pravda!“ zamumlal Sellers.

„Náramně mi to připomíná vydírání,“ nechal se slyšet Farley.

„Čím jsem vám vyhrožoval?“ zeptal jsem se ho.

„Nedá se to tak docela jasně říct.“

„Vyhrožoval jsem vám něčím konkrétně?“

„Mluvil jste o průšvihu.“

„A řekl jsem přesně, jaký průšvih myslím?“

„Vlastně ani ne.“

„Zastrašoval jsem vás, že vás budu žalovat, když neuděláte, co po vás chci?“

„Měl jsem dojem, že na to narážíte.“

„Pusťte to z hlavy,“ řekl jsem mu. „Ničím vám nevyhrožuju. Zastupuju ženu, která má plné právo dostat od vás ten podíl, a jestli máte jen kapku cti v těle, tak jí ho zaplatíte. Pokud nevíte, co to čest je, těžko vám můžu pomoct, a taky vám nezaručuju, že proti vám nebudeme postupovat, když nepřistoupíte na její nároky.“

„Co to má všechno znamenat?“ zajímal se Sellers.

„Malou rodinnou rozepři, seržante.“

Farley vytáhl z kapsy šekovou knížku. „Dobrá, vystavím Daphne Crestonové šek na pět tisíc. Ale napíšu na něj: Náhradou za všechny požadavky, právní, finanční či jiné.“

„A já jí ten šek předám. Jestli je krytý a slečna Crestonová si na něj peníze vybere, dostanete stvrzenku. Ale jestli vám ho vrátí, znamená to, že s částkou nesouhlasí.“

„Měla by s tím zatraceně rychle souhlasit. I kdyby se postavila na hlavu, nedostane ode mě ani o cent víc.“

Sellers tam stál a čekal, až Farley vyplní šek a podá mi ho.

„Brzy se vám ozvu,“ oznámil jsem Farleymu. „Máte telefon?“

„Mám, ale nejsem v seznamu.“

„Tak napište číslo na šek.“

Farley doplnil na šek své telefonní číslo.

„Tak to by bylo,“ řekl jsem a obrátil jsem se k Scllersovi. „A co tu děláte vy, seržante?“

„Jen jsem si myslel, že bych si vás měl trochu ohlídat, abyste se nedostal do dalšího maléru.“

„Neviděl jsem, že byste za mnou jel.“

„To jste taky zatraceně vidět nemohl. Byla to profesionální práce, ale ne moje. Sledovali vás vrtulníkem.“

Farley se na nás vyjeveně díval, div mu oči nevypadly z důlků.

„Co je to vlastně za chlapa?“ vyzvídal na Sellersovi.

„Snad vám to řekl sám, ne? Jmenuje se Donald Lam a je jednička.“

Po těch slovech se obrátil a šel k vozu.

Kapitola 10

Když se Berta Coolová konečně dostala z kanceláře, ráda si doma jen tak polenošila a převlečená do pyžama, hedvábného županu a trepek poslouchala z hi-fí klasickou hudbu.

Tuhle představu jsem si vždycky jen těžko srovnával s Bertiným jednáním v kanceláři, když uvězněná v podvazkovém pasu vzpřímeně seděla na rozvrzané otáčecí židli, oči stejně tvrdé jako brilianty na prstech a snažila se ze všeho, čeho se jenom dotkla, vymáčknout poslední cent.

Věděl jsem, že Berta nesnáší, když ji někdo vyrušuje doma pracovními záležitostmi, ale valil se na nás pěkný průšvih a jinak jsem se s ní domluvit nemohl.

Zavolal jsem jí na její tajné číslo.

Zvedla telefon a já zpovzdálí uslyšel zasněné tóny Beethovenovy Šesté symfonie.

„Tady je Donald, Berto,“ ohlásil jsem se.

„Kam ses sakra ztratil?“

„Měl jsem práci.“

„A co chceš?“

„Musím s tebou mluvit“

„Až zítra.“

„Ne, hned.“

„Dobrá, tak přijď, když to nepočká.“

„Je to moc důležité,“ řekl jsem.

„Jinak bys mě doufám nevolal.“

Zajel jsem do jejího bytu, který byl zasvěcen maximálnímu osobnímu přepychu. Měl těžké závěsy, tlumené nepřímé osvětlení, měkká pohodlná křesla a voněl bylinkami.

Berta mě uvítala u dveří s prstem na rtech a tiše řekla: „Pojď dál, posaď se a mlč, dokud ta skladba neskončí.“

Usadila se v pohodlném křesle, opřela se dozadu, zavřela oči a s blaženým úsměvem ve tváři vstřebávala hudbu, asi jako by unavený golfista vnímal každým pórem rozkoš horké lázně.

Když deska dohrála, zmáčkla Berta knoflík, přístroj se s klapnutím vypnul a Berta se na mě zadívala jasnýma očima plnýma nevole.

„Víš, že nesnáším, když mě někdo večer vyrušuje pracovními věcmi, Donalde.“

Já vím.“

„Tak co chceš?“

„Chci zrušit naše partnerství.“

„Cože?“ zeptala se ostře, jak se pokoušela vzpřímeně posadit „Chci zrušit naše partnerství.“

„A copak jsem ti udělala? Tolerovala jsem ti všechny tvoje vylomeniny – tak bys snad měl –“

„Nejde o to, cos udělala ty, ale co jsem provedl já.“

„A cos provedl?“

„Dostal jsem se do maléru, přijdu nejspíš o licenci a nechtěl bych, abychom o ni přišli oba.“

„Tak se mi zdá, žes mluvil s Frankem Sellersem.“

„Spíš mluvil on se mnou.“

„Ach tak,“ povzdychla si Berta a potom dodala: „V tom je ovšem rozdíl.“

„Jde o ten zatracený inzerát, co se týkal té automobilové nehody,“ vysvětloval jsem. „V celé té věci je něco moc podezřelého. Dal jsem si plno práce a utratil hodně peněz, abych si vytvořil novou identitu, a pak jsem zašel do té kanceláře v Monadnocku. Jistá Katherine Elliottová tam má takové pochybné kanceláře – člověk si může jednu najmout na hodinu a třeba i jenom na čtvrthodinu. Přijal mě tam muž jménem Harper. Dělal jsem, co jsem mohl, abych ho přesvědčil, že jsem ochoten podepsat za tři sta dolarů křivé místopřísežné prohlášení. Měl jsem dojem, že jsem uspěl, ale na inzerát odpověděl ještě někdo – mladá žena, která se jmenuje Daphne Crestonová. A jen jsem ji viděl, bylo mi jasné, že o mě asi zájem mít nebudou, protože ta slečna vypadala přesně na svědkyni, jakou hledali – nerozkoukaná, naivní a zřejmě v prekérní situaci. Rozhodl jsem se tedy, že na to půjdu jinak. Seznámil jsem se s Daphne. A samozřejmě že Daphne dali přednost a mě poslali do háje. Tak jsem začal přes Daphne trochu pátrat a zjistil jsem, že Rodney Harper se ve skutečnosti jmenuje Walter Lucas a že je spolumajitelem významné stavitelské firmy Lathrop, Lucas a Manly. Mezitím se náš klient Barney Adams dal nějak dohromady s Katherine Elliottovou. Nejspíš ji podplatil, aby mu řekla, co všechno ví. Dověděl se od ní, že mě odbyli, a strašně ho to naštvalo. Utratil přece spoustu peněz, aby si prese mě něco zjistil, a neměl nejmenší chuť se s těmi penězi rozloučit.“

„Nemohli jsme přece za to, že se objevil někdo, kdo jim taky naletěl,“ řekla Berta. „Co od nás vlastně ten Adams čekal – že jsme neomylní?“

„Přesně to,“ souhlasil jsem. „Neomylnost.“

„Ale vedeš si dobře, když ses spojil s tou Daphne Crestonovou – a jak tě znám, mám takový tušení, že když je ta slečna trochu naivní a citová, vzhlíží okouzleně k tvý nekonečný moudrosti.“

„Vídám se s ní dál,“ připustil jsem.

„A kde je ta slečna teď?‘ zeptala se Berta.

„V bytě, co jsem si najal jako skrýš.“

„Pod jakým jménem?‘

„Naštěstí pod mým.“

„Proč naštěstí?“

„Protože celá ta záležitost je nějak propojená s případem vraždy a ti lidé do toho potřebovali někoho zatáhnout, aby se vypořádali s Dalem Finchleym. Odvezli Daphne Crestonovou k Finchleyho domu. Řekli jí, aby tam sebrala aktovku, a Daphne to udělala. Finchley byl zavražděn skoro na chlup přesně, kdy vstoupila do domu. Muž, kterého znala jako Rodneyho Harpera, se na ni vybodl, ujel a nechal ji, ať si poradí sama. Ale Daphne se zachovala inteligentně, podařilo se jí z domu utéct a vyhnout se policii a dostat se potom zpátky ke mně. Jenomže policie ví, že tam byla nějaká žena, a Katherine Elliottová o mně zas vykládá holé nesmysly a pokouší se mi oplatit, že jsem zašel na Úřad pro kontrolu podnikání a upozornil je na její podivné kšefty. Takže je z toho všeho pěkná mela.“

Berta zavřela na chvíli oči, zamyslela se a potom řekla: „Ale Donalde, velká stavitelská firma by přece nebyla ochotná takhle riskovat, utratit tři sta dolarů a zamotat se do takovejch čachrů, jen aby obstarala někoho, na koho by mohla všechno svalit.“

„Jenomže k tomu ochotná byla a taky to udělala. A z toho je vidět, že šlo o něco velkého. Ti lidé se báli, aby nevlezli do pasti, a tak do té pasti poslali někoho, kdo byl ochoten dopustit se za mizerných tři sta dolarů křivopřísežnictví. V tom projektu šlo samozřejmě o prachy.“

„O kolik?‘

„V aktovce, kterou odnesla Daphne, bylo čtyřicet tisíc dolarů.“

„Ježkovy oči!“ zvolala Berta.

„Přesně čtyřicet tisíc, a to je ještě docela možné, že Daphne sebrala jinou aktovku, než měla.“

Berta chvíli mlčela a potom se zeptala: „Co ví seržant Sellers o tý dámě?“

„Nic moc. Ví, že je moje klientka. A ví, že v době, kdy byl Finchley zavražděn, jsem se pohyboval poblíž toho domu.“

„Cos tam sakra dělal?“

„Sledoval jsem auto, ve kterém vezli Daphne.“

„Pěkně ses do toho namočil,“ konstatovala.

„Proto jsem za tebou taky přišel.“

„Divím se, že si tě Sellers neodvezl rovnou na policii a trochu si tě tam nevzal na paškál.“

„Určitě by to udělal, nebýt jedné věci.“

„A které?“

„Věděl jsem, že si mě Sellers ohlídá, aby zjistil, jak zapadá do celého případu Daphne. A tak jsem si zkusil obstarat alibi – rozjel jsem se za jejím manželem a snažil se z něho vyrazit nějaké peníze. Čekal jsem, že se postaví na zadní, a trošičku jsem ho vydíral. Vtom se objevil Sellers a chlap si myslel, že mám za sebou policii, ustoupil na celé čáře a bylo to.“

„Kolik jsi z něho vyrazil?“

„Pět táců.“

„Ty rošťáku!“ obdivovala mě Berta.

„Jenže celá ta věc je dost zamíchaná. Katherine Elliottová vede řetěz pochybných kanceláří a Úřadu pro kontrolu podnikání se to nelíbí.

Zato Barncy Adams se ji pokusil podplatit, aby se od ní dověděl, jak to vlastně s tím inzerátem je, a zřejmě si zjistil své –“

„Na koho je napojenej Adams?“ zeptala se Berta.

„Nevím a moc by mě to zajímalo. Ty jeho řeči, že je zástupce několika pojišťovacích společností, mi připadají jako nesmysl.“

Berta se znovu odmlčela a potom se zeptala: „A co ta Daphne Crestonová – je hezká?“

„A jak.“

„To jsem si mohla myslet,“ podotkla Berta. „Proč se vždycky tak hloupě ptám?“

„Byl bych jí stejně pomohl. Potřeboval jsem další želízko do ohně.“

„No, mám dojem, že sám máš ohně dost,“ poznamenala Berta. „Ale proč bych se pletla do věcí, po kterejch mi nic není. A vtipný to zrovna nijak nebylo.“

Je to moc milé děvče, Berto,“ řekl jsem.

„Co ještě jsi pro ni udělal?“

„Vymohl jsem jí těch tři sta dolarů.“

„V hotovosti?“

„V hotovosti.“

„I těch pět táců?“

„Na ty mám šek.“

„Vystavenej na nás nebo na Daphne?“

„Na Daphne.“

„Daphne o tom ví?“

„Ne, neodvažuji se jí to říct.“

„Proč?“

„Myslím, že mě sledují. Jsem pro ně teď větší vyvrhel než Al Capone.“

„A co chceš, abych udělala já?“

„Nejlepší, když mě hodíš přes palubu. Zrušíme svoje partnerství. Uděláme to písemně, s datem, zavoláme si na to svědka a můžeš to ukázat seržantu Sellersovi –“

„Neblbni,“ zarazila mě Berta. Jsem sice stará protivná potvora, ale svýho společníka na potápějící se lodi neopustím. Tyhle řeči pusť rychle z hlavy.“

„Ale mohlo by to být vážné,“ varoval jsem ji. „Většinou se umím z takové situace vymotat, ale tentokrát si nevím rady. Katherine Elliottová se mě pokouší dostat do maléru, protože dobře ví, že když budu mít máslo na hlavě, nemůžu zatopit ji.“

Berta se bojovně zatvářila. „Dobrá, však si s tou Katherine poradíme.“

„Jenže to nebude tak jednoduché,“ pochyboval jsem.

„Všechno je to jednoduchý, když jedná ženská se ženskou,“ opáčila Berta. „Věci se značnou komplikovat, až když ženský jednají s mužskými. Ženský jsou rozený intrikánky. S chutí aranžujou nevyzpytatelný akce, který přinášejí netušený výsledky. Potrpí si na předstírání. Malujou se, nasazujou si falešný řasy a do vlasů příčesky, vyztužujou si ňadra a nosí vycpávky na zadku. A zrovna tak taky žijou. Jednají rafinovaně a všeho, oč stojí, dosahujou nepřímo. A když mají co do činění s ženskou, která věří na přímý metody a strhá z nich všechny ty falešný propriety, úplně se rozsypou. Však já si za tou Katherine zajdu a dám jí, mrše, co proto, to mi věř. Máš její domácí adresu?“

.Ano. Bydlí ve Steelbuilt Apartments. Dostal jsem tu adresu od jedné známé, nějaké Evelyn Calhounové.“

„Další ženská!“ povzdychla si Berta.

„Jo, další ženská.“

„Dobrá známá?“

„Dost dobrá.“

‚A co dělá?“

„Je sekretářkou na Úřadu pro kontrolu podnikání. Je ochotná s námi v rozumné míře spolupracovat, ale občas ji musíme do něčeho zasvětit, protože ji náramně zajímají akce Katherine Elliottové. Už jednou se střetly a Evelyn varovala Katherine, aby si napříště dala pozor.“

„Měla bych asi za tou Katherine Elliottovou zajít a trochu jí pocuchat účes,“ řekla téměř toužebně Berta.

„To bych ti neradil, Berto. Nejdřív si musíme pořádně zjistit, oč běží, a pak se teprve můžeme do těch lidí obout. Jedno mi ale dělá značnou starost – jde o něco velkého, a my zatím pracujeme s úplnými nýmandy.“

Berta se na chvíli zamyslela a pak se zeptala: „A jak je na tom ta Daphne Crestonová?“

„Má chudinka jen pětatřicet centů.“

„A aktovku se čtyřiceti tisíci dolary?“ připomněla mi Berta.

„Ano, a v hotovosti.“

„Kdo ví, že ji má u sebe?“

„Mohl by to vědět především Walter Lucas.“

„A z čeho ta Daphne především žije?“

„Dobře jsem svůj falešný byt vybavil. A Daphne tam teď bydlí. Aspoň doufám, že tam je. Nařídil jsem jí, ať za žádných okolností nevychází.“

„A seržant Sellers ví, žes pro ni dostal pět táců?“

Přikývl jsem.

„Určitě si dobře ohlídá, co se s těmi pěti papíry stane,“ upozornila mě Berta.

Znovu jsem přikývl. „Takže co s tím chceš dělat?“

„Musím honem sehnat Elsie Brandovou. Nadiktuju jí dopis pro Daphne Crestonovou, naprosto neosobní dopis: Milá pani Crestonová, zřejmě vás bude zajímat, že jsme se spojili s Vaším bývalým manželem a získali od něj vyrovnání ve výši pět tisíc dolarů. Přiloženě Vám posíláme šek a navrhujeme Vám, abyste v případě, že s částkou souhlasíte, peníze na šek vyzvedla a potom se zkontaktovala s námi, abychom se dohodli na vyrovnání našich honorářů v této záležitostí. Současně připomínáme, že částka je vyrovnáním všech finančních nároků, které na svého bývalého manžela máte.“

„A jak to chceš poslat?“ zeptala se mě Berta.

„Poštou Spojených států, expres, a kopii si necháme založenou u nás. Až se přihrne seržant Sellers, najde ten dopis a –“

„Zjistí adresu,“ přisvědčil jsem.

„Ano, zjistí adresu,“ přisvědčil jsem.

„Chceš snad, aby tu adresu znal?“

„Ne, nemůžu si to dovolit, dokud –“

„Dokud?“

„Dokud nebude případ vyřešený.“

„Ale právě jsi říkal, že si Sellers tu adresu zjistí.“

„A to je taky pravda. Zjistí, ale nejspíš tak za čtyřiadvacet hodin.“

„A myslíš, že do té doby budeš mít případ vyřešenej?“

„Do té doby ho chci mít vyřešený.“

„A kterej případ vlastně?“

„Mám velké obavy, že hlavní je ten případ vraždy Dalea Finchleyho. A všechno je natolik propojené, že zřejmě nic nezjistím, dokud se nedovím, co se v tom domě stalo.“

Berta zavrtěla hlavou. „To se určitě nedovíš. Policie už na tom pracuje jako divá. Jenom se do toho zbytečně namočíš, povezeš se v tom a už se z toho nevyhrabeš.“

„Tak co jiného mám dělat?“

„Sedět a čekat,“ poradila mi Berta.

„Jenomže mezitím se ukáže u nás v kanceláři Frank Sellers. Bude se chtít podívat na naše materiály k případu Daphne Crestonové. Požádá nás, ať mu ty spisy předložíme jako projev naší dobré vůle.

Vysvětlíme mu, že to nejde, protože se jedná o soukromou záležitost. A on si je potom vyžádá jako důkaz k případu vraždy.“

„Dobrá,“ souhlasila Berta, „tak využij trochu tý svý vynalézavosti. Jak mu v tom můžeme zabránit?“

„Zabránit mu v tom nemůžeme.“

„Dobrá, tak jak ho můžeme zmást?“

„Proto jsem za tebou nepřišel. Berto. Nechci, abys s tím měla cokoliv společného.“

„Tyhle řeči si nech. Jedeme v tom společně. Koukej si honem něco chytrýho vymyslet a pak odsud rychle vypadni, ať si můžu ještě vychutnat trochu tý hudby.“

„Co takhle napsat Daphne na poste restante, poslat tam dopis a požádat potom Elsie, aby dopis jménem Daphne Crestonové vyzvedla a zanesla jí ho do bytu?“ napadlo mne. „Elsie Brandovou ještě nebudou brzy po ránu sledovat.“

„Znáš Elsiin telefon a adresu do bytu?“ zeptala se mě Berta.

Přikývl jsem.

„To jsem si mohla myslet,“ řekla Berta a potom dodala: „Zavolej jí a já si s ní promluvím.“

„Třeba je někde na rande.“

„Tak jí zavoláme, až se vrátí. Někdy doma být musí.“

„Pravděpodobně ano.“

„Není to přece typ děvčete, co zůstává celou noc kdovíkde. Ledaže bys v tom měl prsty ty. Bože, jak ta se po tobě dívá! Sleduje tě očima po celý kanceláři… Už mě to začíná rozčilovat. Proč jí nedáš košem a nenajdeš si nějakou domáckou, ošklivou… Ne, to bys nebyl šťastnej – a kdyby sis nabrnknul jinou, tak by to dopadlo úplně stejně. Nevím, co na tobě ty ženský vidí, ale nejspíš to bude tím, že se kvůli nim nepřetrhneš, aby sis je kdovíjak předcházel. Děláš si svou práci a to je přitahuje.“

Velitelsky na mě namířila prstem. „Podej mi telefon, Donalde.“

Podal jsem jí telefon a nadiktoval jí Elsiino číslo.

Berta je vytočila a za chvíli už mluvila s Elsií.

„Vezměte si tužku, Elsie,“ řekla jí, „chci vám nadiktovat dopis. Chtěla bych, abyste si ho napsala těsnopisem. Jste připravená?“

Pak nadiktovala Berta Elsii dopis pro Daphne Crestonovou.

„Tak, ten dopis adresujte Daphne Crestonové, poste restante. Nejdřív ale dojděte do kanceláře a přepište ho na stroji. Než ho napíšete, dorazí za vámi Donald s pěti tisíci dolary, který k tomu dopisu přiložíte; A Donald už vám řekne, co máte zařídit hned po ránu, ještě než přijdete do kanceláře. Je vám to jasný. Jistě, Donald je docela v pořádku… Je právě tady u mě… Samozřejmě že se mu nic nestalo… Propánaboha, tak počkejte u telefonu.“

Berta se ke mni znechuceně obrátila. „Elsie chce slyšet od tebe, že je všechno v pořádku.“

Vzal jsem si sluchátko. „Ahoj, Elsie. Všechno je v pohodě.“

„Já měla takový strach, Donalde.“

„Proč?“

„Nevím, ale můžeš v tom vidět ženskou intuicí, jestli chceš. Ale že jsi v nějakém maléru, viď, Donalde?“

„Pusť to z hlavy, já jsem v maléru pořád. Zajdi do kanceláře a já tam přijdu za tebou. Vypravíme ten dopis a já ti k němu přidám na přiložení šek – a taky tři hezké, docela nové šustivé stodolarové bankovky.“

„Není to trochu riskantní posílat takhle peníze poštou?“

„Riskantní to je.“

„Proč je tak tedy posíláme? Mohla bych je doručit osobně.“

„To by bylo ještě riskantnější. Ale za chvíli se uvidíme v kanceláři. Nelam si ničím hlavu, Elsie. Všechno je v nejlepším pořádku.“

Zavěsil jsem. Berta zavrtěla hlavou. „To děvče v tobě vidi pánaboha. A podle mě s tím nemůžeš udělat nic jinýho, než postavit ten vztah na trochu pozemštější normálnější základ, jenže to by zas přineslo další problémy.“

„Tak co mám tedy dělat?“ chtěl jsem vědět.

„Musíš to nějak vydržet,“ utěšovala mě Berta. Já bych se snad zbláznila, kdyby na mě někdo v jednom kuse zamilovaně zíral. Ale ne aby ses pokoušel udělat z ní očko, Donalde, Elsie na to není.“

„Já vím.“

Berta si povzdechla. „Proč někdy ty ženský neobtěžuješ, aby ti daly pár facek? To by bylo určitě normálnější.“

„A co když by mi těch pár facek nedaly?“

Berta se nad tím zadumala a uznala: „To by pak pořádně narušilo pracovní kázeň.“ A po chvíli dodala: „Už teď je podkopaná až dost. A víš co, koukej vypadnout, ať se zas můžu věnovat hudbě.“

„Sellers je na válečné stezce,“ připomněl jsem jí.

„Kolik máme času?“

„Nanejvýš tak čtyřiadvacet hodin. Znáš Sellerse. Může se sem každou chvíli přiřítit jako buldozer. Na nějaký čas jsem se ho zbavil – možná tak na dvanáct až čtyřiadvacet hodin.“

Berta si povzdechla. „Aspoň si mezitím poslechnu trochu muziky a stačím si promyslet pár rafinovanejch plánů, který nás stoprocentně vytáhnou z týhle šlamastyky. Ostatně ty se do pasti stejně jednou chytneš.“

„To se ti pořád snažím říct, že už v pasti jsem.“

„Co se dá dělat,“ rezignovala Berta. „Než jsi k nám přišel, vedla jsem docela příjemnou prosperující firmu, ale od tý doby nemám chvilku klidu. Kdyby to bylo nutný, mohla bych samozřejmě odejít do penze, jenomže to bych neudržela tenhle byt a musela bych se stěhovat do nějakýho krcálku,“

„Tak proč nechceš zrušit to partnerství?“

„Nech už těch řečí,“ zarazila mě Berta. „Padej a pusť se do práce.“

Ani mě nevyprovodila ze dveří. Když jsem za sebou zavíral, zaslechl jsem ještě tóny Straussova valčíku, který měl ukonejšit Bertiny pocuchané nervy.

Kapitola 11

Než jsem přišel do kanceláře, měla Elsie Brandová dopis napsaný.

„Kdo je ta Daphne Crestonová, Donalde?“ zeptala se mě. „V kanceláři o ní nemáme žádný záznam.“

„Já vím,“ odpověděl jsem. „Kontaktovala mě mimo. Berta o ní ví.“

„Ach tak.“

„Vyzvedl jsem jí pět táců. A taky tři sta dolarů v bankovkách. Přilož je k tomu dopisu a pošli na poste restante. Zítra zajdeš na poštu k okénku poste restante a oznámíš tam změnu adresy. Řekneš, že jsi Daphne Crestonová.“

„A jaká je adresa?“

Dal jsem jí kartičku, na kterou jsem napsal tiskacím písmem číslo bytu, který jsem si najal jako skrýš.

„Slečna Crestonová tam má byt.“

Přikývl jsem „Pod svým jménem?“

„Víš,“ vysvětloval jsem, „možná tam bydlí pod jiným jménem. Musí se schovávat a je tam asi pořád ještě tajně – ale ten dopis dostane. Povím ti, co uděláme – necháme plavat poste restante, nacpeme všechno do obálky a pošleme ji to expres na tuhle adresu. Napiš: u Donalda Lama na tuhle adresu. Ale na naší kopii necháme poste restante. A dopis prostě vezmeme a hodíme na poštu.“

‚A co kdybychom ho poslali potrubní poštou?“

„Radši ne, když ho odneseme na poštu, půjde rychleji.“

„Ale potrubní pošta je přímo tady v budově. A vybírá se v deset večer.“

„Víš to jistě?“

„Samozřejmě, vždycky posílám dopisy těsně předtím, než se pošta vybírá.“

„To je senzační, Elsie. Když nepůjdeme na poštu, aspoň na sebe neupozorníme. Kdyby nás cestou sledovali, domysleli by, že odesíláme důležitý dopis. A kdo ví, co by pak seržant Sellers podnikl.“

„Copak v tom figuruje seržant Sellers?“

„Ten figuruje ve všem, co má co dělat se mnou. Jak má nějaké starosti, soustavně za mnou slídí.“

„A teď má starosti?“

Přikývl jsem.

„Nesouvisí to s Finchleyho vraždou, Donalde?“

„Dost možná, že ano. Bůh ví, co teď Sellersovi leží v hlavě, ale jak se kde něco semele, chce ze všeho nejdřív vědět, co právě dělám já.“

„Tak ho převezeme,“ rozhodla Elsie. „Pošleme dopis expres potrubní poštou a pak mě můžeš vzít někam na večeři, a kdyby tě náhodou sledovali, řeknou si, že jsme si prostě dali schůzku tady v kanceláři.“

„To není špatný nápad,“ pochválil jsem ji.

„Ale nesmíš si myslet, že se vnucuju – že se na tu večeři zvu.“

„Tebe pozvu rád pokaždé,“ ujistil jsem ji. Jenom mi musíš dát vědět, kdy se ti to hodí.“

„Ty jsi tak milý, Donalde,“ radovala se Elsie.

Zapečetili jsme obálku, nalepili na ni expresní známku, přesvědčili se, že takhle pozdě večer v našem poschodí nikdo není, hodili dopis do potrubní pošty a šli na večeři.

Po večeři jsem doprovodil Elsie domů.

„Půjdeš dál, Donalde?“ zeptala se.

Podíval jsem se na hodinky a řekl: „Radši ne. Zítra mě čeká perný den.“

„Slib mi, že budeš opatrný.“

„Pokusím se.“

Pozvedla ke mně obličej, abych ji políbil na dobrou noc. Rozloučil jsem se a jel se porozhlédnout po Hemmet Avenue.

Finchley bydlel v čísle 1771. Stačilo popojet jen o pár bloků dál a trochu to tam prozkoumat.

Číslo 1369 odpovídalo popisu, který mi dala Daphne. Byl to velký dvoupatrový dům ještě z dob, kdy se poměrně snadno sehnalo služebnictvo a lidé si potrpěli spíš na dostatek místa než na praktické, ale stísněné bydlení.

Na trávníku byla cedule Na prodej a nikde se nesvítilo.

Přistoupil jsem k přednímu oknu, počkal, až bude vzduch Čistý, vytáhl z kapsy baterku a posvítil si úzkým, ale pronikavým pruhem světla dovnitř.

Zjistil jsem, že v domě není žádné zařízení. Vrátil jsem se k autu a opsal si z cedule telefonní číslo. Naštěstí nápis hlásal: Na prodej přímo od majitele.

Rozhodl jsem se, že na číslo hned zavolám. Ozval se mi mužský hlas.

„Promiňte, že volám tak pozdě v noci.“ omlouval jsem se. „ale máte na prodej dům číslo 1369 na Hammet Avenue. Mohl byste mi říct, kolik za něj chcete?“

„Kdo volá?“

„Vážný zájemce.“

„Neřekl byste mi laskavě, jak se jmenujete?“

„Ne.“

„Pak nevím, proč bych vám měl uvádět cenu.“

„Nehloupněte, máte venku ceduli, že dům je na prodej, takže ho nejspíš chcete prodat. Rád bych něco takového koupil, jestli to nebude moc drahé.

„Jak vysoko jste ochoten jit?“ zeptal se.

„Jde mi o to koupit něco solidního. Jak velký je ten dům – má čtyři ložnice?“

„Čtyři ložnice, tři koupelny a sprchový kout.“

„A kolik zato?“

„Chtěl bych jednačtyřicet tisíc dolarů v hotovosti, tedy ne málo.“

„Je dům zařízený?“

„Samozřejmě že ne.“

„Moc se omlouvám, že volám tak pozdě v noci, ale měl bych o dům veliký zájem. Nemohl bych si od vás půjčit klíče?“

„Dneska rozhodně ne. Co vás vůbec napadlo volat tak pozdě?“

„Jsem zaměstnaný a po práci mám jen málo času na prohlížení baráků. Tenhle se mi docela zamlouvá. A radši jednám přímo s majiteli, protože aspoň ušetřím na provizi pro realitní agenturu.“

„V tomto případě na ní určitě ušetříte,“ přisvědčil. „Ale chci celou sumu v hotovosti. Proto se taky o prodej starám sám. V realitní kanceláři mi řekli, že dneska se dům za hotové neprodá.“

„Klidně v hotovosti zaplatím, jenom když najdu něco, co mi vyhovuje. Je mi vlastně milejší platit hotově, ale když už mám vysázet tolik peněz na prkno, chci aspoň koupit za slušnou cenu.“

„Tohle je slušná cena. V současné době by se dal takový barák prodat i za osmačtyřicet tisíc s ihned splatnou zálohou.“

„Zítra se mám jít podívat na další dům. Tak jsem si myslel – nemohli bychom se nějak domluvil ještě na dnešek?“

„Povím vám jak to zařídíme,“ nabídl muž. Jmenuju se Kelton. Olney Kelton. Jestli máte opravdu vážný zájem, sejdu se s vámi na Hemmet Avenue.“

„Mám vážný zájem.“

„Jste teď doma?“

„Jsem v telefonní budce blízko Hemmetu.“

„Zajedu tam tedy a sejdu se s vámi u domu.“

„Dobrá,“ souhlasil jsem.

Zajel jsem zpátky k domu, zaparkoval na příjezdové cestě a byl jsem tam asi tři minuty, když se objevil Kelton.

Byl to nahrbený člověk s chtivýma očima a zvrásnělým obličejem a působil značně nevrle.

„Jmenuju se Lam,“ představil jsem se. „Když už jste byl tak hodný, že jste se mi představil a přivezl klíče, není důvodu, proč bychom se neseznámili.“

Zastrčil klíč do hlavních dveří. „Ten dům se vám bude líbit,“ ubezpečil mě. „Ale není zařízený, viďte?“

„To není,“ řekl a po chvíli dodal: „Co byste taky proboha čekal – za tu cenu.“

„A co elektrika a plyn?“

„Všechno je zapojené. Někdy musím dům ukazovat i v noci. Mám stejný problém jako vy. Ve dne pracuju, ale tak pozdě sem normálně s nikým nechodím.“

Odemkl dveře, sáhl dovnitř a rozsvítil.

Vstoupili jsme do rozlehlé chodby, kde se každý zvuk odrážel ozvěnou. Prošli jsme prostorným obývacím pokojem do jídelny. Vtom jsem se prudce zastavil ve dveřích.

„Co to proboha je?“ zeptal jsem se.

Kelton se zamračil. „Čert aby toho chlapa vzal. Dneska si to měl všechno odvézt.“

„Ale co je to?“ chtěl jsem vědět.

„Ten člověk potřeboval nakrátko kancelář, kde by si mohl setřídit nějaké kopie. Najal si tu místnost na osmačtyřicet hodin pod podmínkou, že si sem přiveze kopírovací stroje a po osmačtyřiceti hodinách si je zas odstěhuje.“

„To je mi teda divné. Tohle je přece nejmodernější kopírovací materiál a ten člověk tu má celou baterii přístrojů. Stačí do nich nastrkat papíry a máte dokonalé kopie – nač on asi něco takového potřebuje?“

„Nemám tušení,“ odpověděl mi Kelton. „Ten chlap se jmenuje Harper a má ve městě kancelář. Říkal, že si tu potřebuje okopírovat nějaká lejstra, a nabídl mi za to slušné peníze.“

„To mi vážně nejde do hlavy,“ podivoval jsem se. „Nezdá se vám to podezřelé?“

„Ani ne, tady kolem je kanceláří málo a ten chlap potřeboval místnost, která by nebyla přecpaná nábytkem. Tamhle je tedy kuchyň a v přízemí dvě ložnice. Říkal jsem vám, že v domě jsou čtyři ložnice, ale vlastně jich je pět. V suterénu je pokojík pro služku, pohodlný malý pokojík se záchodem a sprchou.“

„Další ložnice jsou nahoře?“ zjišťoval jsem.

„Dvě ložnice a velký obývák, který by se dal taky přeměnit na ložnici. Rodina, co tady bydlela, u sebe měla manželova otce, a ten bydlel v jedné z těch horních ložnic a v tomhle obýváku a oni dole. Jenomže otec umřel a dům byl pro ně moc velký… Vy máte rodinu, pane Lame?“

„Uvažuju o tom, že si jí pořídím.“

Udiveně se po mně podíval. „Mám si vzít rozvedenou paní s pěti dětmi,“ vysvětloval jsem. „Nepovídejte!“ žasl.

Honem jsem pokračoval. „Znám se s ní už dlouho, a když se jí manželství rozpadlo – tak myslím, že by nám to mohlo vyjít.“

„Pak je tenhle dům přesně, co potřebujete,“ radil mi.

„Jenže bych to rád trochu předělal.“

„To by nemělo být těžké. Z horního pokoje by mohl být pěkný obývák pro děti.“

„Jak starý je ten dům?“

Je postavený v dvaatřicátém roce, kdy byl ještě k mání kvalitní materiál a solidní řemeslníci. Byla krize, lidi hledali práci a obchodníci se stavebninami odbytiště, člověk, kterému to tu patřilo, měl plno peněz, tak si řekl, že přišla vhodná doba, aby si postavil dům.“

Přikývl jsem.

Vyšli jsme po schodech do horního patra a potom po úzkém schodišťátku na půdu.

„Rád bych ten dům předvedl své budoucí paní. Myslím, že jí to bude vyhovovat.“

„To se dá snadno zařídit.“

„Jenže ona je taky zaměstnaná,“ dodal jsem. „Poslyšte, co kdybyste mi půjčil klíče –“

Kelton zavrtčl hlavou. „Bez zálohy nikomu dům nerezervuju ani na deset minut.“

„Dobrá, dám vám sto dolarů zálohy na čtyřiadvacetihodinové předkupní právo na tenhle dům s tím, že vám za něj případně zaplatím osmatřicet tisíc pět set dolarů v hotovosti. Vy mi půjčíte klíč a dohodneme se, že když ten dům nekoupím, sto dolarů vám zůstává, když ho koupím, mám je k dobru k ceně.“

Kelton se naježil. „O jakých osmatřiceti tisících a pěti stovkách to vykládáte? Tenhle dům má přece cenu –“

„To vím,“ přerušil jsem ho, „ale musím uvážit, jakou cenu má pro mě a jakou cenu má na trhu. Já hledám hlavně vhodný domov.“

„Ten tady máte,“ ubezpečil mě.

„Dost možná,“ pochyboval jsem.

„Ale za rovných jednačtyřicet tisíc v hotovosti. Nejsem žádný koňský handlíř.“

Já taky nejsem žádný koňský handlíř,“ bránil jsem se. „Nevím, jakou má ten barák cenu na trhu. Nevím, jakou cenu má pro vás. Pro mě má cenu osmatřicet tisíc pět set, ovšem když s tím bude souhlasit ženuška a když se bude líbit dětem.“

„Ještě jste se nepodíval na dvůr,“ upozornil mi. „To si jen myslíte, než jste přišel, trochu jsem si dům obešel.“

Na chvíli zaváhal a potom řekl: „Prodám vám ho za devětatřicet tisíc pět set.“

Zavrtěl jsem hlavou a vykročil ke dveřím.

„Za devětatřicet tisíc,“ zkoušel to znovu.

Lituju, pane Keltone, ale víc než osmatřicet tisíc pět se nedám.“ Tak lacino jsem ten barák prodat nechtěl. Mohl jsem ho svěřit nějaké realitní kanceláři a dostat i mnohem víc –“

„Jenže tohle je v hotovosti,“ připomněl jsem mu. „Komplet v hotovosti.“

„A kdy?“ chtěl vědět.

„Zítra o půlnoci budete mít buď sto dolarů k dobru, nebo vám vystavím šek na osmatřicet tisíc čtyři sta a těch sto dolarů si můžete prodejní ceně přičíst.“

„Kde je těch sto dolarů?“ zeptal se. Vyndal jsem z peněženky stodolarovou bankovku. Kelton se vrátil do jídelny, kde bylo rozestavěno všechno to kopírovací zařízení, opřel se o podstavec, na kterém stál kopírovací stroj, a napsal mi stvrzenku.

Pečlivé jsem si stvrzenku prohlédl a natáhl ruku pro klíč.

Kelton mi ho upustil do dlaně.

„Takže zítra o půlnoci,“ řekl.

„Zítra o půlnoci,“ ujistil jsem ho.

„To je samozřejmě krajní lhůta,“ varoval mě. Jistě se rozhodnete dřív a já bych se to taky rád dověděl včas. Nerad bych, abyste mě rušil o půlnoci telefonem.“

„Nebojte se, mluvím o té půlnoci jen proto, abych měl jistotu. Znáte to, ženské se někdy rozmýšlejí donekonečna.“

„To mi nemusíte povídat,“ přisvědčil a po chvíli rozmrzele dodal: „To ony dovedou.“

Strčil jsem si do kapsy klíč a stvrzenku.

„Měl bych na vás mít aspoň nějaké doporučení,“ ozval se Kelton.

Dal jsem mu jméno svého bankéře a pak jsem se zeptal: „A co všechny ty krámy? Odveze si je někdo?“

„Měli si to už odvézt.“

„Rád bych, aby bylo jasno, že za nic z toho neručím.“

„To se rozumí samo sebou. Přivezli si to už sem a měli si to už odstěhovat.“

„Říkal jste, že se ten člověk jmenuje Harper?“

„Ano.“

„A na něj doporučení máte?“

„Jistě, z nějaké kanceláře v Monadnocku. Číslo mám napsané doma… Řekli mi tam, že je to solidní a stoprocentně spolehlivý člověk… To kopírovací zařízení, co tu nechal, musí stát několik tisíc dolarů.“

„Přinejmenším.“ souhlasil jsem. „Má ten Harper klíč?“ zeptal jsem se.

Jistě. Musí si přece odstěhovat ty věci. Takže dostal klíč, aby si je mohl odvézt.“

„A říkáte, že doporučení měl?“

„Samozřejmě, z nějaké kanceláře v Manodnocku.“

„Určitě je to vlivný obchodník,“ poznamenal jsem.

„Má prý sám dost velkou kancelář,“ dodal Kelton.

„Nepochybně, když si mohl odvézt všechno to zařízení a nenarušil si přitom práci. Nemyslíte, že bychom měli sepsat inventář, ať jsme trochu krytí?“

Kelton zavrtěl hlavou. Já už krytý jsem,“ prohlásil. „Nechal jsem si to od nich sepsat, abych se chránil. A vás se ty věci vůbec netýkají.“

„Ale co když len Harper bude tvrdit, že jsem mu některý přístroj ukradl?“

„Pak by to musel dokázat.“

„Mohl by říct, že mu některý chybí.“

„To pořád ještě nic neznamená. Musel by vám dokázat, že jste ho sebral.“

„Stejně si asi ten inventář sepíšu,“ rozhodl jsem se. Jak myslíte,“ vzdal to Kelton. Jenže já tu celou tu dobu nebudu čekat. Sepište si to, jestli chcete, ale já nikomu nic nevzal a nemám nejmenší chuť se tu zdržovat nějakým zbytečným inventářem. Jestli si Harper zítra ráno ty krámy neodveze, naúčtuju mu sto dolarů denní nájemné a nebo si ty přístroje nechám jako zástavu.“

„Jak myslíte, ale já se sem ještě vrátím a inventář sepíšu.“

„Stejně vám nebude nic platný, když nebudete mít svědka,“ upozornil mě Kelton. „Harper by moh říct, že jste některý ten přístroj sebral a teprve potom sepsal inventář.“

„V tom máte asi pravdu. Nebyl byste přece jen ochotný mi v tom pomoct? Pak bychom byli krytí oba.“

„Tak dobře.“ uvolil se. „Sepíšeme seznam všech těch přístrojů, co tu Harper má. Jenom je spočítám, nebudeme se mořit s jejich značkami, čísly modelů a tak dál. Takže na téhle straně místnosti jsou dva stroje, na druhé taky dva a uprostřed jeden. To dělá rovných pět strojů, všechny jsou kopírovací. Aspoň tak vypadají.“

„Máte pravdu, když stroje jenom spočítáme a nebudeme se zdržovat podrobným popisem, můžeme klidně říct, že jich je pět.“

„A to si taky zapamatuju. Podrobnější inventář nepotřebujete, pane Lame. Zítra ráno budou ty věci pryč.“

„Rád bych, aby zmizely, než se sem přijde podívat moje nastávající. Jinak by si mohla udělat mylný dojem o tomhle pokoji i o různých možnostech úprav.“

„Dobrá, tak ať je po vašem,“ rezignoval Kelton. „Takže to shrneme: pět strojů, každý na vlastním stole. A teď už půjdeme domů.“

„Jak sem vůbec ty věci přivezl – náklaďákem?“ zajímal jsem se.

„Určitě. Tolik krámů se přece nikomu nevejde dozadu do auta.“

Kelton vykročil napřed, a když jsme vycházeli z domu, zavřel za sebou hlavní dveře, na kterých byl patentní zámek. Přešel k chodníku, nastoupil do auta a odjel.

Vrátil jsem se dovnitř, rozsvítil a pečlivě prohledal celý dům.

Našel jsem ale jenom ty zatracené kopírovací stroje. Každý stál na jednom stole a v zásuvce každého toho stolu byla bohatá zásoba kopírovacího papíru. Poznamenal jsem si čísla sérií i modelů všech pěti strojů.

Právě jsem dopsal, když jsem uslyšel vzdálené kvílení sirény. Ozývalo se čím dál hlasitěji. Rozhodl jsem se, že vezmu roha a cestou jsem ještě pozhasínal všechna světla.

Sotva jsem doběhl k hlavním dveřím, hlučně se kolem přehnalo auto. Jelo tak rychle, že jsem je ani pořádně neviděl, zaznamenal jsem jen, že jde o tmavý sedan, který se řítil jako ďábel. Za ním, asi tak padesát metrů, se hnal policejní vůz, červené světlo mu svítilo a siréna ječela na celé kolo.

První auto najednou prudce zahnulo do boční ulice. Na vteřinu se mi zdálo, že se snad převrátí. Pneumatiky svištivě sklouzly do smyku, auto se zhouplo na pérech, málem zavadilo o protější chodník, ale pak se srovnalo a řítilo se ulici do další zatáčky. Podruhé jsem je už zahnout neviděl, ale slyšel jsem, jak mu sviští pneumatiky.

Řidič policejního auta byl evidentně expert. Zahnul do boční ulice, až bylo slyšet jen smýknuti a svištění pneumatik. Pak to vyrovnal a řítil se zase dál. Čekal jsem, až bude na dalším rohu zahýbat. Místo gumových pneumatik klouzajících po chodníku jsem však zaslech tři výstřely.

Sám jsem měl auto zaparkované u chodníku. Popojel jsem s ním jen asi o půl bloku dál a zůstal sedět ve ztemnělém voze.

Po chvíli přijelo několik dalších policejních aut a začalo projíždět ulicí. Netrvalo dlouho a sjelo se sem plno dalších policejních vozů. Náhle mě oslnily reflektory. Vedle mě zastavil policejní vůz.

„Co to děláte?“ zeptal se policista.

„Čekám.“

„A na co?“

„Na co asi? Jak se mě proboha můžete na něco takového ptát? Ujel jsem sotva půl bloku a už mě zahnalo nějaké policejní auto se spuštěnou sirénou k chodníku. Nevím, co tady hledáte, ale čekám, až si to vyřídíte, a potom pojedu domů.“

„Ještě si zkontroluju váš řidičský průkaz,“ oznámil mi policista.

Unaveně jsem mu podal řidičák.

Policista náhle zpozorněl. „Lam! Donald Lam! Nemáte vy něco společného s tímhle případem?“

„O jakém případu mluvíte?“

„Neznáte se se seržantem Sellersem?“

„Znám se s ním.“

„Tak tady chvíli počkejte.“

Policista zašel ke svému vozu a spojil se s někým vysílačkou. Asi za pět minut se vrátil, ale choval se docela jinak. „Co děláte v téhleté čtvrti?“ zeptal se.

„Pracuju na jednom případě.“

„Jo vy máte nějaký případ?“

„Ano.“

„A jaký?“

„Seržant Sellers o něm ví. Měl jsem někomu vyzvednout peníze.“

„Sellers tvrdí, že jste je už vyzvedl.“

„Udělal jsem zatím svou práci jenom částečně. Musím se ještě postarat o něco dalšího.“

„Lituju, Lame, ale musím se podívat.“

„Na co?“

„Na vás. Vystupte si, postavte se čelem k autu a položte ruce na karoserii.“

„Chcete snad říct, že mi uděláte osobní prohlídku?“

„Ano, k tomu se právě chystám.“

„Na to nemáte právo.“

„Jenomže prohlídnout vás musím. Jste zapletený do tohohle případu.“

„Do jakého případu?“

„Sám víte, do jakého. Do případu vraždy.“

„Zastupuji jednu klientku a policie mi v tom v jednom kuse brání,“ rozčiloval jsem se. „Nemáte žádné právo mě prohlížet.“

„Tak abyste věděl. Lame,“ řekl policista, „někdo se dneska večer vloupal do rezidence Dalea Finchleyeho, utrhl koronerovy pečetě připevněné na dveřích a celý dům vyraboval. Někdo ze sousedů upozornil policii a my to teď prošetřujem. Člověk, který vnikl do domu, ujel před policejním autem. Policejní auto by ho dohonilo, ale píchlo pneumatiku. Policista vypálil jeden varovný výstřel a pak prostřelil pronásledovanému autu zadní pneumatiku a benzinovou nádrž.“

„Po mně nikdo nestřílel,“ bránil jsem se.

„To ovšem tvrdíte vy. Našli jsme vás už, jak si tu nenápadně parkujete u chodníku. Jste do toho případu pěkně namočený, kamaráde.“

Policista mě prošacoval, ale neprohlédl mi zápisník a peněženku. Zato našel klíč od domu 1369 na Hemmet Avenue. Naštěstí na něm nebylo nic, co by prozrazovalo, ke kterým dveřím patří.

„Máte nějak moc klíčů,“ poznamenal policista.

„Taky odemykám hodně dveří.“

„V zadní kapse kalhot máte kožené pouzdro plné klíčů, v levé kapse saka kožené pouzdro s klíčem a v pravé kapse saka ještě jeden klíč.“

„A co má být?“

„Od kterých dveří jsou všechny ty klíče?“

Odpověděl jsem: „Mám svůj byt, kancelář a různá místa, kde jednám s klienty. Nejsem povinen vám dopodrobna vykládat, ke kterým dveřím který klíč patří. Ale jestli si chcete zajet k domu, kde byl zavražděn Finchley, a vyzkoušet si, jestli se k jeho dveřím některý ten klíč hodí, klidně si poslužte.“

„To taky udělám,“ rozhodl se policista. Jeďte za mnou a počkejte si.“

Jel jsem za ním k luxusní Finchleyho rezidenci. Policista trpělivě vyzkoušel všechny mé klíče u předních i zadních dveří domu a potom to vzdal.

„Můžete jít,“ sdělil mi, „ale nejspíš ještě o Sellersovi uslyšíte. Sellers si myslí, že pokud jde o tu vraždu, jste v tom až po uši.“

„Můžete mu vyřídit, že on taky,“ neodpustil jsem si. Policista se pobaveně usmál.

„Takže já jedu,“ oznámil jsem mu.

„Ještě ne,“ zarazil mě policista. „Musím počkat, jestli o vás nedostanu nějaké hlášení ze stanice. Požádal jsem tam o informaci.“

„Jak dlouho mám čekat?“

„Asi deset minut“

Bylo mi jasné, že požádal spojovací službu, aby mě dali sledovat. Neviděl jsem, že by dostal nějakou odpověď. Zřejmě mu došla radiovým signálem. Ale asi za dvanáct minut mi řekl: „Už můžete jít, Lame, ale dávejte si bacha na každý krok.“

Věděl jsem, že mě sledují přinejmenším dva lidé, a rozjel jsem se proto raději ke svému bytu a zůstal doma.

Jinam jsem zamířit nemohl, leda že bych se zajel podívat, jak si vede Daphne, jenže to bych k ní jenom ukázal cestu policajtům.

Dobře jsem věděl, že Frank Sellers by si s Daphne Crestonovou moc rád promluvil.

Kapitola 12

Druhý den ráno jsem raději nešel do kanceláře, jezdil jsem si jen tak po městě a brzy jsem zjistil, kdo mě sleduje. Se vší pravděpodobností na mě nasadili jen jednoho člověka, takže šlo zřejmě o rutinní práci.

Počkal jsem do devíti a potom jsem zatelefonoval Orvillu Maxtonovi.

„U telefonu Donald Lam, pane Maxtone.“ představil jsem se.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se.

„Trochu mě poinformovat o výběrové komisi, ve které zasedáte.“

„Ani mě nenapadne. O té jsem se už namluvil tolik, že k tomu nemám co dodat.“

Jenže já nechci běžnou informaci,“ nedal jsem se. „Chci něco úplně jiného.“

„Co třeba?“

„Třeba váš osobní názor na Dalea Finchleyho.“

„Kdo vlastně jste – novinář?“

„Ne. Jsem podezřelý.“

„Cože?“ zařval do telefonu.

„Podezřelý.“

„Jak jste do toho spadl?“

„Právě to bych si rád zjistil. Policie mi dělá nepříjemnosti.“

Jak dobře jste znal Finchleyeho?“

„Neznal jsem ho vůbec, ale začínám se o něm leccos dovídat.“

Na druhém konci drátu bylo chvíli opatrné ticho a potom se Maxton zeptal: „Co ode mě vlastně chcete?“

„Jenom asi čtvrt hodiny. Chtěl bych si s vámi promluvit. Nemusíte mi prozrazovat nic, co nebudete chtít, ani odpovídat na otázky, které vám nebudou vyhovovat. Policie vám jistě zatím nepotvrdila, že byste snad měl čisté ruce, a mně zase chce ten případ přišít. Takže máme možná dost společného.“

Na druhém konci drátu bylo chvíli ticho a potom muž řekl: „Dám vám těch patnáct minut. Přijeďte za mnou. Jak dlouho vám to bude trvat, než se sem dostanete?“

„Počkejte deset minut a jsem u vás.“

„Dobrá, přijeďte do deseti minut a já vám dám dalších patnáct, ledaže by mi připadalo, že se mě snažíte oblafnout. V tom případě bych vás rovnou vyhodil.“

„Na to byste měl taky právo,“ souhlasil jsem.

Maxton měl kancelář jenom dva bloky od budky, z které jsem volal. Došel jsem tam pěšky a oznámil sekretářce v přijímací kanceláři své jméno.

Zvědavě na mě pohlédla a pak mě vyzvala: „Jděte dál, pane Lame. Šéf vás už očekává.“

Orville Maxton byl typ fotbalového hráče – ramenatý, podsaditý, s býčí šíjí, huňatým obočím, krátkým, odolně vyhlížejícím nosem, hranatou bradou a velkýma rukama.

Změřil si mě šedivýma očima, které dělaly dojem, jako by se do člověka zabodávaly.

„Posaďte se, Lame,“ řekl.

Posadil jsem se.

„Co ode mě chcete vědět?“

Jste členem komise, která měla posoudit, s kým bude uzavřena smlouva,“ spustil jsem. „Finchley tu komisi právě zastupoval. Myslíte, že mohl mít nějaký zájem na tom, aby si prostudoval všechny nabídky, než se dostanou před komisi?“

„Docela určitě. Měli jsme přece rozhodnout, komu dát smlouvu. A chtěli jsme vědět, s kým máme tu čest a jak seriózní ty nabídky jsou.“

„Měli jste rozhodnout v určitém termínu?“

Maxton bubnoval tlustými prsty do stolu. „Schůze se měla teprve svolat.“

„A kdo ji svolával?“

„Finchley.“

„Na kdy?“

„Říkal, že musí zvážit ještě jednu nabídku, která by byla nejvýhodnější, že se ta nabídka opozdila, ale měla by dojít co nejdříve… Poslyšte, Lame, tohle jsem všechno už pověděl policii.“

„Ale neřekl jste jí, kde jste byl v době vraždy.“

„To si pište, že ne! Do toho jí taky nic není! Hlavně že se nabádá, že má člověk s policií spolupracovat, ale jak pomůžou policajti jemu? Přihrnou se, vyptávají se na plno soukromých věcí a pak zavolají novináře, aby se předvedli, jací jsou kabrňáci. A výsledek? O svých soukromých záležitostech se dočtete na prvních stránkách všech novin,“

„Myslím, že zřejmě mluvíte o svých soukromých záležitostech.“

„Můžete si myslet, co chcete a kde chcete. A teď mi povězte něco o sobě.“

„Jsem soukromý detektiv.“

„Nepovídejte!“

„Pracoval jsem na případu jisté ženy, která byla vlákána do bigamického manželství. Když její manžel zjistil, že se dozvěděla, že už má ženu v Los Angeles, vyzvedl celé její životní úspory a zdrhl. Podařilo se mi ho tady v Los Angeles vypátrat a chtěl jsem mu nastražit past. Svou klientku jsem dobře ukryl. Z důvodů, o kterých teď nemůžu mluvit, si policie myslí, že je možná, ale jen možná tou záhadnou ženou, která byla v době vraždy u Finchleyho a kterou někdo zahlédl, jak těsně po vraždě utíká z domu.“

„Tak se mi zdá, že mluvíte o dvou ženách.“ podotkl Maxton.

„Nejspíš máte pravdu,“ souhlasil jsem s ním.

Maxton ještě chvíli bubnoval špičkami prstů do stolu. Ruce měl neklidné, ale tvář pevnou jako žulový kvádr.

„A co dál?“ zeptal se po chvíli.

„Policie nemá ráda, když před ní soukromý detektiv něco skrývá. Jenže já se teď policii nemůžu svěřovat. Snažím se chránit svou klientku a policajti mi dělají ze života peklo. Nejlepší, jak se jich zbavit, je najít nový důkaz, předhodit jim ho a doufat, že se horlivě pustí po stopě a mně dají pokoj.“

„Proto jste přišel za mnou?“

„Proto jsem přišel za vámi.“

„S vědomím, že vás policajti sledují, budou se snažit vypátrat co tady pohledáváte, a pustí se po mé stopě?“

„Ne, s tím, že bych potřeboval určitou informaci.“

„Ví policie, že jste tady?“

„Nejspíš to ví. Dali mě sledovat. Nebo si to aspoň myslím.“

„Nechci s tím mít nic společného,“ řekl Maxton. „Mám k tomu soukromé důvody.“

Byl to takový ten udělaný mužský s hrudí jako zvon, a taky pěkně vášnivý. Rozhodně ne typ, který by se usadil s jedinou ženou a zůstal jí dlouho věrný.

Pohlédl na mě a já mlčel.

„Soukromé osobní důvody,“ opakoval znovu. „Policii je vykládat nebudu a vám taky ne. Nestojím o to, aby se můj soukromý život přetřásal na předních stránkách všech místních novin.“

„Ani se vám nedivím,“ řekl jsem mu. „Ale odpověděl byste mi aspoň na jednu otázku?“

„Na jakou?“.

„Nemáte důvod myslet si, že Dale Finchley byl přes všechno zdání ctihodnosti náramně mazaný a vychytralý intrikán?“

Odpověděl mi tak prudkou otázkou, jako kdyby mě skoro udeřil. „A vy snad ano?“

„Ano,“ ujistil jsem ho.

Zamyšleně se odmlčel. „Dal byste mi jistou informaci, i kdybyste ode mě žádnou nedostal? Jinými slovy, svěřil byste se do mých rukou a nechal mě hrát hru po svém?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Ani jsem to od vás nečekal,“

„Vy byste mi taky nesvěřil své informace a nenechal mě hrát, jak by se mi zachtělo.“

„Ne, to rozhodně ne. Ale možná, že bych potřeboval dobrého soukromého detektiva.“

„Co kdyby se všechny ty nabídky dostaly do rukou nějakému podnikateli, který by přišel poslední a mohl pak předložit svoji nabídku s výhodou, že přesně ví, kolik nabídli ostatní? Co by to takovému zájemci asi tak vyneslo?“ zajímal jsem se.

„Něco od půl milionu po milion, kdyby měl ovšem v ruce podrobné kopie nabídek subdodavatelům a přesné údaje o chystaných pracech, tak jak je předložili inženýři spolu se svými odhady – prostě veškerý materiál,“ řekl mi Maxton.

Jestli máte hodinu času, mohl bych vám něco ukázat,“ navrhl jsem.

„A co za to chcete?“

„Vaši podporu, kdybych se musel poprat.“

„To vám rád věřím. O mou podporu stojí kdekdo.“

„Jenže já bych nechal na vás, abyste si udělal svůj názor.“

„Nebyl bych ničím vázán?“

„V žádném případě.“

Sáhl po klobouku a zeptal se: „Jak dlouho to bude trvat?“

„Asi hodinu,“ odhadoval jsem. „Jenomže mě sledují. A pravděpodobně sledují i vás. Musíme se šikovně ztratit.“

„Máte nějaký nápad?“ chtěl vědět Maxton.

„Sám každou chvilku někoho sleduju, patří to k mému zaměstnání. Jsem v tom dobrý a znám proto i pár účinných triků pro případ, že se někdo pověsí na mě.“

„Rád se nechám poučit.“

„Než se nám podaří zdrhnout je hlavní chovat se jako by se nechumelilo. Vedeme tady spolu přátelský rozhovor. Vy máte v tomhle baráku najaté prostory. Jistě tu máte i svůj vliv. Zavolejte domovníkovi a řekněte mu, aby přivezl do sedmého patra nákladní výtah a nechal ho tam čekat. My jsme v devátém poschodí,“ upřesnil jsem. „Půjdeme k výtahu,“ vysvětloval jsem dál. „Detektivové hlídají nejspíš vchod do budovy a jeden tu zřejmě postává na chodbě. Tohle je deváté patro. Nastoupíme do výtahu, sjedeme o dvě patra níž do sedmého poschodí, rozběhneme se k nákladnímu výtahu, domovník nás sveze do přízemí a vystoupíme v zadní uličce. Půjdeme uličkou, dokud nenajdeme nezamčené zadní dveře nějakého skladiště, projdeme jimi, vyjdeme ven předním východem, chytíme si taxíka, zajedeme do půjčovny a vypůjčíme si auto.“

„Připadá mi to dost komplikovaný způsob, jak setřást detektivy.“

„Setřást dobrého detektiva, co vás sleduje, není opravdu jen tak.“

„Myslíte, že na to naletí?“

„Muž v devátém patře si bude myslet, že se na nás pověsí detektiv u východu, až budeme vycházet z budovy. Když se budeme choval, jako kdybychom neměli tušení, že nás někdo sleduje, pravděpodobně nám to projde.“

Maxton zvedl sluchátko a nařídil sekretářce: „Spojte mě se správcem budovy.“ Po chvíli řekl: „Tady je Orville Maxton. Chci, aby mi domovník přivezl do sedmého patra nákladní výtah. Ano, do sedmého patra. Chci, aby tam počkal, dokud nepřijdeme. Dávám mu na to dvě minuty.“

Chvíli poslouchal, potom se spokojeně usmál, poděkoval a zavěsil. Čekali jsme asi dvě minuty. Vtom zazvonil telefon, Maxton ho zvedl a řekl mi: „Nákladní výtah čeká.“

„Jdeme,“ vybídl jsem ho.

Vyběhli jsme spolu z kanceláře a rychle zamířili chodbou k výtahu. Muž, který postával u fontánky, nenápadně zašel do realitní kanceláře.

U nákladního výtahu už na nás čekal domovník, zřejmě postarší Švéd, a ustaraně zjišťoval: „Co se děje? Ztratilo se něco? Něco jsem zavinil?“

„Nic se neděje, Ole,“ uklidňoval ho Maxton a podal mu pět dolarů. „Chceme až dolů k východu do zadní uličky.“

„Dobrá,“ upokojil se Ole a nákladní výtah se rachotivě rozjel dolů.

Maxton se na mě podíval a usmál se. „Mám pocit, že se mi začínáte líbit, Lame. Zřejmě se ve své práci vyznáte.“

„Děkuju.“

Vystoupili jsme do uličky, našli zadní vchod obchodního domu se sportovním vybavením, vešli dovnitř, jakoby zcela zabráni do rozhovoru jsme prošli obchodem, přešli jsme kolem několika prodavačů, kteří by nám rádi něco prodali, ale nechtěli nás vyrušovat, vyšli jsme na chodník, vzali si taxíka, zajeli do půjčovny, vybrali si auto a rozjeli jsme se na Hemmet Avenue 1369.

Zaparkoval jsem auto, vyndal z kapsy klíč a odemkl.

„Co je to za podfukářské hnízdo?“ zeptal se Maxton.

„To mi nejspíš řeknete sám.“

Vešel jsem do jídelny. Po nějakém zařízení tu už nebylo ani stopy.

„Tak co se děje?“ chtěl vědět Maxton.

Obrátil jsem se a vedl ho ven.

„Proč jsme sem vůbec chodili?“ nechápal Maxton.

„Chtěl jsem vám něco ukázat.“

„Tak mi to ukažte.“

„Už to odvezli.“

„Kam?“

„To bych právě chtěl zjistit.“

„A můžete mi říct, co to bylo?“

„Nějaké vybavení.“

„Jaké vybavení?“

„Souprava pěti kopírovacích strojů. Nejmodernější elektronické kopírky.“

Podíval se na mě, zamyšleně zamrkal a po chvíli řekl: „Vůbec tomu nerozumím.“

„Jistě jste občas zašel do Finchleyho rezidence,“ konstatoval jsem.

„Samozřejmě. Finchley často úřadoval doma a já s ním měl hodně co projednávat“

Jak daleko je odsud Finchleyho dům?“

Přemýšlivě se zatvářil a potom odhadl: „Asi o čtyři bloky dál.“

Neřekl jsem už nic, jenom jsem vyšel napřed z domu. Naše kroky se hlasitě odrážely ve vyklizeném obývacím pokoji a na prázdné chodbě.

Zamkl jsem za námi hlavní dveře a zašel k domu, který sousedil s vyklizeným barákem na východní straně.

„Mohla byste mi říct“ oslovil jsem ženu ze sousedního domu, „v kolik hodin přijel k vedlejšímu domu stěhovací vůz?“

„To bych teda mohla,“ rozhořčovala se sousedka. „Bylo to v půl třetí ráno.“

„Nevšimla jste si náhodou na tom stěhováku, co to bylo za firmu?“ sondoval jsem.

„Nevšimla. V půl třetí ráno se mi rozhodně nechce vstávat a koukat kde se co děje. Snažila jsem se znovu usnout.“

„To dělali ti lidé takový rámus?“

„Neřekli ani slova, ale ten velký náklaďák si to sem přirachotil a vystoupilo z něj pár mužských, co potom vynášeli všelijaké věci. A to je prý tenhle barák prázdný! Ale jedno vám povím – měli přes auto natažené nějaké deky, aby nebylo vidět jméno firmy.“

„V půl třetí ráno?“

„Ano. A teď mi povězte, proč vás to vůbec zajímá?“

„Uvažuju, že bych ten dům koupil, a chtěl jsem se přesvědčit, jestli je konečně prázdný.“

„Všechno z něj mělo být dávno vystěhovaný, a ti chlapi si přitom odvezli plné auto věcí. Nepřijeli žádným tím obrovským stěhovákem, ale přece jen dost velkým uzavřeným náklaďákem.“

„Mockrát vám děkuju,“ řekl jsem jí.

Obrátil jsem se k Maxtonovi. „A teď zajedem zpátky do půjčovny, vrátíme auto a vezmeme si taxíka k vaší kanceláři. Vejdeme do budovy zadem a váš švédský domovník nás odveze nahoru nákladním výtahem. Když budeme mít jen trochu štěstí, detektivové ani nezjistí, že jsme někam odjeli.

„Začíná mi to být jasné, Lame.“

„Tak to je prima“

„Naznačil jste mi něco, z čeho se může vyklubat moc a moc cenná informace.“

„Taky jsem doufal, že vám bude co platná.“

„Nejspíš bude, ale ještě nevím jak.“

Vrátili jsme se stejnou cestou, jako jsme odjeli, a vyjeli výtahem do devátého poschodí.

Když jsme vystupovali, nebylo muže, který se předtím motal kolem fontánky s pitnou vodou a potom zašel do realitní kanceláře, nikde vidět.

„Kde máte auto?“ zjišťoval Maxton.

„Na parkovišti pár bloků odsud. Došel jsem sem pěšky.“

„A myslíte, že vás sledovali?“

„O tom vůbec nepochybuju.“

„Kde bych vás zastihl, kdybych vás potřeboval, Lame?“ informoval se Maxton.

Dal jsem mu jednu ze svých vizitek.

Chvíli se na mě zamyšleně díval a potom přiznal: „Nejspíš jste o moc chytřejší, než vypadáte.“ Pak ještě dodal: „A to nevypadáte zrovna hloupě.“

Přátelsky se usmál. Poprvé od chvíle, co jsem ho poznal, jsem ho viděl se usmívat.

Stiskl mi svou mohutnou tlapou ruku. „Mockrát děkuju, Lame. Myslím, že se přece jen všechno obrátí k dobrému. Jsme spolu na jedné lodi. Budu muset dřív nebo později přijít s nějakým novým důkazem, aby se policie nezačla zase vyptávat, kde jsem byl v ten inkriminovaný večer.“

„A pamatujete si vůbec, kde jste byl?“

„Samozřejmě! A ví to ještě jedna osoba a nemám nejmenší zájem, aby se s jejím jménem seznámili čtenáři všech našich novin.“

„Dobrá, když mě budete potřebovat, víte, kde mě najít.“

Vrátil jsem se k výtahu, strčil domovníkovi pět dolarů a požádal ho: „Až do přízemí.“

Výtah mě zavezl do přízemí. Usmál jsem se na Olea, přátelsky na něj zamával a klidně jsem vyšel zadními dveřmi, jako kdyby mi to zařídil Maxton.

Zašel jsem znovu do půjčovny, vypůjčil si další auto, vyjel za stanoviště, párkrát jsem prudce odbočil do vedlejší ulice, abych se přesvědčil, jestli mě někdo nesleduje, a pak jsem se rozjel k bytu, kde jsem nechal Daphne Crestonovou.

Už když jsem opatrně zasunoval klíč do zámku, mi jakýsi šestý smysl napovídal, že něco není v pořádku.

Otevřel jsem dveře jen na nepatrnou škvíru. „Všechno v pohodě?“

Nikdo mi neodpověděl. Pomalu jsem vešel dovnitř.

Byt vypadal, jako kdyby si v něm zařádil tajfun. Na zemi se válely přikrývky stažené z postele. V rohu místnosti stála matrace. Prádelník měl vytažené všechny zásuvky a šaty ze skříně ležely vyházené na podlahu.

Najednou jsem zaslechl jakýsi pohyb z kuchyně a vzápětí tam zarachotily kastroly. Rozrazil jsem dveře.

Před linkou stála Katherine Elliottová, vyhazovala z přihrádek hrnce a kastroly a svítila si baterkou do rohů. Zůstal jsem stát ve dveřích.

Po chvíli vzhlédla, uviděla mě, přidušeně vykřikla a napřímila se.

„Ahoj Katherine,“ pozdravil jsem.

„To jste vy!“ vydechla a na obličeji jí opravdu byl znát úlek a překvapení

„Koho jiného jste tu čekala?“

„Jak jste mě našel?“

„Sledoval jsem vás,“ odpověděl jsem jí s milým úsměvem.

„To není možné. Nikdo mě nemohl sledovat“

„Vždyť ani nepoznáte, když vás někdo šikovně sleduje.“ Pak jsem nevinně dodal:..Našla jste, co jste hledala?“

„Můžete jít k čertu!“ zaječela. „A taky že vás tam pošlu. Jste vrah!“

„Vidíte, a teď jste tu se mnou sama,“ upozornil jsem ji.

Najednou jí to došlo a ve tváři se ji objevilo zděšení.

Pokročil jsem směrem k ní.

Přitiskla se ke zdi, proklouzla k zadním dveřím a náhle vyběhla z bytu a utíkala dolů po služebním schodišti.

Vrhl jsem se k předním dveřím a ani jsem se nezdržoval, abych je zavřel. Rozhodně jsem v té chvíli nemohl čekat na pomalý rachotivý výtah. Bral jsem to dolů po dvou schodech, vyběhl na chodník a rychle začal prohlížet automobily zaparkované před hlavním vchodem. Na třetím bylo pod poznávací značkou uvedeno jméno Katherine Elliottové.

Postavil jsem se těsně k vozu, vytáhl revolver ráže 38 a vypálil dvě rány do karoserie – jednu dozadu, hned nad benzinovou nádrž a druhou do boku, kde udělala šerednou díru u zadních dveří.

Zastrčil jsem revolver do pouzdra, rozběhl se k vypůjčenému autu, honem nasedl a odjel přesně ve chvíli, kdy se jeden zvědavý chodec, který zaslechl výstřely, začal rozhlížet a uvažovat, jestli to byly opravdu výstřely, anebo jenom rány z výfuku nějakého náklaďáku.

Kapitola 13

Zajel jsem rovnou ke kanceláři, zaparkoval, zašel za Bertou a řekl jí: „Tak už je to tady, Berto!“

„Co se děje?“

„Pojď, zajedeme ke Katherine Elliottové. Rozjedeme se rovnou k jejímu bytu. Bude dělat všechno pro to, aby tam byla první. A to jí nesmíme dovolit.“

„Tak co uděláme?“

„Prohledáme jí byt.“

„Bez povolení?“

„Bez povolení. Prohledala byt mně, takže ji tu pozornost oplatíme.“

„Jak se dostaneme dovnitř?“

„Vezmeme sebou Franka Sellerse. Zatelefonuj mu.“

„Berta si povzdechla. „Doufám, že víš, co děláš, Donalde.“

„Jen to, co se za daných okolností dělat dá.“

Berta zvedla sluchátko, zavolala policii, vyžádala si Franka Sellerse a hned ho dostala k telefonu.

„Tady je Berta Coolová, seržante,“ ohlásila se. „Donald dostal ohromnej nápad.“

Z druhého konce drátu se ozývaly jakési kdákavé zvuky.

„Jistě, vždyť ho mám vedle sebe. Chce se s váma sejít.“ Obrátila sluchátko ke mně a tlumočila: „Snažil ses ho obejít. Chce si tě odvézt k výslechu.“

„Klidně ať si mě vyslechne. Ale vyřiď mu, aby za náma přijel k Steelbuilt Apartments. Jinak se se mnou sotva uvidí. Řekni mu, že budu hlídat přední vchod, a jakmile přijede, hned se s ním spojím.“

Berta vyřídila můj vzkaz Sellersovi.

Z telefonu se ozvaly další kdákavé zvuky.

„A teď zavěs, Berto. Dělej, že jsme byli přerušeni, a až Sellers znovu zavolá, ať mu telefonistka řekne, že jsme už oba odjeli.“

Berta na chvíli zaváhala a pak zavěsila.

„Takhle se přece nemůžeš chovat k policajtovi,“ řekla.

„Ty možná ne, ale já ano. A teď sebou musíme hodit.“

„Ale co chceš dělat, Donalde?“

„Něco si tam spolu za Sellerse vyřídíme.“

„Bude nadšený,“ ujistil jsem ji.

„Pevně doufám, protože do telefonu mluvil hrozně naštvaně. Že prý jsi ho obešel, že se pokoušel nás zastat a žádal tě, aby sis dával pozor na to, co děláš, ale že sis nedal říct. Dál ses prý pokoušel převést policajty. A byls vyhýbavej k detektivům.“

„Povíme si to všechno cestou.“

Zavezl jsem vypůjčeným autem Bertu ke Steelbuilt Apartments a zaparkovali jsme u požárního hydrantu;

Asi dvě minuty po nás se přihnal policejním autem Sellers. Byl vzteky bez sebe.

„Berto,“ spustil, „celou tu dobu se vás pokouším chránit, ale tentokrát zašel ten malej rošťák moc daleko.“

„Možná, že ne dost daleko,“ podotkl jsem.

„Asi vám nestačí, že jste pořádně přestřelil,“ zlobil se seržant.

„Ono stačí, že střelil jeden váš policista včera po autu,“ paríroval jsem.

„Nepovídejte.“

„Poblíž Finchleyho rezidence.“

Sellers se na mě pozorně podíval. „Co o tom víte?“ zeptal se.

„Počkejte si tu a za deset minut přijede auto s dvěma dírama po výstřelech.“

Sellers jen zamrkal, podíval se na mě a potom zamyšleně řekl: Jestli víte o prostříleným autu, prcku, tak je to vážně trefa, čí je to vůz?“

„Patří Katherine Elliottové, která bydlí v bytě číslo 14 B.“

Sellers se zadumal. „Jestli má v autu dvě díry po výstřelech, mohl bych snad dostat i povolení k prohlídce bytu.“

„A co by vám to bylo platné?“

„Nevím, ale aspoň bychom se tam mohli porozhlídnout.“

„Jenže mezitím by bylo všechno v čudu.“

„Jak to můžete vědět?“

„Protože Katherine se dovtípila, že jde do tuhého.“

„A jak to ví?“

„Protože má v autu dvě díry po výstřelech.“

„Počkejte, počkejte chvíli,“ zarazil mě Sellers. „Jestli je to zas nějaká vaše vylomenina, chci o tom vědět. Chci ty důkazy patřičně posoudit. A jestli dostanu povolení k prohlídce bytu, chci vědět, co dělám.“

„Než to povolení získáte, zmizí vám Katherine i s důkazem. Jestli chcete něčeho dosáhnout, musíte být v tom bytě deset vteřin po tom, co se Katherine Elliolová vrátí.“

„Byt jí přece bez povolení prohlížet nesmím. Myslíte, že by mi to dovolila?“

„Určíte ne, ale kdybyste měl jako policista důvod do bytu vniknout a potom objevil důkaz –“

„Jakej důkaz?“

„Počkejte a uvidíte.“

„Copak smím jako policista vniknout někomu do bytu?“

„To by nejspíš rozhodl až Nejvyšší soud. Jako policejní důstojník máte svázané ruce. Než začnete jednat s podezřelým zločincem, musíte ho upozornit na jeho práva, vysvětlit mu, že si může vzít advokáta a že nemusí odpovídat na žádné otázky. Jinými slovy, když svůj případ předem odepíšete, můžete si s podezřelým promluvit, a když případ neodepíšete a promluvíte si s podezřelým, nedostanete se nikam.“

„O Nejvyšším soudu mi nic vykládat nemusíte,“ řekl Sellers trpce.

„Časem si na něj zvyknete,“ ujistil jsem ho.

„Nic jiného mi taky nezbejvá, ale líbit se mi to nebude.“

„Nejvyšší soud nám naštěstí nechal jednu nádhernou skulinku. Když práva podezřelého poruší soukromý detektiv a vy se náhodou nachomejtnete a najdete všude kolem důkazy viny, nemůže vám přece Nejvyšší soud nařídit, abyste nad tím zavřel oči.“

Jenomže jak to zařídit?“ vyzvídal Sellers.

Ukázal jsem na Bertu.

„Krucinál, Lame, už mám těch vašich nápadů plný zuby a –“

„Ticho! Už jede!“ přerušil jsem ho. Strčil jsem Sellerse za automobil.

Katherine Elliottová byla tak rozčilená, že si vůbec ničeho nevšimla. Prudce zajela na volné místo, kde se ještě dalo zaparkovat, vrazila do nárazníku vozu za sebou, vypnula motor, vytrhla klíče ze zámku a rozběhla se ke vchodu do doma.

Jdeme,“ nařídil jsem Sellersovi. „Nebudem tady přece okounět celý den.“

Rozběhli jsme se přes ulici a Berta se kolíbala, seč mohla, za námi. Sellers se zastavil jen na okamžik, aby si prohlédl díry po výstřelech, a pak jsme vykročili ke vchodu. „Co po mně budeš chtít, Donalde?“ zjišťovala Berta. „Tvůj osvědčený kousek, Berto.“

„Zostra?“

„Čím ostřeji, tím líp.“

„A projde nám to?“

„Jasně že jo.“

„Donalde, ty jsi pěknej vykuk,“ povzdechla si Berta. „Vždycky jsem hrála s tebou a teď to s boží pomocí zkusíme znovu!“

Vešli jsme do vestibulu moderního domu. Sellers ukázal vrátnému průkaz a vyjeli jsme výtahem.

Zaklepal jsem na dveře bytu 14B. Chvíli bylo ticho.

Zaklepal jsem znovu a řekl: „Tady policejní důstojník, madam. Jde o vaše auto. Máte v něm díry po výstřelech.“

Dveře se opatrně, na pouhou štěrbinu otevřely. „Taky že jsem to už chtěla hlásit,“ ujišťovala Katherine EUiotová. Jeden soukromý detektiv, jistý Donald Lam, mi schválně prostřílel auto a –“

Vtom zmlkla, protože Berta rozrazila dveře a řekla jí: „Nebude vám snad vadit, když půjdeme dál, děvenko?“

A už se hrnula do bytu.

„To si pište, že mi to bude vadit,“ zaječela Katherine Elliottová.

V té chvíli mě uviděla, ukázal na mě a prohlásila: „To je ten chlap, co mi prostřílel auto!“

Sellers se po mně podíval a já pochopil, že mu to najednou dochází. Věděl, že Katherine mluví pravdu, a měl sto chutí z bytu vypadnout.

„Chcete si snad stěžovat, madam?“ zeptal se.

„Jasně, že si chci stěžovat,“ odpověděla Katherine.

„Jistě chápete, že jde o vážnej přestupek. Dokonce o celou řadu přestupků – o zlovolný poškození cizí věci a použití střelný zbraně ve městě. Jestli podáte stížnost, nerad bych, aby se to nakonec obrátilo proti mně.“

„A taky že ji podávám,“ vedla si svou Katherine.

„Kde se to stalo?“ zapojil jsem se do diskuse i já.

„Sám víte, kde se to sudo,“ odsekla. „Parkovala jsem před –“

„Jen mluvte dál,“ vybídl jsem ji, když náhle zmlkla.

„Vám na nic odpovídat nemusím,“ vyjela na mě rozvztekleně a obrátila se k Sellersovi. „Žádám vás, abyste zasáhl a zatkl toho chlapa. Snaží se mi dělat všemožné nepříjemnosti. Byl si na mě stěžovat na Úřadu pro kontrolu podnikání. Pokouší se mi znepříjemňovat život a zastrašovat mě jenom proto, že mám v ruce jistou informaci, kterou mu nechci dát.“

„Kolikrát jsem vás upozorňoval, že se jednou dostanete do maléru, prcku,“ řekl mi Sellers. „Vystřelil jste ty rány do toho auta?“

Pohlédl jsem na něj a zasmál jsem se.

„Nebuďte dětina. Policie pronásledovala včera v noci jisté auto a vypálila do něj pár výstřelů. A vy jste teď našel její vůz s dírami po výstřelech. Proč se jí nezeptáte, kde byla včera v noci a co dělala na Hemmet Avenue?“

Sellers pohlédl znovu na Katherine a z výrazu jejího obličeje najednou pochopil, že se věci mají trochu jinak. Jistota z něj začala rychle vyprchávat.

„Porozhlídni se tady trochu, Berto,“ požádal jsem ji.

Berta se energicky vrhla dál do bytu.

„Neopovažujte se mi prohlížet byt!“ vřískala Katherine Elliottová. „Neopovažujte se! Budu si – dělejte něco, pane policisto!“

„Nemůžete tu prohlížet byt, Berto,“ varoval Bertu Sellers.

Berta si nevšímala jeho ani Katherine Elliottové a hrnula se dál do kuchyně. Odstrčila zasunovací dveře, rozhlédla se a zase se vrátila. To už se na ni Katherine EHiotová vrhla jako divoká kočka, sápala se po ní, sprostěji spílala a snažila se jí vytrhnout celou hrst vlasů.

Berta ji klidně popadla kolem pasu, vyzvedla ji ze země a praštila s ní do postele, až se na stěnách rozrachotily obrazy.. Sellers se chtěl k Bertě rozběhnout, ale pak si to rozmyslel.

To už Berta majestátné kráčela k dalším zavřeným dveřím a rychle je otevřela. Byla to koupelna. Ozývaly se z ní jakési dušené neartikulované zvuky.

Berta vkročila dovnitř.

„Ježkovy oči,“ řekla.

Několika rychlými kroky jsem k ní přistoupil, zatímco Sellers zůstal stát jako přikovaný k podlaze a Katherine se pokoušela znovu popadnout dech.

Ve vaně ležela Daphne Crestonová, zabalená do prostěradla, které měla těsně svázané kolem těla jako svěrací kazajku, a s roubíkem na ústech. Ležela úplně bezmocně a jenom očima prosila o pomoc.

Berta na ni jen rychle pohlédla a hned se obrátila do pokoje. „Pojďte se na něco podívat, seržante.“

Katherine EHiotová vyskočila z postele jako akrobat z trampolíny. Prohnula se v zádech, nadzvedla nohy, odrazila se rukama a vylétla do vzduchu, až se jí sukně vyhrnuly skoro po ramena. Doskočila na podlahu a utíkala ke dveřím.

Berta však byla na malou tlustou ženskou, která se sotva kolíbá na nohou, neuvěřitelně rychlá. Jak se hrnula pokojem, připadala mi spíš jako tank.

Katherine už držela ruku na klice a dveře měla napůl pootevřené, když ji Berta popadla zezadu za vlasy. „Kdepak, teď nikam nepůjdeš, děvenko,“ ujistila ji a řádně jí škubla hlavou. Katherine se rozječela, Berta ji chytla kolem pasu a hodila zpátky na postel.

Já se nakláněl nad vanou a zápolil se všemi těmi uzly. Nejdříve jsem rozvázal uzel, který přidržoval roubík. Stáhl jsem nejprve Daphne z úst obvaz a pak jí prsty vyndal kus látky.

Daphne se nadechla a potom řekla: „Ach Donalde, Donalde, já věděla, že přijdeš.“

„Co se to tady sakra děje?“ zeptal se Sellers.

„Ohlídej tu ženskou,“ požádal jsem Bertu.

„Žádnej strach, dám na ni pozor,“ a pak ještě dodala: Jen hezky lež, děvenko, nebo si ti sednu na břicho a na tý posteli tě přidržím.“

Snažil jsem se rozvázat uzle na potrhaném prostěradle.

„Radši je uříznu, Lame,“ nabídl se Sellers. „Budeme je možná potřebovat jako doličný materiál. Chápete, co to má všechno znamenat?“

„Chápu.“

„Tak byste mi to snad měl vysvětlit.“

Uřezal jsem uzle a strhl z Daphne prostěradlo. Sukni měla vysoko vyhrnutou, a tak jsem já ji začal honem stahovat.

„Na to se vybodni,“ zlobila se Daphne. „Radši mě vyndejte z toho porcelánového mauzolea.“

Spolu se Sellersem jsme ji vytáhli z vany.

Daphne se snažila postavit, ale neměla v nohou skoro žádný cit. Zavrávorala, a kdybych ji nechytil, byla by upadla. Opřela se o mě a položila si hlavu na mé rameno.

„Strašné mě brní nohy,“ postěžovala si.

„Jak dlouho tu jsi?“

„Nevím. Asi tak půldruhé hodiny.“

„Dostala jsi můj expres?“ chtěl jsem vědět.

Daphne přikývla,

„A co jsi dělala pak?“

„Najednou jsem byla nezávislá, Donalde, řekla jsem si, že tě už nemůžu využívat. Nechtěla jsem nechat u tebe v bytě tu aktovku, a tak jsem ji uložila na bezpečné místě. Je –“

„Na tom teď nesejde, Daphne,“ přerušil jsem ji. „Hlavně že je v bezpečí. A cos dělala pak?“

„Vzala jsem si těch tři sta dolarů a pečlivě jsem uklidila byt. Dala jsem si záležet, abych nechala vanu čistou a všechno urovnala, aby se ti tam líbilo. Zrovna jsem byla na odchodu, když najednou přijela Katherine Elliottová a řekla mi: ‚Pan Harper se nakonec rozhodl pro vás. Mám pro vás v kanceláři těch tři sta dolarů. Pojeďte se mnou, podepíšete stvrzenku a já pana Harpera vyrozumím.‘ Začala jsem jí vysvětlovat, že jsem těch tři sta dolarů už dostala, ale najednou jsem pochopila, jak to vlastně bylo – žes sáhl hluboko do vlastní kapsy a ty peníze mi dal… A já husa jsem s ní přece jen jela. Přijely jsme do tohohle bytu a slečna Elliottová řekla, že pan Harper přijde každou chvíli a že si mezitím vypijeme šálek kávy. Teď už vím, že mi do té kávy nasypala něco na spaní. Jen jsem se trochu napila, začala se mi motat hlava. Řekla jsem slečně Elliottové, že snad omdlím. Odvedla mě do koupelny, a to už se se mnou všechno točilo, a dál si už nepamatuju nic. Když jsem se probrala ležela jsem tu s ucpanou pusou, dokud jsi mě nenašel. Zkoušela jsem křičet, ale nešlo to. Pokoušela jsem se kopat do vany, ale nemohla jsem se ani hnout. Katherine Elliottová mi zula boty. Strašně jsem se bála, že někdo pustí vodu a že se tu utopím jako lapená myš. Nedovedeš si představit, co jsem prožila, Donalde!“

„Vysvětlil byste mi laskavě, oč tu jde, prcku?“ zeptal se mě Sellers.

„Katherine Elliottová to zkoušela hrát na všechny strany. Dostala se kvůli svým čachrům do nepříjemností s Úřadem pro kontrolu podnikání. Vlastní celou řadu malých kanceláří, které pronajímá na hodinu, na den nebo na týden a poskytuje tak zdání solidnosti a telefonní číslo každému, kdo potřebuje uzavřít nějaký pochybný obchod. Dale Finchley byl vlivný právník, známý v politických kruzích. Přitom náramně dobře věděl, kterou stranou je namazaný krajíc. Táhl to se stavitelskou firmou Lathtrop, Lucas a Manly. Vymysleli si mazaný trik. Finchley si vždycky vyžádal od zainteresovaných stavitelských firem podrobné znění jejich nabídek a v poslední chvíli mezi ně přistrčil nabídku Lathropa, Lucase a Manlyho. Stačilo, aby byli jen o tisíc nebo dva tisíce dolarů pod nejnižší nabídkou a zakázku dostali. Stálo to ovšem peníze. Harper, o kterém tady byla řeč, je ve skutečnosti Walter Lucas. V noci, kdy byl Finchley zavražděn, k němu měl Lucas zajít, vyzvednout všechny nabídky a potom je rychle zanést do prázdného domu o čtyři bloky dál, kde už měl připravenou celou soupravu kopírovacích strojů. Tam si chtěl nabídky okopírovat, originály pak vrátit a telefonicky sdělit, že jeho firma je schopná provést práci o dva tisíce levněji, než dělá nejnižší nabídka, ale že ještě potřebuje pár hodin, aby vypracovala všechny podrobnosti. Celou noc pak vytahoval z ostatních nabídek detailní informace a ráno se klidně dostavil k jednání. Zakázku samozřejmě dostali. Jenomže pár dní před tím, než byl obchod uzavřen, ho Katherine Elliottová upozornila, že je někdo podezřívá a že se jí na to v kanceláři ptali. Katherine je vlastně chtěla všechny zmáčknout. Sháněla si informace o Finchleym a mezitím spolupracovala s Lucasem. Druzí dva společnici nejspíš ani nevěděli, co se za jejich zády děje. Zřejmě se ukáže, že podvodnou hru hrál jenom Lucas, protože jen Lucas měl na starosti nabídky na tenhle typ stavebních prací a soustavně ty fígle s Finchleym prováděli. Jenomže když jim na to někdo přišel a začal Lucase vydírat, byl by udělal cokoli, jen aby zjistil, kdo ten vyděrač je. Věděl jenom, že ho někdo pořádně tlačí ke zdi. Každou chvíli mu telefonoval, vytasil se s informacemi, o kterých Lucas myslel, že je nikdo nezná, a žádal po něm, aby nechal na různých místech peníze. Ve snu ho nenapadlo, že by to mohla být Katherine Elliottová. Myslel si o ní, že v ní má trochu přihlouplou známou, od které si občas může najmout pod nepravým jménem kancelář. Jenomže jak se blížil ten velký podnik, dostal Lucas hlášku, že jim někdo chce zkusit udělat podraz. Potřeboval sice znění těch nabídek, ale nestál o nějaký malér. Takže to všechno s Finchleym domluvil. A pak už jenom potřeboval nějakého obětního beránka, poslíčka se zpochybněnou důvěryhodností, který by v případě, že by byl vyslýchán, vypovídal značně nevěrohodně. Pokud by mu to vyšlo, dostal by Lucas do ruky znění všech nabídek i odborných odhadů. Kdyby se to zvrtlo a padlo na něj podezřeni, udělal by ze svého obětního beránka hotového lháře. Takže uveřejnil v novinách inzerát, který mu měl přilákat oběť, jakou potřeboval. Na první pohled nebylo na tom inzerátu nic podezřelého, ale ve skutečnosti se v něm vlastně říkalo: „Hledá se někdo, kdo měl pořádnou smůlu a je ochoten dopustit se za tři sta dolarů křivopřísežnictví.“

„Můžete to všechno dokázat?“ zeptal se Sellers.

Spiklenecky jsem se na něj usmál. „Dokázat to můžete vy. Jen co začnete a vyšetřováním.“

„Kdo vlastně zabil Finchleyho?“ chtěl vědět Sellers.

„Uvažujte,“ řekl jsem mu. „V tom domě byla přece ženská. Finchley ji obvinil, že je zrádkyně. Chtěla z něj vyrazit velké peníze a potom utéct do ciziny.“

„Lžete! Lžete!“ vřeštěla Katherine Elliottová. Jakživa jsem u toho domu nebyla.“

„To tak můžete někomu vykládat, když máte v autu dvě díry po výstřelech.“

„Auto jste mi prostřílel vy.“

„Tak to nahlaste policii. Hledá zrovna auto s dírama po výstřelech.“

„A kdo je ta mladá žena?“ zeptal se mě Sellers a kývl k Daphne Crestonové.

„Jmenuje se Daphne Crestonová. Vybrali si jako obětního beránka. A teď je to vaše korunní svědkyně. Byla v té chvíli v domě a slyšela Finchleyho, jak obviňuje Katherine Elliottovou, že ho podvedla a že je lhářka. Katherine si naivně myslela, že se dá snadno vydírat, a Finchley nejdřív na její požadavky přistoupil. Pak si to ale rozmyslel a řekl ji, že z něj nevyrazí ani pětník. A začal volat policii. Katherine se rozzuřila. Nemohla si dovolit, aby ji odhalil jako podvodnici, která vydírá Waltera Lucase. V rozčilení zastřelila Finchleyho a utekla zadními dveřmi. Nejspíš měla vzadu v uličce zaparkované auto. Každopádně se jí povedlo nepozorovaně vyklouznout. Ale věděla, že Finchley měl v aktovce plány, které chtěl předat Walteru Lucasovi, a tušila, že kromě té aktovky byla v domě ještě jedna s penězi pro vyděrače. Řekla si, že aktovku se všemi těmi penězi mám buď já, anebo Daphne. Když jsem se přihlásil na ten inzerát, dal jsem ji adresu svého krycího bytu, a ona se tam vydala a zastihla tam Daphne. Vylákala ji z bytu a pak se tam vrátila s jejími klíči – měl byste teď vidět tu spoušť. Vypadá to tam, jako kdyby se tam přehnal tajfun.“

Daphne si potrpěla na útulnou domácnost a pomyšlení na zpustošený byt se jí hluboce dotklo. „Ach, Donalde! Já to tam tak hezky uklidila!“

Sellers pořád ještě váhal, jak se rozhodnout „Sakra, Lame, vy mě vždycky namočíte do takovejch prekémích situací. Povězte mi teď jedno – prostřílel jste to auto?

„To má být výslech?“

„Ano.“

„To bych vás měl varovat seržante. Jakmile se zločin dostane z vyšetřovací fáze do stadia, kdy máte někoho obvinit ze zločinu, musíte absolvovat plno cirátů a rozhodně nesmíte vyslýchat podezřelého, pokud u toho nebude jeho obhájce. To byste už měl vědět.“

Sellers stál nerozhodně, s nohama široce rozkročenýma. Pomalu automaticky sáhl do kapsy, vyndal si cigáro a strčil si je do úst. Je to zapeklitá historie!“ zavrčel.

„Ale novinám se bude ohromně líbit“ ubezpečil jsem ho. „Budou po vás určitě chtít fotografie.“

„Jak to ale sakra všechno dokážu?“ staral se Sellers.

Zamyšleně jsem se rozhlédl.

„Měl by tu někde být revolver, kterým byl zabit Finchley. A tady máme oblíbenou skrýš amatéra!“ dodal jsem, když jsem si všiml tmavých zrníček na podlaze.

Otevřel jsem kuchyňskou skříňku, vyndal velkou plechovku s nápisem Cukr a naklonil ji nad dřezem.

Z plechovky se vysypal cukr a za ním se objevil kolt 38 z modré oceli a s tupou hlavní.

„Tady máte vražednou zbraň, seržante.“

Katherine Elliottová se rozječela: „Hlavní podvodník je Walter Lucas. Bude to všechno chtít shodit na mě, a přitom je do toho zapletený víc než já.“

Sellers si pošoupl v puse cigáro a zavelel: „Jdem, holka, pojedeme na policii. Máš právo na advokáta. Do tý doby nemusíš vypovídat.“

Kapitola 14

„Cos udělala s těma prachama, Daphne?“ zeptal jsem se, když si Sellers odvezl Katherine Elliottovou na policii.

„Měla jsem je v peněžence. A ona mi je sebrala.“

„Nemyslím těch tři sta dolarů – myslím těch čtyřicet tisíc.“

„Když jsem odcházela z bytu – nechtěla jsem je tam nechat a nevěděla jsem co s nimi, tak jsem je odvezla na nádraží, uložila do skříňky, klíč od té skříňky jsem dala do obálky a poslala ti ho expres do kanceláře. Měl by tam už být.“

„Zatím si ty peníze necháme jako trumfové eso. A teď pojď. Pojedeme do kanceláře.“

„Všichni tři,“ přihlásila se Berta.

Když jsme tam dojeli, seděl v Bertině kanceláři Barney Adams. Podíval se na Bertu, potom na mě a pomalu zavrtěl hlavou.

„Dostal jsem právě zprávu od jednoho známého z policie“ řekl. „Vážně nechápu, jak jste to dokázali.“

„Ale dokázali jsme to,“ nedala se Berta.

„Dokázali,“ připustil Adams.

„Co to bylo za řeči o Kontinentální společnosti pro sdílení pojistného rizika?“ neodpustila si Berta.

„Musím se vám omluvit, ale ve skutečnosti zastupuji Ligu občanského dohledu. Doneslo se nám, že o těch nabídkách se rozhoduje podvodným způsobem a že v tom hraje roli prostředníka Katherine Elliottová. Snažili jsme se to vyšetřit, a když jsme našli v novinách ten inzerát, rozhodli jsme se, že s pátráním začneme tady. Byl jsem si jist, že každý dobrý soukromý detektiv skočí na možnost zahrát si na obětního beránka a spolkne návnadu tři sta dolarů, aby zjistil, oč vlastně jde. Začal jsem jednat s Katherine Elliottovou a přesvědčil jsem ji, že jsem podvodný burzovní makléř a potřebuji si od ní najmout kancelář. Dobře jsem se u ní zavedl a spřátelili jsme se. Od ní jsem se také dozvěděl, že se na ten inzerát přihlásil jisty Donald Lam a že byl odmítnut. Samozřejmě že mě to roztrpčilo. Říkal jsem si, že jste mohl být obratnější, že jste si mohl obstarat někoho, kdo by tu roli naivní oběti sehrál přesvědčivěji, anebo že jste se sám mohl tvářit trochu nezkušeněji.“

„Donald by to sehrál dobře,“ vložila se do rozhovoru Berta. Jenže se objevila Daphne Crestonová a ta byla jako dělaná na to, co potřebovali.“

„Ano,“ přisvědčil Adams. „Tehdy jsem hádal špatně. Myslel jsem, že jim Donald připadal moc chytrý a proto že ho odmítli. Pokoušel jsem se zjistit, kdo je ve skutečnosti Rodney Harper. Ale ani ve snu mě nenapadlo, že je společníkem velké stavitelské firmy ani že Finchley umožňuje jedné ze společností, které se ucházejí o zakázku, aby potají nahlédla do předložených nabídek. Věděli jsme ovšem, že firma Lanthrop, Lucas a Manly dostává mnohem víc zakázek než ostatní a že její nabídky jsou vždycky jen o pár dolarů pod nejnižší nabídkou. Nezdálo se nám to sice, ale nemohli jsme dost přesně zjistit, oč jde.“

„Tak teď to teda víte,“ řekla mu Berta.

„To máte pravdu,“ uznal Adams.

„Příště se radši do žádného případu nemíchejte,“ poradil jsem mu. Nastražil jsem past na Katherine Elliottovou a chytil jste se do ní vy.“

„Myslíte tu naši schůzku v baru?“ zeptal se.

„Přesně tu mám na mysli,“ odpověděl jsem mu.

„Sešel jste se s ní jen na skleničku a vtom jsem se rozhlédl a všiml jsem si, že čirou náhodou si dává u baru něco k pití vaše sekretářka. Ještě mě nezahlédla a nechtěl jsem, aby mě viděla, takže jsem řekl Katherine, že se jí ozvu později a ať na mě chvíli počká, zaplatí a vrátí se do kanceláře. Sám jsem šel na pánskou toaletu, čekal tam skoro půl hodiny a teprve potom jsem vyšel ven. Vaše sekretářka mezitím svůj drink dopila a odešla.“

Jenže já jsem nastražil past na Katherine Elliottovou. Potřeboval jsem, aby mě k někomu dovedla. Právě někomu telefonovala a zřejmě mu oznamovala, že se na obětního beránka nehodím a že jsem už málem vypátral něco, co chtěli ututlat. A v tu chvíli jste si to musel přihrnout a padnout do pasti sám.“

„Dlužím vám za to omluvu,“ uznal Adams.

„Jakoupak omluvu!“ řekla Berta. „O žádnou omluvu nestojíme. Radši vyndejte šekovou knížku.“

Adams si povzdechl. „Své reputaci jste skutečně dostáli oba dva!“ Nicméně otevřel aktovku a vytáhl šekovou knížku.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai