Lam a Cool - Případ Omamná zásilka

Erle Stanley Gardner

(1997)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Donald Lam se svou společnicí Bertou Coolovou vyšetřuje případ muže, který složitým způsobem pátrá po zmizelé snoubence.

V tomto napínavém příběhu vyšetřuje svérázný Donald Lam za bdělého dohledu své společnice Berty Coolové případ muže, který složitým způsobem pátrá po zmizelé snoubence. Detektivní román ze série příběhů, které autor vydával pod pseudonymem A. A. Fair.

(www.mlp.cz)

Omamná zásilka

ERLE STANLEY GARDNER

Soupis hlavních postav

Berta Coolová – kterou jako vždy zajímá pouze stav klientova konta.

Donald Lam – který se při vyšetřování, jak už je jeho zvykem, zaplete do hrdelního zločinu, ale nakonec vše vyřeší ke spokojeností všech účastněných a získá pro agenturu značnou finanční injekci.

Milton Carling Calhoun – bohatý klient, který požádá o pátrání po muži, i když ve skutečnosti chce najít ženu.

Nanncie Beaverová – která by mohla ledaco objasnit, ale nesmí se objevit před novináři

Colburn Hale – spisovatel, který pro svůj příběh udělá cokoliv.

Seržant Frank Sellers – kterému, stejně jako všem ostatním policistům, nejdou pod vousy Donaldovy metody.

Anton Newberry – obhájce, který více dbá své pověstí než zájmů klienta.

Soudce Polk – který se v případě zájmu naklání dopředu.

„Mlátička“ – bývalý boxer, jehož úloha v případu je do poslední chvíle nejasná.

Eddie Sutton – mrtvola, která všem zamotá hlavu. A několik dalších méně významných aktérů.

Kapitola 1

Otáčecí křeslo s protestem zavrzalo, když Berta Coolová pohnula svými stopětašedesáti librami živé váhy. Vypadalo to, že i ten nábytek sdílí rozhořčení své majitelky.

„Co tím myslíte, že nejsme vhodní na tuto práci?“ vykřikla Berta. Diamanty na jejích prstech odrazily na protější stěnu třpytivé oblouky světla, když zvedla ruku a třískla s ní do stolu.

Případný klient, jehož vizitka uváděla jméno jednoduše jako M. Calhoun, se ošil: „Budu k vám naprosto… upřímný, eh… slečno Coolová, nebo snad paní Coolová?“

„Paní,“ odsekla Berta, „jsem vdova.“

„Promiňte,“ pokračoval Calhoun uhlazeně, „potřebuji služby prvotřídní, vysoce kompetentní detektivní agentury. Zeptal jsem se přítele, který je v těchto záležitostech většinou informovaný, a on mi poradil, že společnost Cool a Lam se o mě určitě postará.

Přisel jsem sem. A co nenajdu, část firmy se jménem Cool je žena a ten Lam je…“ Calhoun se na mě podíval a zaváhal.

„Klidně pokračujte,“ pobídl jsem ho.

„Tak na rovinu,“ vyhrkl Calhoun, „pochybuji, že byste se dokázal o sebe postarat, kdybyste se dostal do potíží. Nemůžete vážit víc než stopětatřicet liber a to ještě úplně oblečen. O dobrém detektivovi mám jinou představu – urostlý chlap, průbojný, schopný a kvalifikovaný, s pádnou rukou, když by bylo potřeba.“

Berta opět přesunula svoji váhu. Židle znovu nesouhlasně zaskřípala.

„Mozek!“ vykřikla.

„Prosím?“ zeptal se zmatené Calhoun.

„Mozek je to, co vám prodáváme,“ řekla Berta. „Já řídím obchodní část společnosti, Donald se stará o to ostatní. A tomu malému mizerovi to setsakra myslí, na to nikdy nezapomínejte.“

„Ale ano… oh… nepochybně,“ řekl Calhoun.

„Zdá se,“ vložil jsem se do toho, „že jste přečetl příliš mnoho dobrodružných příběhů.“

Pokusil se o něco podobného úsměvu.

Pokračoval jsem: „Měl jste možnost si nás dobře prohlédnout. Pokud se vám nezdáme dost dobří, tamty dveře se zavírají i z druhé strany.“

„Počkejte minutku,“ Berta Coolová mi skočila do řeči, její diamantově tvrdé oči oceňovaly našeho skeptického klienta. „Hledáte spolehlivou detektivní agentura. My vám můžeme přinést výsledky. V tom je naše pevnost a síla. To je naše výhoda. Co jiného, k sakru, vlastně chcete?“

„Máte pravdu, chci výsledky,“ připustil Calhoun. „Právě to hledám.“

„Víte, co průměrný soukromý detektiv obnáší?“ zaskřípala Berta Coolová. „Bývalý policajt, kterého poslali do penze nebo vyhodili, obrovský, svalnatý troglodyt s býčí šíjí, s velkýma prackama, nohama do Ó a omezeným mozkem.

Lidé si rádi přečtou povídky o soukromých detektivech, kteří vám bez problémů umísti zuby na opačnou stranu hlavy a řeší surové vraždy a podobné zločiny. Dejte se dohromady s agenturou, kterou řídí lidé samé svaly a žádný mozek, a vypláznete jim padesát dolarů denně za každého člověka, kterého zaměstnají na vašem případu. A když zjistí, že jste v balíku, nasadí na to nejmíň tři detektivy. Na to vemte jed. A budou z vás tahat padesát babek denně na detektiva, dokud nebudete na dně. Možná vám za to něco zjistí, možná se taky nedovíte nic.

U nás máme jediného operativního detektiva, je jím Donald. Už jsem vám řekla a znovu opakuji; je to zatraceně chytrý parchant. Vezme od vás padesát babek denně plus výdaje a přinese vám požadované výsledky.“

„Snad si můžete dovolit platit padesát dolarů denně?“ popíchl jsem s nádechem úsměvu, abych ho dostal do obranného postavení.

„Samozřejmé, že mohu,“ odfrkl si. „Jinak bych tu nebyl.“

Koutkem oka jsem zachytil, jak Berta potěšeně zamrkala.

„Tak jste tady. No a co?“ opáčil jsem.

Bylo vidět, že ještě váhá. Zjevně se snažil dojít rychle k nějakému rozhodnutí.

Pak řekl: „ Koneckonců, tato práce bude vyžadovat pravděpodobně více přemýšlení než svalů. Možná to budete schopní udělat.“

„Ale mně se vůbec nelíbí chlap, který o nás pochybuje už na začátku,“ namítl jsem. „Proč nevypadnete a nenajdete si agenturu, která lépe vyhovuje vašim představám.“

Berta do mě zabodla svůj tvrdý pohled.

Calhoun zamyšleně pronesl: „Chci najít jednoho muže.“

Jak starého?“

„Kolem třiceti,“ odpověděl. „Hádám dvaatřicet.“

„Popis.“

„Měří asi tak jedenáct stop čtyřicet palců, váží kolem stoosmdesáti liber. Má vlnité vlasy, modré oči a neodolatelnou osobnost.“

„Máte fotku?“

„Ne.“

„A jak se jmenuje?“

„Hale, H-a-l-e. Křestním jménem Colburn. Obvykle se podepisuje jako C E. Hale. Jak jsem pochopil, blízcí přátelé mu říkají Cole.“

„Poslední adresa?“

„817, Billinger Street. Má tam byt číslo čtyřicet tři. Odjel velmi náhle. Myslím, že si nevzal s sebou nic víc než příruční kufřík.“

Co nájem?“

„Mám dojem, že má zaplaceno do dvacátého.“

„Čím se zabývá?“

„Dalo by se říci, že je spisovatel.“

„Ta oblast,“ poznamenal jsem, je známá jako bohémská čtvrť. Žije tam spousta spisovatelů a jiných lidí z umělecké branže.“

„Přesně tak,“ přitakal Calhoun. „A proč chcete najít toho pana Hala?“

„Potřebuji si s ním promluvit.“

„A co máme udělat?“

„Najděte ho. Stačí, když mi oznámíte místo, kde se právě nachází, a ohlídáte mi ho tam, dokud nepřijedu.“

„A to je všechno?“

„Ano, to je všechno.“

„A ten Hale je spisovatel?“

„Předpokládám, že pracuje na nějakém románu. Vlastně vím, že teď něco píše, ale o tom, co píše, vám nemohu říci nic. Vím, že zastává teorii, že když mluvíte o svém námětu, posluchače to buď chytne nebo v případě, že to publikum nezajímá, oslabí to vaše sebevědomí. V případě, že vám posluchači naslouchají se zaujetím, povzbudí vás to k tomu, že začnete mluvit příliš mnoho, a tím promrháte tvůrčí energii na kecání místo na pořádné psaní.“

„Dá se říci, že je tajnůstkář?“ zeptal jsem se.

„Spíš nesdílný,“ namítl.

Prohlédl jsem si našeho zákazníka – nenápadné kalhoty s pečlivě nažehlenými puky, sportovní plášť, který musel stát majlant, košile s krátkým rukávem od Dacrona a háčkovaná vázanka. Kámen na sponě na kravatě byl jasně zelený.

Zpozoroval, že si ho prohlížím. „Chrysocolla,“ pronesl pyšně.

„Co je chrysocolla?“ zeptal jsem se. Polodrahokam. A unce tohoto kamene pravděpodobně stojí více unce zlata. Je velmi vzácný a výjimečný. Dal by se popsat jako měděnkou zbarvený achát. No, není to přesný popis, ale dá vám to jakous takous představu.“

„Jste sběratel kamenů?“

„Dá se to tak říci,“ přikývl.

„Našel jste ten kámen sám?“

„Ne, koupil jsem ho. Je to hezký vzorek.“

„Tak, a kdy jste naposledy viděl toho Hala?“ vrátil jsem se k původnímu tématu.

„Že vás ruším,“ skočila mi do řeči Berta, „než se pustíme do podrobností, měli bychom napřed dokončit úvodní administrativu.“

„Obávám se, že vám nerozumím,“ zavrtěl hlavou Calhoun.

„Záloha,“ vypálila Berta.

Odvrátil se ode mě, aby si ji mohl pečlivě prohlédnout „Kolik?“

„Třistapadesát.“

„A co za to budu mít?“

„Služby této agentury. Donald dělá v terénu za padesát babek denně plus výdaje. Já obstarávám výkonné řízení a správu.“

„Za dalších padesát denně?“ ušklíbl se.

„Ne, to všechno je zahrnuto v jednom balíčku,“ odvětila Berta.

Pohlédl na Bertu trůnící ve své židli upjatě jako anglická královna a měřící si ho ledovýma očima. Chvíli usilovně přemýšlel.

„Dobrá,“ řekl nakonec.

„Máte tu s sebou šekovou knížku nebo hotovost?“ zeptala se Berta

Viditelně neměl rád, když ho někdo popostrkuje. Znovu zaváhal, ale pak sáhl do kapsy a vytáhl náprsní tašku.

Nikdo z nás neřekl ani půl slova, zatímco si přesunul svoji židli k rohu Bertina stolu a začal počítat padesátidolarové bankovky.

Berta se trochu naklonila dopředu ve snaze zahlédnout vnitřek portmonky a odhadnout, kolik v ní je. Ale on se trochu posunul, takže nic nezahlédla.

Bylo ticho dokud neodpočítal sedm pěkných šustících padesátidolarových bankovek a nepoložil je na okraj Bertina stolu.

„A teď,“ zopakoval jsem, „kdy jste naposledy viděl Hala?“

„Je to důležité?“ otočil se ke mně.

„Myslím, že ano.“

„Nikdy jsem ho neviděl.“

„Ale vyprávěl jste mi, co o něm všechno víte?“

„Ne, řekl jsem vám všechno, co by měl vědět dobrý detektiv.“

„A…“ pokračoval jsem, „teď bychom se rádi dověděli něco o vás.“

Obdařil mě mrazivým pohledem, pak se natáhl přes Bertin stůl a poklepal prsty na položené peníze.

„Tyto peníze,“ pronesl pomalu a zřetelně, „vám o mně poví všechno, co potřebujete.“

Vstal.

Jak vám máme doručit zprávu?“ zeptal jsem se. „Poštou nebo telefonem. Jinými slovy, kde vás zastihneme?“

„Vy mě nezastihnete nikde,“ odpověděl., Já se ozvu vám. Mám vaše telefonní číslo, mám vaše jména. A vy víte co chci.“

„Ještě minutku,“ zarazil jsem ho. „Rád bych se podíval na mapu města, abyste mi ukázal polohu jeho bytu.“

Zaváhal v polovině cesty ke dveřím.

Seběhl jsem do své kanceláře a řekl své sekretářce Elsie Brandové: „Nahoře je chlapík ve sportovním plášti, který právě opouští Bertinu kancelář, něco kolem třicítky. Rád bych zjistil, kam jede. Pokud si vezme taxi, zapiš jeho registraci. Pokud tu je vlastním autem, zapiš si jeho poznávací značku.“

„Ale Donalde,“ povzdechla zoufale, „víš přece, že jsem mizerný detektiv.“

„Jsi dobrá, když se netváříš provinile,“ řekl jsem. „Teď běž na chodbu, nastup do stejného výtahu jako on, a zatímco s ním pojedeš dolů, mysli na něco jiného. Pokud se ti bude zdát, že má podezření, tak toho nechej. Ale je tu velmi malá šance, že si tě všimne. Spíš bude zabrán do svých myšlenek a nevěnuje ti žádnou pozornost.“

Vrátil jsem se do Bertiny kanceláře právě, když Calhoun vycházel z pracovny sekretářky. Berta zamyšlené poťukávala prsty na peníze. Vzhlédla a řekla: „Ten ulízaný a povýšený čubčí syn se mi vůbec nelíbil.“

Odpověděl jsem: „Hrál to na nás.“

„Co tím myslíš?“

„Věděl o nás víc,“ pokračoval jsem, „než nám prozradil. Všechny ty řeči kolem toho, jak byl překvapen, že ty jsi žena a že já nemám postavu jako profesionální zápasník, byly součástí představení.

„Jak to víš?“ zeptala se udiveně Berta.

„Vycítil jsem to.“

„A proč by s námi sehrál takové divadlo?“

„Protože nás chtěl dostat do obrany.“

Berta zazvonila na svoji sekretářku a podala jí peníze. „Odneste to dolů a uložte to na účet,“ poručila jí.

„Ten chlap, který byl právě uvnitř, Calhoun,“ začal jsem, „co dělal, když vešel do kanceláře?“

„Otevřel dveře a chtěl vědět, jestli má paní Coolová čas.“

„Pak si tedy ani nepřečetl nápis na dveřích, Cool A Lam. A nám tady tvrdil, že o firmě nic neví.“

Sekretářka zavrtěla hlavou. „Musel vědět o paní Coolové, protože se ptal speciálně po ní.“

„Po paní Coolové?“ chtěl jsem se ujistit.

„Ano, po paní Coolové,“ potvrdila.

Mrknul jsem na Bertu.

Její diamantové ostré oči přemýšlivě zamrkaly.

„Ten chlapík byl velmi opatrný, aby se vyhnul jakékoliv zmínce o sobě,“ poznamenal jsem.

„No, co se tohoto týká, jeho peníze opravdu mluví za něj,“ opáčila Berta. „Nemusí nás zajímat, kdo to je. Použijeme jeho třistapadesát dolarů a pak budeme pěkně zticha, dokud k nim nedodá nějaké sourozence.“

„Ale mně se to vůbec nelíbí,“ namítl jsem. „Mrkneme se do telefonního seznamu.“

„Ale Donalde, nemůžeme přece prohlédnout všechny obvody města. Tady, podívej se jenom na náš obvod a koukni, kolik tu je Calhounů.“

„M. Calhounů,“ připomněl jsem jí.

Berta otevřela seznam, našla správnou stránku a začala: „Tady jich je na půl tuctu. M. A. Calhoun, M. M. Calhoun a Moriey Calhoun a M. Calhoun and Company… Ten chlap může být kdokoliv a kdekoliv.“

„Ale ty máš vzadu ve svém stole referenční knížku – Prominentní občané Kalifornie,“ vzpomněl jsem si.

Berta vytáhla knihu ze šuplíku, otevřela ji a řekla; „A tady máme spoustu dalších Calhounů. Moment, tady je Milton Carling Calhoun, který vypadá jako náš chlapík – Milton Carling Calhoun Druhý.“

Podíval jsem se na obrázek. Mohl to být náš klient tak asi před pěti lety. Byl to syn Miltona Carlinga Calhouna Prvního. Jeho otec, který už byl mrtev, býval známý makléř. Náš chlapík ukončil vysokou s vy-znamenáním, získal diplom ze žurnalistiky a oženil se s Beatrice Millicent Spauldingovou.

Neměli žádné děti. Následoval seznam klubů, které měly tu čest, že byl jejich členem, dlouhý jako pohádka. Tento chlap viditelně ve svém životě nedělal nic jiného, než dědil peníze.

„No to je síla,“ vykřikla Berta, když si to přečetla taky. „A ten čubčí syn ještě dělal drahoty.“

„Ale teď ho máme v hrsti. Dostaneme se mu na kobylku.

„Ano, to je ten správný výraz,“ přitakala Berta. Sešel jsem do své kanceláře a počkal na Elsie. Elsie se vrátila se zprávou. „Vzal si taxi. Žlutý taxi. Podařilo se mi zjistit jeho číslo. Ten taxík na něho viditelně čekal u chodníku, protože praporek byl dole a jakmile ho řidič viděl vycházet z budovy, nahnul se a otevřel zadní dveře. Náš chlapík nasedl a auto rychle odjelo.“

„Nemohla jsi ho sledovat?“

„Kolem nebyl žádný taxík, který bych včas chytla,“ odpověděla. „Jak už jsem ti Donalde řekla, jsem nemotorný detektiv.“

„Jaké je číslo toho taxi?“

„Tak tohleto mám. Byl od Žlutých Taxi, číslo 16-71“

„Fajn. Elsie,“ řekl jsem. „Odvedla jsi dobrou práci. Chtěl jsem se ujistit, že hraje dvojí hru. A z toho, co jsi mi řekla, jsem toho dost zjistil.“

Kapitola 2

817 Billinger Street byl obytný dum, který byl přebudován z bývalé rezidence bohaté rodiny.

Kdysi tato čtvrť města byla plná impozantních rezidencí s obrovskými zahradami, ale to bylo před mnoha a mnoha lety.

Město se rozrostlo a tuto oblast pohltilo. Luxusní sídla zchátrala a pak byla přestavěna na obytné domy s několika apartmány s nádhernými vstupními halami, malými kancelářemi a příjemnými obchůdky v přízemí

Obešel jsem miniaturní holičství, našel schodiště, šel do druhého patra, našel byt čtyřicettři a chvíli stál a naslouchal.

Z bytu čtyřicetdva, který s ním sousedil z jižní strany se ozýval rovnoměrný klapot psacího stroje. Pak bylo chvíli ticho a následovalo další ťukání psacího stroje. A zase ticho. Z třiačtyřicítky se nic neozývalo.

Opatrně jsem zaklepal na dveře. Žádná odpověď.

Psací stroj v apartmá čtyřicetdva se znovu rozťukal.

Stál jsem tam v polostínu a přemýšlel, co si mohu dovolit. Pak jsem položil pomalu ruku na knoflík u dveří bytu čtyřicettři. Západka tiše klapla. Jemně jsem strčil do dveří. Nehlučně se otevřely, tak na palec nebo dva.

Zavřel jsem je a znovu zaklepal. Tentokrát důrazněji.

Zase žádná odpověď.

Otočil jsem opět knoflíkem, otevřel dveře a podíval se dovnitř.

Byl to zařízený byt a někdo ho viditelně opustil ve velkém spěchu. Pár prázdných kartónových krabic se povalovalo na podlaze, mezi nimi staré noviny. Zásuvky byty vytaženy, vyprázdněny a nechány otevřené. Byl to jednopokojový byt s malým kuchyňským koutem na pravé straně a otevřenými dveřmi do koupelny na vzdálenějším konci. Za závěsem jsem zahlédl záchod. Další napůl odhrnutý závěs odhaloval vestavěnou postel. Prázdná drátěná ramínka na šaty se osaměle houpala na kovové tyči.

Chtěl jsem vejít dovnitř a porozhlédnout se, ale měl jsem pocit, že by to nebylo moc chytré. Takže jsem se otočil a potichu zavřel dveře.

Psací stroj ve čtyřicet dvojce se odmlčel. Zaslechl jsem kroky blížící se ke dveřím.

Zvedl jsem ruku a prudce zabouchal na dveře od čtyřicet trojky.

Dveře od dvaačtyřicítky se otevřely. Objevila se v nich mladá žena, tak kolem třicítky a přísným pohledem si mě odhadovala.

Usmál jsem se na ni a klidně jsem řekl: „Klepu na čtyřicet trojku,“ a s tím jsem zvedl ruku a znovu zabouchal.

„Jste nakladatel Colburna Hala?“ zeptala se.

Otočil jsem se a zkoumavě si ji prohlédl. „Proč se ptáte?“

„Protože Cole očekává svého nakladatele.“

„Ach tak,“ pokýval jsem hlavou.

„Ale vy jste neodpověděl na moji otázku,“ poznamenala.

„A měl bych?“ zeptal jsem se.

„Určitě.“

„A proč se nezeptáte pana Hala, až se vrátí?“ navrhl jsem.

„Protože si nemyslím, že se vrátí. Ale možná bych vám mohla být prospěšná.“

„Možná ano,“ přitakal jsem.

„Budete tak laskav a vysvětlíte mi, co se děje?“ zeptala se.

Zvedl jsem obočí. „A něco se děje?“ podivil jsem se.

„To víte, že jo. Nějací lidé sem přišli uprostřed noci. Otvírali a zavírali šuplíky, naházeli věci do kartónových krabic a odnášeli je dolů.“

„V kolik to bylo?“

„Tak kolem jedné ráno.“

„A viděla jste je?“ zeptal jsem se.

„Když už jsem to nemohla dál vydržet…,“ odpověděla, „nemohla jsem dál spát s těmi lidmi pochodujícími sem a tam, tak jsem nakonec vstala, hodila na sebe župan a otevřela dveře. Ale to už byli pryč.“

„A to bylo v kolik hodin?“

„Asi v půl druhé.“

„A kolik lidí tam bylo?“

„Mám takový dojem, že dva.“

„Colburn Hale a jeho přítel?“

„Neměla jsem možnost slyšet, co říkají, a také jsem nepoznala Colův hlas. Mohl to být kdokoliv. Ale teď se vás znovu ptám. Jste Colův nakladatel?“

„Ne, nejsem,“ odpověděl jsem „Ale rád bych s ním mluvil předtím, než on si promluví se svým nakladatelem.“

„Jste literární agent?“ ptala se dál.

„No… ne tak přesně, ale… Nemohu vám říci více, jenom že bych rád mluvil s Halem dříve, než on se svým nakladatelem.“

„Možná mu chcete nabídnout změnu nakladatele…?“

Pokrčil jsem rameny v odmítavém gestu a řekl jsem: „To je vaše verze.“

Prohlédla si mě a pozvala mě: „Nechtěl byste na chvíli zaskočit ke mně?“

Podíval jsem se nejistě k Halovým dveřím. „Hádám, že není doma,“ poznamenal jsem. „Nemáte náhodou představu, kdy by se mohl vrátit?“

„Myslím, že se odstěhoval. Pochybuji, že se vrátí.“

„A co nájem?“

„Pokud vím, tak platí nájem dopředu od dvacátého do dvacátého, tady si nemůžete dovolit nezaplatit nájem. Buď přinesete peníze a nebo jdete.“

„To je ale docela tvrdé,“ poznamenal jsem.

„To máte pravdu,“ přitakala.

Následoval jsem ji do jejího bytu. Byl o trochu víc zabydlenější než vedlejší byt. Dveře označovaly vestavěnou postel ve stěně. Stál tam otlučený stolek na psací stroj, přenosný psací stroj a vedle se povalovaly stránky rukopisu.

„Vy jste spisovatelka?“ zeptal jsem se.

Objevila židli s rovným opěradlem. „Prosím, posaďte se,“ pobídla mě. „Ano, jsem spisovatelka. A pokud jste nakladatel… No… Ráda bych si s vámi promluvila.“

„Budu k vám upřímný,“ začal jsem vysvětlovat, „nejsem nakladatel. Já dokonce nevím, zdali jsem vám schopný pomoci nebo ne. Co píšete?“

„Píši román,“ odpověděla. „A myslím si, že má docela dobrý námět.“

„A jak jste s ním daleko?“

„Jsem něco málo za půlkou.“

„Dobré postavy?“

„Neobvyklé.“

„A co konflikty mezi postavami?“

„Spousta. Román je prodchnut nejistotou, napětím a očekáváním. Konfrontuji hrdiny s těžkými situacemi, jejichž řešení vyžaduje ráznost. A čtenář bude jistě zvědavý, jaká tato řešení budou.“

„To zní zajímavě,“ uznal jsem. „A jak dobře se znáte s Colburnen Halem?“

„Docela dobře. I když je tady jenom pět nebo šest týdnů.“

„A proč jste si myslela, že jsem Halův nakladatel?“

„Protože vím, že očekával návštěvu svého nakladatele. A pracoval usilovně na svém příběhu, neustále bušil do svého psacího stroje. Kloval do toho jako datel, ale šlo mu to docela rychle.“

„Máte představu, o čem je ten jeho román?“

„Ne. My jsme se rozhodli, že nebudeme říkat jeden druhému naše náměty. A já mám jednu zásadu. Nikdy neříkám nikomu detaily svých zápletek. Myslím si, že to přináší neštěstí.“

S pochopením jsem přikývl.

„Vy a Hale jste byli blízcí přátelé?“ zeptal jsem se.

„Pouze sousedi,“ zasmála se. „Měl svoje děvče.“

„Ano?“ zajímal jsem se.

„Nanncie Beaverová,“ prozradila mi. „Chystám se k ní zaskočit dnes odpoledne a zeptat se jí, co ví. Vidíte, nemáme ani telefon.“

„A sousedi?“ podivil jsem se.

„Ti, se kterými se stýkám, ne. Ale ona bydlí jenom o pár vchodů dál v 830. Má apartmá 62-B. Doufám, že něco ví.“

„A proč by neměla?“

„No, znáte jací jsou muži,“ pokývala hlavou.

„A jací jsou?“ usmál jsem se.

Vzhlédla s náhlou hořkostí: „Rádi si pohrají a pak, pokud se objeví nějaké… nějaký náznak, že by měli nést zodpovědnost, strčí hlavu do písku jako pštrosi nebo prásknou do bot. Prostě zmizí a člověk je pak už nenajde.“

„Myslíte, že Colburn Hale byl taky takový?“

„Já si myslím, že všichni muži jsou v tom stejní.“

„Včetně nakladatelů?“

Její oči trochu změkly a prohlédly mě od hlavy až k patě. „Pokud je člověk nakladatel, je trochu jiný. A stejně si myslím, že jste nakladatel navzdory tomu, co jste mi řekl.“

„Rád bych byl nakladatelem,“ prohlásil jsem.

„Abyste mohl podporovat méně úspěšné, ale o to krásnější autorky?“ ušklíbla se.

Potřásl jsem hlavou: „To ne. Tak jsem to nemyslel.“

„A vůbec, ještě jste se mi nepředstavil.“

„Ale vy jste mi také neřekla své jméno.“

Já jsem Marge Fultonová. A vy?“

„Donald Lam,“ prozradil jsem jí. „Vrátím se později, abych zjistil, zda se Colburn Hale vrátil. Pokud přijde a vy ho náhodou uslyšíte, mohla byste mu vyřídit, že Donald Lam dychtí po setkání s ním.“

„A co mu mám říci, o čem s ním chce Donald Lam mluvit?“

Zaváhal jsem na chvílí, jako kdybych přemýšlel, jestli jí to mám prozradit nebo ne, a pak jsem odpověděl: „Myslím si, že bude lepší, když mu to řeknu z první ruky. Nechci být nezdvořilý, ale myslím si, že to bude nejlepší způsob.“

Vstal jsem a přešel ke dveřím. „Mnohokrát děkuji, slečno Fultonová, moc jste mi pomohla.“

„Uvidíme se ještě někdy?“

„Snad,“ odpověděl jsem.

„Myslím si, že píšu skvělý román.“

„Věřím, že ano,“ usmál jsem se na ni

Stála mezi dveřmi a sledovala mě, jak scházím dolů po schodech.

Měl jsem v autě starší přenosný psací stroj. Perfektně se hodil pro tento případ a tak jsem ho vytáhl vylezl po schodech na 830 Billinger Street a našel byt 62-B, který byl ve druhém patře. Zaťukal jsem na dveře a nedostal jsem žádnou odpověď. Zkusmo jsem otočil knoflíkem u dveří. Bylo zamčeno. Ustoupil jsem několik kroků zpátky a zaklepal na dveře bytu 61-B.

Žena, která otevřela dveře, byla plnoštíhlá blondýna s kruhy pod očima, ale měla štíhlý pas a byla docela atraktivní. Měla na sobě blůzku a široké kalhoty a viditelně jsem ji zklamal, protože výraz obličeje ukázal, že očekávala někoho, koho chtěla vidět, a já byl nevítaný.

„Pardon, slečno, ale ocitl jsem se v situaci, kdy nutně potřebuji peníze.“ Zvedl jsem pouzdro s psacím strojem a její oči projevily živý zájem.

„Kolik chcete za ten stroj?“

Jmenuji se Donald Lam. Jsem spisovatel. Potřebuji peníze. Rád bych, kdybyste zkusila tento psací stroj a udělala mi nabídku. Ocitl jsem se v zoufalé situací. Můžete získat tento stroj výhodnou koupí.“

„Ale já už mám psací stroj,“ namítla.

„Ale ne takový jako tento,“ chválil jsem svůj. „Tento je prvotřídní. Má neobvyklý tvar písma. Písmena jsou vyrovnaná, žádné nevyskakuje z řady… a práce, kterou odvede je… působivá, strhující.“

Viděl jsem, že ji to zaujalo.

„Napište na tomto stroji rukopis,“ pokračoval jsem, „a ten bude vyčnívat z průměru. Každý nakladatel mu věnuje uctivou pozornost.“

„A jak víte, že píši?“ zeptala se.

„Myslím, že jsem zaslechl klapot psacího stroje, když jsem šel dolů chodbou.“

„A kdo mi může dát o vás nějaké reference?“

„Nikdo. Jsem v situaci, kdy potřebuji hotovost a proto musím někomu prodat tento psací stroj dřív, než odejdu z této budovy.“

„Za hotovost?“

„Ano, za hotovost“

Zavrtěla hlavou a řekla: „Spousta lidí v tomto domě používá psací stroj, ale málokdo z nich bude mít takovou hotovost, jakou byste potřeboval.“

Řekl jsem: „Bylo by příliš drzé, kdybych vás požádal, abyste zkusila můj psací stroj. Možná bychom mohli udělat obchod. Mohl bych si vzít váš stroj výměnou za tento a nějakou menší hotovost jako vyrovnání.“

„A kolik by ten rozdíl dělal?“

„Napřed bych si musel prohlédnou váš stroj.“

Podívala se na náramkové hodinky. „Tak pojďte dál,“ pobídla mě.

Byt byl dvoupokojový s odděleným kuchyňským koutem. Na značně odřeném karetním stolku stál přenosný psací stroj. U stolu byla rozkládací dřevěná židle. Na stolku se válely stránky rukopisu a vše svědčilo o tom, že byt je obýván. Nebyla tam přímo špína, ale ani pedantský pořádek.

„Bydlíte tady sama?“ zeptal jsem se.

Její oči se staly náhle podezíravými. „To není vaše věc. Dejte sem ten stroj,“ pobídla mě a přenesla svůj stroj z karetního stolku na židli.

Otevřel jsem kufřík, vytáhl svůj stroj a položil ho na uvolněné místo

Vložila do něj nějaký papír a zkusila ho. Ťukala jako datel, ale docela jí to šlo.

„Co píšete?“ zeptal jsem se. „Romány, články, povídky?“

„Co je třeba,“ odpověděla. „Jmenuji se Annaemae Clinton.“

Trochu jsem se porozhlédl. Válely se tam časopisy pro spisovatele, kniha obsahující seznam nakladatelství a vydavatelství. Na polici byla hromada obálek, které jak jsem odhadoval, obsahovaly odmítnuté povídky vrácené z nakladatelství.

Hbitě zvedla stránky rukopisu, které se válely na karetním stolku, přenesla je k židli, na které stál její psací stroj, a položila je na něj lícem dolu.

„To je docela dobrý stroj,“ poznamenala.

„Ano, je v perfektním stavu,“ přikývl jsem.

„Takže co uděláme s naším obchodem?“ zeptala se.

„Napřed bych se chtěl podívat na váš stroj.“

Přešla znovu k židli, zvedla rukopis z psacího stroje, přenesla ho do knihovny, odsunula můj stroj, na uvolněné místo postavila svůj a pak mi docela zdráhavě podala list papíru.

Její stroj byl velmi starý a pracoval jako mlátička, písmo vyskakovalo z řádek. K tomu všemu ještě nebylo čisté. E a A působily opravdu velmi ubohým dojmem.

„Tak co?“ zeptala se.

Řekl jsem: „Dobře, vezmu si váš stroj výměnou za svůj a doplatíte mi padesát dolarů hotově.“

Chvíli nad tím přemýšlela a pak řekla: „Ještě jednou zkusím znovu váš stroj.“

Tentokrát psala trochu déle. Viděl jsem na ní, že ho opravdu chce.

„Pětadvacet dolarů,“ navrhla.

„Čtyřicet,“ namítl jsem. „Tato mašina je téměř nová.“

„Třicet.“

„Třicet pět a plácneme si.“

„Vy jste tvrdý chlapík, co se obchodu týče.“

„Potřebuji peníze a mám tu dobrý psací stroj. Na tom vašem bude třeba pořádně zapracovat, než se uvede do slušného stavu.“

„To já vím.“

Byla chvíli potichu a pak řekla: „Vzal byste si patnáct dolarů teď a dvacet za čtrnáct dní?“

Potřásl jsem hlavou; „Potřebuji peníze.“

Povzdechla neochotně: „Kde nic není, ani čert nebere.“

„Fajn,“ řekl jsem. „Zkusím další dveře. Kdo je váš soused v bytě 62-B?“

„Tam nikdo není.“

„Není to pronajaté?“

„Bylo, ale ona se vystěhovala. Žena, která se jmenovala Beaverová. Nanncie Beaverová. Psala své první jméno jako N-a-n-n-c-i-e.“

Spisovatelka?“

Hádám, že ano. Slýchala jsem hodně klapání psacího stroje a dokonce jsem, myslím, viděla na něčem její podpis.“

„Vídaly jste se?“

„Nebyly jsme přímo kamarádky, ale byla docela sympatická. Odnesla si všechno najednou. Nevěděla jsem nic až do včerejška, kdy se vystěhovala.“

„A co přítel?“

„Nevím. Žijeme si své vlastní životy. Je tu páreček v 60-C, jmenují se Austinovi. Vůbec nevím, co dělají. Myslím, že on je někde zaměstnaný, ale nevím, jestli ona píše. Nikdy jsem odtamtud neslyšela psací stroj. Ale myslím, že dělá taky do umění. Jsou docela uzavření Když se nad tím zamyslím, tímto způsobem žijí téměř všichni v této čtvrti.“

Na chvíli se zamyslela a pak dodala: „A to je taky jediný způsob, jak sedá žít.“

„Dala vám slečna Beaverová nějak na srozuměnou, že se bude stěhovat?“

„Ne. Nevěděla jsem nic, dokud nezačala vynášet ven kartónové krabice a kufry.“

„Stěhovací společnost?“

„Taxi,“ odpověděla. „Zřejmé se domluvila s řidičem, aby jí pomohl.“

„To je ale zvláštní, to o těch kartónových krabicích a kufrech,‘ poznamenal jsem

„Ano, měla kartónové krabice. Bylo jich tak půl tuctu, byly přelepeny páskou a měly polepené strany nějakými nálepkami. Nejdříve odvezla krabice, pak se asi za půl hodiny vrátila a odvezla si kufry.“

„A ten taxikář jí pomáhal celou dobu?“

„Ano.“

„Od Žlutých Taxi?“

„Ano. Aspoň myslím.“

„Stejný taxikář?“

„To já nevím. Můj Bože. Proč se tolik zajímáte o Nanncie Beaverovou?“

„Ať se propadnu, jestli to vím,“ uklidnil jsem ji. „Ale rád zkouším dávat dvě a dvě dohromady a porozumět lidem. Pohlížím na všechno jako na potenciální námět. To, co jste mi řekla, zrovna vyburcovalo moji zvědavost“

„Fajn. Ale ona odjela. Je pryč. Takže jí nemůžete prodat svůj psací stroj.“

„A nemyslíte, že se vrátí?“

Zavrtěla hlavou: „Ale se mnou taky neuděláte špatný obchod.“

Podíval jsem se znovu na její psací stroj… Nemohu s vámi souhlasit. Váš stroj je opravdu ve velmi špatném stavu. Potřebuje vyčistit, naolejovat rozebrat a znovu složit Prostě generální prohlídku a opravu.“

„To já vím. Člověk k má snahu věci odkládat, a když je závislý na článcích, nemá zrovna moc peněz. Nemohu se ale obejít bez stroje… a nemám dost peněz. Takže si nemohu dovolit dát ho do opravny a půjčit si mezitím jiný. Některé z šeků, které dostávám za své povídky jsou mnohdy na méně než pět dolarů… nejlevnější časopisy,

„Z toho jeden nezbohatne,“ přitakal jsem. „Možná, pokud vaše práce bude vypadat… řekněme… více profesionálně, dosáhnete lepších výsledků.“

„No, to si také myslím. Kvůli tomu jsem chtěla vědět, jaký můžeme udělat obchod. Ale nemohu se obejít bez jídla a nájem je splatný do dvou týdnů.“

„Lepší podmínky vám už ale nemohu dát,“ namítl jsem.

„Opravdu si myslíte, že byste nemohl vzít patnáct dolarů teď a vrátit se po dvou týdnech pro zbylých dvacet? Mám jednu povídku, kterou přijali. Budu mít těch dvacet babek na sto procent.“

„Je mi líto,“ řekl jsem, „to nemohu přijmout. Kdo ještě v tomto mě by se mohl zajímat o koupi psacího stroje?“

„Nikdo,“ odpověděla. „Jsou tu jenom čtyři byty na tomto poschodí, Čtvrtý byt si pronajala nějaká žena, která dělá v obchodě. Vstává a odchází do práce každý den brzo ráno. A o lidech ve vyšších patrech já nevím nic.“ Uklidil jsem psací stroj zpátky do kufříku.

„Je mi líto,“ omluvně jsem se usmát „Zkusím vedlejší vchod. Neznáte tam někoho?“

Zavrtěla hlavou.

„Nestaráme se zde o své sousedy,“ zopakovala. „Máme své přátele a to je všechno. Já bych opravdu chtěla ten psací stroj,“ dodala.

„Přál bych si, abych si mohl dovolit prodat ho na základě nabídky, kterou jste mi udělala, ale musím myslet na své vlastní živobytí.“

„Vy píšete?“

„Sem, tam.“

„Vypadáte úspěšně. Vypadáte… jako kdybyste neměl problémy prodávat svá díla.“

„To odhadujete z toho, jak vypadám?“

„Ano, ve vás je něco ostrého, šíříte kolem sebe atmosféru jistoty. Vezměte si nás, nezávislé autory. Neustále nás sráží odmítáním našich rukopisů a po chvíli se vytvoří aura frustrace, marnosti a nicotnosti, která se na nás přilepí a drží se. Viděla jsem, jak se to stává ostatním, a myslím, že se to děje i se mnou.“

„Dobrá, tak vám povím co uděláme,“ ustoupil jsem. „Líbíte se mi a vypadá to, že se umíte se životem poprat. Dám vám šanci. Dejte mi vašich patnáct dolarů a ten rozhrkaný psací stroj a já si za čtrnáct dní přijdu pro zbytek.“

„Opravdu to uděláte?“ vykřikla a její obličej se rozzářil.

Přikývl jsem.

„To je nádhera. Už předtím jsem přemýšlela o vzhledu svých prací Pravda, vypadají… no… trochu amatérsky.“

„Nová páska neuškodí žádnému psacímu stroji,“ popíchl jsem ji.

„Ale nové pásky stojí peníze,“ namítla. „A ty nerostou na stromech.“

Přešla do přístěnku, chvíli tam šmátrala a pak se vrátila se dvěma pětidolarovkami a pěti jednodolarovými bankovkami.

Podal jsem jí svůj psací stroj, položil její do kufříku a upozornil ji: „Pamatujte. Vrátím se za dva týdny. A doufám, že nový stroj vám přinese štěstí.“

„Určitě! Určitě! Já vím že ano,“ vykřikla. „Už teď se cítím lépe. Jak jste říkal, že se jmenujete. Lam?“

„Ano, Donald Lam.“

„Budu mít pro vás připraveny peníze, Donalde. Vím, že budu. Byla jsem ujištěna, že mi tu povídku otisknou. A cítím úspěch v kostech. Dala bych vám jako první splátku víc, ale musím také jíst. A nechala jsem si odložené peníze tak akorát na hamburger. A nemůžete přece odvádět dobrou práci, když jste úplně hladový.“

„Tb máte pravdu,“ souhlasil jsem.

Doprovodila mě ke dveřím, pak mi impulsivně položila ruce na ramena a políbila mé na tvář. „Myslím si, že jste skvělý člověk,“ zašeptala

Vzal jsem její otlučený psací stroj a šel zpátky ke svému autu. Po cestě jsem přemýšlel o informaci, kterou jsem získal o Nanncie Beaverové.

Dvě cesty taxíkem. Kartónové krabice. Jedna cesta, která netrvala déle než půl hodiny; Pak kufry na druhou cestu, po které se už nevrátila.

Šel jsem zpátky ke zvonkům a našel ten, který byl označen jako Správce.

Vyšel jsem k bytu správce. Otevřela mi žena ve středním věku, dobře stavěná, s cynickým výrazem v očích.

„Máte volná místa?“ zeptal jsem se.

„Ano, budeme mít volný jeden byt na druhém patře, číslo 62-B. Je to pěkný byt.“

„Mohu se na něj podívat?“

„Teď ještě ne. Není tam uklizeno. Nájemník se vystěhoval právě včera a nechal to tam trochu v nepořádku.“

„Omluvím to.“

„Ale já teď s vámi nemohu nahoru. Čekám meziměstský telefonní rozhovor.

„Nevadí, dejte mi klíče a já se tam podívám.“

„Co děláte?“ zeptala se.

„Jsem spisovatel“

Zavrtěla hlavou. „Ale spisovatelé jsou pěkně ubozí platiči. Myslí to dobře, ale nedokáží vyjít s penězi, když jich mají málo. A málokdy jich mají dost.“

„Kolik chcete za ten byt?“ zeptal jsem se.

„Pětapadesát dolarů.“

„Já jsem trochu jiný, než průměrný spisovatel,“ poznamenal jsem. „Jsem schopný zaplatit vám teď nájem za první měsíc a zároveň složit zálohu na další měsíc. Kdykoliv se opozdím s placením, můžete sáhnout na tu zálohu. Co vy na to?“

„No, to je něco úplně jiného,“ dokonce se usmála. „Musíte být opravdu úspěšný spisovatel.“

„Snažím se.“

Podala mi klíč. „Pamatujte, ten byt je v hrozném nepořádku. Chystám se ho uklidit později odpoledne.“

„Jistě,“ přikývl jsem. „Vezmu na to ohled.“

Vyšel jsem znovu do druhého patra a otevřel byt číslo 62-B.

Byl tam pěkný chlívek. Podlaha byla vystlána potrhanými papíry a novinami. Jiné papíry byly kvapně pomačkány a hozeny do odpadkového koše. Pár šuplíků bylo napůl otevřeno.

Narovnal jsem ty pokrčené papíry. Většina z nich byly reklamní letáky, které najdete v každé poštovní schránce. Na jednom z papírů byl napsán seznam řady článků, tří knih s autory a pak seznam pokračoval: půl balíku kvalitního kancelářského papíru, krabice kopíráků, barevné tužky, pero, dvě gumy, psací stroj, páska do stroje, obálky a seznam autorských trhů.

Neobjevil jsem nic, co by mi napovědělo, proč vytáhla ten papír z psacího stroje, zmačkala a odhodila do koše.

Na horním okraji bylo napsáno – NANNCIE ARMSTRONGOVÁ, krabice číslo pět.

Vzal jsem ten papír, přeložil jsem ho a opustil byt. Správcové jsem vrátil klíče s tím, že jsem si to rozmyslel a že se přijdu podívat až bude uklizeno.

Odjel jsem k sobě domů, vytáhl Žluté stránky a začal hledat pod heslem Sklady.

Našel jsem jednu společnost International Storage Company, která měla pobočku asi pět bloků od Billinger Street, kde bydlela Nanncie Beaverová.

Vyšel jsem zase ven, nasedl do auta a zajel do společnosti Žluté Taxi Operátorka na dispečinku mi oznámila: „Ano, měli jsme včera jeden vůz, který naložil nějaké kartónové krabice na 830 Billinger Street a odvezl je do International Storage Company, která je asi pět bloků daleko.… Proč se ptáte? Jsou nějaké problémy?“

„Právě naopak,“ uklidnil jsem ji. „Zjistil jsem, že ten řidič je velmi pohotový, schopný a zdvořilý. Mám nějaké další věci, které potřebuji odvézt a chtěl bych dostat jeho.“

„To může být trochu složitější najít jedno určité auto,“ namítla operátorka.

„Ale vaše auta přece hlásí, co dělají, nebo snad ne?“ připomněl jsem „Toto auto nahlásilo, že z Billinger Street odvezlo hromadu kartónových krabic do International Storage Company; pak se vrátilo a vyzvedlo kufry.“

Protože jsem věděl, že řidiči podávají zprávy podle adresy a ne podle zákazníků, byl jsem si jistý, že operátorka nemůže vědět, jestli zákazník byla žena nebo muž.

Prostrčil jsem pětidolarovou bankovku pod sklem. „Je to pro mě docela důležité,“ řekl jsem. „Pokud by bomboniéra pomohla občerstvit vaše vzpomínky, toto by vám mohlo dát potřebný podnět.“

„Ale to nebylo nutné,“ začervenala se.

„Ale může to pomoci,“ usmál jsem se.

Téměř nepřítomně sáhla po bankovce. „Možná bude chvíli trvat, než ho najdu.“

„Nevadí, počkám,“ ujistil jsem ji.

„Moment… Mám ho právě tady. Byl to vůz dva dva sedm A. Tito řidiči pracují na směny, víte. Auto je v provozu neustále. Teoreticky čtyřiadvacet hodin denně. Jeden řidič ho vrátí do garáže a druhý si ho tam vyzvedne.“

„Aha,“ přikývl jsem. „Ale ten řidič byl ve službě ráno a…“

„V tom případě bude s velkou pravděpodobností ve službě i teď.“

„Můžete mi ho zavolat prosím,“ požádal jsem. „Kdyby mohl zajet zpátky na 830 Billinger Street Počkám tam na něj.“

„A chcete zrovna toto auto?“

„Ne, chci právě toho řidiče.“

„Dobře,“ přikývla a udělala si poznámku. „Dám mu vědět Budete tam na něj čekat?“

„Ano, budu čekat dole u schodů,“ upřesnil jsem.

Odjel jsem zpátky na 630 Biilinger Street a čekal asi pětadvacet minut, dokud nepřijelo taxi.

Řidič vystoupil a rozhlédl se.

„Vy jste pro mě včera něco dělal,“ začal jsem. „Odvezl jste kartónové krabice do International Storage Company.“ I Zadíval se přemýšlivé na mě. „To nebylo pro vás,“ poznamenal.

„To bylo pro…“

„Já vím,“ přerušil jsem ho. „Bylo to pro moji asistentku Nanncie Beaverovou, která se stěhovala z bytu 62-B. No, ale došlo k promíchání nějakých materiálů, které si dala dohromady s tím, co nechala v kartónech v tom skladišti. Potřeboval bych to zkontrolovat a vy byste mi mohl pomoci. Nejdříve pojedeme do International Storage Company.“

Podíval se na deset dolarů, které jsem mu podal a zeptal se: „Není v tom doufám žádná levota?“

„Ovšem, že ne,“ dotčeně jsem se ohradil. „Pouze se snažím urovnat pár věcí. Myslím, že Nanncie udělala chybu, když se doma balila, a omylem položila rukopis, který potřebuji, do jedné z těch krabic, které odvezla do skladiště.“

„Tak jo,“ připustil. „Jedeme.“

Spustil praporek a odjeli jsme do pobočky International Storage Company.

„Stačí, když na mě počkáte,“ požádal jsem ho. „Nebudu tam dlouho.“

Vešel jsem a oslovil dívku za přepážkou. „Moje asistentka sem včera přinesla kupu kartónových krabic z bytu na 830 Biilinger Street. Řidič, který čeká venku, ji sem odvezl. Podepsala tu účet. Došlo ale k omylu, co se týká počtu krabic. Rád bych se podíval na konosament nebo nějaký dokument, který vystavujete, a zkontroloval počet krabic“

Vzala to jako samozřejmou věc. „Na jaké jméno?“ zeptala se.

„Nanncie Armstrongová,“ vystřelil jsem naslepo.

Začala procházet abecední seznam.

„Ano, tady to je. Převzali jsme šest kartónových krabic.“

„Pouze šest?“ podivil jsme se.

„Ano, šest,“ ujistila mě.

„V tom případě krabice 6A chybí,“ pokýval jsem hlavou. „To ji budu muset někde najít. Děkuji vám mnohokrát“

Viděl jsem, že se v dívčiných očích objevil slabý náznak podezření, a tak jsem raději nepokoušel štěstí. Vyšel jsem ven, nasedl do taxi a řekl jsem: „Někde se to popletla Jedeme zpátky na 830 Biilinger Street“

Po cestě zpátky jsem se opatrně začal vyptávat „Odvezl jste někam moji asistentku i s kufry, když jste uložili ty krabice?“

„Ano.“

„Na letiště?“

Otočil se ke mně s náhlým podezřením. „Na letiště ne.“

Zasmál jsem se. „Pořád se snaží na něčem ušetřit. Předpokládám, že jela autobusem. I když jsem jí řekl, ať letí letadlem.“

„Jo, vysadil jsem ji u autobusu,“ zabručel.

Už jsem se dál na nic neptal, zaplatil jsem, když jsme zastavili na Billinger Street a zamířil ke schodům.

„Musím tu poslední krabici někde najít“ řekl jsem mu. „Doufám, že ji Nanncie pro mě nechala u správce, abych si ji mohl vyzvednout Uvolňujeme ten byt, víte.“

„To mi došlo,“ odpověděl, podíval se na spropitné, které jsem mu dal a pokýval hlavou: „V pořádku. Nashledanou.“ A odjel pryč.

Přešel jsem ke svému autu, odjel zpátky domů, vytáhl ze skříně kartónovou krabici, strčil do ní nějaké noviny a pár knih, na kterých mi moc nezáleželo, zalepil to všechno a nadepsal nálepku – NANNCIE ARMSTRONGOVA, krabice 6A.

Vypracoval jsem falešný seznam věcí a nalepil ho na krabici.

Odjel jsem zpátky k International Storage Company a vešel se svoji nastrčenou krabicí se šťastným úsměvem na tváři.

„Už je to v pořádku,“ zahlaholil jsem. „Objevil jsem tu krabici, která chyběla. Toto je číslo 6A Můžete ji přidat k ostatním, prosím?“

Dívka ji ode mě beze slova převzala.

„Předpokládám, že tu za úschovu budu muset něco doplatit“

„Nebude to dělat moc. V takových případech obvykle bereme za úschovu dvouměsíční poplatek. Bylo tu šest krabic a slečna za ně zaplatila… doplatek za tu krabici, kterou jsme přidali, bude dělat jenom padesát centů.“

„Fajn,“ souhlasil jsem, podal jí padesát centů a zamířil ke dveřím, pak jsem se zarazil, jako kdyby mě něco dodatečně napadlo.

Vrátil jsem se zpátky k přepážce a požádal: „Promiňte, že obtěžuji, ale mohl bych dostat nějakou stvrzenku?“

„Ale slečna Armstrongová už má stvrzenku.“

..Já vím, na šest krabic. Ale teď jich je sedm, když započítáme tu, která je označena jako 6A.“

Na chvíli se zamračila a pak řekla: „Dobrá, vystavím vám zvláštní stvrzenku.“ Vtáhla blok, vytrhla z něj jeden list a naškrábala: „Jedna kartónová krabice přidána k účtu slečny Nanncie Armstrongové, General Delivery Calexico, Kalifornie. Zaplaceno 0,50 $.“ Podepsala stvrzenku a podala mi ji. „Můžete ji dát k té první a bude to v pořádku.“

Poděkoval jsem a vysel ven.

Nanncie Armstrongová odjela autobusem společností Greyhound. Zanechala adresu General Denvery v Calexico. Viditelně nemá svoje vlastní auto. Colburn Hale za sebou nenechal ani mlhavou stopu, ale když si dám dvě a dvě dohromady, vsadil bych se, že on a Nanncie Beaverová plánují setkání.

Odjel jsem k sobě domů, zabalil si kufřík, hodil ho do kufru služebního auta a zamířil do Calexico.

Kapitola 3

Jel jsem přes Beaumont a Banning Pass s San Gorgonio Mountains po levici a San Jacinto tyčícím se do výše po mé pravici.

Když používáme služební auto, obvykle klientovi účtujeme patnáct centů za míli. A jak tak míle nabíhaly na tachometru, přemýšlel jsem o tom, jak budou Berta a klient reagovat na tak vysoký cestovní účet.

Berta vždy ječí, aby se výdaje držely co nejnižší, protože to znamená, že pro agenturu zůstane větší část honoráře jako zisk. A jízda na jih do Calexico se chystala udělat pořádný zářez do klientových třistapadesátí babek – jakmile naúčtuji mílovné a nadto vlastní cestovní náklady.

Na severní straně San Jacinto, které se zvedalo více než dvě míle nad mořem, byl stále ještě sníh, ale dole v údolí bylo horko, a jakmile jsem za sebou nechal Indio a cesta se začala svažovat k úrovni moře, začalo být až moc horko na to, aby se člověk cítil pohodlně. Berta nikdy neposlouchala, když jsem upozorňoval na to, že bychom mohli mít služební auto s klimatizací. Tvrdila, že celé naše ježdění je ve městě a tam je klimatizace víc pro zlost než pro užitek.

Nepodal jsem zprávu do kanceláře, ani jsem neřekl Bertě, kam jedu. Věděl jsem, že by chtěla slyšet podrobnosti a zdrželo by mě to. Ale stopa do Calexico byla jediná, kterou jsem měl a nemohl jsem si dovolit ji ztratit.

Když jsem dojel do Calexico, bylo pozdě odpoledne.

Calcxico a Mexicali jsou prakticky jedno město. Calexico na severu, Mcxicali na jihu a na dvě města je rozděluje pouze mezinárodní hraniční plot mezi Spojenými státy a Mexikem.

A teď, přemýšlej, Donalde. Nanncie neměla auto. Musela jet autobusem. A taky pravděpodobně neměla zrovna nadbytek peněz. Cítil jsem, že určitě nezůstala v docela elegantním hotelu De Anza. Ve skutečnosti jsem si nebyl jistý, zda je vůbec ještě v Calexico. Jediná stopa, kterou jsem mohl sledovat, byla adresa společnosti General Deliveiy. Ona zatím klidně mohla přejít hranici a zmizet v Mexicali.

Věděl jsem, že mě čeká spousta rutinní, nudné práce.

Měl jsem s sebou speciální obálku, kterou jsem použil jako návnadu Adresoval jsem ji Nanncie Armstrongové do General Delivery a hodil do poštovní schránky.

Pokud nejste od FBI pošta vám o svých klientech nevydá žádné informace, ale použití této speciální obálky je dobrý způsob, jak získat potřebné informace v přiměřeně krátkém čase.

Obálka, kterou jsem měl, byla vyrobena speciálně pro tento účel. Je příliš velká, aby si ji člověk mohl schovat do kapsy nebo kabelky. Má na sobě červené a zelené pruhy, takže je tak nápadná jako jasně červena vázanka na pohřbu. Odešlete obálku, zaparkujete na místě, odkud můžete sledovat dveře pošty, a budete pečlivě pozorovat lidi, kteří vcházejí a vycházejí, hlavně v dobu, kdy se rozděluje a vydává pošta.

Pokud osoba u přepážky General Delivery požádá o poštu a tam obdrží onu obálku, nemůže si ji vložit do kapsy, pokud je to muž, a pokud je to žena, nevleze se jí do kabelky. Subjekt vyjde ven, obálku drží v ruce a obvykle se zastaví na chodníku, aby ji otevřel a přečetl si co mu došlo.

Tato obálka má uvnitř inzerát, obvyklý návrh na investici do nemovitostí a osoba si pomyslí, že je to pouze součást rozsáhlé kampaně.

A detektiv, který pozoruje poštu, má dost času, aby si osobu pořádně prohlédl a připravil se na sledování.

Poté, co jsem hodil obálku do schránky, projel jsem se ulicemi Calexico a udělal si seznam motelů a penzionů. Nedělal jsem si příliš velké naděje, protože jsem měl pocit, že pokud přešla do Mexika, nebude si pravidelně vybírat poštu v Calexico.

Stejně jsem si ale udělal seznam motelů, zašel do veřejné telefonní ústředny a začal s telefonáty.

Pokaždé jsem začal: „Tady je Acme Credit Agency. Máte u sebe zaregistrovanou ženu, která nemá auto, ale přijela taxíkem. Jmenuje se Debora Smith. Můžete mi říci, v kterém čísle je ubytovaná?“

Nepochodil jsem asi na třech místech, až v Maple Leaf jsem se nečekaně chytil.

„Máme tady ženu, kterou jste nám popsal,“ odpověděl hlas ve sluchátku. „Přijela taxíkem se dvěma kufry. Ale nejmenuje se Debora Smith.“

„A v kterém čísle bydlí?“ kul jsem železo, dokud bylo žhavé. „Ve dvanáctce.“

„Osoba, kterou chci, je asi dvaašedesát let stará. Pochází z New Yorku. Je asi pět stop vysoká, plnoštíhlá, a…“

„Ne, ne, ne.“ přerušil mě hlas. „Té u nás je kolem šestadvaceti se zlatohnědými vlasy. Není moc vysoká, má pěknou postavu a…“

„To nebude ta, kterou hledám,“ pokračoval jsem. „Té mé je přes šedesát, je trochu oplácaná, má něco málo nadprůměrnou váhu.“

„Tak to je mi líto, ale nemáme tu nikoho podobného vašemu popisu.“

„Stejně vám mnohokrát děkuju,“ a zavěsil jsem

Nasedl jsem zpátky do rozpáleného auta a zajel do Maple Leaf, kde jsem se zapsal a byla mi přidělena chatka číslo sedm.

Byl to docela fajn motel s malým vnitřním dvorkem, bazénkem a plážovými lavičkami kolem něho.

Už bylo docela pozdě, ale pár dětí a matronská žena se ráchaly v bazénu.

Oblékl jsem si plavky, vyšel také k bazénu, chvíli váhal jestli mám vlézt dovnitř, a nakonec jsem se usadil na jednom z lehátek, kde jsem relaxoval a nespouštěl oči z chatky číslo dvanáct.

Nic se nedělo až do třičtvrtě na devět, kdy se dotyčná objevila.

Poznal jsem ji okamžitě, jakmile jsem ji uviděl, dokonce dříve, než zasunula klíč do dveří chatky dvanáct. Nevypadala moc dobře. Přijela taxíkem a tvářila se sklíčené.

Počkal jsem, dokud nezašla do své chatky. Pak jsem naskočil do vozu, předjel taxi, které mířilo k hranici a naznačil řidiči, aby zastavil u obrubníku.

Auto řídil vyplašeně vypadající Mexičan.

„Toto je mexické taxi?“ zeptal jsem se.

Přikývl.

„Rád bych se dostal přes hranice,“ pokračoval jsem, „ale nechci jet svým autem. Mohu ho tu někde zaparkovat a přejet do Mexika s vámi?“

„Je to protizákonné, abych někoho naložil na zpáteční cestě,“ namítl řidie4.

„Ale já jsem s vámi přijel z Mexicali, copak si to nepamatujete?“

Bílé zuby se zableskly v matném světle z přístrojové desky.

„Teď si vzpomínám,“ usmál se. „Nasedněte.“

Zaparkoval jsem, zamknul své auto a uvelebil se vzadu v taxíku.

„Musíme udělat menší zajížďku, abychom se dostali přes hranice,“ poznamenal, „ale naúčtuji vám paušál. Kde chcete vystoupit?“

Podíval se na pětidolarovku, kterou jsem mu podával.

„Právě jste vysadil jednu mladou dámu v motelu Maple Leaf. Kde jste ji naložil?“

„Ohoó,“ podivil se, „detektiv?“

Zašklebil jsem se na něho a odpověděl jsem: „Pouze osamělý mladý muž. Velice rád bych sbalil onu dívku, ale nemyslím si, že by obvyklý způsob měl úspěch.“

„Ke mně nastoupila,“ začal s úsměvem řidič, „naproti Monte Carlo Café v Mexicali.“

„No a to je taky místo, kam vezete mě.“

Znovu se jeho bílé zuby zablýskly v širokém úsměvu.

„Ale jistě.“

Pěší mohou přejít hranici přímo v Calexico, ale motorizovaní musí udělat objížďku po silnici, která je rovnoběžná s hranicí, dokud nenarazí na severojižní magistrálu, kde je provoz řízen semafory, a po odbočení doprava se zařadí do fronty na hranicích do Mexika.

Tato objížďka mi umožnila menší konverzaci s řidičem.

„Vy, jako mexický taxikář máte dovoleno přejíždět hranice a brát klienty do Států?“

„Sí, seňore,“ odpověděl. „A americké taxíky mohou přejíždět do Mexika a vozit klienty do Mexicali. Ale nepředpokládá se, že bychom naložili někoho v Calexico, když se vracíme do Mexika,“ pokrčil rameny. „Možná by tu mohly být problémy. Nevím. Pokud nebudu mít štěstí, bude to pěkný průšvih.“

Pomyslel jsem si, že to možná byl pokus o výčitku, a tak jsem raději mlčel.

Po chvíli pronesl: „Na té dívce, která přijela do motelu Maple Leaf je něco podivného.“

„Ano?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odpověděl. Opět bylo chvíli ticho.

Tentokrát jsem jej pochopil správně a vytáhl jsem další pětidolarovou bankovku.

Dychtivě si ji vzal a pokračoval: „Mám doma dost problémů. Mám čtyři dětí, další je na cestě a náklady na život jsou dost vysoké.“

„Moje životní náklady jsou také docela vysoké,“ poznamenal jsem. „A co je tak zvláštní na té dívce?“

„Nemluví španělsky,“ odpověděl. „Číšník, kterého požádala, aby volal taxi, mě zastavil. Řekl mi, že pro mě má pasažéra, který chce odvézt do Států. Potom mi řekl, že přišla do kavárny a objednala si pití, a opět čekala a čekala a čekala. Pak si objednala další pití a opět čekala čekala a čekala. Poté si objednala nějaké jídlo a jedla velmi, velmi pomalu. Velmi pomalu, opravdu, seňore… Čekala na někoho, kdo nepřišel. Pomůže vám to nějak, seňore?“

„No, možná by mohlo,“ odpověděl jsem neurčitě. Náhle zastavil a řekl: „Můžete si teď vystoupit? Když obejdete tento blok, dostanete se na hranici a můžete ji přejít pěšky. Počkám vás tam za rohem a odvezu vás zbytek cesty. Bude to takhle lepši Nemůžu si dovolit žádné problémy.“

Vystoupil jsem z auta na rohu, sešel dolů ulicí a přešel hranici. Nebyl bych překvapen, kdybych toho řidiče už nikdy neviděl, ale čekal na mě kde řekl a odvezl mě další čtyři bloky k Monte Carlo Café. Kavárna byla vlastně docela velká restaurace, přestože vchod byl prostý a za ním se rozprostírala menší místnost s barem a několika stolky. V ní byly ještě dvoje dveře, které vedry do dalších dvou místností. V nich stála spousta jednoduchých stolů, u nichž seděla hrstka zákazníků. Vypadalo to na rodinný podnik. Restaurace byla tichá a vůně jídla byla tak lákavá, že jsem si sedl a s chutí objednal večeři.

Než mi přinesli jídlo, našel jsem telefon a vytočil číslo k Bertě do bytu, které není uvedeno v seznamu.

„No to je k nevíře,“ zalapala Berta po dechu. „Nemohl jsi zmizet na ještě delší dobu a podávat ještě méně hlášení? Kde teď, k čertu, jsi?“

„V Mexicali,“ odpověděl jsem.

„Mexicali?“ zařvala. „Co tam dole děláš?“

„Sleduji stopu.“

„A spotřeboval jsi všechny peníze ze zálohy, co?“ zanaříkala.

„Pravda, už jsem jich dost utratil.“

„To je na tobě to nejhorší. Vyhazuješ peníze oknem, jako kdyby rostly na stromech. A proč vždycky nepodáváš průběžně hlášení?“

„Protože jsem neměl nic, co bych ti oznámil.“

„Fajn a náš klient si zatím okousal nehty až k zápěstí.“

„Ty ses s ním znovu viděla?“

„Jestli jsem se s ním znovu viděla? Dvakrát byl v kanceláři a snad desetkrát volal. Naposledy mě probral asi před půl hodinou a poručil mi, jestli se ozveš do půlnoci, že mu mám dát vědět. Takže teď si zapíšeš jeho číslo a okamžitě mu zavoláš.“

„Šel jsem po stopě, která mě přivedla na jih od hranice, a to je všechno, co mu mohu říci,“ namítl jsem. „Tak mu zavolej sama a řekni, že jsem na horké stopě a… Mimochodem, pokud je tak splašený, mělo by se to využít, přitlačit na něj a doslat z něho dalších sto, stopadesát babek.“

Je zpracovaný docela dobře,“ usoudila Berta. „Ale nevypadá to, že by byl ve štědré náladě. Spíš je nervózní. Musíš mu zavolat sám. Piš si. 67-62-302.“

„Dobře, zavolám mu. Zůstal jsem v Calexico, šel jsem za stopou do Mexicali a očekávám, že do zítřka budu mít něco definitivního.“

„A jdeš po horké stopě?“

„Ano, velmi horké.“

„Tak, aby to stálo za to. Za patnáct centů za míli,“ ironicky poznamenala Berta.

„Vyděláváme peníze na patnácti centech na míli,“ připomněl jsem jí.

„Teď, když se nám to zákusuje do zálohy,“ namítla. „Je jednodušší prodávat osobní služby za padesát dolarů denně než jízdu autem za patnáct centů na míli.“

„Tak jo,“ připustil jsem. „Tento případ bude komplikovanější, než jsme předpokládali. Připravím pěkný seznam výloh.“

„Kam jdeš dnes v noci, Donalde. Kde zůstaneš?“

„Ubytoval jsem se v motelu Maple Leaf v Calexico. Mám chatku číslo sedm. Myslím si, že muž, kterého hledáme, se tam ukáže během čtyřiadvaceti hodin. Zavolám ti hned, jakmile získám něco určitého.“

„Fajn. Ale teď vytoč číslo, které jsem ti dala a promluv si s naším klientem,“ přikázala mi Berta. „Už určitě doma vyšlapal v obýváku díry do koberce,“

„Dobrá, už jsem řekl, že mu zavolám,“ slíbil jsem. „Ale nechci, aby se mi pletl do případu.“

„Tak mu koukej zavolat zrovna teď,“ přikázala znovu Berta. „Řekl mi, pokud se mi ozveš před půlnocí, že mu máš zavolat. Číslo jsem ti už dala. 67-62-302. Tak ho trochu zchlaď, Donalde, a potěš ho zprávou o tom, co všechno pro něj děláme.“

Slíbil jsem jí znovu, že zavolám a zavěsil jsem.

Vytočil jsem číslo, které mi dala.

Ozvalo se skřípavým hlasem: „Haló, kdo je tam?“

„Tady je Donald Lam,“ odpověděl jsem.

„Už byl nejvyšší čas.‘“ vykřikl.

„Nejvyšší čas na co?“

„Na to, abyste mi podal hlášení.“

„Vy jste si mě nenajal, abych vám podával hlášení,“ namítl jsem „Najal jste si mě, abych vám někoho našel.“

„A už jste ho našel?“

„Ne.“

„Kde jste?“

„V tuto chvíli jsem v Mexiku.“

„V Mexiku???“

„Správně.“

„A co, k čertu, děláte v Mexiku?“

„Hledám osobu, kterou mám najít.“

„Ale, přece ho nemůžete najít tam dole.“

„Jste si tím jistý?“

Když na chvíli zaváhal, pokračoval jsem: „Sledoval jsem něco, o čem jsem si myslel, že je horká stopa.“

„A co to bylo?“

„Jeho přítelkyně,“ odpověděl jsem.

„Jeho co?“

„Jeho přítelkyně.“

„A kdo?“

„Nerad říkám jména po telefonu, ale nebydlela daleko od místa, kde ten muž, kterého chcete, žil, a zmizela přibližně ve stejnou dobu.“

„A to mi chcete tvrdit že jste ji našel?“

„Už to tak bude.“

„Vy máte ale štěstí.“

„Proč? Copak je to důležité?“

„Souhlasím s vámi, Lame,“ řekl. Jeho hlas byl náhle přátelský. Je to velmi, velmi horká stopa. Je tam teď někde blízko, kde jste vy?“

„Ano.“

„Kde?“

„Volám z veřejného telefonu,“ poznamenal jsem. „Na jižní straně mezinárodní hranice. Nechci zacházet do detailů.“

„Zatraceně, Lame,“ vykřikl ostře s roztrpčením. Já jsem ten, kdo nese odpovědnost. Já jsem ten, kdo platí. Takže, kde je?“

„Na druhé straně hranice v Calexico,“ odpověděl jsem.

„Kde?“

„V motelu.“

„A jak se ten motel jmenuje?“

Na chvíli jsem zaváhal, ale pak jsem mu prozradil: „Je to motel Maple Leaf. Je v chatce číslo dvanáct Ale nemyslím si, že se náš muž k ní připojí tam. Myslím, že dostaveníčko se bude konat někde jižně od hranice.“

„A máte nějakou představu, proč by mělo?“

„Zatím ne. Dalo mi docela dost práce, abych ji našel. Snažila se za sebou zamést stopy a je tady pod vymyšleným jménem.“

„Pod jakým?“ zeptal se.

Řekl jsem rozhodně: „Nechystám se vám to říci přes telefon. A proč se vůbec zajímáte o to děvče? Najal jste mě, abych vám našel někoho jiného.“

„Zajímám se o to, protože se chci dovědět co děláte. Když už utrácíte mé peníze, chci vědět, co za ně dostanu.“

„Haló, operátore… Operátore…,“ přerušil jsem ho. „Neodpojujte nás… Operátore…,“ a pomalu jsem položil sluchátko do vidlice a šel zpátky do restaurace, abych si užil svoji večeři.

Bylo to vynikající jídlo. Humři z Baja California s nasládlým masem obrovská mísa chilli con carne, ne mísa s fazolemi, které jsou ve skutečnosti špatně pojmenované, ale odřezky jemného, křehkého masa plavoucí v horké, pálivé červené omáčce.

Taky jsem dostal tortillas a frijoles refritos.

Zrovna, když jsem dojídal, vešel dovnitř muž, obrátil se k vedoucímu u pokladny, která stála přesně naproti stolu, kde jsem seděl.

„Předpokládal jsem, že se tu s někým setkám,“ řekl. „Ale opozdil jsem se na cestě. Nenechal mi tu někdo nějaký vzkaz?“

„A jak se jmenujete?“

„Sutton.“

Vedoucí potřásl hlavou: „Žádné vzkazy, seňore Suttone.“

Muž se nejistě rozhlédl po restauraci.

Vedoucí dodal: „Ale byla tady nějaká seňorita. Američanka, která přišla a čekala a čekala, pak si dala večeři a odjela v taxíku.

„A nenechala mi vzkaz?“ zeptal se Sutton.

„Je mi líto, seňore. Žádný vzkaz.“

Pak muž, který si říkal Sutton, odešel.

Chňapnul jsem po účtu, hodil jsem ho i s penězi k pokladně, nečekal jsem na stvrzenku ani drobné a rychle jsem pospíchal ke dveřím. Měl jsem hodně naspěch. Ale číšník mě zachytil za rameno.

„Účet seňore. Nezaplatil jste.“

„Ale zaplatil,“ odporoval jsem. „Položil jsem peníze na pult u kontrolní pokladny.“

„Není možné, abyste platil bez účtenky,“ tvrdil.

Problémy v Mexiku mohou být vážné. Ztratil jsem drahocené sekundy přesvědčováním toho chlapíka. Když jsem ho nakonec přesvědčil, utekl jsem jeho omluvám a vyběhl na ulici. Po návštěvníkovi restaurace nebyla ani památka. Musel zahnout za roh, ale nedokázal jsem odhadnout, za který. Zkusil jsem ten na východě. Nebyl to správný roh. A navíc začalo pršet, zatímco jsem si užíval večeře.

Během večera, bylo zamračeno, ale tady v poušti prší velmi málo a očekával jsem, že mraky se jednoduše přeženou. A teď tu bylo rovnoměrné a vytrvalé mi holení. Pokud v Imperiál Valley prší, může to způsobit problémy. Úroda na této plodné půdě je připisována vláze ze zavlažovacích systémů a rančeři nemají rádi déšť. Půda je tvořena z velké části náplavami z prehistorických usazenin řeky Colorado a nepatrný déšť ji promění v klouzavý jil, který je tak lepkavý a přilnavý jako vlhká barva. Pneumatiky automobilů ho rozstříkají přes dlažbu a chodníky. Přilepí se to na podešve bot a člověk má pak pocit, že kráčí po třpytivém, hladkém ledu.

Vešel jsem zpátky do restaurace. „Ten muž, který právě teď povídal něco o tom, že se měl s někým setkat… Znáte ho?“ zeptal jsem se vedoucího. „Ne, seňore. Nikdy jsem ho předtím neviděl.“

„Můžete mi zavolat taxi. Ale rychle,“ požádal jsem. Přešel ke dveřím, vyhlédl ven, podíval se nahoru na mraky, mrknul na jednu i druhou stranu ulice a pak zavrtěl hlavou.

„Obávám se seňore, že dnes už ne. Nevypadá to, že by někdo měl zájem přejet hranici do Států. Kousek odtud obvykle stává tak jedno, občas dvě auta. Teď ale prší a není tu žádné.“

Mexiko je nádherná země. Ale je taky pár věcí, kterým Mexičani nemohou a nechtějí porozumět. Náš spěch a smysl pro naléhavost a nutnost je zanechává chladnými. Ten chlap mi tedy uklouzl. Ale měl jsem čas si ho dobře prohlédnout. A určitě na něj nezapomenu.

Musel jsem se dostat k místu, kde jsem zanechal svoje auto a v tomto štivém večeru byl jenom jediný způsob, jak se tam dostat. Nebyla to příliš dlouhá procházka. Zapnul jsem si kabát až ke krku, ohrnul límec a držel se pod ochranou budov, podloubí a plátěných střech všude, kde to bylo možné, a pospíchal jsem směrem k hranici, Brzo jsem přišel k místu, kde začínala řada aut, která čekala na celní odbavení do Spojených států do Calexico.

Byla to dlouhá řada.

Přepracovaní imigrační úředníci a celní inspektoři na kontrolní stanici daleko vpředu se ptali motoristů, odkud pochází, zdali mají něco, co si koupili v Mexiku, a příležitostně zastrčili etiketu za stěrače, což znamenalo, že auto musí vyjet z řad a podrobit se podrobné prohlídce. Ale většina jich byla po krátké kontrole propuštěna.

Četl jsem hodně o pašování a statistiky říkaly, že přes hranice přechází pohádkové množství marihuany, heroinu a dalšího kontrabandu, který přináší neuvěřitelné zisky.

Celní inspektoři jsou neuvěřitelně zruční v odhadování řidičů, ale jsou zavaleni naprosto nesmyslným vyplňováním různých formulářů a dalším papírováním.

Víte, kterým městem na světě projede nejvíce turistů? Římem? Paříží? Londýnem? Káhirou? Hádejte znovu. Odpověď zní –Tijuana, Baja California, Mexiko. V Mexicali zatím nepřejíždí přes hranice tolik aut jako v Tijuaně, ale množství je stejně děsivé.

Právě teď auta stála v dlouhé řadě, řidiči netrpělivě čekali s motory spuštěnými, stěrače na předních oknech monotónně, rytmicky klouzaly po sklech. Zahlédl jsem pick-up, který táhl na přívěsu malý obytný člun a to vzbudilo moji zvědavost

Docela málo nadšenců vodního sportu táhne svoje lodě dolů přes Mexicali sto dvacet mil na jih do rybářského přístavu San Felipe. Zavedou je tam silnice s dobrým povrchem a na konci je čeká vynikající rybaření a další dobrodružství v oceánu. Jiní nadšenci, kteří rádi více hazardují, jedou dalších padesát mil na jih od San Felipe do Puertecitos, malého drahokamu v zálivu, kde je čeká pár malebných domků, několik zaparkovaných obytných přívěsů a teplá blankytná hladina zálivu, která je obvykle docela klidná. A obytný člun je každopádně novinka.

Tento byl docela krátký a byl upevněn na dvou pontonech opatřených dvěmi přívěsnými lodními motory. Pickup, který táhl toto zařízení, byl dost silný, abych vydržel celou cestu do Puertecitos a zpět, jestliže to bylo nutné. Oči mi pomalu skouzly k řidiči. Náhle jsem zpozorněl Byl to ten muž, kterého jsem hledal. Ten, který před chvilkou zašel do Monte Carlo Café a ptal se tam, jestli na něj někdo nečekal, a vysvětloval, že se opozdil.

Mohl jsem bez váhání určit příčinu opoždění. Pokud se vydal na svoji cestu dole v San Felipe a mezitím začalo pršet na rozmokié, zablácené vozovce se zdržení dalo očekávat.

Šel jsem se dál tak, abych držel krok s pomalu se šinoucí dvojitou řadou aut a studoval jsem řidiče v pick-upu. Postřehl jsem, že můj chlapík má spolujezdce. Muže. Ale neviděl jsem mu dobře do obličeje, protože seděl na vzdálenější straně a stín zatemňoval jeho tvář.

Pak jsem předešel řadu aut a na pohraniční stanici jsem udal své občanství a potvrdil, že v Mexiku jsem nic nekoupil. Znovu jsem se marně pokusil sehnat taxi.

Pospíchal jsem k místu, kde jsem nechal zaparkované svoje auto a rychle jel zpátky po cestě, která vedla k hranici. Pick-up s obytným člunem už odjel. Stejně jsem si poznamenal číslo auta i přívěsu. Cítil jsem, že bych ho znovu poznal přestože jsem z popisu, který jsem měl o Halovi, věděl že to není ten muž, k jehož nalezení jsem byl najat. S určitostí bych to ale netvrdil o druhém muži v pick-upu. Klidně by to mohl být chlápek, kterého jsem hledal.

Vsadil jsem ale na to, že bych měl sledovat tu stopu, kterou mám jistou.

Déšť mi zkazil náladu a přinesl s sebou sklíčenost.

Nakonec jsem dojel do motelu Maple Leaf, vytáhl ze svého kufříku flašku, dal si pořádný lok whisky a šel do postele.

Kapitola 4

Někde uprostřed noci, když mé smysly byly stále omámeny spánkem, jsem byl napůl probuzen zvukem vysokých hlasů, jako by se někde hádaly.

Převrátil jsem se, strčil hlavu pod polštář a znovu usnul. Pak jsem se náhle vzbudil, když mi došlo, že ty hlasy mohly taky přicházet z chatky dvanáct.

Zabralo mi pár sekund, než se mé smysly daly dohromady. Vyskočil jsem z postele a přeběhl k oknu. Ve dvanáctce byla tma. Hlasy ustaly.

Motel ležel tiše pod hvězdami, noční světla házela třpytivé odrazy na hladinu bazénu. Stál jsem u okna, dokud jsem se nezačal třást zimou. Zalezl jsem zpátky do postele, ale dlouhou chvíli jsem nemohl usnout Ležel jsem tam a zbytečně naslouchal nočním zvukům.

Vstal jsem v sedm hodin, osprchoval se, oholil a vyšel ven na snídani.

Měl jsem chuť na mexické jídlo huevos rancheros, což jsou smažená vajíčka plavoucí v omáčce z cibule, pepře a koření a jsou umístěná na vrcholu tlusté tortilly.

V Calexico není žádná restaurace, v které by dělali huevos rancheros lépe než v kuchyní hotelu De Anza.

Déšť už ustal. Obloha byla modrá, vzduch jasný. Hotel byl jenom čtyři bloky chůze od Maple Leaf a tak jsem se rozhodl dojít tam pěšky. Vdechoval jsem čistý pouštní vzduch hlubokými doušky.

Vešel jsem do jídelny hotelu De Anza, našel nenápadný stůl, usedl za něj, objednal si snídani a zatímco jsem čekal, až mi přinesou vajíčka, srkal jsem lahodnou kávu.

Když číšník konečně přinesl moje huevos rancheras, odložil jsem šále k s kávou a vzhlédl… do udivených očí našeho klienta – Miltona Carlinga Calhouna, který seděl tři stolky od mého a překvapené na mě zíral.

Nepředpokládal, že mě potká. Výraz jeho obličeje to prozrazoval.

Neurčitě jsem mu zamával, jako kdyby to, že ho tam vidím, bylo tou nejpřirozenější věcí na světě, a pak jsem se vrátil ke svým vejcím; koutkem oka jsem ho ale pozoroval, abych si byl jistý, že se mi nevypaří.

Skončil se snídaní dříve než já a poctil mě tím, že přešel k mému stolu.

„Dobrá, dobrá. Lame,“ pronesl „Dobré ráno. Jak se dneska máme?

„Díky za optání, dobře. A vy?“

„No moc jsem nespal, ale jinak to ujde.“

„Po pravdě jsem vůbec neočekával, že dnes ráno tady potkám zrovna vás.“

„Ve skutečnosti,“ začal vysvětlovat, „ani já jsem neočekával, že budu tady. Ale poté, co jsem s vámi mluvil minulou noc telefonem, rozhodl jsem se přijet sem, protože bych mohl… Mohl bych… Mohl bych si s vámi promluvit osobně.

Rozhovor po telefonuje tak… nevyhovující.“

„Opravdu?“ podivil jsem se.

„Opravdu.“

„A kde jste se ubytoval?“

„Tady v hotelu. Je to docela pěkné místo. Mají tu klimatizaci a tak. A jídlo je taky velice dobré.“

„Jezdíte sem dolů často?“ zeptal jsem se.

„Ne. Moc často ne. Ale teď Lame, řekněte, co jste objevil?“

„Ne o moc víc, než co jsem vám včera sdělil telefonem.“

„Ale musíte mít nějaká dodatečná fakta. Minulou noc jste byl tak tajemný. Věděl jsem, že s vámi musím mluvit osobně. Položil jste mi včera telefon. Vy víte něco víc, že ano?“

„Ano.“

„A co?“

„Ta mladá žena čekala na někoho, kdo se k ní měl připojit,“ začal jsem. „Myslel jsem, že by to mohl být Hale.“

„Ano, ta mladá žena,“ pokračoval Calhoun. „Nechtěl jste do telefonu zmiňovat jména. A to je jeden z důvodů, proč jsem chtěl s vámi mluvit osobně. Kdo je ta mladá žena?“

„Jmenuje se,“ řekl jsem, „Nanncie Beaverová. Zaregistrovala se tady jako Nanncie Armstrongová. Své křestní jméno píše neobvykle. N-a-n-n-c-i-e.“

„Jak jste proboha získal stopu, která vás zavedla k ní?“ zeptal se.

„Snažil jsem se zjistil o Colburnu Halovi všechno, co jsem mohl. Našel jsem, že Nanncie byla jeho přítelkyně, a když jsem se zašel k ní podívat, zjistil jsem, že zmizela přibližně ve stejnou dobu jako Colburn Hale. Je velmi pravděpodobné, že zmizeli společně.“

„Ale jak jste se, proboha, k ní dostal tady dole?“ zeptal se. Nedovedu…,“ náhle se odmlčel,

„Nedovedete co?“ zeptal jsem se.

„Nedovedu to pochopit.“

„Byla to rutinní detektivní práce,“ pokračoval jsem. „Ale dalo mi to docela zabrat. A kdy jste se sem dostal vy?“

„Kolem půl třetí, nebo později. Až k ránu. V tom dešti to nebyla příjemná cesta.“

„No náklady narůstají,“ podotkl jsem. „Za používání služebního auta účtujeme patnáct centů na míli.“

„To je v pořádku,“ řekl kvapně.

„Takže,“ pokračoval jsem, „vyvstává otázka, zdali chcete, abychom přestali, až se záloha vyčerpá, nebo jestli chcete vysolit další prachy, abychom pokračovali.“

„Pokračovali v čem?“

„V hledání Hala, samozřejmě.“

Vytáhl z kapsy tužku, začal si sní pohrávat; ťukal sní o stůl, posouval si ji mezi palcem a ukazováčkem od gumy ke špičce, pak ji otočil a klouzal s ní zpátky. Přemýšlel o tom, co mi má říci, a nebo jak mi to má říci.

Tak jsem ho popostrčil. „Proč vlastně chcete najít Colburna Hala?“ zeptal jsem se.

Chvíli přemýšlel a pak odpověděl.

„Z neurčitých důvodů, Lame. A pochybuji, že zrovna to je v tomto případě důležité.“

„Ale mohlo by pomoci, kdybych to věděl.“

„Ale možná taky ne.“

Pokrčil jsem rameny.

Jsou to vaše peníze,“ zdůraznil jsem.

Vytáhl náprsní tašku a oddělil dvě nové padesátidolarové bankovky. „Chystám se přidat dalších sto dolarů. To by mělo stačit jako záloha na další dva dny práce.“

„Ale ne na cestovní náklady,“ upozornil jsem. „Dobře, tak na další den, až bude vyčerpáno těch prvních tři sta padesát.“

„Fajn,“ odpověděl jsem. „Vy dáváte rozkazy. A až se rozplyne i toto, chcete, abych to zabalil a odjel domů?“

„Pokud ho do té doby nenajdete, tak ano. Ale snažte se, věnujte veškeré úsilí tomu, aby náklady byly co nejmenší.“

Chtěl jsem mu ještě něco říci, ale odmlčel jsem se, když jsem pohledem zavadil o vchod do restaurace.

Na mém obličeji se musel objevit výraz překvapení.

Calhoun, který byl zády ke dveřím se otočil, aby viděl, na co tak zírám.

Seržant Frank Sellers od Metropolitní policie z Los Angeles mě zahlédl ve stejnou chvíli. Jeho obličej vyjadřoval zřejmě stejné překvapení jako můj, přestože se ze všech sil snažil kontrolovat svůj výraz. Pak se vydal směrem k nám.

„Ale, ale,“ začal, „koukněme se, kdo to tady je?“

„Nazdárek, seržante. Jak se máte?“

„Co děláte tady dole, Malý pivo?“ zeptal se mě. „A kdo je váš společník?“

Řekl jsem rychle, aby Calhoun pochopil: „Pane Calhoun, seznamte se, prosím, se seržantem Frankem Sellersem od Metropolitní policie. Sellers se motá kolem případů, když si venkovská jurisdikce neví rady a zavolá o pomoc. Jste tady dole služebně, seržante?“

Sellers se zašklebil a odpověděl: „Velice elegantní a chytré, Lame.“

Calhoun natáhl ruku. Sellers ji uchopil, zmáčkl ve své velké tlapě a utrousil: „Rád vás poznávám.“

„Co bylo elegantní?“ zeptal jsem se.

„No, to jak jste svému společníkovi prozradil, kdo jsem, a varoval jste ho, že bych tady mohl být služebně. Podle toho, jak se chováte, hádám, že Calhoun by mohl být váš klient“

Nic jsem na to neřekl.

„Ano, jsem,“ dodal Calhoun.

Sellers se obrátil ke mně: „To je náhoda. A co tady dole vůbec děláte, Malý pivo? A co tady chce Calhoun?“

„Informace,“ odpověděl jsem.

Sellers si přitáhl židli a sedl si.

„Myslím, že se k vám na chvíli přidám. Už jste vy dva snídali?“

Přikývl jsem: „Huevos rancheros tady dělají opravdu dobré, seržante.“

„Dal bych si, ale nemohu,“ povzdechl si, „kořeněná jídla mi nedělají dobře. Ale teď se vrátíme k naší rozmluvě. Řekl jste, že si vás Calhoun najal, aby získal informace.“

„Ano, správně.“

„A jaké informace?“

„Ptáte se toho nepravého,“ odpověděl jsem. „Nemohu být indiskrétní a tak zradit důvěru klienta.“

Sellers se otočil ke Calhounovi: „Jaké informace,“ zopakoval.

Calhoun byl zřetelné vyveden z míry. „Je to oficiální?“ zeptal se.

„Mohlo by být,“ odpověděl Sellers.

Calhoun se na něj dlouze zadíval a pak chladně dodal: „Zajímalo by mě, jak jste ve své fantazii došel k závěru, že moje záležitost s panem Lamem, by mohla být pro vás jakkoli zajímavá.“

Sellers neustoupil ani o píď. „Tak byste se měl snažit zapojit svoji fantazii trochu víc.“

„Víc už to nejde,“ odpověděl Calhoun.

„Jméno Colburn Hale vám něco říká?“ zeptal se Sellers.

Calhoun se nedokázal ubránit nepatrnému škubnutí úlekem. Seržant Sellers nám věnoval vítězoslavný úšklebek.

„Jak vidím, tak říká,“ usmál se. „Tak byste mohli začít mluvit.“

„Nechápu, co předpokládáte, že bychom vám mohli říci,“ odsekl Calhoun.

Seržant Sellers se rozpovídal: „Trochu vám napovím. Malý pivo je rychlý pracant. Nemůžete ho podcenit, toho bastarda. Pokud to uděláte, dostanete se do problémů. Vezměme si například případ Marge Fultonové, která žije v bytě 42 na Biilinger Street 817. Ten muž, Colburn Hale, nebo Cole Hale, jak ho nazývají přátelé, má byt hned vedle ní, byt 43.

A teď, co si myslíte, že se stalo. Donald se tam objevil, zaklepal na dveře bytu Colburna Hala. Nedostal žádnou odpověď, takže klepal tak dlouho, dokud Marge Fultonová nepřišla ke dveřím svého bytu, aby se podívala, co ten hluk znamená. Vysvětlila Donaldovi, že si nemyslí, že Hale je doma.

Teď se dostáváme k tomu, že toho bastarda nemůžete podcenit. Je vynalézavý. Je geniální. Přiměl Marge Fultonovou, aby uvěřila, že je Halův nakladatel. Vypumpoval z ní všechno, co věděla. Zjistil, že se Hale vystěhoval uprostřed noci ve velkém spěchu. A pak se Malý pivo ukáže tady dole.“

Calhoun těkal pohledem z seržanta Sellerse na mě a zpátky na něj.

„Takže,“ Sellers pokračoval, „Donald Lam musel nějak získat informace, které ho zavedly na stopu vedoucí sem dolů k hranicí. A my bychom rádi o Halovi věděli trochu více a hlavně, proč se o toho chlapa zajímáte.“

„Je to horký?“ zeptal jsem se.

Sellers pečlivé odměřil svá slova: „Může to být horký, ale on taky může být studený. Velice studený.“

„Policejní oddělení v Calexico,“ začal jsem, „by nevolalo o pomoc jenom proto, že se někdo z Los Angeles se postrádá.“

„To je logické,“ souhlasil milostivě Sellers.

„A pokud,“ pokračoval jsem, „hledáte Hala a víte, že já ho taky hledám, museli jste odhalit stopu, která vás přivedla sem dolů do Calexico, aniž byste věděli, že jste o krok za mnou, protože když jste před chvílí vešel do restaurace a spatřil mě tady, byl jste překvapen.“

„A kdo vám to řekl?“ zeptal se Sellers.

„Vás obličej.“

Seilers namítl: „Nějak jsme si vyměnili role. Já se mám ptát.“

„Byl spáchán nějaký zločin?“ zeptal jsem se.

„Možná,“ odpověděl Sellers. „Hale se zapletl do obchodu s drogami. A zatím nevíme, jak je v tom moc namočen.“

Poradil jsem Calhounovi: „V případě, že byl spáchán nějaký zločin a policie má nějaký důvod podezírat vás ze spojení s tím zločinem, nemusíte říkat ani slovo. Sellers vás měl varovat že cokoliv řeknete, může být použito proti vám, a že máte právo na právníka.“

„Ale tady se nemůže jednat o žádný zločin,“ namítl Calhoun.

„Ale jistě,“ odpověděl jsem sarkasticky. „A seržant Frank Sellers si udělal jen tak výlet sem dolů k hranici, aby tu prodával lístky na policejní bál.“

Sellers se zašklebil

Po chvíli ticha Sellers dodal. „Tak a teď vám dvěma vtipálkům něco řeknu. Přiletěl jsem sem dolů policejním letadlem Nedostal jsem se sem dřív než v pět ráno, ale šel jsem po dobré a horké stopě. Hale je spisovatel. Píše všechno. Krátké články, novely, povídky a občas stvořil pár článků, které převzala tisková kancelář.

V poslední době se při psaní někde dostal na stopu obchodu s drogami. Po určitou dobu potichoučku pátral a prošetřoval to, co zjistil. Viditelně narazil na něco velkého, protože tu noc, kdy zmizel mlátil jako zběsilý do svého psacího stroje.

Pak se ale něco stalo. Někdo ho navštívil. Rádi bychom o tom věděli více. Kdo byl ten člověk. Přítel nebo nepřítel.

Hale se v rychlostí sbalil a vypadl. Viditelně neměl příliš mnoho haraburdí, ale všechno, co měl, hodil do auta a pak zmizel.

Máme několik teorií. Buď měl spoustu horkých informací, které se chystal rozmáznout ve svém článku o pašování marihuany, trochu se prokecl a nějaký jeho přítel ho přijel varovat, že situace je horká, a že by se měl raději na chvíli ztratit. Nebo vypadl, protože se dozvěděl, že náklad se chystá přejet přes hranice, a přijel hlídkovat sem do Calexico.

Skutečnost, že si vzal s sebou všechny svoje věci mě přivedla na myšlenku, že to musel být přítel, který mu dal avízo.

Na druhou stranu, taky by to mohlo být tak, že to byl nepřítel. Nějaký člen drogového gangu.

Hale mohl být zabrán do psaní svého příběhu a náhle uslyšel zaklepání na dveře. Otevřel je a zjistil, že se kouká do ústí pušky.

Muž s puškou si Hala odvedl s sebou a byl nadmíru pečlivý, takže on a pár kamarádíčků vyčistili Halův byt, aby za sebou nezanechali ani řádku, z které by se dalo vyčíst, na čem Hale dělal. Přímo teď,“ pokračoval Sellers, „prošetřujeme teorii, že Hale se vystěhoval dobrovolně. Že zatím svůj článek ještě nedokončil, protože náhle zjistil, že je v nebezpečí. Požádal nějakého přítele, aby mu pomohl, a všechno ve spěchu vystěhovali.

A teď bychom rádi…“

Otevřely se dveře a do restaurace vešel muž v civilu, ale policajta bylo cítit z každého jeho pohybu. Rozhlédl se, když uviděl Sellerse, přešel k němu a poklepal mu na rameno.

„Mohu s vámi na chvíli mluvit, seržante?“ zeptal se.

Sellers vzhlédl: „Samozřejmě.“

Přešli do rohu restaurace, kde byli z doslechu. Nově příchozí sypal informace do Sellersových uší a Sellers byl otřesen – o tom nebylo pochyb.

Cokoliv mu ten civil řekl, bylo tak důležité, že se Sellers už k našemu stolu nevrátil. Ti dva vyšli ven z restaurace a Sellers nám dokonce ani nevěnoval letmý pohled přes rameno.

Calhoun si ulevil: „Á sakra. To bylo těsný.“

Pozoroval jsem dveře, za kterými zmizeli policajti. Po několika zamyšlených sekundách jsem se obrátil zpátky ke Calhounovi.

„Tato krátká mezihra,“ poznamenal jsem, „vám dává šanci, abyste začal povídat.“

„Komu a o čem?“

„Mně o vás.“

„Nemyslím, že potřebujete vědět něco víc, než víte dosud.“

„Přemýšlejte znovu,“ povzbudil jsem ho.

Na chvíli zaváhal a pak řekl: „Colburn Hale pro mě nic neznamená.“

„Jste si jistý?“ zeptal jsem se sarkasticky. „Vyplázl jste jen tak třistapadesát dolarů na stůl Berty Coolové, abyste ho našel a před chvílí jste mi přidal další stovku a najednou pro vás nic neznamená?“

Calhoun se na mě přemýšlivě zadíval a pak spustil: „Tak vám tedy řeknu pravdu.“

„To by byla vítaná změna,“ usmál jsem se.

„Ve skutečnosti mě nezajímá Colburn Hale, ale zajímá mě Nanncie Beaverová.“

Trochu mě to zarazilo. „Prosím?“ zeptal jsem se.

„No ano,“ pokračoval „Zajímá mě Nanncie Beaverová. Utekla a bylo jasné, že odjela v panice. Snažil jsem se jí přijít na stopu. Neměl jsem šanci, takže jsem se šel zeptat Hala, jestli nemá něco společného s jejím zmizením. A co nezjistím. Hale odjel velice spěšně a ve stejnou dobu. Představil jsem si, že jsou oba někde spolu…

Nechtěl jsem, aby kdokoliv věděl, že se o Nanncie zajímám. Dokonce jsem si netroufal říci to ani vám a Bertě. Ale cítil jsem, že jestli budete schopni najít Colburna Hala, získám tím informaci potřebnou k tomu, abych našel Nanncie.“

„A nač tolik tajnůstkářství?“ zeptal jsem se.

Calhoun odpověděl: „Protože jsem ženatý. Nebylo to šťasné manželství Zrovna se rozvádíme. Moje žena a já jsme právě teď přes naše právníky vypracovali majetkové vyrovnání. Nemohu si dovolit, aby jí cokoliv nahrálo do rukou. Pokud by se dověděla něco o Nanncie Beaverové, byla by to voda na její mlýn. Její požadavky na vyrovnání by se mnohonásobně zvedly.“

„Kdybyste nám vyložil karty na stůl možná byste se lépe uchránil a hlavně byste ušetřil spoustu peněz.“

„No, ale co kdyby vám nebo Bertě Coolové něco uklouzlo,“ namítl zoufale. „Stačilo by malé přeřeknutí a stálo by mě to dvěstě nebo třista…“

„Dvě stě nebo tři sta tisíc?“ zeptal jsem se zvědavě.

Na chvíli se zamyslel a pak připustil: „Možná.“

Úporně jsem přemýšlel „Podívejte,“ začal jsem, „lhal jste mi ve spoustě věcí. Když jste sem v noci přijel, šel jste přímo do chatky dvanáct v motelu Maple Leaf. Mluvil jste s Nanncie a dostali jste se do hádky. Nešlo to tak hladce, jak jste očekával.“

„A proč si to myslíte?“ zeptal se.

„Zapomněl jste, že já jsem spal v chatce číslo sedm,“ odpověděl jsem. „V noci mě probudila hádka, která vycházela z dvanáctky.“

„Vy jste to slyšel?“

„Ano.“

„A slyšel jste, co se říkalo?“

„Předpokládám, že se mě přestanete vyptávat a povíte mi pravdu. Můžete v tom být namočený trochu hlouběji, než byste čekal.“

„Už jsem vám všechno řekl.“

Potřásl jsem hlavou: „Ne, neřekl.“

„Co tím myslíte?“ vyjel.

„Pokud byste opravdu chtěl najít Nanncie, postupoval byste jinak. Když jsem vám včera řekl do telefonu, že jsem ji sledoval sem dolů do Calexico a že je v chatce číslo dvanáct v motelu Maple Leaf, řekl byste: ‚Dobrá, zašel jsem tak daleko, jak jsem chtěl v této věci zajít, Lame. Utratil jsem všechny peníze, které jsem si mohl dovolit utratit, a pokud jste nenašel Colburna Hala, nejlépe uděláte, když se vrátíte a na všechno zapomenete.‘

Místo toho jste skočil do auta a přijel sem k hranici. Když jste mě dnes ráno uviděl, bez váhání jste vysolil dalších sto babek.“

„No a co to dokazuje?“ pokusil se o útok.

Ušklíbl jsem se: „ To dokazuje, že vaše jednání a vaše slova nejdou dohromady.“

Odstrčil jsem židli. „Jdeme!“ poručil jsem „Navštívíme Nanncie.“

„Já… Já jí teď nechci vidět.“

„Ale půjdete ji se mnou navštívit,“ trval jsem na tom.

„Pracujete pro mě,“ připomněl mi.

„To máto zatraceně pravdu. Ale je tu taky spousta do očí bijících věcí, jinak by tu seržant Sellers nebyl. Takže pojďte, jdeme za Nanncie.“

„Ale já ji teď nechci vidět,“ namítl znovu.

„Já ji teď jdu navštívit Můžete jít se mnou, pokud chcete, a nebo taky můžete zůstat tady.“

„Tak jo,“ vzdal to. Jdeme.“

Zaplatil jsem účet a nechal na stole tučné spropitné.

„Kde máte auto?“ zeptal jsem se.

„Zaparkované před hotelem.“

„Takže jedem s ním. Čas může být trochu vzácnější, než bychom si přáli.“

Měl velký Cadillac, který předl jako kočka. Přejeli jsme rychle ty čtyři bloky k Maple Leaf. Snadno jsme našli místo k zaparkování a zamířili k chatce číslo dvanáct.

Klíč byl ve dveřích z venkovní strany.

„Co to znamená?“ zeptal se Calhoun.

„To pravděpodobně znamená, že se už odhlásila,“ odpověděl jsem.

„Ale to přece nemohla.“

„A proč?“ nedalo mi.

Neodpověděl.

Přesel jsem ke dveřím a drze jsem zaklepal. Žádná odpověď. Tak jsem do nich strčil, až se otevřely. V posteli se viditelné spalo, ale nebyla ustlaná. Vešel jsem do koupelny. Byl tam nepořádek, ale podlaha byla suchá a ručníky ležely svinuty na poličce. Také oba suché.

Prohlédli jsme si to pořádně. Po zavazadlech nebo nějakém ženském oblečení nebylo ani vidu.

„Fajn,“ obrátil jsem se ke Calhounovi. „Teď vypadneme. Půjdeme ke mně a osvěžíte si svoji paměť.“

Kapitola 5

Calhoun a já jsme vešli do mé chatky. Postel nebyla ustlaná. Položil jsem si pár polštářů pod záda, sedl si na ni a nechal Calhounovi jediné pohodlné křeslo, aby se usadil.

„Tak,“ pobídl jsem ho.

„Tak, co?“

„Tak spusťte,“ řekl jsem.

Zavrtěl hlavou. Viditelně byl nervózní.

„Lame, nemohu si dovolit, aby mé jméno bylo zapleteno do něčeho podobného. Dobrý bože, pokud se to dostane do novin a moje žena se toho chytí, tak… Ten její právník je opravdový sup. Ohlodá poslední vlákno masa z té nejmenší kosti, kterou dokáže najít. Tato malá eskapáda by mě samotná mohla stát… No, docela dost.“

„Ale já nechci, abyste to říkal komukoliv jinému kromě mě,“ upokojil jsem ho.

„Pokud se to provalí, novináři se toho chytnou jako ryba na udičku.“

„A co policie? Pokud nebudete mluvit, nebudu vědět na čem jsme a nedokážu vás chránit.“

Viditelně se mu nelíbila ani tato varianta.

Seděli jsme pár minut v tichu. Já jsem přemýšlel a Calhoun se viditelně trápil.

Náhle se s prásknutím otevřely dveře a vešel Sellers.

„Tak?“ zeptal se.

Dělal jsem mrtvého brouka.

„Spusťte,“ přikázal Sellers.

„Co se stalo s vaším přítelem?“ zeptal jsem se nevinně.

„Je to zástupce šerifa,“ upřesnil Sellers. „Odvolali ho pryč povinnosti.‘’ Podíval se na mě a ušklíbl se. „Důležité povinností. Možná víte, o co jde.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Mluvte,“ přikázal znovu Sellers.

„Calhoun a já jsme byli na cestě na malý rybářský výlet dolů do San Felipe, když jste se mezi nás vetřel. Dokončil jsem pro něho nějakou menší prácičku a on je velmi vděčný. Nabídl mi, že se tu dnes ráno sejdeme a pojedeme do San Felipe spolu. Tam se pokusíme chytit nějakou velkou rybu.

„A co byla ta malá prácička, kterou jste pro svého přítele dělal?“ zeptal se Sellers.

„Calhoun plánuje odhalení drogové cesty z Mexika,“ odpověděl jsem. „Colburn Hale měl nějaké materiály, které chtěl můj klient získat. Hale přes noc najednou zmizel. Calhoun mě požádal, abych ho našel.

„A co vás přivedlo sem dolů na jih?“ nedal se Sellers. „Jen pokračujte, Malý pivo. Raději myslete rychle, protože nemáte moc času na vymýšlení opravdu dobré povídačky, a já vás přichytím při každé lži, kterou mi předhodíte. A když k tomu dojde, vy a Berta budete mít opravdu vážné problémy.

Vyšetřujeme zločin. Víte velmi dobře, co se stane s lidmi, kteří podávají policii při vyšetřování zločinu nepravdivé informace.“

„A co je to za zločin?“ zeptal jsem se.

„Vražda,“ odpověděl klidně Sellers.

To bylo jako blesk z čistého nebe. Napřímil jsem se na posteli. „Prosím?“

„Vražda. Slyšel jste dobře.“

„A kdo je obětí? Hale?“

„Ani nápad,“ ušklíbl se Sellers. „Je to chlap, který se jmenuje Eddie Sutton. Říká vám to jméno něco. Malý pivo?“

Zavrtěl jsem hlavou: „Ne, vůbec nic.“

„Sutton,“ doplnil Sellers, „byl členem drogového gangu. Jsou pěkně kluzcí.

Věděli jsme o nich dávno, ale až do dnešního rána jsme nebyli schopni zjistit, jak náklad dostávají přes hranice. Sutton hrál roli nadšeného jachtaře. Měl malý obytný člun na pontonech a vláčel ho sem a tam přes hranice do San Felipe, občas do Purtecitos a zpátky do Států.

Minulou noc se Sutton vrátil ze San Felipe, přejel tady hranice mezi třičtvrtě na deset a čtvrt na jedenáct, to je nejpřesnější časový údaj, který jsme byli schopni zjistit. Dostal se přes hranice bez problému. Vyjel na okraj Calexico a zastavil na odpočívadle u silnice.

Myslíme si, že na něj čekalo průzkumné auto, aby se k němu přidalo. Toto auto mělo jet dopředu a ujistit se, že cesta na pobřeží je čistá. Pravděpodobně mělo Citizen’s Band Rádio.

Minulou noc byla na silnici policejní kontrola, právě směrem na Brawley. Máme teorii, že průzkumné auto to nahlásilo radiem Suttonovi. Sutton se rozhodl zalézt do doupěte a vyčkat.

A už nikdy nevylezl ven.“

„A proč?“ zeptal jsem se.

„Kvůli kulce v srdci,“ prozradil nám ironicky Sellers. „Odhadujeme to na osmatřicítku.“

„A kdy bylo nalezeno tělo?“

„Kolem sedmé ráno.“

„A jak dlouho byl mrtvý?“

Sellers pokrčil rameny. „Možná tři a možná sedm hodin.“

„A proč nám to říkáte?“ zeptal jsem se s hraným údivem.

„Protože,“ začal Sellers, „si myslím, že nám možná budete moci pomoci. A když ne, aspoň jsme vám oznámili fakta a teď budete vědět, že vyšetřujeme vraždu. Když pak na něco narazíte, budete znát následky zadržování informací.“

Sellers si z kapsy vytáhl doutník, zuby odtrhl konec, zastrčil si ho do úst ale nezapálil si ho. Stál tam a prohlížel si nás s trpce cynickým zábleskem v očích.

„A teď,“ dodal, „vy dva si se mnou uděláte menší projížďku.“

„Oficiálně?“ zeptal jsem se.

„Mohli bychom ji udělat oficiální.“

Vstal jsem z postele a kývl na Calhouna: Jedeme.“

„A kam?“ zeptal se Calhoun.

„Na policejní parkoviště,“ odpověděl Sellers.

„A proč?“

„Rád bych, abyste se podívali na místo činu.“

„Možná bych vám nějak mohl pomoci, seržante,“ navrhl jsem.

Sellers vytáhl doutník z úst, prozkoumal navlhlý konec a zašklebil se. „Myslel jsem, že z vás možná vypadne nějaká menší informace.“

„Není to ten druh, co myslíte,“ upřesnil jsem. „Nemá to nic společného s příčinou, proč jsem tady.“

„Ne?“

„Ne.“

„Dobrá, tak mi ji prozraďte,“ začal Sellers a dal si doutník zpátky do pravého koutku úst a pomalu ho soukal doleva tím, že ho otáčel jazykem.

„Přecházel jsem včera přes hranici pěšky. A viděl jsem to zařízení, jak je taky přejíždí. Alespoň se podobalo popisu, který jste nám dal… Malý obytný člun na pontonech, který byl umístěn na přívěsu za pick-upem.“

„V kolik hodin to bylo?“ projevil Sellers zájem.

„Nemůžu vám to říci přesněji, než jste si zjistili. Bylo to nějak… řekl bych mezi 9:45 a 10:15. Když jsem ho naposledy viděl, bylo deset hodin.‘*

„Něco jiného,“ nestačilo Sellersovi.

Pokračoval jsem: „Muž, který řídil pick-up, zaparkoval předtím někde nedaleko od Monte Carlo Café, vešel dovnitř, rozhlédl se a zjišťoval, zda tam není někdo, s kým se měl setkat.“

„Hrom do toho!“ vykřikl Sellers.

Přikývl jsem.

„A jak to víte?“

„Byl jsem v té kavárně.“

„Ještě něco?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „Ten chlap nebyl sám.“

„Myslíte tím, že někdo byl s ním, když vešel do restaurace?“

„Ne. Někdo s ním seděl v pick-upu, když přejížděl hranici.“ Oči Sellerse se zúžily. Několikrát prudce sežvýkl konec doutníku a pak ho jemně přežvykoval, zatímco zažíval tuto informaci. „Popis,“ vyhrkl.

„Bohužel vám nemohu sloužit.“

„Proč?“

„Byla tma a pršelo. Šel jsem pěšky. Ten pick-up stál v řadě, která čekala na odbavení. Mohl jsem si dobře prohlédnout řidiče, ale chlap, který byl s ním, seděl na opačné straně auta a navíc byl ve stínu.“

„A nemáte představu, jak byl vysoký… A jak starý… Jakou měl postavu…“

„Řekl bych, že mu bylo něco kolem třiceti. Ale je to pouze výstřel naslepo. Hádám jenom podle toho, jak držel ramena a hlavu. Nevím, jak by byl vysoký, kdyby se postavil, ale když seděl, vypadalo to, že je průměrné výšky.“

„Tak jdeme,“ pobídl nás Sellers. „Teď vám, vy vtipálci, ukážu něco zajímavého.“

Následovali jsme ho do policejního auta. Nasedli jsme a odjeli na parkoviště u policejní stanice.

„Je to ono?“ zeptal se Sellers, když jsme vystoupili z auta a ocitli se tváří v tvář obytnému člunu na pontonech připevněnému na přívěsu, který byl připojen za Fordem pick-upem.

„Ano, je to ono.“

„Fajn, ale nemůžete jít dovnitř,“ upozornil Sellers. „Pročesáváme to tam hustým hřebenem, hledáme otisky prstů a další stopy. Ale já bych vám stejně chtěl něco ukázat“

Zavedl nás k zadní části jednoho z pontonu. Viděl jsem, že tam už hledání otisků prstů skončilo. Všude byl rozprášen stříbřitý prášek a dalo se rozeznat pár dobrých latentních otisků, které pravděpodobně byly už vyfotografovány.

Sellers poznamenal: „Chviličku.“

Zvedl nějakou konstrukci, která ležela vedle pontonu a vypadala jako obrovský otvírák na konzervy, umístil oba konce rámu do malého vrcholu svařeného švu na pontonu a zatáhl.

Víko se uvolnilo.

Sellers vytáhl kapesník, aby nezanechal žádné otislky prstů, a odtáhl víko úplné pryč. Vnitřek pontonu byl napěchován sušenou slisovanou marihuanou, která byla pečlivě naskládána a zabalena do svazků.

Významné jsem zahvízdl.

Calhoun neřekl nic

Sellers nám oznámil: „Jak vidíte, získali jsme pár dobrých otisků prstů z tohoto konce pontonu. A teď, jenom pro jistotu, myslím, že by bylo vhodné, abyste šli se mnou dovnitř a nechali si vzít otisky.“

„Proč?“

„Chci se pouze ujistit, že ty otisky, které jsme našli, nejsou ani jednoho z vás.“

Podíval jsem se na Calhouna.

„Nemyslím si, že máte právo snímat nám otisky prstů za těchto okolností,“ namítl.

„Pravděpodobně ne,“ připustil Sellers. „Ale já si myslím, že si je stejně sejmeme. Buď tak nebo onak. Máte nějaké námitky?“

„Ale vůbec ne,“ chvatně jsem odpověděl. „Ale je pravda, že moje už máte ve spisech. Brali jste mi je snad stokrát“

Já vím. Já vím,“ připustil Sellers.

Calhoun spustil: „ Toto je svévolný postup. Pokud byste měli aspoň chabý důvod podezírat jednoho z nás, bylo by to něco jiného. Ale vy pouze lovíte v čisté vodě a…“

„A,“ přerušil ho Sellers, studoval si ho chladnýma, vypočítavýma očima, „my jsme si vás prověřili, pane Miltone Carlingu Calhoune.

Vy a vaše žena žijete odděleně. Od rozdělení bydlíte v Mantelo Appartments, velice pěkném, elegantním bytě na Wilshire Boulevard.

Kolem půl desáté včera večer jste měl telefonát z Mexicali, který přisel přes ústřednu v domě. Hned poté jste zavolal do garáží v domě, řekl jste obsluze, že okamžitě potřebujete auto na neodkladnou obchodní cestu mimo město.

Evidentně jste telefonem obdržel informaci, která byla tak důležitá, že jste okamžitě odjel do Imperiál Valley. Mohl jste sem přijet tak kolem druhé hodiny dnes ráno. Musel to být docela obtížný a nepříjemný výlet kvůli dešti. Myslím, že jste vypadal trochu unaveně, když jsme se poprvé setkali.

Víte, že jste musel projet kolem toho obytného člunu, který byl zaparkován na odpočívadle, když jste vjížděl do města? Možná jste poznal to zařízení. Já nevím. Mohl jste zastavit, jít dovnitř. Našli jsme i vevnitř pár otisků prstů dobře čitelných stejně jako ty, které jsme odhalili na pontonu.

A teď pane Miltone Carlingu Calhoune, pojďte hezky dovnitř a my vám vezmeme otisky vašich velectěných prstíčků.“

Calhoun se zhluboka nadechl: „Jak jste k čertu zjistili ten telefonní rozhovor a čas, kdy jsem odjel z Los Angeles?“

Sellers se zašklebil s doutníkem v koutku úst. „Nepodceňujte policii synku. Prověřil jsem meziměstské hovory ihned poté, co jsem s vámi mluvil při snídani a dostal jsem informace, které jsem chtěl, během několika minut. Vy jste občan velmi dbalý zákonů, víte. Když jste změnil bydliště, dokonce jste nahlásil na oddělení motorových vozidel vaší novou adresu. To je velmi chvályhodné. Na to je zákon, víte. Ale spousta lidí ho nedodržuje, protože o tom ani nevědí. Mantello Apartmente jsou elegantní zařízení. Mají čtyřiadvacetihodinovou službu na recepci. Noční operátorka neposlouchala váš rozhovor, ale pamatuje si, že přišel z Mexicali. Předpokládáme, že to mohl být Eddie Sutton, který vám volal, aby vám sdělil, že přejel hranice se zásilkou v pořádku. Vy jste mu mohl přikázat, aby zaparkoval na odpočívadle u vjezdu do Calexico a čekal, dokud se tam nedostavíte?“

„Vy jste se snad zbláznil,“ rozčilil se Calhoun. Sellers si vytáhl mokrý konec doutníku z úst, prozkoumal otřepený konec, který rozžvýkal, strčil si doutník zpátky mezi zuby, vytáhl zapalovač, škrti a držel plamen u konce doutníku, dokud se neobjevila studená, modravě bílá stužka kouře.

„Až dosud nemáme nic jiného, za čím bychom mohli jít kromě dohadů,“ řekl „Ale já si rád hraji s dohady. Takže jdeme dovnitř a my si vezmeme vaše otisky prstů.“

Vešli jsme a Sellers nás předal technikovi. Bylo očividné, že to je poprvé, kdy Calhounovi berou otisky. Byl trochu nemotorný a technik musel držet konec každého jeho prstu pevně, zatímco jím otáčel. Také nemotorně a nervózně zatápal, když přišlo na manipulaci s papírovým kapesníkem s rozpouštěčem černidla, který mu technik podal.

Sellers zatím bafal z doutníku.

„V pořádku, vy dva. Odvezu vás zpátky do motelu. Zapamatujte si.“ zdůraznil, „že mi musíte dát vědět, pokud by vás napadlo odjet z města.“

Kapitola 6

Když Sellers odjel, obrátil jsem se ke Calhounovi „Teď předpokládám, že kápnete božskou.“

„Ale to už jsem udělal,“ popud livě se ohradil. „Už mluvíte jako ten zatracený polda z Los Angeles.“

„Dobře,“ ustoupil jsem „Tak se vás budu ptát a tentokrát očekávám pravdivé odpovědi. Proč jste chtěl najít Hala?“

„To už jsem vám řekl. Protože jsem ve skutečnosti hledal Nanncie Beaverovou.“

„A proč jste chtěl najít Nanncie?“

„Protože jsem věděl že se zapletla… že se dostala do velmi nebezpečné situace.“

„A ten chlap, ten Hale, to je váš sok?“

„S dívkou, která vypadá tak jako Nanncie, je každý potenciálním sokem,“ povzdechl si.

„A teď. Jak jste věděl, že Hale pracuje na článku o pašování drog.“

„Protože mi to Nanncie řekla.“

„A ona vám prozradila jeho tajemství?“

„To nebylo jeho tajemství. Nanncie byla ten, kdo ho navedl na stopu toho příběhu.“

„A jak se k tomu dostala ona?“

„Dostala tip od kamarádky v salonu krásy a šla trochu za tím.“

„Proč? Protože ji zajímal obchod s drogami?“

„Ne. Protože ji zajímal Colburn Hale. Věděla, že hledá něco, co by mu pomohlo vytvořit senzační článek, a myslela, že by se mu to hodilo. Byl to příběh pro chlapa.“

„Znala nějaké detaily?“

„To já nevím.“

„Takhle to na mě nehrejte. Vy a Nanncie jste si byli pěkně blízcí. Pokud vám něco řekla, tak vám už řekla všechno. Říkala něco o obytném člunu na pontonech?“

Calhoun tu otázku hned neodpověděl.

Po chvíli řekl: „Nehodlám se podrobit takovému křížovému výslechu, Lame.“

„Jste zatracený hlupák. Já se vám snažím zachránit krk. Nechal jste za sebou stopu širokou jako dálnici. Nepodceňujte policii. Frank Sellers jde teď po Nanncie.“

„A my ji také musíme najít,“ dodal Calhoun.

„Někdo ji určitě najde,“ připustil jsem „Nemá auto. Pravděpodobně si ani nevzala taxíka. Někdo přijel a odvezl ji odsud, tak mezi třetí a čtvrtou dnes ráno. Bylo to chvíli poté, co jste přijel do Calexico. Myslím, že jste to byl vy.“

„Tak to nemáte pravdu,“ namítl Calhoun. „Nebesa, jak bych si přál, abych to byl já a ukryl ji na bezpečném místě.“

„Bezpečném pro koho?“ zeptal jsem se. „Pro vás nebo pro ni.“

„Samozřejmě, že pro ni,“ ohradil se.

„Stejně jste mě nepřesvědčil, že jste ji odsud neodvezl,“ přiznal jsem. „Tak a teď se vrátíme k původní otázce. Řekla vám něco o tom obytném člunu, který se používal k pašování?“

„No něco…“

„Takže, když jste přijel do města v časných ranních hodinách a při vjezdu jste viděl na odpočívadle obytný člun na pontonech upevněný na přívěsu za Fordem pick-upem, co jste udělal?“

„No,“ lezlo to z něj jako z chlupaté deky, „myslel jsem… No, já nevím na co jsem myslel. Zastavil jsem auto, vystoupil, obešel ten člun a snažil se do něj dostat.“

„A co jste udělal?“

..Zaklepal jsem.“

„A nechal tam otisky prstů.“

„Kotníky nezanechávají otisky.“

„A co jste měl v úmyslu udělat, kdyby ten chlap otevřel dveře. Zeptal byste se ho, jestli je obchodník s drogami? Že vám o tom řekla vaše přítelkyně?“

„Ne. Chtěl jsem ho trochu tahat za nos. Předstírat, že jsem jachtař, který chce informace o možnostech v San Felipe.“

„Ve tři hodiny ráno?“ ušklíbl jsem se.

„Už jsem vám řekl, že jsem se cítil mizerné, kvůli Nanncie, a moc mi to nemyslelo.“

„No, teď vám to taky nijak moc nemyslí,“ popíchl jsem ho a pak jsem se náhle zeptal: „Máte svoji vlastní zbraň?“

Na chvíli zaváhal a pak přikývl.

„A kde je?“

„Já… Proč? Doma, myslím.“

„Kde doma? Tam, kde žije vaše žena, nebo v Mantello Apartments?“

„Myslím, že doma.“

„Jste si jistý?“

„Ne, nejsem si absolutně jistý. Už jsem ji nějakou dobu neviděl.“

„A jaká je to zbraň?“

„Revolver. Osmatřicítka.“

Jste si jistý, že jste si ji nevzal s sebou, když jste jel sem dolů včera v noci?“

„Ne. Určitě ne. Proč bych si ji vůbec měl brát sem s sebou?“

„Občas si lidé berou zbraň, když se chystají cestovat sami přes noc po opuštěných cestách.“

Já ne. Já jsem slušný občan dbalý zákonů,“ namítl.

„Tak jo,“ souhlasil jsem. „Nejlepší, co můžete teď udělat, je vrátit se do Los Angeles.“

„Vy jste se zbláznil,“ vykřikl. „Hodlám zůstat tady a společně se poohlédneme po Nanncie.“

„No společně určitě ne.“

„Chci zůstat při tom. Chci vědět, co děláte. A chci s vámi pracovat“

Jinak řečeno, budete se mi tu plést pod nohy,“ ironicky jsem odsekl

„Ale já mám důvod věřit že je v nebezpečí.“

„Pokud tomu tak bude, mohu jí pomoci lépe, když budu sám, než když vás budu mít omotaného kolem krku. A jaký máte vztah ke Colburnu Halovi. Chci to vědět“

„Nenávidím ho,“ odpovědéL

„Žárlíte?“

„To ne. Právě jsem vám ale řekl, že ten chlap zavlekl Nanncie do moc nebezpečného případu, když si pohrával s tím svým článkem o pašování a prodeji drog.“

„Pokud neodjedete zpátky do Los Angeles, je tu už jen jedna věc, kterou chci, abyste udělal.“

„A jaká?“ zeptal se dychtivě.

„Sedněte si do svého Cadillacu, odjeďte do hotelu De Anza, běžte do pokoje, zamkněte dveře a zůstaňte tam. Nikam nechoďte ani nete-lefonujte.“

jak dlouho tam mám být zavřený? Z toho se zblázním.“

„Dokud se vám neozvu.“

„A jak dlouho to bude trvat?“

„To záleží…“

„Na čem?“

„Na tom, jestli dokážu najít pár odpovědí.“

„Odpovědí na co?“

Podíval jsem se mu přímo do očí a řekl: „Odpovědi na některé z věcí, které jste udělal a o kterých jste mi lhal.“

„Co tím myslíte?“

„Mám pocit, že nejste ke mě upřímný.“

„Zaplatil jsem za všechno, na co jste se mě vyptával. Vy pracujete pro mě.“

„To máte pravdu,“ připustil jsem. „A pokud mě chcete nechat běhat kolem dokola jako klusáka, který se trénuje na konci provazu, je to vaše právo. Já budu cválat dokola jenom tak daleko, jak budete chtít, a jenom tak rychle, jak budete chtít. Platíte mi za to padesát babek denně.

Na druhé straně, pokud se vám zachce povolit mi uzdu a nechat mě cválat přímo dolů ulicí, abych se někam dostal, zaručuji vám, že se tam dostanu.“

„Ale taky byste se mohl dostat na určitá místa o kterých nechci, abyste věděl.“

„Vždycky je tu takové nebezpečí.“

„Na to bohužel nemohu přistoupit.“

„Můžete, pokud mě předem upozorníte, kam nemám chodit,“ poznamenal jsem, „a proč nechcete, abych tam šel.“

Zavrtěl hlavou.

„Už se vám někdy přihodilo, že jste se zamotal do vyšetřování vraždy.“

„Vraždy?“

„Ano,“ pokračoval jsem. „Sellers si vás teď pečlivě prověřuje. Jeden nebo dva otisky prstů nebo sebemenší důkaz a budete obviněn.“

„Proč? Oni přece nemohou… Nemohou si tak troufat.“

„A pak,“ pokračoval jsem, „se v novinách objeví pikantní článek se šťavnatými podrobnostmi a obrovským nápisem: MILIONÁŘ Z LOS ANGELES ZATČEN ZA VRAŽDU SPOJENOU S PAŠOVÁNÍM DROG.“

Zatvářil se, jako kdyby dostal přímou ránu do břicha.

„Rozmyslete si to,“ poradil jsem mu. „Snažím se vám pouze pomoci, navzdory všem klackům, které mi neustále hážete pod nohy. Stále se vám snažím pomoci, ale jsou tu určité věci, které nemohu udělat. Například nemohu zamlčet nebo skrýt důkazy. Když vím, že policie vyšetřuje vraždu, nemohu jim lhát. A koneckonců, já jsem soukromý detektiv s licencí a mám určité povinnosti před zákonem.

A teď vypadněte. Jeďte do hotelu De Anza. Zamkněte se ve svém pokoji a zůstaňte tam.“

Podíval se na mě jako štvané zraněné divoké zvíře na lovce. Pak vstal a odešel.

Kapitola 7

Jel jsem pomalu na kraj města a pozoroval okolí silnice. Nebylo problémem najít odpočívadlo, kde byl zaparkovaný pick-up a obytný člun.

Na místě stále stál malý hlouček zvědavců, kteří neměli nic jiného na práci, než se poflakovat kolem. Policie to tam očividné ráno ohradila, ale poté, co specialisté dokončili svůj průzkum a všechno vyfotili, provazy odstranili. Pravděpodobně ve chvíli, když odváželi pick-up se člunem na stanici. Pak se tam nahrnuli lidé.

Prohlédl jsem si pečlivé celé odpočívadlo, i když tam tudy prošlo už dost lidí, takže bylo nemožné najít nějaké užitečné stopy nebo otisky pneumatik

Byl to docela velký prostor na západní, to znamená levé straně silnice vedoucí na sever. Odpočívadlo se táhlo dobrých padesát stop od kraje vozovky až k odvodňovacímu příkopu, který vedl podél celé silnice. Za příkopem byl plot z ostnatého drátu a za ním se rozprostíralo nekonečné pole vojtěšky.

Vojtěška byla zavlažována a přebývající voda stékala přímo do příkopu, na jehož dně se nahromadil vlhký kalný bahnitý jíl.

Kráčel jsem podél cesty a prohlížel dno příkopu, jestli náhodou nezahlédnu nějaké stopy.

Nebyly tam žádné, ale na okraji jich byla spousta. Policie a pravděpodobné i někteří z diváků si prověřovali, jestli někdo ten příkop nepřešel. A to se nemohlo stát, aniž by zanechal sadu pěkně čitelných stop.

Zul jsem si bory, sundal ponožky a přebrodil přes rozbahněný jíl na dně příkopu. Vylezl jsem na břeh na druhé straně, podlezl pod plotem z ostnatého drátu, boty a ponožky jsem držel v levé ruce. Snažil se jednat přirozeně a nenápadně. Pitomý gringo, který dělá něco, co nedává smysl.

Prošel jsem poděl okraje asi padesát yardů na jednu stranu a pečlivě si prohlížel pole vojtěšky; pak jsem se vrátil k místu, odkud jsem vyšel a šel dalších padesát yardů opačným směrem.

Otočil jsem se a začal jsem se vracet, když jsem to uviděl.

Záblesk modravého kovu odrážející sluneční paprsky.

Rychle jsem se rozhlédl. Vypadalo to, že se o mě nikdo nezajímá.

Vstoupil jsem do pole vojtěšky a ušel asi dvacet stop.

Zbraň ležela napůl přikryta rostlinami.

Prohlédl jsem si ji tak pozorně, jak se na tu vzdálenost dalo. Byl to revolver ráže třicetosm, z kalené oceli a s upilovanou hlavni Otočil jsem se a pomalu kráčel pryč.

Udělal jsem pouze pár kroků směrem k plotu, když malý, desetiletý, černooký a bosý uličník přeběhl přes zablácené dno odvodňovacího příkopu.

„Co jsi našel pane?“ zeptal se.

„Našel?“ zopakoval jsem udivené a snažil se vypadat nevinně. „No, vy jste něco našel. Prohlížel jste si to tam. Vy… Jdu se kouknout.“

Rozeběhl se k místu, kde jsem našel zbraň. „Stůj!“ zavolal jsem na něho.

„Počkej!“ Zastavil se.

„Našel jsem něco,“ začal jsem. „A je to velmi důležité. Nechci, aby o tom ostatní lidé věděli. Mohu ti věřit?“

Na jeho obličeji se objevil vzrušený výraz.

„Ale samozřejmě, jistě, pane. Co chcete?“

Začal jsem vysvětlovat: „Já tady zůstanu, počkám a budu hlídat, aby to, co jsem našel, nebylo porušeno. Chtěl jsem zavolat policii sám, ale když jsi přišel, dostal jsem lepší nápad. Je tady někde blízko tvoje matka nebo otec?“

„Bydlíme v tom domě támhle,“ ukázal rukou. „V tom bílým domě.“

„A máte telefon?“

„Ano.“

Pokračoval jsem: „Já počkám tady. Těm lidem, kteří stojí támhle, neříkej nic. Běž přímo domů. Zavolej otce, pokud je doma, nebo matku, pokud otec doma není, ať zavolají na policejní stanici v Calexico. Řekni jim, aby sem okamžitě přijeli, protože Donald Lam našel důležitý důkaz.“

„Lam?“ zeptal se.

„Ano. Donald Lam. L-a-m. Myslíš, že to zvládneš?“

„Ale jistě.“

„Ale nikomu nic neříkej. Kromě otce nebo matky.“

„Jenom matce,“ odpověděl. „Otec je v práci.

„Tak utíkej,“ pobídl jsem ho.

Sedl jsem si na břeh příkopu a čekal, dokud se dítě neprotáhlo pod plotem z ostnatého drátu. Pak přeběhl přes blátivé dno příkopu a rozprskl spršku jílu. Když zamířil k velkému, bílému domu, jeho hnědé bosé nohy vzrušené bubnovaly po silnici.

Trvalo to čtvrt hodiny, než Frank Sellers doprovázený místním policistou přijeli.

Chlapec na ně čekal. Dychtivé na ně zamával a pak je odvedl přes strouhu.

Sellers a policajt zaváhali, než vlezli do bahna, ale nakonec se přebrodili.

Lidé, kteří se předtím bezcílně poflakovali kolem, náhle zpozorněli. Zaujalo je, když viděli přijíždět policejní hlídkový vůz a desetiletého chlapce, který vedl dva muže přes příkop. Pak zahlédli mě a pár se jich chtělo také přebrodit Ale místní policista je mávnutím ruky poslal zpátky dřív, než se dostali na pole vojtěšky

Pak oba policisté přišli ke mně.

„Tak co tu máte, Malý pivo?“ začal Sellers.

„Chcete se podívat?“ zeptal jsem se. Odvedl jsem je kousek dál do pole a zastavil, když jsme dosáhli bodu, odkud mohli uvidět zbraň.

„Ať se propadnul“ vykřikl Sellers.

Podívali se jeden na druhého a potom se zadívali na mě.

„Byl jste až u toho?“ zeptal se Sellers.

„Ne. Toto je místo, kde jsem se zastavil.“

„Doufám, že říkáte pravdu,“ poznamenal Sellers. „A jak jste věděl, že ta zbraň je tady?“

„Nevěděl jsem to. Přelezl jsem sem, abych si to tu prohlédl.“

„Spousta lidí to tu už prohlížela,“ poznamenal ironicky Sellers.

„Napadlo mě, že pokud se někdo chce zbavit zbraně, mohl by se postavit na okraj příkopu a snažit se ji odhodit do pole, jak nejdál může.“

„A proč by si ji nevzal s sebou a neodhodil někde, kde by se nenašla.“

„Možná, že neměl tolik času. Zbraň byla příliš inkriminující. Viditelně se jí potřeboval zbavit okamžitě.“

„No dobrá, Malý pivo,“ připustil Sellers. „Vy jste mistr. Ale co vás vedlo k tomu, že jste přelezl ten příkop?“

„No to, že nikdo jiný ho zatím nepře lezl,“ odpověděl jsem s úsměvem.

„A jak jste to věděl.“

„No, nikdo by nemohl přebrodit přikop a přitom nezanechat v blátě na dně ani stopu.“

„No a?“ zeptal se Sellers.

„No a z toho jsem usoudil že nikdo zatím to pole vojtěšky neprohlížel.“

„A jak jste věděl, že zbraň bude na poli?“

„Nevěděl jsem to. Ale jako soukromý detektiv jsem kdysi navštěvoval semináře pátrací techniky a zapamatoval jsem si, že všechen terén kolem místa činu musí být prozkoumán, obzvláště prostory, kde by mohla být ukryta zbraň.“

Sellers pohledem změřil místního policajta, vytáhl z kapsy doutník a zastrčil si ho do úst. Přešel ke zbrani, pomalu se sklonil, z druhé kapsy vytáhl plnící pero, vsunul ho do hlavně a zbraň nadzvedl.

„Šance, že bychom na ní našli čitelné otisky prstů je docela nepatrná,“ řekl. „Ale aspoň formálně tento důkaz ochráníme a na otisky ho stejně prověříme. Bylo by trapné, kdyby se ukázalo, že se jedná o vražednou zbraň, a našli se tam pouze moje otisky.“

„Podle mého,“ ušklíbl se policajt z Calexico, „najdeme jenom otisky tohoto slizouna.“

Sellers zavrtěl hlavou. „Pokud ji měl v ruce, bude pečlivě otřena. Na to, aby se nechal tak hloupě nachytat, je příliš kluzký.“

Kráčeli jsme zpátky k příkopu. Sellers držel zbraň ve vzduchu, plnicí pero stále v hlavni a snažil se ji neupustit.

Měl trochu problémy, když podlézal plot a měl ji stále držet ve vertikální poloze. Vypadal jako japonský kejklíř, který se snaží udržet na špičce tága pinpongový míček.

Do té doby se dav rozrostl a nahromadil u příkopu. Nyní se hlouček čumilů rozevřel aby policajti se zbraní mohli projít.

Policajti přebrodili zablácené dno příkopu v botech. Já jsem ho přešel bosky a zamířil jsem k místu, kde jsem nechal zaparkované auto.

„Nesnažte se zmizet,“ varoval mě Sellers. „Pravděpodobně vás budeme potřebovať.“

„Vždy mě můžete najít,“ usmál jsem se na něj. „Chatka číslo sedm, motel Maple Leaf. Nebo někde v okolí.“

„To máte pravdu,“ zasmál se Sellers. „Vždy si vás najdeme. Akorát doufám, že s tím nebudeme mít příliš mnoho práce.“

Vlezl jsem do auta a snažil se řídit bosky. Ale pedály mě příliš tlačily. Zastavil jsem u první pumpy, vylezl z auta a hadicí si umyl nohy. Chlapec u stojanu si mě prohlížel se zmateným výrazem.

„Ušpinil jsem si nohy,“ vysvětli] jsem mu.

Zakroutil hlavou. „Tak teď už mě nic nepřekvapí. Už jsem viděl všechno,“ poznamenal.

Nesnažil jsem si obléci ponožky na vlhké nohy. Jednoduše jsem vklouzl do bot a jel zpátky do hotelu De Anza, zjistil, že Milton Carling Calhoun se ubytoval v pokoji číslo 36, našel jsem ten pokoj a zaklepal na dveře.

Calhoun netrpělivě otevřel.

Jeho obličej ukázal rozčarováni, když viděl, že za nimi stojím pouze já. „Zase vy,“ povzdechl.

„Ano, já.“ usmál jsem se na něho. Už jsem měl nohy suché. Vešel jsem dovnitř, usedl do křesla a vytáhl z kapsy ponožky. Zul jsem si boty a začal navlékat ponožky.

„No tak?“ nevydržel Calhoun. „Co se děje?“

„Vydal jsem se navštívit místo činu,“ začal jsem.

„Myslíte tím místo vraždy?“

„A jaký další zločin je ve hře?“ zeptal jsem se udivené.

„No přece pašování drog.“

„To bylo to samé místo.“

‚A co se stalo?“ chtěl vědět

„Policajti udělali botu.“

„A jak k tomu došlo?“

Ušklíbl jsem se a začal vysvětlovat: „Seržant Sellers přijel sem dolů z Los Angeles. Je to vysoce výkonný chlapík. Je expert na vyšetřování vražd. A udělal botu právě před všemi místními policajty. Vsadím se, že se teď cítí jako spráskaný pes.“

„A co udělal?“

„Spíš neudělal. Zklamal při prohledávání místa činu. Unikla jim zbraň.“

„Myslíte tím, že ne…“

„Och. Oni prohlédli obytný člun i pick-up pořádné, i všechno kolem. Ale o kousek dál bylo pole vojtěšky a mezi silnicí a polem odvodňovací příkop s blátivým dnem. Pokud by se kdokoliv snažil přejít přes ten přikop, zanechal by v blátě stopy. Detektivové si to prohlídli, zjistili, že tam nejsou žádné stopy, a usoudili, že na poli nebyl nikdo a že to mohou pustit z hlavy.“

„A co se stalo?“

„Vždy se musí prozkoumat celé okolí, ne jenom v bezprostřední blízkosti, ale má se také hledat na místech, kde si lidé mohou stoupnout a odhodit nějaký objekt, jako například zbraň, když se jí chtějí zbavit.“

„Takže tím myslíte, že na polí byla zbraň?“ vydechl Calhoun.

„Ano, byla tam.

Revolver z kalené oceli, osmatřicítka s upilovanou hlavní. Vypadal udržované. Policie si ho vzala do úschovy a teď samozřejmě sedí u telefonu.

Je to záležitost několika minut, než zjistí záznamy o prodeji zbraně podle čísla. Taky ji prozkoumají kvůli otiskům. V tomto nebudou pravděpodobně moc úspěšní. Čitelné otisky prstů na zbrani se najdou málokdy.“

„Ale mohou ji identifikovat podle čísla, ne?“

„Ano,“ připustil jsem. „Na každou zbraň se při prodeji dělá záznam. Tak a teď mi prozraďte, zda je tu nějaká možnost, že by to byla vaše zbraň.“

Energicky zavrtěl hlavou. „Není. V žádném případě. Já vím, kde je moje zbraň.“

„A kde?“

Zaváhal a pak řekl: „Doma.“

„Zkuste to znovu,“ doporučil jsem mu. „Možná o tom nevíte, ale jste velice špatný lhář.“

Zhluboka se nadechl a pak přiznal: „No tak jo, má ji Nanncie.“

„A jak to víte?“

„Protože jsem ji jí dal. To ubohé dítě bylo starostmi celé ztrápené. Byla celá vyděšená, panikařila. Nevěděl jsem, že se chystá utéci. Myslel jsem, že se chystá počkat… Řekl jsem jí: ‚Nanncie, když půjdete spát, zamkněte dveře a neotvírejte nikomu, dokud si nebudete jistá, kdo to je. Dejte si pistoli pod polštář, a pokud by se stalo, že byste ji musela použít, neváhejte a použijte ji‘.“

„A pak?“ zeptal jsem se.

„A pak jsem jí ukázal, jak natáhnout kohoutek,“ odpověděl. „Víte, je to samospouštěcí zbraň. Občas to chce trochu praxe, aby se člověk naučil natáhnout kohoutek tak, aby mohla vystřelit.“

„A vy si myslíte, že Nanncie se spolehla na vaši zbraň?“

„Já vím, že ano.“

„Jaká je pravděpodobnost,“ zeptal jsem se pomalu, „že to byla Nanncie, kdo včera v noci v tom člunu zmáčkl kohoutek zbraně?“

„Ani jedna ku milionu.“

Promyslel jsem si to a poznamenal: „Fajn, možná máte pravdu. Já vycházím z faktů. Neměla auto a asi si těžko najala taxi, aby sledovala auto s drogama přes hranice až k místu, kde zaparkovalo na odpočívadle, pak řekla taxikáři, aby na ni počkal, šla do člunu, vytáhla zbraň, odstranila Eddieho Suttona a…“

„Mluvíte jako blázen,“ přerušil mě nedočkavě Calhoun. „Nanncie by nikdy…“

Ozvalo se naléhavé klepání na dveře.

Řekl jsem otráveně: „Raději byste měl seržantu Sellersovi ty dveře otevřít“

Calhoun otevřel dveře.

Sellers se na mě podíval a řekl:..Fajn, fajn, Malý pivo, jak vidím, za tepla jste běžel oznámit vašemu klientovi novinky.“

„Ano, povídali jsme si o tom, co je nového,“ připustil jsem.

Sellers se otočil ke Calhounovi: „Vy vlastníte osmatřicítku, revolver Smith and Wesson, s hlavní 1.78 palců, číslo 1-3-3-3-4-7. Kde je?“

„Tak do toho a odpovězte jeho otázky,“ doporučil jsem Calhounovi ironicky. „On vás teď podezírá z určitého zločinu a pokládá konkrétní inkriminující otázky. Nepoučil vás o vašich ústavních právech a neřekl nic o tom, že cokoliv řeknete, může být použito proti vám…“

Seržant Sellers se uchýlil k zneuctění a vytáhl z kapsy kartičku Miranda.

Kartička Miranda je něco, co policajti nosí s sebou od rozhodnutí Nejvyššího soudu Spojených států v případě Miranda. Je na nich natištěno předepsané varování, které musí policie použit vždy, když se chystá někoho zatknout nebo když vyšetřování opustilo všeobecný ráz a posunulo se do oblasti, kdy mají určité podezření a ptají se podezřelého na konkrétní činy.

Sellers monotónně zahučel: „Jste podezřelý, že jste zavraždil Eduarda Suttona. Varuji vás, že cokoliv řeknete, může být použito proti vám. Máte právo mlčet a nemusíte dělat vůbec žádné prohlášení. Máte právo na služby obhájce podle vašeho výběru a ten vás bude zastupovat na všech stupních vyšetřování. Pokud si nemůžete dovolit svého obhájce, bude vám přidělen státem.“

Sellers si zastrčil kartičku zpátky do kapsy.

„A teď,“ pokračoval, kdy jste naposledy viděl svou zbraň?“

Doporučil jsem Calhounovi: „Máte právo, aby vás zastupoval obhájce na všech stupních vyšetřování. Máte svého právníka?“

„Tady ne,“ odpověděl Calhoun.

„Radím vám, abyste se držel zpátky,“ poradil mi Sellers.

„Myslíte tím, že nemá právo na advokáta?“ zeptal jsem se s hraným údivem.

„Já už jsem ho informoval,“ odsekl Sellers. „Na advokáta má právo.“ Zachytil jsem Calhounův pohled a pokradmu jsem si položil prst na pevně sevřené rty.

Calhoun prohlásil: „Nehodlám učinit žádné prohlášení, ani odpovídat na jakékoliv otázky. Chci se poradit se svým právníkem.“

„Můžete si mu zavolat,“ připustil Sellers. Calhoun polknul, chvíli přemýšlel a pak se otočil ke mě. „Lame,“ řekl, „chci právníka.“

„A nemáte žádného v…“

„Žádného odborníka na trestní právo. Ocitl jsem se v choulostivé situaci,“ mrkl na mě pravým okem.

Pochopil jsem.

„Chci obhájce,“ pokračoval. „A chci nejlepšího obhájce v této části země. Nejlepšího obhájce v trestním právu.“

Calhoun sáhl do kapsy, vytáhl náprsní tašku a začal odpočítávat padesátidolarové bankovky. Pak si to rozmyslel, vytáhl pět stodolarovek a podal mi je.

„Tři sta dolarů je pro vás. Dvě stovky jsou jako záloha pro obhájce. Pošlete ho za mnou do vězení, kde si s ním promluvím. Tam s ním taky podepíšu dohodu o honoráři.

Mezitím pokračujte a dokončete práci na případu. Jsem ochoten zaplatit cenu, na které jsme se domluvili.“

„Budou tady výdaje,“ upozornil jsem ho. „No tak budou,“ odvětil. „Kde mám skončit, jaký je strop?“

Calhoun ukázal prstem vzhůru: „Nebe je limit“

Sellers řekl: „Nerad to dělám, Calhoune. Pokud byste s námi spolupracoval, možná by nebylo nutné vzít vás do vazby. Ale koneckonců… Jednoduše se snažíme o nalezené zbrani zjistit, co se dá, a taky přijít na stopu vašim pohybům.“

Calhoun se na mě podíval.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Vy nejste jeho právník, Malý pivo,“ okřikl mě zlostně a popudlivě Sellers. „Není potřeba, abyste mu radil.“

„Ale já jsem jeho detektiv,“ namítl jsem.

„Raději byste se měl postarat o to, abyste vy byl čistý, nebo vám přidělíme sousední celu. A pak si můžete drmolit, jak chcete.“

„A obě cely budou prošpikovány odposlouchávacím zařízením,“ usmál jsem se.

„Na to můžete vzít jed, že tam dáme štěnice,“ odsekl Sellers. „To si myslíte, že jsme tak pitomí?“

„To byste se divil,“ usmál jsem se na něho.

Sellers se otočil ke Calhounovi: „Za těchto okolností vám nedáme želízka. Ale varuji vás. Nedělejte žádné podezřelé pohyby. A teď jdeme.“

Otevřeli dveře a vyšli jsme. Calhoun zamkl. Šel jsem s nimi ven. Sellers posadil Calhouna do policejního auta, kde čekal zástupce šerifa a odjeli.

Našel jsem v hale hotelu telefonní budku a zavolal Bertě.

„Jsem pořád v Calexico,“ oznámil jsem. „Bydlím stále v čísle sedm v motelu Maple Leaf. Pravděpodobně tu ještě chvíli zůstanu. Pro tvoji informaci. Dostal jsem od klienta nějaké další prachy a pokyny abych pokračoval…“

„Další peníze od klienta?“ zaječela. „A kde je teď? A jak jsi toho, k čertu, dosáhl?“

„Teď je taky tady.“

„A jak dlouho tam zůstane?“

„Pravděpodobně mu to bude chvíli trvat,“ odpověděl jsem. „Frank Sellers ho právě zatkl pro vraždu.“

„Proboha,“ vykřikla Berta.

„No, to by bylo zatím všechno,“ ukončil jsem hovor a zavěsil, zatímco stále prskala do sluchátka.

Kapitola 8

Zjistil jsem, že pověst nejlepšího trestního právníka v oblasti má Antony Newberry. V seznamu jsem našel, že kanceláře má v El Centru, okresním městě Imperiál County.

Bez problémů jsem se dostal do jeho kanceláře.

Vzal si moji vizitku a zabručel: „Cool a Lam, soukromí detektivové, hmm.“

„Správně.“

„A vy jste Donald Lam?“

„Mám klienta ve vězení v Calexico. Bude pravděpodobně převezen do El Centro.“

„Do čeho se zapletl?“

„Do vraždy.“

Newberry byl šlachovitý padesátník s hroší kůží, vysokými lícními kostmi, těkavýma očima umístěnýma daleko od sebe, vysokým čelem a rychlými, trhanými pohyby. Celá jeho osobnost vyzařovala houževnatost a drzost

„A kdy ho zavřeli?“ zeptal se. „Asi před hodinou.“

„A kdo ho zatkl?“

„Zástupce šerifa v doprovodu seržanta Franka Sellerse z policejního oddělení v Los Angeles.“

„A co s tím má Sellers společného?“

„Vyšetřoval tento případ z hlediska pašování drog. Myslím si, že na tom už značnou chvíli pracoval. Obětí je chlápek, který pašoval drogy, Eddie Sutton. Byl zavražděn včera v noci nebo dnes nad ránem. Jeho tělo bylo nalezeno na obytném člunu na přívěsu za Fordem pick-upem zaparkovaném na odpočívadle nedaleko Calexico.“

‚A jak se jmenuje váš klient?“

„Milton Carling Calhoun.“

„A peníze?“

Vytáhl jsem dvě stodolarovky z kapsy.

„Tady,“ řekl jsem. „To je záloha. Měl byste navštívit Calhouna a domluvit se s ním na honoráři. A ujistěte se, že vám bude vyprávět pravdivý příběh.“

Newberyho dlouhé tenké prsty se ovinuly kolem peněz,

„A jakou povídačku předložil vám?“ zeptal se.

„Ten chlap je evidentně dobře zabezpečený,“ začal jsem. „Je ženatý. Je to pravděpodobně jedno z těch manželství plných hádek a svárů. Rozvádějí se. Každý z nich má svého advokáta a bojují o majetek.“

„O jaký majetek?“

„Očividně velký koláč.“

Newberry přehnul bankovky a uložil si je do kapsy, pak přemýšlivě, pečlivě prozkoumal okraj své čelisti palcem a ukazováčkem. V jeho obličej se objevil dychtivý výraz.

„Calhoun,“ pokračoval jsem, „se obává publicity. Obzvláště ohledně jistého osobního aspektu případu.“

Newberry zkroutil své rty v širokém úšklebku.

„Legrační,“ zeptal jsem se.

„Kuriózní,“ zachechtal se. „Los Angeleský milionář si přijede sem do Calexico a nechá se tu zavřít za vraždu. Policie z Los Angeles spolupracuje s místními úřady a ten chlapík by zřejmé rád, aby se to nedostalo do novin.

Jednu věc mu mohu stoprocentně garantovat,“ pokračoval Newberry. „Dnes večer budou na prvních stránkách všech místních novin obrovské titulky a příběh je jistě dost skandální, aby se rozžhavily dráty. Se vší pravděpodobností tu zítra budou význační pisálci ze všech losangeleských plátků a budou pátrat po pikantnostech.“

Newberry zvedl telefon a řekl své sekretářce: „Spojte mě s policejním ředitelstvím v Calexico. Zůstanu na lince. Počkám.“

Sedl si s telefonem u ucha. Slyšel jsem, jak klikají číslice, když jeho sekretářka ve vedlejší kanceláři vytáčela číslo.

Pak Newberry řekl: „Haló, policejní ředitelství. Tady Antony Newberry, El Centro… Jak se máte… Dobrý, hm… Máte tam jednoho mého klienta, který se jmenuje Calhoun. Milton Carling Calhoun. Co s ním je… Oh, ano… Dobrá, mnohokrát díky. Zastihnu ho zde?“

Chvíli poslouchal a pak zavrtěl hlavou.

„Bez komentáře,“ řekl. ,.Ale velice děkuji za informaci“

Zavěsil telefon, otočil se ke mně a oznámil: „Vašeho klienta sem přivezli před hodinou. Je v okresním vězení. Takže za ním zaskočím.“

„To zní jako dobrý nápad,“ poznamenal jsem.

„Vy jste profesionální soukromý detektiv s licencí?“

„Ano.“

„A s jakou pomocí od vás mohu počítat?“

„Já se chystám prošetřit tento případ,“ odpověděl jsem. „Ale chystám se ho prošetřovat svým způsobem.“

„Rád bych, abyste pracoval pro mě.“

„To byste možná rád, ale já mám určité zkušenosti s touto hrou a chci je použít.“

„Já sám mám také docela dost zkušeností.“

„Nepochybně máte,“ připustil jsem. „Možná jich získáte mnohem více do té doby, než tento případ uzavřeme.“

„A už jste něco zjistil?“

„Ano.“

„A můžete mi o tom něco prozradit?“

„Calhoun vám o tom poví, co budete chtít“

„Ale zůstanete se mnou ve spojení…“

„Ano, zůstanu s vámi ve spojení.“

„A poskytnete mi informace, které získáte?“

„Naservíruji vám ty věci, o kterých si budu myslet, že byste je měl vědět… To, co uznám za vhodné.“

Viditelně o tom přemýšlel a pak se zeptal: „Jaké důkazy mají proti Calhounovi?“

„Myslím, že Calhoun vlastnil vražednou zbraň, osmatřicítku, revolver Smith and Wesson. Ten mrtvý chlap včera v noci přejel hranice, řídil Ford pick-up s vlečným člunem na pontonech připevněným na přívěsu. Pontony byly velmi chytře vymyšleně. Vrchní kryt byl snímatelný a pontony mohly být naplněny sušenou marihuanou. Obsáhly docela slušný náklad.

Přejel v pořádku přes hranice, pak zaparkoval auto na odpočívadle za Calexicem. Jo, jaký je váš koroner?“

„Docela ujde.“

„Budete potřebovat opravdu odborníka. Takového, který je expert v soudním lékařství.“

„Proč?“

„Mám utkvělou představu, že čas smrti muže být jedním z nejdůležitějších aspektů v celém případu.“

„A jak to?“

„Důkazy potvrzují, že Sutton přejel hranice nejpozději ve čtvrt na jedenáct,“ poznamenal jsem. „Myslím, že si vybral dobré místo na zaparkování na kraji magistrály. Tam na něho pravděpodobně čekalo průzkumné auto. To auto pak jelo dopředu a narazilo na policejní zátarasu na silnici. Řidič oznámil Suttonovi rádiem, aby zatím počkal. Sutton byl unavený. Vystoupil z pick-upu, přesel k přívěsu, vylezl nahoru, otevřel dveře obytného člunu a zalezl dovnitř, aby si odpočinul.

Je to malý člun, ale očividně komfortně zařízený s plynovým sporákem, aby se dala udělat aspoň káva, stolem, židlemi a postelí a pravděpodobně i cisternou s vodou. Přestože je malý, zdá se mi docela elegantní.“

„Vy jste ho viděl?“

„Ano, viděl jsem ho.“

„Kdy?“

„Když jsem přecházel hranice.“

„A viděl jste toho chlapa, Suttona, jak řídí pick-up?“

„Viděl jsem ho, když čekal ve frontě na hranicích, a viděl jsem ho taky deset nebo patnáct minut předtím.“

„Kde?“

„V restauraci v Mexicali.“

Newberry se na mě zamyšleně zadíval.

„Víte,“ řekl, „vy byste taky mohl být zapletený do tohoto případu.“

„Přemýšlíte o tom, jak mě do něj zaplést?“ zeptal jsem se.

Newberry svá slova pečlivě vybíral.

„Já budu zastupovat svého klienta, Miltona Calhouna, a pokud by se objevilo něco… Snažím se vám vysvětlit, že pokud by se objevil nějaký, byť sebenepatrný důkaz, na základě kterého bych mohl od svého klienta odvrátit podezření, třeba směrem k vám, neváhal bych ani minutu.“

„Díky za upozornění,“ poznamenal jsem. Newberry měl ve zvyku rychle mrkat, když přemýšlel a podle toho, jak teď mrkal, jsem usoudil, že ho případ zaujal a usilovně přemýšlí.

„A jak tak o tom čím dál více přemýšlím,“ pokračoval pomalu, „jste v docela nezáviděníhodné situaci. Kde jste byl vy v době vraždy?“

„V době vraždy?“ zopakoval jsem. „Pravděpodobné v chatce číslo sedm v motelu Maple Leaf v Calexico.“

„Jak je to daleko od místa činu?“

„Ne příliš daleko.“

„A vy jste viděl toho zavražděného v restauraci v Mexicali?“

„Ano.“

„Mluvil jste s ním?“

„Ne.“

„Viděl jste ho někdy předtím?“

„Ne.“

„A jak víte, kdo to byl? Věděl jste, čím je?“

„Ne.“

„A kdy jste ho viděl znovu?“

„Když jsem přecházel hranice. Ford pick-up a ten přívěs se člunem čekali ve fronte na odbavení.“

„Takže jste pravděpodobně přešel hranice chvíli před ním?“

„Asi ano.“

„Může někdo potvrdit váš příběh?“ zeptal se.

„Spal jsem sám,“ odpověděl jsem, „pokud vás zajímá toto.“

Newberry zavrtěl hlavou. „To by mohl být velmi nešťastný zvyk, Lame.“ Odstrčil svoji židli.

„Tak a teď se půjdeme podívat na svého klienta. Kde vás mohu zastihnout, pokud bych vás potřeboval?“

„Budu zatím v motelu Maple Leaf v Calexico.“

„Zůstanete se mnou ve spojení, kdybyste byl nucen se přestěhovat?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Pravděpodobně na to nebude čas.“

„Proč si myslíte, že časový element vraždy je tak důležitý?“

„Protože Calhoun opouštěl Los Angeles přibližně v tu dobu, kdy Sutton přejížděl hranice s obytným člunem Sutton přijel do Států se zpožděním. Jejich průzkumné auto narazilo na silniční kontrolu, takže Sutton šel dozadu do člunu, aby si odpočinul a bez úhony přečkal kontrolu.

V případě, že by silniční zátarasy trvaly celou noc, je to jedna věc. Pokud byly odvolány před půlnocí, je to něco jiného. Mohlo by to být důležité. Jestliže Sutton neodjel poté, co byla kontrola odvolána, mohlo by to znamenat, že už byl mrtev.“

Newberry se zeptal: „A jak to vypadalo ve člunu, když policie objevila tělo? Bylo rozsvíceno? Nebo byla baterie, která zásobuje světlo šťávou vybitá? Spalo se v posteli? Bylo tam špinavé nádobí. Bylo tam…“

„Policie,“ přerušil jsem ho, „je obzvláště nesdílná. Chtějí získat Cal-hounovu výpověď dřív, než zveřejní jakákoliv fakta.“

„A oni ještě neznají Calhounovu výpověď?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože jsem mu poradil, aby se setkal s právníkem předtím, než začne mluvit,“ vysvětlil jsem.

„A co jiného?“ zeptal se Newberry.

„Eddie Sutton měl společníka, když přejížděl hranice,“ dodal jsem.

„Muže nebo ženu?“

„Muže.“

„Popis.“

„Ten vám bohužel nemohu poskytnout. Seděl na vzdálenější straně pick-upu a ve světle, které na něj dopadalo, jsem byl schopen rozeznat pouze obrysy muže.“

„A ví tom policie?“

„Ano, vědí o tom.“

„A vědí, že jste toho jeho společníka viděl?“

„To taky vědí.“

„Rád bych zjistil, kdo ten společník je.“

„No to by chtěli vědět všichni.“

„Máte nějakou představu?“

„Nic, o čem bych mohl mluvit.“

Newberry se zamyslel.

„Víte, Lame, myslím, že vás budu moci využít.“

„Tak nebo onak, co?“ ušklíbl jsem se.

Taky se zasmál. „Tak nebo onak. A nezlobte se, když se to pokusím hodit na vás.“

„Chápu.“

„A dáte mi vědět, když objevíte něco, co by mohlo pomoci našemu klientovi?“

„Asi ano.“

„Ale nebude se se mnou radit a vyšetřovat případ podle mých instrukcí?“

„Ne, to určitě ne. Já si rád hraji na svém vlastním písečku.“

„V pořádku,“ připustil, „Takže já teď půjdu do vězení a seznámím se s klientem.“

Natáhl ruku. Silnou šlachovitou ruku, která pevně sevřela moji.

„A vy jste byl v Calexico v době, kdy byla spáchána ta vražda?“

„Očividně.“

„Tak mnoho štěstí, pane Lame,“ popřál mi. „Možná ho budete potřebovat.“

Vyšel jsem. Zastavil jsem se u stolu ve vedlejší kanceláři a požádal sekretářku, aby mi dala jednu z jeho vizitek s telefonními čísly. Pak jsem nasedl do služebního auta a odjel zpátky do Calexico.

Kapitola 9

Po cestě zpátky jsem usilovně přemýšlel.

Nanncie opustila Maple Leaf během časných ranních hodin. Mohla odjet buď na sever nebo na jih. Neměla důvod jet na východ nebo na západ.

Musela si vzít taxi nebo soukromé auto. Čekala mě pěkná makačka. Netrvalo mi dlouho, než jsem objevil taxislužbu v Calexico. Nepochodil jsem.

Jestli Nanncie odjela na jih, mohla by jet do San Felipe. Někdo ji tam musel vzít v soukromém autě. Pokud by jela na sever, pravděpodobně by se vrátila do Los Angeles. Autobusem. Ale to by za těchto okolností nebylo příliš chytré.

V případě, že ji Calhoun vyzvedl z motelu, nemohl ji dovézt nijak daleko. Jel dlouhou cestu z Los Angeles. Byl unaven. Mohl ji odvézt na sever až k El Centro a nebo ji taky mohl vzít na jih… přes hranice.

Rozhodl jsem se prověřit skutečně moderní hotel v Mexicali.

Lucerna je nejnovější hotel s atriem, bazénem, zimní zahradou a luxusními pokoji.

Zaparkoval jsem auto, přešel až k zábradlí u bazénu a prohlížel jsem si lidi, kteří se koupali v slunečních paprscích Baja California.

Přemýšlel jsem o tom, že se zeptám na recepci, zdali se ráno nezapsala mladá dáma. Ale rozhodl jsem se, že lepší bude, když si napřed prověřím situaci.

Mexičané jsou přirození gentlemani. Pokud bych měl možnost požádat mexického policajta, aby šel se mnou, mohl bych získat informace; ale když se budu snažit dostat je z úřednického krocana na recepci, bude to marné. Záležitosti seňority byly její vlastní záležitosti a peníze by situaci nezměnily.

Snažil jsem se myslet co by udělal Calhoun… Co udělal… Co vlastně řekl Nanncie.

Muselo to být něco naléhavého, nepředvídatelného, co ji přesvědčilo aby se odhlásila a…

Náhle jsem ztuhnul. Nanncie v dvojdílných plavkách, které odhalovaly ploché břicho a dlouhé štíhlé nohy, nesoucí ručník přes ruku, vyšla i usadila se na jednom z opalovacích lehátek u bazénu.

Měl jsem možnost si ji dobře prohlédnout. Pak jsem šel k místu, kde jsem zaparkoval auto, odemkl kufr, vytáhl zavazadla a zapsal se v hotelu Lucerna.

O deset minut později jsem byl v plavkách a namáčel se v bazénu. Vylezl jsem, vybral jsem si lehátko, které mi ne zcela vyhovovalo, zvedl jsem se, vybral si jiné a nakonec jsem se usadil na lehátku vedle Nanncie.

Uvažoval jsem, zdali ji mám začít balit a seznámit se s ní pomalu a vytáhnout z ní tak informace. Nebo zdají mám uštědřit úder rovnou mezi oči.

Rozhodl jsem se udeřit přímo. Nebyl čas na pomalý způsob seznamování.

Rozhlédl jsem se po bazénu a řekl jsem: „Nanncie, proč jste se brzo ráno odhlásila z motelu Maple Leaf.“

Vyskočila, jako kdybych ji píchnul špendlíkem. Nasála vzduch, jako kdyby chtěla začít křičet pak si to lépe rozmyslela, podívala se na mě širokýma, polekanýma očima.

Pozoroval jsem ji koutkem oka, ale neustále jsem se díval na bazén.

„Kdo… Kdo jste?“

„Donald Lam,“ odpověděl jsem, jako kdyby to všechno vysvětlovalo.

„Ne, ne. Nemyslím tím vaše jméno. Myslím tím, kdo… Jak víte, jak se jmenuji, kdo jsem já. A co ode mě chcete?“

„Chci si s vámi promluvit“

„Jak jste mě tu našel a proč jste se tak podivně zeptal?“

„Protože bych potřeboval vaši pomoc.“

„A proč ji chcete? Jakou pomoc? S čím?“

„S pašováním drog.“

Znovu zalapala po dechu. Chvíli bylo ticho. „Vy jste detektiv?“ zeptala se.

„Ano. Soukromý.“

Chvíli přemýšlela a řekla: „Pane Lame, obávám se, že vám nemohu pomoci.“

„Ale já si myslím, že můžete. Jak jste se sem dostala Nanncie. Dnes ráno jste opustila motel Maple Leaf, ale nemáte auto a ani jste nepřijela taxíkem.“

„Jeden můj přítel mě sem zavezl.“

Vystřelil jsem naslepo: „Přijela jste sem s mužem, který řídí Cadillac?“

„Spousta mužů řídí Cadillac. Pokud to chcete vědět, tak se schovávám.“

„Ale čekala jste na Hala v Monte Carlo Café včera večer.“

„Předpokládala jsem, že se tam s ním večer setkám kolem sedmé hodiny. Řekl, že pokud se neobjeví během hodiny, už na něho nemám čekat a mám se postarat sama o sebe.“

„A proč jste se odhlásila ze svého bytu v Los Angeles, dala všechny své věci v krabicích do úschovny.“

„Protože jsem v nebezpečí. Oba dva nejsme v bezpečí.“

„Myslíte tím sebe a mně?“

„Ne, myslím Colburna Hala a sebe.“

„Kvůli té informaci o drogách, co jste mu poskytla? Té informaci, kterou jste vyslechla v salonu krásy?“

„Bojím se, že Colburn může mít problémy. Měl se se mnou sejít včera večer a jenom něco strašně naléhavého mu v tom mohlo zabránit.

Měl sledovat tu drogovou zásilku, získat poznávací číslo auta a všechno další a pak jsme se měli sejít. Ten pašerák drog měl přijít do Monte Carlo Café, aby si ověřil, zda je pobřeží čisté. Měl se tam sejít se společníkem a tak mi Cole řekl, že tam mám jít tak kolem sedmé a čekat. A zatímco bych čekala, měla jsem pozorovat situaci. Po včerejší noci by už Cole měl všechny potřebné informace, které potřeboval, aby mohl dokončit svůj článek. Měl nějakého nakladatele, který na něj už čekal.“

„Trochu si to vyjasníme,“ přerušil jsem ji. „Vy jste původně dostala ten typ v salonu krásy, že ano?“

„Ano, moje kadeřnice je velmi přátelská a povídavá. Scházela se s nějakým mužem, na kterém jí zrovna moc nezáleželo, ale dost utrácel, takže si s ním chvíli pohrávala. Pak najednou zjistila, že jede v pašování, drog. Nevěděla přesně, jak to dělají, ale to co se dověděla, jí stačilo k přesvědčení, že s tím nechce mít nic společného. Ten chlap to svinstvo nejen pašoval, ale také se podílel na distribuci, hlavně mezi školáky.“

„Ano, ano,“ přitakal jsem. „A jak do toho zapadá Colburn Hale?“

„No, ona to řekla mě. Ve skutečnosti mi vlastně neřekla všechny detaily, ale prozradila toho docela dost, takže jsem mohla Colburnovi přihrát námět na docela fajn článek.“

„A co udělal on?“

„Začal sledovat toho maníka v Los Angeles.“

„Eddieho Suttona?“

„Ohoo. Jak to víte?“

„Už na tom případu taky nějakou tu chvilku dělám.“

„Fajn. Dostal se Eddiemu na stopu a sledoval ho. Získal docela barvitý obrázek o jeho práci. Hlavně se motal kolem škol. Taky zjistil jakým způsobem provádí předání. Víte, něco na ten způsob, když někdo náhodou upustí obálku a ten druhý ji zvedne, zatímco se náhodou míjejí. A tak podobně.“

„A proč potom ten náhlý Colburnův útěk z jeho bytu i Los Angeles. A co to vaše zmizení?“

„Dostali jsme se do problémů?“

„Jak? Proč?“

„Hale byl trochu neopatrný. Trochu… hádám, že vy byste řekl amatérské. Ten muž, na kterého se pověsil, ho sledoval a zjistil kde bydlí.“

„A co se stalo?“

„Moje kadeřnice ještě nezpřetrhala všechny svazky se svým přítelem. Stále si s ním pohrávala. A on jí řekl že nějaký chlap, myslel si, že je nějaký stopař, ho sledoval. Taky jí sdělil, že se chystá o něj postarat. A pak se jí zeptal, jestli mě zná. No a té dívce došlo, že… No, i já jsem věděla, že jsme oba v nebezpečí.“

„Takže jste to řekla Halovi?“

„Ano.“

„A komu jste to ještě řekla?“

„Nikomu. Akorát my dva jsme zmizeli beze stopy.“

„Ale proč jste přijeli sem, k hranicím.“

„Protože Colburn Hale věděl, že dodávka je na cestě a má se dostat přes hranice. Pašerák měl vyzvednout komplice s průzkumným autem v Monte Carlo Café. Cole Hale se tam chtěl se mnou setkat právě v tu samou dobu. Měla jsem se dát dohromady s tím komplicem a pak by se ke mě Cole připojil.“

„Potom, co už o něm věděli? To mu nedošlo, do jakého nebezpečí se řítí?“

„Ano i ne. Samozřejmě, že to bylo riskantní. Ale on věřil, že bude moci sledovat dodávku a tak zjistí, jak se to svinstvo dostává přes hranice.“

„To byla ale šílenost,“ zavrtěl jsem hlavou. „Oba dva jste… párek pitomých amatérů.“

Nic na to neřekla. Ani nemohla.

„A teď,“ pokračoval jsem. „Hale má asi trable. Dostala se ta dodávka včera přes hranice?“

Já nevím, ale myslím, že ano.“

„A proč jste se odhlásila dnes ráno?“

„Já… Já jsem si myslela, že by bylo nebezpečné zůstat tam, kde jsem byla. V Maple Leaf.“

„A kdo vám řekl, že to je nebezpečné?“

„Já… Já jsem to nějak vycítila.“

„Zkuste to znovu,“ pobídl jsem ji.

„Prosím?“

„Zkuste to znovu a tentokrát se snažte být trochu více přesvědčivá.“

Začervenala se a utrhla se na mě: „Nejsem povinna vám z ničeho skládat účty.“

„To nemusíte,“ připustil jsme, „ale raději byste měla. A teď předpokládám, že mi řeknete něco o Miltonu Carlingu Calhounovi.“

„A co tak asi?“

„Všechno.“

„Dobrá, řeknu vám to jenom proto, že nemám co skrývat. Milt a já jsme přátelé. To je všechno.“

„Jak dobří přátelé?“

„Jak už přátelé bývají.“

„Věděla jste, že je ženatý?“

„Samozřejmě, že to vím. A teď mě dobře poslouchejte. Nelíbí se mí tón vašeho hlasu a nelíbí se mi ani výraz vašeho obličeje.

Patrně jste slyšel hodně o ženatých mužích, kteří vodí děvčata za nos, vykládají jim, že jim manželka nerozumí, že se právě rozvádějí a jakmile budou volní, hned se s nimi ožení a podobné kecy.

Devětkrát z deseti to v tu chvíli, kdy to říkají, taky tak opravdu myslí. Ale jenom v tu chvíli.

Ale s Miltonem Calhounem je to něco jiného. Potkala jsem se s ním na jednom bohémském večírku. Už se hodně nudil povídáním si s lidmi, kteří… No, jsou z jiné společnosti než on. Víte, on je nesmírně bohatý.“

„Opravdu?“

„Já bych řekla, že ano.“

„Tak jo, potkali jste se na tom večírku. A co se stalo potom?“

„No, nějak jsme si padli do oka. Zeptal se mě, jestli by mi nevadilo, kdybych si s ním někdy večer zašla na večeři. A já jsem souhlasila.

No a pak se zachoval jako gentleman a řekl mi, že je ženatý a že měl problémy se svou ženou. Ale že se rozešli a on žije sám ve svém bytě. Že se odstěhoval z velkého domu, který celý nechal jí, a že naštěstí nemají žádné děti a tak.“

„A vy jste se s ním od té chvíle viděla několikrát?“

„Ano. Scházeli jsme se docela často.“

„A také se přátelíte s Colburnem Halem?“

„Ano, velmi se přátelím s Colburnem Halem a mám ještě asi půl tuctu dalších přátel – mužů. Jsem společenská a ráda pobývám ve společnosti lidí, kteří se umí bavit. Máme rádi život. Rádi se smějeme… A vůbec, nemyslím, že vám do toho něco je.“

„Musíme udělat něco s Colburnem Halem. On získával materiály pro článek o obchodu s drogami?“

„Ano, je to tak.“

„A řekl vám, že jede dolů do San Felipe a bude sledovat dodávku.“

„No, ne tolika slovy, ale domyslela jsem si, že chce něco podobného udělat. Řekl mi, abych se s ním setkala včera večer v Monte Carlo Café. Řekl, že by tam měl dorazit kolem sedmé; a pokud se neobjeví včas, abych na něho počkala tak hodinku.“

„A tak jste pro jistotu čekala dvě hodiny…?“

„No, ne celé dvě hodiny, ale dost dlouho.“

„A napadlo vás vůbec, že by mohl být v nebezpečí?“

„Samozřejmě, že mě to napadlo. Proč si myslíte, že jsme se celou dobu skrývali a nenechali po sobě ani stopu? Měli jsme co do činění s lidmi, kteří neponechávají nic náhodě.“

„Má Hale své vlastní auto?“

„Ano.“

„A je na něm něco nápadného?“

„Ne, je to normální černý sedan… Ale moment, je tady něco. Levý přední blatník je promáčknutý. Chtěl ho dát spravit, ale… No, měl moc práce a málo peněz.“

„A vy nemáte auto?“

„Ne, nemám.“

„A jak jste se tedy dostala z motelu Maple Leaf přes hranice?“

„Milt mě vzal.“

„Myslíte tím Miltona Calhouna?“

„Ano.“

„A jak vás našel?“

„Nevím. Přišel k oknu a zavolal na mě… Nevím, bylo to uprostřed noci. Požádal mě, abych ho pustila dovnitř, aby si mohl se mnou promluvit.“

„A co vy na to?“

„Otevřela jsem dveře a byla jsem docela naštvaná. Vysvětlila jsem mu, že opravdu neoceňuji, když mě někdo vzbudí uprostřed noci takovým způsobem. Pak jsem mu oznámila, že na mě nemá žádná práva a že jsem opravdu naštvaná.

Ale on mi řekl, abych se ztišila a zabalila si věci; že jsem v nebezpečí a že mě chce přestěhovat do jiného hotelu. Nakonec mě přesvědčil, já jsem sbalila a naložila svoje věci do auta. On mě pak převezl sem, zapsal a zaplatil za pokoj na tři dny dopředu.“

„A co byste dělala, až uplynou ty tři dny?“

„Nevím, ale hádám že do té doby by se všechno vyřešilo a žádné další nebezpečí od těch obchodníků s drogami by už nehrozilo.“

„Zní to, jako by se parta amatérských horolezců vydala na Mount Everest,“ zavrtěl jsem nevěřícně hlavou. „Vy vůbec nemáte představu, do čeho jste se namočila. Zapletli jste se s profesionály.“

„A co byste navrhoval, abych udělala?“ zeptala se.

„Za prvé bychom se měli snažit najít Colburna Hala. Je očividně někde mezi Mexicali a San Felipe.

Běžte se převléci a vydáme se na cestu.“

„Myslím, že se o sebe dokáže docela dobře postarat sám. Má… On má zbraň.“

„Jakou zbraň?“

„Revolver, osmatřicítku.“

„A jak se k ní dostal?“

„Dala jsem mu ho.“

„A odkud ji máte vy?“

„Dostala jsem ji od Miltona.“

„Moment, počkejte. To si musíme vyjasnit. Milton Calhoun vám dal revolver osmatřicítku?“

„Ano.“

„Kdy?“

..Před několika dny. Když se poprvé dozvěděl, že pracuji s Colem na záležitosti týkající se obchodu s drogami Řekl mi, že bych se mohla dostat do problémů a že chce, abych se cítila bezpečně.“

„Takže vám dal revolver?“

„Ano.“

„Svůj revolver?“

„Samozřejmě, že to byl jeho revolver, když mi ho dal.“

„A vy jste potom předala tento revolver Colburnu Halovi?“

„Ano.“

Chvíli jsem usilovně přemýšlel. Pak jsem řekl: „Tak jdeme. Pojedeme dolů po cestě do San Felipe a budeme pečlivě pozorovat okolí cesty.“

„Proč?“

„Protože,“ řekl jsem pomalu, „můžeme najít auto s předním levým blatníkem, který je promáčknutý a s mrtvým tělem uvnitř.“

„S mrtvým tělem?“ vykřikla.

„Ano. Vašeho přítele Colburna Hala.“

„Ale on… oni… To si nemohou dovolit…“

„Zapletli jste se s profesionální bandou obchodníků s drogami,“ vysvětlil jsem, „Jejich obchody se blíží statisícům dolarů. Vražda pro ně neznamená více než nehoda. Tak se už běžte převléci a sejdeme se tady tak za pět minut. Pokud to stihnete.“

Na chvíli zaváhala, pak vyskočila a dodala: „No, snad to bude nakonec nejlepší způsob, jak pokračovat.“

Kapitola 10

Cesta z Mexicali do San Felipe vede přes oblast, kde se příležitostně vyskytují restaurace, nabízející ledové pivo žíznivým cestovatelům spolu s několika jednoduchými mexickými jídly.

Podél této části silnice občas zahlédnete i menší zemědělské usedlosti. Pak cesta přetíná neplodnou pustinu a za ní šplhá vysoko do hor. Kalifornský záliv nalevo, neúrodná poušť napravo a na jihu teplem zkroucené vulkanické kopce, kde horké pouštní větry foukají písek nahoru přes úbočí skal.

Připravil jsem se na dlouhou cestu. Projeli jsme dlouhou vzdálenost za ticha. Pak to Nanncie nevydržela: „Nechci, abyste mě pochopil špatně. Nehraji si se svými přáteli. Neštvu je proti sobě. Jsem pouze společenská. Ráda se setkávám s lidmi a poznávám je. Jsem spisovatelka a nechci se vzdát své kariéry, stát se ženou v domácnosti a starat se o ječící děti. Nejsem dělaná pro takový způsob života. Jsem ambiciózní.“

„Žijete svůj vlastní život,“ odpověděl jsem jí na to. „A chci,“ pokračovala, „abyste věděl, že nemám nic společného s rozbitím Miltova manželství. On a jeho žena se rozešli dávno předtím, než jsem se s ním seznámila. A nikdy jsem mu neposkytla rameno, aby se vyplakal a postěžoval si, jak mu nerozumí, jak je chladná a… Ale připouštím, že jsem mu dala ochutnat takový způsob života, o kterém se mu ani nesnilo. Chuť bohémského života, chuť přátelství s lidmi, kteří žijí pouze z toho, co vyprodukují jejich mozky. ‚ Je to docela pochybný a riskantní způsob života, připouštím, ale není to kvůli nedostatku talentu na straně lidí, kteří se zabývají psaním. Je to kvůli nakladatelské politice.“

„A co je špatného s nakladatelskou politikou?“ zeptal jsem se zvědavě

„Všechno,“ poznamenala rozhořčeně. „Dobré noviny mají sklon uzavírat dveře před spisovateli na volné noze. Stále více a více přijímají politiku smluvních spisovatelů. A větší magazíny berou články převážně od známých jmen, populárních lidí. Když přinese článek někdo, koho neznají, ani si ho nepřečtou a vůbec je nezajímá, že to může být trhák“

„A jak se ve spisovatelském světě člověk stane populárním?“ zeptal jsem se.

„Když jeho díla publikují.“

„A jak dosáhne toho, aby jeho díla publikovali?“

Trpce se usmála: „Tím, že si udělá jméno. Ale nemůžete… Donalde!! Donalde!! Támhle je Colovo auto.“

„Kde?“

„Támhle u té restaurace, zaparkované přímo u kuchyně pod otevřeným nebem. Vidíte ten blatník?“

Se skřípotem pneumatik jsem otočil auto a zastavili jsme u Oldsmobilu, který byl zaparkován naproti zábradlí zahradní restaurace.

Na proutěných křeslech v restauraci neseděl nikdo, a tak jsem otevřel dveře, které vedly do docela uzounké chodbičky ústící do prostorné jídelny, kde sedělo několik lidí.

Nanncie náhle kolem mě proletěla s nataženýma rukama.

„Cole! Ach Cole! Můj Bože! Jak jsem ráda, že tě vidím. Řekni mi všechno. Jsi v pořádku?“

Muž, který seděl za jedním stolem a pil pivo, strnule vstal.

On a Nanncie se objali. Já jako bych tam nebyl.

„Mám to,“ vykřikl. „Ale měl jsem namále.“

„Cole, ty máš kolem oka modřinu. A na tvé košili je krev.“

„A bolí mě žebra a dostal jsem pěknou nakládačku,“ postěžoval si.

Vzpomněla si na mě: „Cole, ráda bych ti představila Donalda Lama. Donalde, toto je Colburn Hale.“

Cole se otočil, podezíravě si mě prohlédl a ignoroval moji nataženou ruku.

„Kdo je Lam?“ zeptal se úsečně.

„Detektiv,“ řekla. „Já…“

Hale se začal ke mně otáčet zády.

„Soukromý detektiv,“ pokračovala. „Soukromý detektiv, který tě hledal.“

Hale se znovu otočil ke mně. Podrobil mě pečlivé prohlídce podezíravých očí, z nichž jedno bylo ošklivě napuchlé a začínalo fialovět. Bělmo měl podlité krví.

„Tak jo,“ nakonec pronesl. „Spusťte.“

„Vím o tom všechno, co bych měl,“ začal jsem. „Nanncie mi řekla, že jste se měli setkat včera večer v Monte Carlo Café v sedm hodin a neobjevil jste se. Protože jsem věděl že náklad drog, který jste sledoval, se dostal přes hranice, myslel jsem si, že by nebylo špatné jet i silnicí směrem na San Felipe a poohlédnout se po vás.“

„No, ale trvalo vám to nějak dlouho,“ postěžoval si Hale.

„Byly zde ještě další záležitosti, kterým jsem se musel věnovat,“ sdělil jsem mu. „Proč si nejdeme popovídat raději ven? Vemte si svoje pivo s sebou; možná mi můžete dát nějaké informace a snad já vám budu mocí nějaké poskytnout na oplátku.“

„Snad,“ připustil neochotně Hale, ale zvedl svoji láhev i sklenici piva a obojí si vzal s sebou.

Bylo to podezřelé individuum. Neměl klobouk a nad snědým čelem trčel chumáč vlnitých tmavých vlasů. Odhadoval jsem ho na stoosmdesát liber a výšku kolem pěti stop.

Ten chlapík se náhle ocitl v problémech. Jako přídavek ke svému fialovému oku měl napuchlý, zakrvácený nos a nějakou tu krev na košili.

Posledních pár dnů se neholil a jeho pokožka měla šedivý mastný povlak, který dostává po nadměrném vyčerpání a nedostatku odpočinku.

Sedli jsme si ke stolu v zahradní restauraci. Nikdo jiný tam nebyl. Objednal jsem pár láhví ledově vychlazeného piva.

„Vypadá to, že jste dostal pěknou nakládačku,“ obrátil jsem se k Haloví. „Že si na vás někdo s gustem zařádil.“

Řekl žalostivě: „Myslel jsem, že jsem, Bůh ví, jak chytrý, ale setkal jsem se s lidmi, kteří byli vychytralejší než já.“

„A kdo vás tak zmlátil?“

„Mlátička.“

„A kdo je Mlátička?“

„K čertu, neznám jeho další jméno. Všichni na něho volali Mlátič –

„A jak se stalo, že jste se s ním srazil?“

„Sledoval jsem tu dodávku drog…“

„O tom víme všechno,“ přerušil jsem ho.

„Ne, nevíte,“ odporoval. „Nanncie vám možná řekla, co věděla, ale nezná všechny detaily. Já…“

„Ale zná,“ přerušil jsem ho znovu. „Malý obytný člun na pontonech, který podniká pravidelné cesty nahoru a dolů do San Felipe na přívěsu připojeném k Fordu pick-upu. Pontony jsou udělány s odstranitelným víkem na zadní částí, které šikovně zapadá, takže to vypadá jako svar. Ale víko se odloupne a vnitřek pontonu je vyplněn sušenou slisovanou marihuanou.“

„A jak o tom víte zrovna vy?“ zeptal se rozhořčeně Hale.

„Taky policie o tom ví,“ prozradil jsem mu.

„Jak to? K čertu! Tak ten svůj článek mohu vyhodit z okna.“

„Možná ne,“ odporoval jsem. „Za předpokladu, že váš příběh je dostatečně dramatický, pohled očitého svědka bude určitě stát za uveřejnění v tisku.“

„To bych řek, že je to dostatečné dramatické,“ vykřikl.

„A co se tedy stalo?“

„Nanncie dostala hlášku, že se něco děje. Dala mi typ na obchod s drogami a na lidi, kteří se tím zabývají Ale já jsem potřeboval informace z první ruky. Nemůžu vypracovat příběh, který je celý založený pouze na informacích z doslechu. Musel jsem vědět, jak se to svinstvo dostává do Států.

Každopádně, získal jsem docela dost materiálu pro první část příběhu v Los Angeles a psal jsem jako šílený, když se mi Nanncie pozdě v noci ozvala a řekla mi, že musíme rychle zmizet.“

„Proč?“

„Její přítelkyně ze salonu krásy, která jí toho už dost vyžvanila minule, tentokrát varovala, že Nanncie je v nebezpečí. No a když hrozilo nebezpečí Nanncie, tak mě určitě taky.

Sledovali mě, zatímco jsem se jim pověsil na paty.“

„A co jste udělali?“

„Nechtěl jsem mít za zády bandu obchodníků s drogami Ti muži jsou nebezpeční. Rozhodl jsem se zmizet a nezanechat za sebou žádnou stopu. Taky jsem se rozhodl zničit, rozbít ten gang obchodníků s drogami a odhalit svoji totožnost, až budou chyceni a užívat vymožeností vězení.

Takže jsem si všechno zabalil a zavolal jsem svého přítele, aby mi pomohl. Vystěhovali jsme, co jsme mohli, a uložili moje věci do úschovny. Pak jsem odjel do Mexicali, kde jak jsem věděl, pašeráci měli mít své randezvous.“

„Pokračujte,“ pobídl jsem ho.

„Věděl jsem, kdo se zabývá tím pašováním a taky jsem věděl, že se přes hranice dostávají v Calexico. Ale neznal jsem všechny detaily a chtěl jsem získat příběh založený na vlastním pozorování. Každopádně jsem našel toho pašeráka, muže, který se jmenuje Eddie. Pokud má nějaké jiné jméno, tak to neznám. Řídil Ford pick-up. Myslel jsem nejdříve, že to svinstvo převáží v pick-upu, ale sledoval jsem ho dolů do San Felipe a viděl jsem, že připojuje obytný člun, který byl připevněný na přívěsu. Malý obytný člun na pontonech.

Věděl jsem, že dodávka měla přejet přes hranice včera večer v sedm hodili. Zjistil jsem to, protože jsem slyšel, jak o tom Eddie mluvil s druhým autem, které ho mělo vyzvednout v Calexico.“

„S druhým autem?“ zeptal jsem se.

Ano, měli drahé auto,“ odpověděl, „zařízeno Citizen’s Band radiem. To byl způsob, kterým pracovali. Poté, co se náklad dostal přes hranice v Calexico, posílali dopředu průzkumné auto. To průzkumné auto bývalo absolutně čisté. Kdokoliv ho mohl prohlížet celý den a nenašel by v něm ani oharek cigarety, ani popel.

To auto jelo dopředu. Docela daleko dopředu. Pokud by tam byla kontrola nebo kdyby pohraniční hlídka měla pohotovost v místech, kudy chtěli projíždět, toto průzkumné auto poslalo varování do auta se zásilkou přes Citizen’s Band rádio. Pak by auto se zásilkou zastavilo, nebo vyložilo náklad a nebo se možná vrátilo zpátky, to nevím.

Abyste mi rozuměl, Lame, to co vám říkám, je důvěrné. Chci exkluzivní práva na tento příběh. Myslím, že chápete, že tady máme něco velkého. Není to žádný malý šestákový obchod s drogami, který přináší občas pár dolarů. Tohle je něco velkého. Mají z toho několik stovek tisíc dolarů.“

„Pokračujte,“ opět jsem ho pobídl.

„Dobrá. Věděl jsem, že průzkumné auto se Citizen’s Band radiem mělo čekat severně od hraníce, aby vyzvedlo auto se zásilkou. Ale nevěděl jsem, že mě sleduje ochranné auto, které mělo doprovázet zásilku na mexické straně. Myslím, že jsem to měl předpokládat. Hádám, že jsem byl dost sebevědomý.“

A co se stalo?“

„V San Felipe jsem se pověsil na paty tomu Fordu pick-upu s obytným člunem na přívěsu. Neměl jsem žádné problémy, dokud jsme se nedostali poblíž odbočky na vedlejší silnici. Tam mě to ochranné auto náhle předjelo a zablokovalo mi cestu.“

„A co se dělo pak?“

„Nějaký chlap chtěl vědět, koho sleduji a kdo si, k čertu myslím, že jsem. Byl sprostý a ani nečekal na odpověď a praštil mě.“

A co jste udělal vy?“

„Vrátil jsem mu to. A to byla velká chyba mého života. Ten chlap byl viditelně bývalý boxer. Hádám, že tehdy získal svou přezdívku Mlátička. Řidič auta mu každopádně říkal Mlátička.“

„A co udělali?“

„Dostal jsem nářez,“ ušklíbl se trpce Hale. „A pak, měl jsem zbraň a napadlo mě, že jim nedovolím, aby mě dál mlátili. Skočil jsem do auta a vytáhl revolver. A to byla moje druhá chyba. Zjistil jsem, že se koukám do hlavně upilované lovecké pušky, kterou řidič pick-upu vytáhl, Bůh ví, odkud.“

„No a?“

„No a pak,“ pokračoval Hale, „mi sebrali můj revolver. Strčili mě do kufru auta a Mlátička mě odvez. Sjeli ze silnice na místo, které zřejmě znali, pak mě dobře a pevně svázali, strčili roubík do úst a varovali mě, že příště z toho nevyjdu jenom s výpraskem. Ve skutečnosti mě Mlátička chtěl zabít, ale řidič dodávky odporoval, že mexičtí obchodnici s drogami nemají rádi vrahy a že by také nevraždili, jenom v případě, že by to byla poslední možnost“

„A dál?“

„Zůstal jsem svázaný v tom prokletém autě celou noc,“ povzdych si Hale. „Pak ráno asi kolem osmé, chlapík, který jel z ranče do města, uviděl zaparkované auto mimo cestu a zastavil, aby si ho prohlédl; našel mě mezi sedadly auta svázaného a s roubíkem v ústech. Během té doby, co jsem byl svázaný se mi nedokrvovaly nohy a ruce. Byl jsem ztuhlý jako rampouch a celý bolavý od výprasku, takže jsem se pohyboval jen ztěžka.“

„Jén pokračujte,“ pobídl jsem ho znovu.

„No, ten chlap byl samozřejmě šokovaný, ale rozvázal provazy a…“

„Rozvázal?“

„No ano, rozvázal. Co jiného by měl udělat. Nechat mě tam snad být?“

„Jen se ptám. Pokračujte.“

„Rozvázal provazy a vytáhl mi roubík z úst. Naložil mě do svého auta a zavezl k sobě na ranč, kde mě on a jeho žena nabídli horkou kávu a nějaké mexické jídlo s chilli a masem, také nějaké tortillas a domácí bílý sýr a taky jakousi rybu.

Byli to strašně hodní lidé.“

„Jak je to odsud daleko?“ zeptal jsem se.

„Tak deset patnáct mil. Nějak tak. Nevím to přesně. Dole na jihu, kde se vedlejší silnice zatáčí a obíhá oblouk zálivu.“

„Budete schopen to místo znovu najít?“

„Myslím, že ano?“

„Raději byste o tom měl být přesvědčený.“

„A proč? A kdo k sakru jste, že mě takhle vyslýcháte.“

„Dělám to proto,“ vysvětlil jsem mu, „že byste měl nasbírat všechny důkazy, které můžete sehnat.“

„Proč?“

„Ten Mlátička vám sebral revolver?“

„Ano.“

A jak jste se k němu dostal?“

Zaváhal a podíval se na Nanncie. Nanncie přikývla.

„Nanncie mi ho dala.“

„A kde k němu přišla Nanncie?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou. „To mi neřekla. Řekla mi pouze, že ho má na svoji ochranu. A že si myslí, že bych ho mohl potřebovat více, než ona.“

„Pro vaši informaci,“ začal jsem pomalu. „Eddie, jehož druhé jméno bylo Sutton, doprovázený nějakým jiným mužem, což byl bezpochyby Mlátička, překročili hranici s nákladem marihuany kolem desáté hodiny včera večer. Začínalo pršet a opozdili se o dvě hodiny. A hádám, že to, že se Mlátička musel postarat o vás, jim taky trochu nabouralo jízdní řád.

Sutton zaparkoval na odpočívadle u cesty, aby počkal na průzkumné auto, které jelo dopředu zjistit, zda je vzduch čistý. On a Mlátička se očividné dostali do nějaké hádky, možná ohledně rozdělení zisku, nebo taky kvůli tomu, že vás neumlčeli navždy a…“

„Počkejte chvíli, moment,“ vykřikl Hale. „Vsadím se, že poslali někoho zpátky, aby dokončil začatou práci.“

„Jak to myslíte?“

„Když jsem ležel svázaný v autě už hodnou chvíli, což mi připadala jako sto let, jiné auto jelo pomalu po silnici. Zabočilo na vedlejší cestu, pak se vrátilo na hlavní, jelo nahoru a dolů asi tak dvakrát, třikrát. Vypadalo to, že něco hledá.“

„A vaše auto stálo blízko cesty?“

„No, bylo dost blízko, aby ho člověk zahlédl za denního světla. Ale když někdo jel za temné noci a snažil se ho najít pouze pomocí dálkových světel, mohl by ho velice lehce přehlédnout. Vsadím se, že tomu tak bylo. Vsadím se, že se vrátili, aby se o mě postarali. Pravděpodobně mě chtěli odvézt na nějaké místo, kde by mě mohli naložit na loď, vyvézt mé do Zálivu a hodit přes palubu se závažím na krku a na nohou. Začínalo pršet. Byla tma jako v komíně a ti chlapi mě naštěstí nenašli.

Bože, jak jsem byl pitomý. Snažil jsem se o nějaký hluk, abych přilákal pozornost řidiče. Teď si uvědomuji, jaké jsem měl štěstí, že se mi to nepovedlo.“

„Ano,“ přikývl jsem. „Máte asi pravdu.“

„A co se stalo pak?“ zeptal se. „Povídal jste, že Mlátička a Eddie se kvůli něčemu hádali.“

„Ano. Mlátička a Eddie se pustili do hádky,“ pokračoval jsem ve svém vyprávění. „Představuji si, že Mlátička vyvinul nátlak, aby přesvědčil Eddieho o faktu, že vás musí umlčet navždy. Každopádně se začali prát a Eddie byl zabit.“

..Zabit?“ vykřikl Hale.

„Ano.“

„A jak?“ zeptal se.

„Kulkou z revolveru osmatřicítky,“ prozradil jsem mu. „A nebyl bych překvapen, kdyby ten revolver, který vystřelil osudnou kulku, byl tou zbraní, kterou vám sebral Mlátička. Tou, kterou vám dala Nanncie, abyste se mohl chránit, a kterou ona sama dostala na svoji ochranu.“

Hale těkal pohledem mezi Nanncie a mnou.

„Dal ti ho Milt?“ zeptal se nakonec.

Přikývla.

Hale se okamžitě rozhodl. „Neříkej nikomu, odkud jsi dostala ten revolver,“ poradil jí. „Nechej Calhouna, ať to vysvětlí sám. Má spoustu peněz, spoustu známostí a může si dovolit nejlepší právníky v zemi. Nenech se, aby tě do toho zatáhl. Nech ho, ať se z toho vykroutí sám.“

Kapitola 11

Zaplatil jsem za piva a obrátil se k Halovi: „Jedeme a vy nás povedete až k místu, kde jste strávil noc. Co se stalo s těmi provazy, když vás rozvázali?“

„Jsou v kufru mého auta.“

„Víte, jak se ti lidé jmenovali?“

„José Chapalla.“

„Mluví anglicky?“

„Ale ovšem.“

Přešli jsme k autům a já jsem si prohlédl provazy v jeho voze. Byla to rybářská lana. Pokud se tímto lanem uváží uzly, mohou být opravdu pevné.

Zvedl jsem je a prohlédl konce. „Co hledáte?“ zeptal se Hale.

„To je škoda, že váš mexický přítel neví nic o policejní vědě.“

„Jak to myslíte?“

„No, dobrý policejní důstojník,“ vysvětlil jsem, „nikdy nerozváže provazy, kterými je někdo nebo něco svázané. Přeřeže provazy, aby uzly zůstaly neporušené.“

„Mnohokrát můžete vyčíst o pachateli spoustu informací ze způsobu, jak jsou uzly uvázány.“

„Aha, myslíte jako třeba, jestli je nevázal námořník, nebo tak nějak, co?“

„Námořník, člověk z balírny nebo jenom obyčejný amatér. No, ale teď pojeďme. Vemte si své auto a my s Nanncie pojedeme za vámi. Jak je to daleko?“

„Jak už jsem řekl, kolem deseti, patnácti mil. Ale raději bych jel s vámi, pokud vám to nevadí, abych se mohl natáhnou. Nanncie může klidně řídit moje auto. Dostal jsem opravdu pěknou nakládačku a celé tělo mě bolí. Svaly mě bolí a žebra taky, prostě všechno.“

„Já vím,“ zúčastněně jsem přikývl. „A cítím s vámi. Párkrát jsem to už taky zažil.“

Pomalu se vsoukal do auta a uložil se na zadním sedadle.

„K čertu,“ ulevil si, „jak rád bych se ponořil do vany plné horké vody, oholil se a všechno ze sebe setřásl.“

„Během krátké doby to budete moci udělat,“ slíbil jsem mu. „Teď se o zbytek postarám já. Vezmu to do svých rukou. Zavezu vás do hotelu Lucerna v Mexicali. Můžete se naložit do horké vany a pak zalézt do postele, když se vám zlíbí. A nebo si můžete zaplavat v bazénu a pomalu si procvičit svaly, dokud z nich strnulost nevyprchá.“

„To zní báječně,“ usmál se. „Chlapče, jsem si jistý, že si s radostí zaplavu v teplé vodě bazénu, budu relaxovat a shodím ze sebe celou tu tíhu a jen tak se nechám nadnášet vodou.“

„To se vám může brzy splnit.“

Jeli jsme dolů směrem na La Puerta až k místu, kde silnice zatáčí na východ a obíhá oblouk zálivu.

„To je ta postranní cesta,“ upozornil mě Hale.

Jeli jsme po cestě ještě chvíli dál; pak Hale řekl: „Támhle nechali moje auto.“

Zastavil jsem a vystoupil, abych si to tam prohlédl.

Viděl jsem stopy, kde auto sjelo z cesty a kde stálo asi sto yardů od okraje silnice. Kolem otisků pneumatik byly kolem dokola stopy bot. Spousta stop. Ale pokud mě zrak nemýlil, rozeznal jsem pouze dva druhy otisků podrážek.

Zajeli jsme zpátky na hlavní cestu a pokračovali v jízdě.

„Támhle je to,“ vykřikl Hale. „Ten dům z nepálených cihel.“

Byl to nenápadný, prostý domek s polorozpadlým starým pick-upem přede dveřmi. Zastavil jsem auto, vystoupil a zaklepal na dveře.

Nanncie přijela hned za námi, zastavila a připojila se ke mě.

Hale se pomalu vysoukal z mého auta a zařval: „Haló! José, Maria, to jsem já. Jsem zpátky.“

Otevřely se dveře a v nich se objevil Mexičan, kterému bylo tak padesát, s tlustým černým knírem, jiskrnýma očima a chumáčem tmavých vlasů oblečený v pracovní kombinéze a košili s rozhalenkou. Zůstal stát ve dveřích a vstřícně se usmíval.

Přímo za ním, pohlížející mu přes rameno, jsem viděl jasné, živé černé oči mužovy manželky.

„Amígo, amígo,“ zavolal. „Jen pojďte dál.“

Hale se k němu dokulhal a představil nás:

„José a Maria Chapallovi. To jsou moji zachránci a tito dva jsou moj přátelé, Nanncie a… Jakže jste to říkal, že se jmenujete?“

„Lam,“ napověděl jsem mu.

„A pan Lam,“ představil mě Mexičanům.

„Prosím, pojďte dál,“ pobídl nás muž.

Vešli jsme do domu. Pokoj, do kterého nás zavedli, byl navržen tak, aby se zachytilo co nejvíce slunečního světla, a byl prosáknut vůní dobrého jídla.

Polovinu jedné stěny zabíral cihlový krb postavený tak, že mezi dvěma cihlami mohl být položen obrovský železný kotel. Pod tímto kotlem bylo malé lůžko žhavého uhlí a vedle krbu nějaké pohrabáče, kterými se oheň rozhrabával.

Vlevo od krbu stál naftový sporák s otlučenou konvicí na kávu a přikrytou pánví, na které potichu bublalo mexické jídlo a malé proužky páry čas od času nadzvedaly poklici.

Aroma dobrého jídla zaplňovalo místnost.

Hale začal: „Můj přítel tady chce vědět, jak jste mě našli. Můžete mu to povyprávět?“

Chapalla se usmál: „Posaďte se. Jen se posaďte,“ pobídl nás. Pak zrozpačitěl, když zjistil, že nemá pro všechny dost židlí.

„Prosím, jen se někde usaďte. Dám přednost tomu, abych postál, když vám budu vyprávět ten příběh.“

Poslechli jsme ho a usadili jsme se. Jeho žena Marie, pevně stavěná Mexičanka s okrouhlým obličejem a přirozeným srdečným úsměvem se zaměstnala u sporáku.

„Nedáte si třeba kávu?“ nabídl Chapalla.

Díky, ale nemáme bohužel tolik času,“ odmítl jsem. „Bojujeme o každou minutu. Pokud nám jenom povíte, jak jste nasel našeho přítele, bude to pro nás obrovská pomoc.“

„Ale to je maličkost,“ usmál se Chapalla. „Bandité tomuto muži velice ublížili a nechali ho svázaného.“

„A jak jste ho našel?“

„Jel jsem do města na nákupy,“ začal. „Naše cesty do města nejsou časté. Ale když už tam jedeme, beru si pick-up, aby se do něj co nejvíce vlezlo, protože žena mě vždy opatří sáhodlouhým seznamem,“ usmál se na manželku míchající jídlo na pánvi.

„No, tak si tak jedu a najednou vidím auto odstavené u cesty,“ pokračoval. „Nejdříve jsem mu nevěnoval pozornost a přejel jsem. Pak jsem si řekl: ‚José, proč by mělo to auto stát odstavené u cesty. Pokud by řidič měl nějaké problémy s motorem, auto by stálo na cestě. A pokud někdo sjel z cesty, tak co přinutilo řidiče, aby zastavil svoje auto v této části země.‘ A jel jsem dál.

Ale přemýšlel jsem, přemýšlel. Hodně jsem přemýšlel. Pak jsem zastavil, otočil jsem auto a zajel k tomu odstavenému. Nejdříve jsem nic neviděl. Pak jsem se podíval dozadu. Zahlédl jsem něco bílého. Byla to látka, kterou měl váš přítel v ústech. Řekl jsem si: ‚Caramba. Co to má znamenat.‘ A zkusil jsem dveře auta. Nebyly zamčené. Otevřel jsem. Váš přítel ležel mezi sedadly. Byl svázaný námořním lanem a uzly byly velice pevně utaženy.“

„A tak jste ho osvobodil?“

„Ano. Osvobodil jsem ho.“

„Přeřezal jste ty provazy?“

„Ne, to ne. Ty provazy byly opravdu hodně utažené. Co kdyby mi uklouzl nůž a já vašeho přítele poranil?“

„To vám, ale muselo dát docela práci, než jste je rozvázal.“

„No, zas tak těžké to nebylo. Mám silné prsty. Víte, seňore. Jsem bývalý rybář. A hodně pracuji s provazy a znám spoustu uzlů.“

„A taky jste mu vytáhl roubík z úst,“ napověděl jsem mu.

„Roubík?“ podivil se.

„No tu látku, kterou měl v ústech,“ vysvětlil jsem.

„Och, seguro. Jistě. Vytáhl jsem mu ten hadr z úst a on se mi snažil něco říci. Ale ze začátku jsem mu moc nerozuměl.“

„A co řekl?“

„Řekl, že byl přepaden.“

„A pak?“

„No pak… Ten muž strádal. Tak jsem ho pozval ke mě domů. Do svého domu.“

„Jel svým autem?“

„Ale ne, jeli jsme mým. Nemohl se dostat ani na sedadlo auta, protože byl celý zkroucený bolestí, krvácel z nosu a natékalo mu oko. Vypadal, jako kdyby si na něm někdo pěkné zařádil.“

„A co potom?“ zeptal jsem se.

„No, přijeli jsme ke mně domů a Maria mu připravila něco teplého k zakousnutí. Nějaké tortillas, trochu Chilli verde, které zrovna vařila, taky frijolles refritos a trochu sýra… No, spořádal toho docela dost, tento chlapík. Byl zbitý, ale apetit neztratil.“

„A pak?“

„Pak jsme ho přinutili, aby si lehl do postele, a on tam usnul. Když se probudil, tak jsem ho odvezl k jeho autu.“

„A jak je to dlouho?“ zajímalo mě.

José pokrčil rameny: „Nemám hodinky, víte. Možná tak před hodinou, přede dvěma.“

„A to je všechno?“

„Ano, to je všechno.“

Kývl jsem na Hala.

„Dobře. Teď pojedeme do Mexicali, já vás umístím do opravdu dobrého hotelu. Přivezu vám nějaké oblečení a… Máte břitvu?“

„V kufru auta jsem měl tašku s pár věcmi. Můj bože, doufám, že mi to nesebrali.“

„Tak si to ověříme.“

Vyšli jsme ven, přešel jsem k jeho autu, vytáhl klíče ze zapalování a odemkl kufr. Ležela tam velká nadouvající se brašna a vedle ní menší kufřík.

„Všechno v pořádku?“ zeptal jsem se.

„Vypadá to, že ano,“ přikývl s ulehčením. „Nebudu od vás tedy potřebovat ani nové oblečeni Mám v tašce náhradní kosili a šortky. Díky bohu. Ale stejně děkuji za nabídku.“

„Tak jo,“ pobídl jsem ho. „Vyrazíme.“

„Ale… víte… Je tu otázka peněz,“ zdráhal se Hale. „Jsem spisovatel a.., Utratil jsem už hodně na tento příběh a…“

„S tím si nemusíte lámat hlavu,“ přerušil jsem ho. „Jde to na můj účet.“

Výraz ulehčení, který se objevil v jeho očích byl směšný.

Maria se stále zabývala svým sporákem, motala se kolem hrnců, jenom se na chvíli otočila a jednoduše pronesla: „Adios.“

Podal jsem jí desetidolarovou bankovku. „Rád bych vám poděkoval za pomoc, kterou jste poskytli mému příteli,“ vysvětlil jsem.

Nechtěli si ty peníze vzít, ale bylo jasně, že pro ně moc znamenají. Nakonec si je Maria schovala se záplavou díků. José Chapalla přešel ke dveřím. Potřásli jsme si rukama.

„Vaya con Dios. Ochraňuj vás Bůh,“ rozloučil se s námi.

Kapitola 12

Zastavili jsme u benzínky, kde byla hadice s tekoucí vodou. Hale smyl z košile nejnápadnější stopy krve, omyl si obličej a trochu se upravil.

Nanncie na nás zahoukala z Halová auta a zamávala nám, když nás míjela při své cestě do hotelu.

Během cesty byl Hale zticha a přemýšlel

Když jsme zastavili neočekávaně se zeptal: „Pracujete pro Miltona Calhouna?“

„Ano, pracuji pro něho.“

„Ale já ne,“ poznamenal Hale., A abych byl upřímný, nemám toho chlapa rád.“

„Ale já pro něho pracuji,“ zopakoval jsem.

„A nehodlám,“ pokračoval Hale, „sejít ze své cesty, abych mu jakkoliv pomohl. On má prachy, může si najmout právníky a…“

„Už si právníka najal. Rád bych, abyste si s ním promluvil.“

„Ale já nevím, jestli s ním chci mluvit,“ odsekl Hale.

„Jak myslíte,“ poznamenal jsem. „Ale nezapomeňte na jednu věc.“

„A jakou?“

„Že pracuji pro Miltona Calhouna.“

„To je mi jedno,“ zašklebil se. „Můžete pracovat klidně pro ďábla.“

Vešli jsme do hotelu. Doprovodil jsem Hala k recepci. Recepční se usmál, zavrtěl hlavou a položil ruce na pult dlaněmi nahoru.

Je mi velice líto, pánové, ale nemáme nic volného. Jsme plně obsazeni a…“

„To je můj přítel“ vysvětlil jsem. „Měl autonehodu.“

Recepční se rozzářil v úsměvu: „Ach, v tomto případě, Seguro. Ale jistě. Postaráme se o něho.“

Posunul před Hala tužku s registrační kartou a Hale se zapsal. Všiml jsem si, že udal svoji adresu jako 817 Billinger Street, Los Angeles.

Když dopsal zavolal jsem poslíčka, aby mu přinesl z auta jeho tašku a kufřík a zeptal jsem se: „Budete ještě potřebovat ty provazy, kterými jste by svázán?“

„Už je nikdy nechci znovu vidět,“ vykřikl.

„Tak se o ně postarám,“ usmál jsem se.

Vzal jsem provazy a hodil je do kufru služebního auta, přejel přes hranice do Calexico, zavolal do kanceláře Antona Newberryho a požádal sekretářku, aby mě přepojila.

„Právě odjíždí na zbytek dne,“ oznámila ml

„Tady je Donald Lam. Vyřiďte mu, aby počkal dokud za ním nepřijedu. Mám pro něho nové zprávy.“

Jaké zprávy?“

„Předpokládám, že dobré.“

Slyšel jsem mumlání hlasů, jako kdyby nepořádně zakryla sluchátko a bavila se s někým v místnosti. Pak se mi znovu ozvala: „Počká. Ale snažte se sem dostat co nejrychleji“

„Nebude to dlouho trvat,“ upokojil jsem ji. „Už jsem za hranicemi.“

Rychle jsem přejel do El Centro, měl docela štěstí, že jsem okamžité našel místo na zaparkování, a vyběhl po schodech do Newberryho kanceláří.

Jeho sekretářka mě uvedla do vnitřní kanceláře, kde na mě už Newberry čekal.

Sevřel svoje tlusté rty do úsměvu, který postrádal upřímnost.

„Doufám, že přinášíte dobré zprávy, Lame. A že jsou dost důležité. Měl jsem teď v plánu něco jiného“

„Mám novinky, že budete koukat.“

„Tak, co se děje?“

„Sedněte si a vezměte si zápisník,“ pobídl jsme ho. „Chci, abyste si dělal poznámky.“

„Mám diktafon a mohu si všechno nahrát.“

„Dal bych přednost tomu, že vám budu vyprávět jeden příběh a vy si budete při tom dělat poznámky.“

„Proč?“ zeptal se.

„Mám k tomu několik důvodů.“

„Tak jo,“ vzdal se. „Povězte mi o tom, co si myslíte, že jsou dobré zprávy.“

„Je to o té zbrani, která vystřelila osudnou kulku.“

„Ohoo, my ale nevíme, která zbraň to byla?“

„Ale policie ji našla. Revolver, osmatřicítku, který je registrován na Miltona Carlinga Calhouna.“

„A jak víte, že to je vražedná zbraň.“

„Vsadím na to boty.“

„Nikdy se nevsázím v neprospěch svého klienta. Zatím nedokončili balistické zkoušky a… Věřím, že vystopují registraci. Zbraň byla koupena před dlouhou dobou panem Calhounem, ale to není nezvratný důkaz svědčící o tom, že byla v jeho držení, když vyšla osudná rána.“

„Mohu o té zbrani podat zprávu,“ sdělil jsem mu.

„Aniž byste do toho zatáhl Calhouna.“

„Ano, aniž bych do toho zatáhl Calhouna.“

Jeho obličej se rozzářil úsměvem. Tentokrát se usmíval upřímně. „Dobrá, dobrá,“ vykřikl. „Tak si sedněte a už konečně povídejte, co se stalo.“

„Calhoun dal tu zbraň jedné dívce.“

Zavrtěl hlavou: „Toto použít nemůžeme, Lame. Žádnou ženskou do případu nesmíme zatáhnout. Za žádnou cenu. Rozumíte?“

„Ale ovsem, rozumím dobře. Vy jste ten, kdo rozhodne, zda ji do případu zatáhne. Já jsem pouze ten, kdo vám předkládá fakta, abyste mohl usoudit, co se máte snažit udržet mimo vyšetřování a na co naopak zaměřit pozornost.“

Pokýval prudce hlavou. „To je od vás Lame, chytré. Velmi chytré. A teď mi konečné řekněte o té zbrani.“

„Ta dívka,“ pokračoval jsem, „dala tu zbraň chlapci, který se jmenuje Colburn Hale. Je spisovatel a teď pracuje na příběhu, který se týká obchodu s drogami a…“

Ano, ano,“ přerušil mě Newberry. „Mluvil jsem o něm se svým klientem. Vím o něm všechno.“

„Ne, nevíte,“ odporoval jsem.

A co tedy nevím?“

„Spoustu věcí. Proto jsem tady, abych vám to řekl.“

„Tak pokračujte.“

„Hale,“ vyprávěl jsem dál, „dostal tu zbraň na svoji ochranu. Jel dolů do San Felipe a začal se motat kolem bandy pašeráků drog. Nevím, kdy si ho všimli, ale pravděpodobně brzy poté, co opustil San Felipe v závěsu za zásilkou drog.

Nechali ho jet za sebou až k oblastí La Puerta; pak ho zadní auto předjelo a zablokovalo mu cestu.“

„Zadní auto?“ podivil se.

„Ano. Byla tam dvě auta,“ vysvětlil jsem. „Drogy byly naloženy v předním autě, Fordu pick-upu, přesněji v pontonech člunu, který tento pick-up táhl. Udržoval spojení pomocí Citízen’s Band Rádio. Muž, který řídil, se mohl domlouvat s autem za ním.“

„Ale nač to druhé auto?“ zeptal se znovu Newberry.

„Ochranné auto.“

„Aha.“

„V oblasti La Puerta použili Cítizen’s Band Rádio a dali příkaz ochrannému autu, ať Hala zadrží.“

„A co se stalo?“

„Ochranné auto ho tedy zastavilo. Pak na Hálovi zapracovali velice důkladně a Hale udělal tu chybu, že vytáhl svůj revolver. Má velké štěstí, že ještě žije. Ale dole v Mexiku, lidé, kteří řídí obchod s drogami nemají rádi vraždy. Zásilka drog se může vysvětlit jako náhoda, ale mrtvola je něco jiného a mexické úřady je nemají vůbec rády.

Mexičtí obchodníci s drogami chtějí být tak nenápadní, jak je to jen možné.“

„Pokračujte,“ pobídl mě.

„Auto s drogami se také zastavilo a řidič se připojil k Halovi.

Hale dostal pěknou nakládačku, ne že by si ji nezasloužil,“ neodpustil jsem si. „Pak ho svázali a nechali v jeho vlastním autě, s kterým sjeli z cesty a odstavili ho.“

„A co ten revolver?“ zajímal se Newberry,

„Jeho revolver si ale vzali. Legrační je, že to vůbec nebyl jeho revolver. Byl to Calhounův revolver. Ten revolver, který dal své přítelkyni na její vlastní obranu. A ta přítelkyně si myslela, že Hale je ve větším nebezpečí, takže ho předala jemu.

„No. A to je celý příběh. Můžete ho převzít nebo na něj zapomenout“

„A kde je teď ten Hale?“

„Postaral jsem se o něho.“

„Našel jste ho, když byl svázaný?“

„Ne, to ne. Našel jsem ho už rozvázaného – mexický rančer, který se jmenuje José Chapalla, našel auto se svázaným Halem odstavené nedaleko cesty. Rozvázal provazy, kterými byl Hale svázán a odvezl ho k sobě domů.“

„Jaké to byly provazy?“

„Rybářské lano. Pevné rybářské lano.“

„Takže do tohoto případu musí být zapleteni aspoň tři muži,“ pronesl zamyšleně Newberry.

„To není nutné. Sutton mohl řídit auto se zásilkou. Chlap, kterému říkají Mlátička mohl sedět v ochranném autě. Mohli nechat ochranné auto jižně od hranice a Mlátička si mohl přesednout k Suttonovi. Mlátička klidně mohl být ten muž, kterého jsem viděl, jak sedí vedleSuttona v pick-upu, když přejížděli hranice.“

„Ale je tady ještě ten chlap, který řídil výzvědné auto ve Státech,“ připoměl Newberry.

Pokýval jsem hlavou. „Mlátička byl pravděpodobně i řidičem výzvědného auta. Když nechali ochranné auto zaparkované v Mexiku, přejeli hranici a zamířili k místu, kde měli schované třetí auto. Pak mohl Mlátička znovu přesednout a jet dopředu, aby zjistil, zda je pobřeží čisté.

Takže Mlátička objevil zátarasu na silnici a rádiem to oznámil Suttonovi. Doporučil mu, že bude lepší, když se na chvíli uklidí.“

„Ta zátarasa byla včera v noci blízko Brawley,“ poznamenal Newberry. „Dálniční kontrola prověřovala auta od osmi hodin do půlnoci.“

„To vysvětluje, proč Eddie Sutton čekal v Calexico,“ odpověděl jsem. „Čekal, až pobřeží bude čisté. Mlátička zjistil, že je tam kontrola, varoval ho a pak jel zpátky, aby se k němu připojil. Pak se možná dostali do hádky, a Eddie byl zastřelen.“

„To zní velice dobře,“ poznamenal Newberry a pak dodal: „Tím způsobem, jak to říkáte vy. Ale jsou tady jistá fakta, která jsou velmi podstatná a mnohoznačná.“

„A jaká?“

„Například fakt, že vy jste byl ten, kdo našel osudnou zbraň. Řekl jste, že na to pole mohla být hozena. Nikdo ale neviděl, jak ji tam někdo hází. Mohl jste ji klidně přinést s sebou a nenápadně ji tam umístit. Mohl jste mít v úmyslu odejít a nechat ji tam, dokud ji někdo neobjeví, ale ostrozraký, zvědavý desetiletý chlapec vás sledoval a rozbil váš plán.

Jste soukromý detektiv. Jste velice vychytralý. Sledoval jste zásilku drog, která má hodnotu několik desítek tisíc dolarů a bandu pašeráků, kteří na tom už vydělali statisíce. Mohl jste se jednoduše rozhodnout ukrojit si z tohoto koláče svůj díl. A Sutton se proti tomu mohl postavit

Nemyslím si, že byste Suttona zabil chladnokrevně, ale pokud jste měl tu zbraň, mohl jste ve zmatku do Suttona velice lehce střelit.“

„A kde bych se asi tak dostal k té zbrani?“

„To je,“ povzdechl si Newberry, „vaše eso v rukávě. Náš klient trvá na tom, že o té dívce nesmí padnout ano slovo. To vám dává šanci, dostat se z toho, pokud se to někdo na vás pokusí hodit.“

„Vy jste ale prohnaný právník.“

„Samozřejmě,“ usmál se samolibě. „No jasně, že jsem dobrý.“

„A mluvil jste s naším klientem?“ zeptal jsem se.

„Dost mi toho povyprávěl. Myslím si, že o tom případě vím více než vy, pokud ovšem nejste vrah.

A teď. Mojí metodou je dosáhnout předběžného přelíčení, jak je to , nejdříve možné. Netrvám na předvolání svědků nebo vyslovení obhajoby. Chci se přes to rychle dostat a chci, aby případ byl urychleně postoupen vyšší soudní instanci. Když se jednou dostaneme před porotu, můžeme obžalobu rozcupovat na cucky a poskytnout senzacechtivým novinářům dostatek látky pro jejích články.

Každopádně se ale chystám předvolat jako svědka vás – i na předběžné přelíčení, protože chci, aby vaše svědectví bylo zaznamenáno dříve, než se ho pokusíte změnit. Možná na vás obrátím pozornost obžaloby,“ zašklebil se.

Newberry otevřel šuplík a vytáhl obsílku, kterou mi podal.

„Předběžné přelíčení začíná zítra ráno v deset hodit,“ oznámil mi. „Tady je vaše obsílka. Buďte tam včas.“

„A co Colburn Hale? Chcete ho tam také?“

Newberry pokrčil rameny.

„Nezáleží mi na tom, zda tam zítra bude. Chci ho použít až při přelíčení před porotou. Jo, mimochodem, viděl jste už odpolední vydání novin?“

„Ne, proč?“

„Mohlo by vás zajímat, co v nich píší.“

Přešel ke stolu, zvedl noviny a podal mi je. Přečetl jsem si řvoucí titulky přes celou první stránku.

MILIONÁŘ Z LOS ANGELES BYL U NÁS UVĚZNĚN ZA VRAŽDU.

A pak menší podtitulek. Obhájce Newberry doporučil svému klientovi, aby mlčel.

Pečlivě jsem si pročetl zprávu. Nebylo v ní téměř nic konkrétního. Ale to co měli, dokázali dostatečně nafouknout. Seržant z oddělení losangeleské policie, který pracoval delší dobu na případě obchodu s drogami, přiletěl do Calexico a připojil se k místním policejním silám. Zásilka drog se dostala přes hranice napěchovaná v pontonech malého obytného člunu na přívěsu. Tělo Eduarda Suttona, podle všeho pašeráka drog, bylo nalezeno ve stejném obytném člunu. Byl zastřelen revolverem ráže třicet osm.

Policie později našla podobný revolver v místech, kde se vrah usiloval zbavit vražedné zbraně tím, že ji hodil do pole vojtěšky nedaleko od místa činu.

Zatímco jsem četl ten článek, Newberry se zaměstnal pečlivým pozorováním výrazu mého obličeje. Celou tu dobu rychle mrkal.

Náhle, z ničeho nic řekl: „Ten Colburn Hale je jisté, že měl u sebe dotyčný revolver v tu noc, kdy se střílelo a že mu ho sebrali?“

„Ano.“

„A je tady ještě další chlap, který se jmenuje Mlátička a je do toho zapletený?“

„Správně.“

„A vy jste viděl dva muže v pick-upu, když jste přecházel hranice?“

„Ano, je to tak.“

Newberryho obličej se zlomil do širokého úšklebku.

„Tak si tak myslím,“ začal, „že se budu snažit udělat dojem. Předvedu se. Možná, že budu chtít, aby ten chlap, ten Hale, přednesl své svědectví před soudem už při předběžném přelíčení. Jste schopen ho tam dostat?“

„Dejte mi pro něj obsílku a já se o to pokusím ze všech sil.“

„Jakže se to jmenuje?“ zeptal se.

„Colburn Hale.“

Newberry doplnil jméno na prázdné místo obsílky a podal mi ji. „Dostat ho na toto předvolání přes čáru nebude vůbec jednoduché,“ zaváhal Newberry.

Ušklíbl jsem se: „A vy si myslíte, že se v tom Hale vyzná?“

Newberry pokýval hlavou.

„Pravděpodobně ne, pokud mu to někdo neřekne,“ usmál se.

„Tak je to v pořádku. Já ho o tom informovat nehodlám. Pokud ho chcete u soudu, budete ho tam mít. Není na něj pěkný pohled. Má docela slušně zřízený obličej a…“

„Vynikající. To je vynikající,“ vykřikl Newberry. „Určité ho tam chci. Chci jeho obrázek v novinách. Záhadný svědek, který očistí mého klienta před porotou… Necháme novináře, aby získali jeho příběh… Obrázky… Černé oko… Prostě vynikající!“

„Je tady jedna věc,“ začal jsem, „kterou potřebuji, když mám dostat Hala k soudu.“

„O co jde?“

„Příležitost vidět Calhouna… Teď.“

Zavrtěl hlavou:..Je příliš pozdě. Návštěvní hodiny…“

Ukázal jsem na telefon.

„Vy to můžete zařídit,“ pobídl jsem ho.

„To ale nebude jednoduché,“ namítl.

„Calhoun si vás platí za to, abyste uhladil všechny problémy,“ upozornil jsem ho.

Zvedl telefon a zavolal do šerifovy kanceláře. Chvíli něco tlumeně vykládal, pak zavěsil, otočil se ke mě a přikývl.

„Je to zařízeno,“ oznámil mi „Můžete tam jít přímo odsud.“

„To jsem právě chtěl.“ přikývl jsem.

Když jsem odcházel z kanceláře, hloubavě si mě prohlížel.

Kapitola 13

Milton Calhoun měl nejlepší celu v Detention Ward. Nevím, jestli to zařídily jeho peníze nebo zda zapracoval Anton Newberry, ale to místo nebylo na vězení vůbec špatné.

Viditelně byl rád, že mě vidí.

„Jak se vám líbí obhájce, kterého jsem vám sehnal?“ zeptal jsem se

„Myslím, že je dobrý,“ přikývl

„Zařídil rychle předběžné přelíčení,“ sdělil jsem mu. „Zítra ráno v deset hodin, jak jsem rozuměl“

Calhoun přikývl a řekl: „Ale předběžné přelíčení nic neznamená. Nechystáme se udělat nic jiného, než vyslechnout svědky obžaloby a nějak ho přestát, než bude případ předán vyšší soudní instanci. To je to, co si Newberry myslí, že by měl udělat.“

„A mluvil jste s někým?“

„Jenom s Newberrym.“

„Tak to tak taky nechte. Nemluvte s nikým. Nikomu nevěnujte ani pozdrav. Odkažte je všechny na Newberryho.“

„To je to, co mi můj obhájce taky poradil.“

„Nic jiného ani nemohl,“ poznamenal jsme. „Teď vám povím pár novinek. Pojďte ke mě blíž.“

„A proč blíž?“ zeptal se. „Abyste mě lépe slyšel,“ vysvětlil jsem.

Sedl jsem si na jednu stranu záchodové mísy a pobídl Calhouna, aby si sedl na druhou, Spláchl jsem, naklonil se k jeho uchu a začal mu vyprávět o Colburnu Halovi.

Když voda přestala šumět, zmlkl jsem. Počkal jsem pár sekund, pak znovu spláchl a pokračoval ve vyprávění.

„Proč tohle všechno,“ divil se Calhoun.

„Protože toto místo je prošpikováno štěnicemi a já nechci, aby ostatní slyšeli, co vám říkám.

Proč jste mi neřekl, že víte, kde je Nanncie?“

„Nechtěl jsem, aby o tom kdokoliv věděl.“

Jednáte jako nemotorný hlupák,“ neodpustil jsem si. „Nemůžete přede mnou tajit důležité informace, ani před svým právníkem.“

„Já jsem mu neřekl ani tolik, kolik víte vy,“ sdělil mi Calhoun.

„Tak mu to ani neříkejte. O Nanncie se postarám. Buďte si jistý, že nikdy a nikde nezmíníte její jméno. Budou se vás ptát na zbraň a…“

Za přepážkou u dveří se objevil muž.

„Co tady k čertu děláte, že neustále teče voda?“ zeptal se.

Zašklebil jsem se a odpověděl otázkou: „A jak víte, že záchodem protéká voda?“

Podíval se, kam jsme se s Calhounem usadili – na opačné strany záchodu, pokýval hlavou a řekl: „Tak jo, vy chytráku. Vypadněte. Návštěvy skončily.“

„To byla ale nějak krátká návštěva,“ poznamenal jsem.

„Mé se nezdá,“ opáčil.

„A proč nám ji neprodloužíte,“ ušklíbl jsem se.

„Protože,“ vysvětlil s úsměvem, „neradi plýtváme vodou. Víte, jsme tady v poušti. Tak sebou hněte. Vypadněte.“

Podal jsem Calhounovi ruku.

„Pamatujte si, co jsem vám řekl,“ připomněl jsem mu. Následoval jsem zástupce šerifa ven.

Zástupce mě prověřil v návštěvním registru, podíval se na mě a řekl: „Seržant Sellers nám o vás už ledaco pověděl.“

„Opravdu,“ usmál jsem se. „A nechcete, abych já vám řekl něco o seržantu Sellersovi?“

Ušklíbl se. „Myslím, že to není nutné,“ odmítl.

Poté, co jsem se dostal z vězení, koupil jsem si El Centerské večerní noviny. Usadil jsem se v autě a přečetl si o Calhounovi. Očividně byl v Los Angeles opravdu velké zvíře.

Pak moji pozornost upoutal jiný článek.

Titulky hlásaly: Silniční kontrola blízko Brawley chytila do síti spoustu aut s technickými nedostatky.

Přečetl jsem si o čtyřiceti dvou autech s poškozenými světly a pak jsem se dočetl: „Petr L. Leland, bývalý boxer, byl také zadržen kontrolou včera večer před jedenáctou. Bdělý policista nechal Lelanda čekat na okraji zátarasy a po chvíli zjistil, že komunikuje s nějakým neznámým individuem přes Citizen’s Band Rádio. Dotaz na vyšší instance odhalil, že Leland je hledaný, protože nechal propadnout kauci v Los Angeles v případu obchodu s drogami. Zadrželi ho a odvedli dovezení.“

Vytrhl jsem tento kousek z novin a poskládal ho do náprsní tašky. To by mohl byt Halův Mlátička. Přemýšlel jsem, zda mám zavolat tuto novinku Newberrymu. Ale rozhodl jsem se, že mu ji sdělím, až se s ním uvidím na předběžném přelíčení.

Přejel jsem přes hranice do hotelu Lucerna a našel Colburna Hala, jak sedí úplně oblečený u bazénu a povídá si s Nanncie, která stála v bazénu a opírala se o okraj.

„Co se děje?“ zeptal jsem se Hala. „Žádné plavání?“

Zavrtěl hlavou. „Celé tělo mě bolí, jenom když na to pomyslím.“

„Ale to by vám ulevilo. Relaxace ve vodě je jeden z nejlepších způsobů, jak upravit vaše potlučené svaly.“

„Věřím, že ano, ale tady… Víte mám problémy dokonce s převlékáním. Dal jsem si horkou vanu a jsem už téměř na pokraji mdlob. Hádám, že si ještě pár dnů počkám, než si zaplavu.“

„Mám tady pro vás dopis.“

„Co je to?“

Podal jsem mu obsílku.

„Ale to je zítra ráno v deset hodin,“ vykřikl.

„Správně, v El Centro. Máte pravdu.“

„No, předpokládám, že když mě předvolali, měl bych se tam objevit.“

„Já jsem dostal úplně stejné,“ uklidnil jsem ho.

„A co já?“ zeptala se Nanncie.

Zavrtěl jsem důrazně hlavou: „Vy nemáte nic, co by v současné době mohlo situaci pomoci. Přinejmenším nic, o čem by někdo věděl.

A vím,“ pokračoval jsem a podíval se významně na Hala, „že nikdo neřekne nic, co by do toho zatáhlo vaše jméno.“

„Už se připozdívá. Koupím vám, kamarádi, drink,“ Hale ztěžka vstal ze židle.

„Osprchuji se a obleču,“ oznámila Nanncie. „Zabere mi to pouze pár minut“

„Můžete se k nám přidat u baru,“ pobídl jsem ji. Hale začal kulhat směrem k baru.

„Moment, něco jsem si zapomněl,“ omluvil jsem se mu. Vrátil jsem se, když Nanncie právě vylézala z bazénu.

„Zabalte si všechny své věci,“ oznámil jsem jí. „Musíte odsud vypadnout“

„Proč?“

„Aby se vaše jméno neobjevilo v novinách.“

„Ale, jak se odsud dostanu?“

„Já vás odvezu.“

„A kam pojedeme?“

„Na místo, kde nikoho ani nenapadne vás hledat. Opravdu nikoho. Nikomu nic neříkejte. Přidejte se k nám u baru na drink. Pak se kvůli něčemu omluvte a odejděte do svého pokoje. Ozvu se vám.“

Znovu jsem se připojil k Halovi. Šli jsme k baru a dali si Margaritu, to nádherné mexické pití s krystalky soli kolem okraje sklenice a chladným, uklidňujícím a aromatickým tekutým potěšením uvnitř. Nanncie se k nám přidala. Dali jsme si další drink. Hale by se tam usadil klidně na delší dobu a pokračoval, ale já jsem se omluvil, že mě čeká nějaká práce a musím odejít.

Nanncie řekla, že si nikdy před večeří nedává víc než jeden drink a tak jsme tam Hala nechali samotného.

Klapalo to jako po másle. Nanncie měla zabalené všechno v jednom kufru a nacpané tašce. Udělala rekord v rychlosti. Dal jsem spropitné poslíčkovi a zatímco Hale stále seděl v baru, byli jsme už na cestě.

„A kam,“ zeptala se znovu Nanncie, „jedeme?“

„Jedeme na velice příjemné místo.“

„A kam?“

„Už jste někdy slyšela o El Golfo De Santa Clara?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou.

„Toto je vesnička dole v zálivu,“ začal jsem vysvětlovat, „poblíž Sonory. Je to čisté, pěkné, tiché a malebné místečko. Je tam motel, který je docela obyvatelný, a je tam pár velmi dobrých restaurací, kde si můžete dát vynikající čerstvá jídla z mořských plodů a garnáty, kteří jsou téměř tak velcí jako malí humři.

Budete se muset smířit pouze s jednou věcí.“

„A co je to?“

„Sprcha,“ usmál jsem se.

„A co je na ni špatného?“

„Voda je teploty, kterou nazývají pokojovou teplotou.“

„A jaká je pokojová teplota?“

„Zatraceně studená, když se sprchujete brzy po ránu,“ poznamenal jsem

„A jak dlouho tam budu muset zůstat?“

„Dokud pro vás nepřijedu a neodvezu vás.“

„Mohu telefonovat.,.“

„Ať vás to ani nenapadne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Řekl jsem, že vás beru na odlehlé místo. Žádný senzace chtivý reportér vás tam nenajde. Nikdo vás tam nebude hledat, ani seržant Frank Sellers z losangeleského policejního oddělení, který už pravděpodobně zešílel, že vás nemůže sehnat.“

Rozjeli jsme se. Měli jsme před sebou velmi dlouhou jízdu, ale pokud ji někdo najde v El Goífo De Santa Clara, bude schopen najít jehlu v kupce sena.

Kapitola 14

Přestože jsem jel zkratkou mezi Puertecitos a Riito, je to dlouhá cesta z Mexicali do El Golfo De Santa Clara, ale jedna věc byla jistá – nikdo by nehledal chybějící svědkyni v EL Golfo.

Od chvíle, kdy cesta projíždí Riito, běží dolů jako přímka přes jalovou a holou pouštní krajinu dokud nedosáhne bodu, kde se spouští dolů z náhorní planiny a probíhá přes naplaveninové nánosy řeky Colorado blízko zálivu.

Po několika mílích narazí na El Golfo De Santa Clara, malou malebnou rybářskou vesničku, kde pěstují rybí hejna starodávným způsobem pomocí obojživelného kačera, který přejíždí z lodě na loď jako nějaké vodní taxi a přiváží a odváží ryby i pasažéry.

Ryby se používají hlavně na zásobování místních restaurací. Přebytky jsou zmrazený pro komerční dodávky.

Tady odtud taky pochází zásoby škeblí pro kalifornský trh. Míle a míle a míle přílivových plošin jsou pohádkově zaplněny škeblemi. Sběrači škeblí si berou lehké lodě s vnějšími motory, jedou s nimi nad bahnité pláně, Čekají dokud nenastane odliv a pak začnou sbírat škeble. Než se znovu vrátí příliv do výše, aby nadnesl loď, sběrači mají naloženo spoustu škeblí a ty jim, když je přivezou do Spojených Států, poskytnou fantastický zisk.

Jenom pár turistů ví o tomto malém ráji pro rybaření a sbírání škeblí s klidnou vodní hladinou a jasným počasím. El Golfo se zaslouženě vyhřívá v slunečních paprscích zálivu.

Motel je tam čistý s tekoucí vodou v každé chatce a sprchou v mexickém stylu, která svádí vodu na podlahu koupelny, kdykoliv se sprchujete; bohužel voda, jak už jsem poznamenal, byla pokojové teploty.

Nanncie byla ale sportovně založená dívka a já jsem cítil, že to zvládne a bude tam spokojená. Umí se poprat s nepříjemnostmi.

Během cesty jsem měl možnost trochu se s ní seznámit blíže.

„Musíte si myslet, že jsem něco jako coura.“

„Proč?“

„No, udělala jsem toho tolik pro Colburna Hala, přátelím se s Miltonem Calhounem a… Mám docela dost přátel.“

Viděl jsem, že chce mluvit, takže jsem pouze soustředil svoji pozornost na řízení auta.

Pokračovala: „Je těžké, pro člověka, který se na to dívá ze strany rozumět životu, kterým žijeme my, spisovatelé.“

Opět jsem byl zticha. Je to uzavřená společnosti sama pro sebe, něco jako bratrstvo. Máme velmi blízká přátelství, ale nejsme posedlí sexem, jak si spousta lidí myslí. Podobá se to spíše organizaci, kde všichni jsou akorát blízcí, dobří přátelé, jako kdyby byli jenom muži nebo jenom ženy. Máme tolik věcí na přemýšlení, tolik věci na práci, tolik věcí, které nás udržují zaměstnané.

Život je určitý způsob bitvy. Musíme se podporovat navzájem a je to nelítostný tuhý boj, ale je při něm také spousta legrace. Netrpělivě prohlížíme poštu. Odmítnutí vyklouznou z obálek spolu s vrácenými rukopisy. Ale stejně to dennodenně prověřujeme.

V nejlepším případě, když máme štěstí se chytneme v nějakém podřadnějším plátku. Například náboženské časopisy, obchodní noviny. Prodáváme vycpávky – krátké smyšlené články o událostech, které se nestaly, někdy i krátký vymyšlený příběh, který stojí za to.

Všichni vypadáme, že se snažíme držet se tak jeden krok před domovníkem. A člověk si hned myslí, že může udělat díru do světa, když prodá s úspěchem dva nebo tři dobré články a není pozadu s nájmem. Občas si navzájem vypomůžeme, abychom překonali nejhorší období, ale běda vám, pokud při první příležitosti, kterou budete mít, pomoc nevrátíte – a to nemám na mysli jenom peníze. Povaleč a příživník je kompletně vyloučen ze společnosti.

Je těžké vysvětlit vám, jak pracujeme tam na Billinger Street. Je to něco jako… No, pokud mohu říci z toho, co jsem slyšela, je to jako bývala Greenwich Village v New Yorku za starých časů.“

„A jak se Milton Calhoun hodí do tohoto obrázku?“ zeptal jsem se.

„On se do tohoto obrázku vůbec nehodí, to je to,“ povzdechla si. „A to je to, proč si dělám kvůli němu starosti. On chce, aby byl přijímán jako přítel. Ale člověk instinktivně cítí, že není jeden z nás. Pokud si ho vezmu, budu vytržena z prostředí, které tolik miluji. Budeme se flákat na francouzské riviéře nebo plavit se na jachtě. Pokud bych chtěla, aby mě tam moji přátelé navštívili, budu se cítit nepříjemně, nepohodlně a oni také.. Právě teď se Milt usilovně snaží být jedním z party, ale navzdory jeho snaze je vidět, že se předvádí, že stojí mimo…“

„Myslíte tím, že je pokrytec?“

„Ne, ne. Obávám se, že nechápete, co tím myslím. Nerozumíte, co se vám snažím vysvětlit. Milt se domnívá, že je to ubohý život. Rád by mě z tohoto života zachránil. Toto je způsob, jak na to pomýšlí, jako na záchranu. Rád by se se mnou oženil, až bude volný, a věnoval mi velký dům, spoustu sluhů a jachtu a všechny ostatní vymoženosti, které patří k extrémnímu bohatství.“

„A vy to nechcete.“

„Nechci z toho nic. Ne tím způsobem, jak to teď cítím. Mám Mílta ráda, je fantastický. Pravděpodobně bych se do něho mohla zamilovat, kdybych si to dovolila, ale také mám ráda ten způsob života, kterým žiji. Tu nejistou existenci, podvědomou bitvu s domácím. Tohle studování spisovatelských časopisů, hledání námětů, které by se mohly prodat, a hledání, kde by se mohly prodat

Párkrát jsem trochu pozadu s nájmem, párkrát nemám ani na poštovné, ale jsem součástí party. Všichni táhneme za jeden provaz. Je to úžasný život a mě se líbí.“

„Možná,“ začal jsem pomalu, „skládáte karty předčasně.“

„Co tím chcete říci?“

„Možná jste povolána, abyste vy zachránila Calhouna.“

„Zachránila od čeho?“

„No od toho samého od čeho se snaží ochránit on vás.“

„To jsem nepochopila.“

„Od života, který vede,“ zasmál jsem se.

„Och,“ rozchechtala se. „To by se mu líbilo.“

„Tady máme chlapa, kterému padají peníze z uší. Začíná svůj den čtením finančních článků v novinách. Pak se věnuje burzovní příloze, průběžné objednávky svým brokerům. Má všechny výhody bohatství včetně nespokojené manželky. Mohla byste ho od toho všeho ochránit.“

„Ano,“ stále se chichotala. „Už jsem na to taky myslela. Předpokládejme, že si ho vezmu a budu mít všechno to třpytivé, blýskavé pozlátko bohatství. Velice rychle ponoří svůj nos do finančních stránek a pak bude spěchat pryč, aby dal instrukce svým brokerům. A já tam budu sedět nebudu moci říci nic, jako ptáček ve zlaté klícce, protože je to mimo klišé… Víte, co tím myslím.“

„Chápu, chápu,“ odpověděl jsem „A proč tedy neřeknete Calhounovi, že se na jeho návrh budete dívat trochu jinak, pokud přeruší své styky s bankovním účtem a přestěhuje se na Billinger Street, začne se zabývat psaním a bude se živit pouze svým výdělkem?“

Rozdováděně, škodolibě se rozchechtala: „To by byl senzační fór. Ráda bych viděla jeho obličej, kdybych mu něco podobného řekla.“

„A co Colburn Hale? Co s ním bude?“ zajímalo mě.

„Hale,“ odmlčela se,, je pouze jeden z party. Je to můj dobrý přítel.

Dobrý bože. Předala jsem mu šanci vypracovat opravdu prvotřídní článek o obchodu s drogami. To je něco, co může udělat pouze muž. Žena se do toho pustit nemůže. Takže jsem mu námět předala a udělala jsem všechno, co bylo v mých silách, aby ten příběh nabyl pevné formy a stál za to.“

„A co z toho budete mít?“

„To záleží na tom, co z toho bude mít Cole. Dohodli jsme se na procentech.“

„A vy si je vezmete?“

Podívala se na mě v údivu: „Ale jistě že si je vezmu,“ řekla. „Proč si myslíte, že jsem to dělala?“

„Myslel jsem, možná z oddanosti.“

„Nebuďte hloupý,“ zasmála se. „Mám sice Cola ráda. Ale musím taky z něčeho žít. Stejné jako on.“

„Takže jste v této kaši společně?“

Přikývla.

„A pěkně hluboko,“ dodal jsem.

Váhavě přikývla.

Po chvíli řekla: „Vy jste jediný, koho nechápu.“

Jsem soukromý detektiv,“ začal jsem vysvětlovat „Musím být věrný svému klientovi. Nemám všechny imunity, jako má obhájce. Výsledkem je, že musím chránit sebe a svého klienta.

Například nemohu zadržovat důkazy před policii, pokud je policie vyžaduje. Nemohu zatajit důkazy, které by přispěly k vyřešení případu, který policie vyšetřuje. Pokud bych to udělal dostal bych se do problémů.“

„Ale skrýváte mě,“ namítla.

„Ne. Tak to není,“ odporoval jsem. „Pouze vás beru na místo, kde vás nebude znepokojovat spousta novinářů.“

„Novinářů?“

„Ano. Četla jste dnešní večerní noviny.“

„Obávám se, že ne.“

„No, večerní noviny,“ pokračoval jsem, „se hodně věnují losangele-skému milionáři který byl uvězněn za vraždu.“

„Ale o mě nic nepíší. Nebo snad ano?“

„Ne. O vás zatím neví. Ale nepodceňujte zručnost reportérů.“

„Ale jak by moli reportéři najít něco, co by vedlo ke mě, ze skutečnosti, že Milt Calhoun byl uvězněn?“

„Budou mluvit s Calhounovým obhájcem. Ten bude velmi tajuplný. Nevysloví žádná jména, ale jméno Colburna Hala bude do případu zataženo. Pak reportéři začnou pronásledovat Hala.“

„A vy si myslíte, že bude mluvit?“ zeptala se.

„A vy si myslíte, že nic neprozradí?“ odpověděl jsem otázkou.

Chvíli o tom přemýšlela a pak řekla: „A proč neodsunete stranou jeho?“

„Protože,“ pokračoval jsem, „Hale je svědek. Zapletl se do případu. A policii by se nelíbilo, pokud by soukromý detektiv odsunul svědka stranou. A vůbec si nemyslete, že se vás pokouším odsunout stranou. Já vás pouze beru na místo, kde vás nebude nikdo obtěžovat a kde si můžete odpočinout.“

„Tak jo, už to chápu,“ zasmála se.

Než jsme přijeli do El Golfo, cítil jsem, že znám Nanncie velmi dobře, doopravdy, a že je správná žába. Chápal jsem její pohled na život. Nevěděl jsem, jak dlouho jí vydrží, ale věděl jsem, že dříve či později ji nějaký chlapík strhne z nohou, a věděl jsem, že by to mohl být docela dobře Milton Carling Calhoun, až přijde na správný přístup. Ale nemyslel jsem si, že je povinností soukromého detektiva napovědět mu ten přístup. Bylo na něm, aby mu to samotnému došlo.

Přijeli jsme do El Golfo právě včas, abychom dostali v motelu poslední dva pokoje.

Obrátil jsem se k Nanncie: „Jezdí tu autobus, který vás může odvézt, pokud budete potřebovat. Ale neuslyšíte o mě, neuslyšíte o nikom, dokud vás někdo nepřijede vyzvednout.“

„A když pro mě někdo přijede, co pak?“

„Pak,“ řekl jsem jí, „se pravděpodobně vydáte na dlouhou krásnou projížďku.“

„Dáme si spolu snídani v…“

„Do snídaně už budu pěkně daleko,“ usmál jsem se. „Mám spoustu práce.“

Natankoval jsem a pozval Nanncie na večeři do malé restauraci na protější straně ulice. Bylo pozdě, ale ještě měli nějaké smažené garnáty. Zalíbeně jsem pozoroval překvapení na jejím obličeji a potěšení, s kterým se pustila do jídla.

„Dávejte pozor, ať nám tu nepřiberete,“ varoval jsem ji se smíchem.

„A co peníze?“ zeptala se nesměle.

„Kolik máte?“

„Skoro nic.“

Zeptal jsem se: „Budete mít námitky, když vám nabídnu peníze, které pocházejí ze zálohy, kterou nám poskytl Milton Calhoun?“

„Když budu upřímná, Donalde… přijmu peníze, které máte odkudkoliv.“

Podal jsem jí sto dolarů.

Podívala se na ně očima široce rozevřenýma překvapením.

„To by vám mělo chvíli vydržet,“ poznamenal jsem. „Nesnažte se z toho skládat účty. Vemte je jako sto dolarů na výdaje a pokud vám nějaké zbydou, tak na ně zapomeňte.“

„Ale to jsou vaše peníze,“ namítla.

„Tam, odkud pocházejí, jich na nás čeká ještě spousta.“

Chvíli ještě váhala, pak je poskládala a založila do peněženky. Napadlo mě, že to bylo nejvíc peněz, které kdy viděla dohromady.

Dojedli jsme večeři. Koupil jsem ještě pár láhví minerální vody Techuacan a otvírák na láhve, aby si je mohla vzít na pokoj. Vysvětlil jsem jí, že je lepší pít Techuacan – mexickou minerální vodu, než riskovat pití vody z kohoutku.

Když jsem jí chtěl dát dobrou noc, natáhla se a políbila mě.

„Donalde,“ zašeptala, „nevím jestli vám to už někdo řekl, ale jste výjimečný člověk.“

„A to mi říkáte teď?“ zeptal jsem se.

„Ano, to vám říkám teď,“ a znovu mě políbila.

Kapitola 15

Vstal jsem před svítáním a vydal se na dlouhou osamocenou jízdu na sever. Nechal jsem přílivové pláně El Golfo De Santa Clara daleko za sebou, šplhal jsem míli za mílí na náhorní plošinu.

Východ se zbarvil do jasné oranžové, pak znachovatěl a nakonec se slunce vyhouplo nad horami, které vrhly dlouhé stíny na les a pusté pouštní pláně.

Nakonec jsem dorazil k odbočce.

Do té doby bylo jasné denní světlo.

Byla to práce, abych se dostal do El Centro včas na předběžné přelíčení, ale nakonec jsem to zvládl.

Zástupce obžaloby byl muž jménem Roberts, Clinton Roberts, a bral sám sebe až moc vážně.

Začal svoji řeč k soudci Polkoví, který řídil předběžné přelíčení:

„Cílem tohoto přelíčení, pokud soud dovolí, není potvrdit vinu obviněného, ale pouze předložit důkazy, že byl spáchán zločin, potvrdit, že tyto důkazy jsou postačující a že jsou zde důvodné předpoklady spojovat obviněného s tímto zločinem a…“

Soudce Polk se trochu zamračil, jako kdyby měl námitky proti tomu, aby ho poučoval nějaký mladíček.

„Tento soud plně rozumí účelu předběžného slyšení, pane žalobce.“ řekl. „Nepotřebujete to vysvětlovat“

„Já to nevysvětluji, pokud soud dovolí,“ namítl Roberts. „Snažím se pouze vymezit pozici této soudní instance, protože kvůli význačnosti a postavení obžalovaného ve společnosti se chystáme v případu zajít dále, než by bylo obvyklé. Chystáme se předložit dostatek důkazů, které plně ukáží závažnost spáchaného činu a spojení obviněného s tímto činem, a pokud obžalovaný bude schopen vysvětlit určité důkazy, s povděkem toto vysvětlení přijmeme, takže předběžné přelíčení proti němu může být zastaveno a obviněný bude propuštěn z vazby.“

Antony Newberry svírajíce své tenké rty do ironického úšklebku řekl: „Jinými slovy přivítáte, aby obhajoba ukázala, co má všechno v rukou, už během tohoto předběžného přelíčení.“

„Ale vůbec ne,“ ohradil se Roberts. „Jednoduše se snažíme ukázat, že obžaloba povede tento případ poněkud neobvyklým způsobem, a pokud obhajoba bude schopna vysvětili předložené důkazy, budeme vzhledem ke společenskému postavení obviněného jenom rádi, že se můžeme připojit k obhajobě, a požádáme soud o zproštění viny.“

„A pokud obhajoba nepodá žádné vysvětlení?“ zeptal se Newberry.

„Vzhledem k okolnostem,“ odfrkl Roberts, „budeme požadovat, aby obžalovaný byl předvolán k přelíčení před nejvyšším porotou a obviněn z vraždy prvního stupně.“

„Tak začněte se svými důkazy,“ pobídl soudce Polk netrpělivě Robertse.

Roberts předvolal jako prvního svědka okresního inspektora, a ten představil diagram zobrazující část cesty mezi Calexico a Imperiál.

Newberry se vzdal křížového výslechu.

Roberts k svědectví předvolal policistu z Calexico, který byl ve službě v noci devatenáctého a ráno dvacátého. Zpozoroval pick-up s obytným člunem na přívěsu zaparkovaný na odpočívadle u cestě velmi blízko severního okraje města Calexico. Viděl ho už brzy večer devatenáctého a zahlédl ho krátce po půlnoci dvacátého. Rozhodl se zatím obyvatele obytného člunu neznepokojovat, ale ráno je probudit a oznámit jim, že je zakázáno kempovat na odpočívadle a že musí trvat na tom, aby odpočívadlo opustili.

Policista opakovaně klepal na dveře. Nedostal žádnou odpověď, tak zkusil kliku od dveří. Nebylo zamčeno. Otevřel tedy, podíval se dovnitř a zahlédl na podlaze roztažené tělo.

Došel k závěru, že muž byl zastřelen. Okamžitě se otočil zavřel dveře a dal si pozor, aby při zavírání nezanechal žádné další otisky prstu. Pak zavolal vysílačkou komisařství, oni tam vyslali tým vyšetřovatelů a upozornili šerifa v El Centro, který poslal své zástupce.

vyšetřovatelé převezli pick-up a obytný člun na policejní komisařství v Calexico, kde byli technicky vybaveni pro vědecké prozkoumání.

Ze šerifovy kanceláře byl povolán odborník na otisky prstů a během krátké doby se dostavil i seržant Frank Sellers, odborník na vyšetřování vražd z Los Angeleské policie, který byl často venkovskými okrsky vyžádán jako konzultant v složitějších případech.

Newberry znuděně prohlásil: „Nemám ke svědkovi žádné otázky.“

Policista identifikoval diagram, který byl předložen prvním svědkem a označil místo na odpočívadle na okraji města, kde byl objeven pick-up

Obhajoba opět neměla žádné otázky.

Jako další byl předvolán odborník na otisky prstů ze šerifovy kanceláře. Potvrdil, že pečlivě poprášil vnitřek stejně jako vnějšek pick-upu i obytného člunu a hledal otisky prstů.

Našel nějaké?

Opravdu našel. Našel spoustu otisků, které nebyly čitelné. Přesněji, našel sedmdesát pět otisků, které nemohly být identifikovány, ale našel i několik otisků, které byty identifikovány.

‚A ty otisky, které byly identifikovány,“ zeptal se Roberts, „kde jste je našel?“

„Našel jsem pět otisků levé ruky, které se nacházely na hliníkovém povrchu obytného člunu nalevo kousek od kliky dveří. Jeden z otisků, pravděpodobně otisk palce byl rozmazaný, ostatní otisky byly čisté a čitelné.“

„Máte fotografie oněch otisků?“

.Ano.“

„Předložte je prosím.“

Svědek předložil fotografie.

„A teď. Řekl jste, že otisky byty identifikovány. Identifikoval jste tedy tyto čtyři otisky prstů, které byly jasné a nerozmazané. Čí jsou to otisky?“

„Jsou to otisky Miltona Carlinga Calhouna, obžalovaného v tomto případě.“

V soudní síni se mezi diváky ozval překvapený šum. Newberryho oči mrkaly několikrát za vteřinu, ale na obličeji měl kamenný výraz hráče pokru.

Calhoun byl jediný, který ukázal nějaké emoce. Nejdříve se zatvářil nevěřícně a pak zklamaně. Tentokrát se Newberry pokusil o povrchní křížový výslech.

„Vy nevíte, kdy se tam ty otisky prstů objevily?“

„Ne pane, to nevím. Jediné, co mohu s určitostí prohlásit, že tam byly už předtím, než jsem byl zavolán, abych obytný člun prohlédl a našel nějaké otisky prstů a to bylo ráno dvacátého.“

„Jste si absolutně jistý, že to jsou otisky obžalovaného?“

„Absolutně.“

„Každý otisk, nebo jako úhrnný efekt několika otisků?“

„Nerozumím.“

„Jestli jste identifikoval každý otisk zvlášť nebo pouze jeden a vzhledem k poloze otisků na člunu jste usoudil, že jde o otisky jedné ruky.“ doplnil Newberry.

„Ne, pane,“ odpověděl svědek, „identifikoval jsem každý otisk zvlášť. Na každém otisku bylo dost shodných prvků, takže jsem identifikaci prohlásil za pozitivní.“

Newberry ho propustil.

Lékařský vyšetřovatel povolaný šerifovou kanceláří vysvětlil, že přijel s okresním koronerem do Calexico; že tělo bylo nalezeno na podlaze obytného člunu; pak bylo převezeno do márnice, kde bylo dodatečné ohledáno. Smrt byla zapříčiněna kulkou ráže třicetosm, která pronikla do hrudi, prošla srdeční komorou a usadila se blízko páteře na pravé straně těla; pronikla hrudníkem šikmo, zespodu nahoru. Kulka byla vyňata. Smrt nastala, jak mohl nejpřesněji zjistit na základě ohledání, které provedl na místě činu, a pozdější pitvy, přibližně mezi devátou večer devatenáctého a třetí ráno dvacátého.

Newberryho křížový výslech byl opět povrchní.

Jak byla stanovena doba smrti?

Odpověď zněla, že svědek vzal do úvahy teplotu těla, postup rigor mortis a posmrtné skvrny, teplotu té noci podle meteoroligického hlášení, odhadl teplotu uvnitř obytného člunu a tak dále.

A co obsah žaludku? Nedal snad obsah žaludku definitivní představu o tom, jak dlouho po tom, co bylo poslední jídlo požito, nastala smrt.

„Obsah žaludku neprokázal žádnou pomoc,“ odpověděl lékař. „Poslední jídlo bylo požito několik hodin před smrtí, ale nejsou důkazy, kdy přesně.“

Podal jsem Newberrymu útržek papíru s poznámkami: Zjistěte něco o situaci v obytném člunu. Byla elektrika zapnuta v době, kdy bylo objeveno tělo? Byl tam plynový sporák, který byl použitý a který by mohl změnit teplotu v obytném člunu a tím ovlivnit dobu smrti? A zeptejte se, jestli není pravda, že rígor mortis občas postupuje velmi pomalu a někdy téměř okamžitě, obzvláště, jestliže smrt nastane po rozčilení v hádce.

Newberry si moje poznámky zamyšleně přečetl, zmačkal papír, odhodil ho do odpadkového koše a obrátil se k svědkovi: „Nemám žádné další otázky.“

Svědek opustil místo pro svědky.

Žaloba předložila ověřenou kopii State Firearms Records, ukazující že Milton Carling Calhoun koupil určitý revolver Smith & Wesson ráže třicet osm s hlavní 1.78 palce, číslo 1-3-3-3-4-7, jehož válec obsahoval pouze pět nábojů. Zbraň byla zakoupena u Sierra Sporting Company v březnu před třemi lety.

Byla předložena fotostatická kopie záznamu, která potvrzovala podpis Miltona C. Calhouna a jeho adresu.

Roberts oznámil: „Předvoláváme na místo pro svědky seržanta Franka Sellerse z policejního komisařství Los Angeles.“

Sellers složil přísahu s unuděným výrazem jako někdo, kdo svědčil už aspoň tisíckrát.

Obžaloba několika otázkami ověřila Sellersovu profesionální kvalifikaci a skutečnost, že byl v Calexico ráno dvacátého.

„Co vás přivedlo do Calexico?“ zeptal se Roberts.

„Naše komisařství bylo požádáno policejním ředitelstvím v Calexico, aby jim prokázalo nějakou technickou pomoc ve spojení se záležitostí…“

„Moment,“ přerušil ho Newberry, „pokud ona záležitost není spojena s projednávaným případem, mám námitku proti tomu, aby svědek vysvětloval co dělal v Calexico. Je to nepřípustné, irelevantní a nepodstatné.“

„Je to nepřímo spojeno s případem,“ odpověděl Roberts, „ale odvolám svoji otázku, pokud si to obhajoba přeje.“

Newberry se vítězoslavně usmál, jako kdyby ve skutečnosti dosáhl něčeho jiného, kromě toho, že mě zabránil získat některé informace, které jsem potřeboval

„Ale byl jste v Calexico ráno dvacátého?“ pokračoval Roberts. „Ano, pane.“

„A v kolik hodin?“

„Přiletěl jsem letadlem kolem půl šesté ráno.“

„A co jste udělal?“

„Hlásil jsem se na policejní stanici.“

„A pak?“

„Později jsem zasel do hotelu De Anza na snídani.“

„A co stalo, když jste dorazil do hotelu De Anza?“

„Našel jsem jednoho soukromého detektiva, Donalda Lama, kterého dávno znám, se kterým jsem měl určitá jednání při mnoha příležitostech a který tam seděl doprovázen panem Miltonem Carlingem Calhounem, obžalovaným v tomto případě.“

„Dal jste se s nimi do hovoru?“

„Ó, ano. Zeptal jsem se Lama, co tam dělá, a bylo mi dáno na srozuměnou, že pracuje na nějakém případu a že obžalovaný v tomto případě je jeho klient.“

„A co pak?“

„Pak přišel policista z Calexico a požádal mě, abych se k němu na chvíli připojil. Sdělil mi, že právě byla objevena vražda, zrovna na periferii města Calexico.

Doprovodil jsem toho muže na místo činu, kde jsem uviděl obytný člun přimontovaný na pontonech a připevněný na přívěsu za Fordem pick-upem.“

„Prohledali jste okolí a hledali možnou vražednou zbraň?“ zeptal se Roberts.

„Ano,“ odpověděl Sellers. „A našli jste nějakou zbraň?“

„Ne, tehdy ne.“

„Co myslíte tím tehdy?“

„Mám na mysli to, že vražedná zbraň byla nalezena později.“

„Kým?“

„Věřím,“ odpověděl Sellers, „že vražedná zbraň byla objevena panem Donaldem Lamem.“

„Je pan Donald Lam přítomen v soudní síni?“

„Ano, je. Sedí támhle v přední řadě.“

„Žádám ctihodný soud o povolení dočasně odvolat tohoto svědka a předvolat ke svědectví Donalda Lama.“

„Z jakého důvodu?“ zeptal Newberry.

„Abych prokázal, jak byla nalezena vražedná zbraň.“

Nemyslím si, že to je řádný postup,“ namítl Newberry.

Soudce Polk netrpělivě zavrtěl hlavou: „Nechystáme se přeci bazírovat na technických termínech, pane obhájce. Seržant Sellers na chvíli odstoupí, zatímco Donald Lam složí přísahu. Vstaňte, pane Lame.“

Postavil jsem se.

„Zvedněte pravou ruku.“

Zvedl jsem pravou ruku.

Zapisovatel spustil: „Slavnostně přísaháte, že veškeré svědectví, které předložíte tomuto soudu v tomto případě, bude pravda, celá pravda a nic než pravda. K tomu vám pomáhej Bůh.“

„Přísahám.“

Zeptali se mě na mé jméno, adresu a zaměstnání, já jsem poskytl ryto informace pro záznamy soudu a usadil jsem se v křesle pro svědky.

Roberts, který si patrně pečlivě nacvičil své otázky a sledoval velmi dobře promyšlený plán, se zeptal: „Vy jste šel na místo činu?“

„Nevím,“ odpověděl jsem.

„Jak to myslíte, že nevíte?“

„Nebyla tam žádná mrtvola, když jsem se tam dostal.“

„Ale;, šel jste na místo, kde byl objeven pick-up s přívěsem?“

„Nevím.“

„Dobrá, tak jste šel tam, kde jste si myslel, že je to místo?“

„Námitka.“ vykřikl Newberry. „Co si svědek myslel nebo ne, není důležité. Otázka je sugestivní.“

„V pořádku,“ připustil soudce Polk, „námitce se vyhovuje.“

„Dobrá,“ odsekl Roberts, „odvolávám tuto otázku. Prosím podívejte se pozorně na tuto mapu nebo lépe řečeno náčrt severní části města Calexico, pane Lame. Říká vám to něco? Umíte se orientovat v mapě?“

„Obecně.“

„Tak se prosím pozorně podívejte na určité značky, které znázorňují místo, kde jak svědkové určili, byl zaparkován pick-up a přívěs s obytným člunem. Šel jste do toho prostoru?“

Ano.“

„Kdy?“

„Nevím přesnou hodinu. Bylo to někdy dopoledne dvacátého.“

„Hledal jste vražednou zbraň?“ pokračoval s otázkami Roberts.

„Jen jsem si to tam prohlížel. Chtěl jsem zjistit, zda nebyl přehlédnut žádný důkaz,“ odpověděl jsem.

Seržant Sellers nadskočil, jako kdyby ho píchla vosa. Zástupce šerifa, který seděl u soudu, se zamračil.

„A co jste udělal?“

„Prohlédl jsem si místo, kde se poflakovalo několik lidí, a pak jsem kráčel až k nejvzdálenějšímu konci odpočívadla.“

„Můžete nám to ukázat na náčrtku, předmětu doličném A. kam až jste došel?“

Přešel jsem k mapě a ukázal na místo označené jako Odvodňovací příkop.

„Šel jsem až ke konci tohoto odvodňovacího příkopu,“ poznamenal jsem.

„A co jste hledal?“

„Jakýkoliv důkaz, který mohl být přehlédnut.“

„To už jste řekl předtím.“

„Zeptal jste se mě a tak odpovídám.“

„A jaký důkaz jste si myslel, že by mohl být přehlédnut?“

„Chtěl jsem zjistit, jestli si někdo dal tu práci, přebrodil se přes blátivé dno příkopu a prohlédl pole vojtěšky na druhé straně.“

„Nalezl jste nějaké stopy naznačující, že by se někdo dostal přes příkop?“

„Ne.“

„A proto jste cítil, že nikdo onen odvodňovací příkop nepřešel od té doby, co voda zanechala zbytek bláta na dně?“

„Ano.“

„A co přinutilo vás, abyste přebrodil to bahno?“

„Skutečnost že to nikdo jiný neudělal.“

„Ale pokud vrah nepřebrodil příkop, co vás vedlo k tomu, že jste si myslel, že tam na druhé straně mohou být nalezeny nějaké důkazy?“

„Muž, který vrhá míček, nemusí nutně stát na domácí metě.“

Soudní síň odpověděla na pohotovou odpověď smíchem.

Roberts si autoritativně odkašlal.

„Nemusíte se snažit nejapně vtipkovat, pane Lame.“

„Nesnažím se vtipkovat, pouze poukazuji na to, co je jasné i malému dítěti.“

„Každopádně, rozhodl jste se přebrodit ten příkop.“

„Nejenom, že jsem se rozhodl. Také jsem to udělal.“

„A co jste udělal pak, když jste ho přebrodil? Mimochodem, jak jste ho vlastně přebrodil?“

„No, přesel jsem přes něj.“

„Ne, ne. Myslím tím, co jste udělal s botami a ponožkami.“

„Zul jsem si je a nesl je v rukou.“

„A když jste přebrodil příkop, vyšplhal jste na druhý břeh bosý?“

„Ano.“

„A co jste udělal pak?“

„Šel jsem podél příkopu nejdříve na jednu a pak na druhou stranu.“

„Když jsem se dostal do určitého místa, které se vám pokusím označit na mapě, zahlédl jsem jak se v poli něco kovově zalesklo. Šel jsem pak do pole dost daleko, abych zjistil že to je revolver.“

„A co jste udělal pak?“

„Požádal jsem jednoho malého chlapce, který sel za mnou, aby zavolal policii.“

„A bylo to tehdy poprvé, co jste viděl tu zbraň?“

„Ano, pane.“

„A teď, aby nedošlo k nedorozumění,“ upozornil Roberts. „Ukáži vám revolver ráže třicet osm s hlavní 1.78 palce označený 1-3-3-3-4-7 na pět výstřelů. Podívejte se na tu zbraň, prosím. Bude zařazena, pokud soud dovolí jako předmět doličný B.“

Podíval jsem se na revolver a odpověděl jsem: „Vypadá velmi podobně, jako ta zbraň na poli. Já jsem ji nezvedl. Pouze jsem požádal malého chlapce, aby upozornil policii a požádal je, aby tam hned přijeli. Tedy přesněji řečeno, řekl jsem mu, aby šel za rodiči a požádal je, aby upozornili policii.“

„Nyní dávejte pozor. Ten malý chlapec Poznal byste ho, kdybyste ho znovu uviděl.“

„Ovšem, že ano, pane.“

„Postav se, prosím, Lorenzo.“

Desetiletý chlapec mající údivem oči navrch hlavy se postavil. Je to ten chlapec?“ zeptal se mě Roberts.

„Ano.“

„Můžeš si zase sednout,“ pokynul Roberts Lorenzovi. Roberts se na mě dlouze a upřeně zadíval.

„Pane Lame, mám takovou předtuchu, že vražedná zbraň byla ve vašem držení, už když jste šel na místo, které bylo označeno na mapě.“

„To není pravda,“ odporoval jsem.

„Dále si myslím, že jste se tam šel poohlédnout po nějakém vhodném místě, kam byste tu zbraň mohl ukrýt. Pak, když jste zjistil, že se nikdo nepřebrodil přes blátivé dno odvodňovacího příkopu, rozhodl jste se, že by to mohl být dobrý nápad, zanechat zbraň v poli vojtěšky.“

„To není pravda,“ zopakoval jsem.

„A ještě předpokládám, že jste vešel dál do pole, kde jste zbraň upustil. Pak jste zamýšlel vrátit se, přebrodit se zpátky přes příkop a nikomu neříci o tom, co jste udělal Ale přítomnost tohoto mladého muže, Lorenza Gonzalese, vás přinutila změnit vaše plány. Zvědavé oči tohoto malého chlapce objevily, že jste se snažil něco skrýt, a zeptal se vás, co to je. Tak nějak to mohlo proběhnout.“

„Tak to vůbec nebylo,“ namítl jsem opět zbytečně.

„A protože tento malý chlapec stál na místě, odkud mohl během krátké doby objevit onu zbraň, a nepochybně by se tak stalo, kdybyste ho tam nechal samotného. Za těch okolností by skutečnost, že jste tam tu zbraň podvrhl, byla okamžitě patrná, změnil jste své plány a předstíral, že jste zbraň objevil sám, a požádal jste malého Lorenza, aby běžel za svými rodiči a řekl jim, ať zavolají policii.“

„To není pravda.“

„A dále předpokládám, že jste to udělal proto, abyste chránil svého klienta, Miltona Carlinga Calhouna.“

„To už vůbec není pravda,“ ohradil jsem se rozhořčeně.

„Ale při nalezení zbraně jste měl neobvyklé štěstí.“

„To je pravda.“

„A pomocí šestého smyslu jste byl schopen jít přímo k místu, kde zbraň byla schována?“

„Tak to ale vůbec nebylo.“

„Tak proč jste tam tedy šel?“

„Protože jsem dělal všeobecný průzkum okolí.“

„A ten průzkum zapříčinil, že jste si sundal boty a ponožky a přebrodil se přes velmi kašovité, blátivé dno příkopu, abyste se dostal na pole vojtěšky, kam by, jak vám vaše zvědavá mysl předložila, vrah mohl odhodit zbraň, aniž by zanechal nějaké stopy v blátě na dně příkopu.“

„Chtěl jsem prohledat tu oblast. Proto jsem přebrodil příkop. A náhodou jsem objevil zbraň.“

„A nikdy předtím ve svém životě jste tu zbraň neviděl?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“

„Och, Vaše Ctihodnosti,“ zasáhl Newberry. „Už jsem měl mít námitku před hodnou chvílí, ale nechal jsem tuto frašku zajít tak daleko, protože jsem si myslel, že obžaloba má možná na zřeteli nějaký konkrétní cil. Protestuji proti celé řadě otázek, protože obžaloba se pokouší podrobit křížovému výslechu vlastního svědka.“

„Námitka se přijímá,“ přikývl soudce Polk.

„A žádám vyškrtnutí celého svědectví tohoto svědka, protože svědectví bylo nepatřičně vylákáno a je výsledkem nevhodných otázek. Výslech je nepředložený, nevhodný a nemístný.“

„Vyškrtnutí se odmítá,“ rozhodl soudce Polk.

Roberts se zeptal: „Přejete si podrobit tohoto svědka křížovému výslechu, než ho pustím ze stanoviště svědků a zavolám zpět seržanta Franka Sellerse.

„Ovšem, že ne,“ usmál se Newberry. „Když už to za mě udělala obžaloba, nemám na tohoto svědka žádné další otázky. Toto je pouze muž, který náhodou přišel na místo činu a provedl tam průzkum, který příslušel kanceláři šerifa tohoto okresu a policii města Calexico, nemluvě o skutečně významném odborníkovi povolaném z Los Angeles,“ Newberry sarkasticky pootočil hlavu směrem k seržantu Sellersovi. Seržant Sellers napůl zlostně vstal ze židle, ale pak si to rozmyslel,

„Není potřeba předvádět svoji výřečnost,“ napomenul soudce Polk Newberryho.

„Můžete odstoupit, pane Lame. Seržant Sellers se vrátí na místo svědků.“

„A nyní, když jsme poněkud objasnili pozadí nálezu vražedné zbraně,“ spustil Roberts, „mohl byste prosím říci, co se stalo podle vašich vlastních znalostí?“

„Byl jsem na policejním ředitelství v Calexico a hovořil jsem s ředitelem. Ten měl najednou telefonní hovor a pak mi oznámil…“

„Námitka, námitka,“ zasáhl Newberry. „Protestuji na základě toho, že jakýkoliv rozhovor, který jste vedl s náčelníkem policie a který obžalovaný neslyšel je z doslechu, nepříslušný, irelevantní a nepodstatný. Nic nenasvědčuje tomu, že tento rozhovor byl obviněnému sdělen.“

„Námitka se přijímá,“ řekl vyčerpaně soudce Polk.

„Tak nám tedy řekněte, co jste udělal, po vašem rozhovoru,“ zeptal se Roberts.“

Sellers odpověděl: „Zavolal jsem jednoho policejního důstojníka a požádal ho, aby mě zavezl na místo činu.“

„Byl tam v tu chvíli zástupce šerifa?“

„Na policejním ředitelství bylo v tu chvíli několik lidí ze šerifovy kanceláře, ale pracovali na vyvolávání otisků prstů a jiných věcech. Ve skutečnosti jsem si od tohoto uspěchaného typu moc nesliboval…“

„Námitka, žádám vyškrtnutí všeho, co následuje po slovech ‚Ve skutečnosti‘,“ ozval se Newberry.

Soudce Polk souhlasil: „Vyškrtává se. Seržante velmi dobře víte, že nemáte předkládat žádné vlastní názory.“

„Omlouvám se, Vaše Ctihodnosti,“ řekl zkroušeně Sellers. „Jenom mi to uklouzlo. Přemýšlel jsem o svých reakcích v tu chvíli a o tom, co jsem dělal, a jak se stalo, že jsme nepozvali nikoho ze šerifovy kanceláře, aby tam s námi taky jel.“

„To je v pořádku. To by vyšlo najevo při křížovém výslechu,“ upozornil soudce Polk. „Ale teď pokračujte a povězte nám, co jste vy osobně udělal a co jste vy osobně zjistil, seržante.“

Sellers, který se viditelně vůbec necítil ve své kůži, se nepohodlně zavrtěl v křesle a pokračoval: „Spolu s jedním policistou z Calexico jsme odjeli zpátky na místo činu. Ten malý chlapec, Lorenzo Gonzales, tam na nás už čekal. Řekl něco, co samozřejmé nemohu opakovat, protože to nebylo vyřčeno za přítomnosti obviněného, ale jako výsledek toho, co řekl, jsme spolu s policistou přebrodili zavodňovací příkop v místech, kde stál Donald Lam – tedy téměř tam, kde se nacházela zbraň, která jak se ukázalo později, je zbraní označenou jako předmět doličný B a byla předložena v tomto případě jako důkaz.“

„A co jste udělal?“

„Zasunul jsem plnicí pero do hlavně zbraně, tak abych uchránil od setření otisky prstů, které by případně na zbrani mohly být, zvedl jsem pero, čímž jsem zvedl i onu zbraň a tento prostředek jsem použil, abych udržel zbraň ve svislé poloze. Přenesl jsem ji tímto způsobem přes příkop.

Pak jsme odvezli zbraň na policejní stanici, kde byla prozkoumána kvůli otiskům prstů.

Na zbrani nebyly nalezeny žádné otisky. Mohu potvrdit, že se dá těžko očekávat, že se objeví čitelné otisky na kovu tohoto druhu.“

„A byly tam vůbec nějaké otisky?“

„Námitka,“ zasáhl Newberry. „Vyžaduje se svědectví z druhé ruky.“ Sellers se na něho zašklebil a odpověděl: „Byl jsem přítomen, když se provádělo ohledání. Vaše Ctihodnosti.“

„A byly tam tedy vůbec nějaké otisky?“ zeptal se znovu Roberts. „Byly tam nějaké rozmazané, ale nic co by bylo identifikovatelného.“

„Co se se zbraní stalo následovně?“

„Přenesl jsem ji do kanceláře šerifa tohoto okresu, kde jsme spolu s odborníkem na balistiku vystřelili z té zbraně zkušební výstřely. Kulky z těchto výstřelů spolu s kulkou vyňatou z těla oběti jsme položili pod srovnávací mikroskop.“

„A co jste objevili?“

„Objevili jsme perfektní shodu.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že zbraň, která byla představena jako předmět doličný B je vražednou zbraní, která vystřelila osudnou kulku.“

„Ke svědkovi v současnosti nemám žádné další otázky,“ zakončil svůj výslech Roberts. „Obhajoba může přistoupit ke křížovému výslechu.“

Newberry se na chvíli zamyslel a pak prohlásil: „Obhajoba ke svědkovi také nemá žádné otázky.“

„Povolává se Lorenzo Gonzales,“ oznámil Roberts.

Lorenzo, který vypadal náhle strašně polekaně, postoupil dopředu.

„Kolik je ti let, mladý muži?“ zeptal se laskavě soudce Polk.

„Deset, bude mi jedenáct.“

„A rozumíš podstatě přísahy?“

„Ano, pane.“

„A co znamená?“

„Znamená, že musím říkat pravdu.“

„A co se stane, když neřekneš pravdu?“

„Budu potrestán.“

„A bojíš se potrestání?“

„Každý se bojí potrestání.“

„Přistupte k přísaze,“ pobídl Polk zapisovatele.

Zapisovattel přečetl přísahu a Lorenzo přísahal.

Roberts začal s otázkami: „Znáte Donalda Lama, svědka který zde vypovídal před nějakou chvílí?“

„Ano pane.“

„A co dělal, když jste ho viděl poprvé?“

„Přecházel přes odpočívadlo. Tam, kde všichni ostatní lidé stáli.“

„A co jsi viděl pak?“

„Viděl jsem, jak si zul boty a ponožky a přebrodil bahnité dno odvodňovacího příkonu.“

„A co jsi měl tehdy na sobě.“

„Kalhoty a košili.“

„Měl jsi dlouhé kalhoty?“

„Ne pane, byly to takové ty pracovní kalhoty, které jsou ustřiženy trochu pod koleny.“

„A co tvoje boty a ponožky.“

„Neměl jsem žádné. Nikdy nenosím boty. Jenom do kostela a nebo při příležitostech, jako je tento soud. Boty ubližují mým nohám.“

„Takže jsi tehdy byl bos?“

„Ano, pane.“

„A přeběhnout odvodňovací příkop pro tebe nebylo tedy těžké?“

„Ne, pane.“

„A co tě přimělo k tomu, abys ho přeběhl?“

Lorenzo, který byl viditelně pečlivé instruován, odpověděl: „Viděl jsem, že ten detektiv něco našel.“

„Námitka,“ vložil se do toho Newberry. „Otázka je právně nepřípustná, vyvolává úsudek svědka a odpovědí je vlastní názor svědka.“

Soudce Polka to ale zaujalo. Nakláněl se dopředu, že málem přepadl přes stůl. „Soud sám položí několik otázek,“ oznámil. „Mladý muži, bylo něco v pohybech nebo chování tohoto soukromého detektiva, Donalda Lama, co zapříčinilo, že jsi si myslel že něco našel?“

„Ano.“

„Co to bylo?“

„No, víte, on šel podél břehu příkopu na jednu stranu, pak na druhou stranu… já jsem ho pozoroval… náhle se zarazil, pak se otočil a kráčel směrem do pole vojtěšky: pak se zastavil, zády ke mě, takže jsem neviděl, co dělá, pak se znovu otočil a zamířil zpátky ke břehu příkopu.“

„A co jsi udělal ty?“

„Jakmile jsem viděl, že něco našel, přebrodil jsem blátivé dno příkopu, vylezl na břeh na druhé straně a přeběhl přes vojtěšku k místu, kde stál.“

„Utíkal jsi rychle?“

„Opravdu, velice rychle seňore. Mám silné nohy. Mohu běžet přes kameny a drsnou cestu stejně jako kdybych měl boty… Lépe, než kdybych měl boty.“

„A co se stalo pak?“

„Když ten muž uviděl, že vím, že něco našel, řekl mi, abych běžel za svými rodiči a řekl jim, ať zavolají policii.“

„Pokud soud dovolí,“ přerušil výpověď Newberry, „toto je pouze názor svědka. Nekompetentní, irelevantní, nepodstatné. Vyžaduji…“

„Ještě chvíli,“ přerušil ho soudce Polk. „Námitka bude přijata, ale chci se zeptat toho mladého muže na několik dalších otázek. „Tak,“ obrátil se k Lorenzovi, „co ještě udělal pan Lam neobvyklého?“

„No, začal kráčet směrem k břehu příkopu. Když udělal pár kroků, viděl mě jak přibíhám, co nejrychleji mohu, abych se k němu přidal.“

„A co jsi udělal ty?“

„Zeptal jsem se ho: ‚Co jste našel, pane?‘ a on mi nejdříve přímo neodpověděl. Chvíli přemýšlel a pak řekl, že na tom nezáleží. Pak mě vyzval, abych šel ihned domů. Zeptal se mě, jestli bydlím někde nedaleko. Přisvědčil jsem, že ano. Pak řekl: ‚Běž domů a pověz otci, aby zavolal policii a oznámil jim, ať sem okamžitě přijedou.‘ Já jsem se ještě zeptal: ‚Co jste to tam našel?‘ A on mi neřekl nic a tak jsem se snažil něco zahlédnout a pak jsem uviděl zbraň.“

„Byla zřetelně vidět z místa, kde jsi stál?“

„Ne, moc zřetelně ne. Ale já bych ji zahlédl i kdyby mi nic neřekl. Ležela na místě, kde se slunce odráželo na kovu, takže jsem viděl, že je něco v poli.“

„Myslím si, že svědek nám pověděl příběh způsobem, který je v jistém smyslu přípustný jako důkaz,“ uzavřel soudce Polk výslech. „Má obžaloba nebo obhajoba nějaké otázky?“

„Prohlášení svědka zahrnuje veškeré důkazy, které jsem předpokládal, že nám toto svědectví poskytne,“ řekl spokojeně Roberts.

„Chcete svědka podrobit křížovému výslechu?“ zeptal se soudce Newberryho.

Newberry potřásl důrazně hlavou. „Žádné otázky,“ řekl. „A trvám na tom, aby bylo vyškrtnuto celé svědectví, protože svědek je příliš mladý, aby rozuměl podstatě přísahy.“

„Odmítá se.“

„Další důvod je, že svědectví podávané tímto svědkem je čistě spekulativní, je nepředmětné a vztahuje se pouze k závěrům vytvořeným tímto svědkem.“

„Vyškrtnutí se zamítá,“ zopakoval soudce Polk. „Připouštím, že určitá část svědectví předkládaného tímto svědkem, vychází ze závěrů, které si vytvořil sám ve své mysli, ale v každém případě, základ těchto vývodů je pravdivý. Je to přípustné svědectví, takže jakékoliv nařčení, že svědkovy myšlenky, názory nebo vývody, které získal na základě toho, co viděl jsou nepodložené, je neopodstatněné.

Toto je zajímavá část svědectví a prohlašuji, že na soud učinilo silný dojem, přestože zatím nerozumí, k čemu to dovede.

Je to váš předpoklad, pane žalobce, že tato vražedná zbraň byla ve vlastnictví Donalda Lama a že byla Donaldem Lamem odnesena na pole a tajně umístěna na místo, kde byla později nalezena?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl Roberts.

„Tak dobrá, pokračujte dalšími svědky,“ pobídl ho soudce Polk a zamyšleně se na mě podíval.

Roberts zavolal muže, který se představil jako Smith a který dosvědčil, že je poloprofesionální hráč baseballu, který hraje na pozici přihazovače. Že ho odvedli na místo činu… seržant Sellers ho tam vzal… že mu dali revolver, který byl přesnou kopií zbraně předložené jako předmět doličný B, že to byl Smith & Wesson s komorou na pět nábojů a hlavní 1,78 palců, že stál u příkopu na místě činu a hodil zbraň jak nejdál mohl; že ji nehodil pouze jednou, ale několikrát, ale ani jednou nebyl schopen hodit zbraň až k místu, kde byla nalezena, když přijela policie.

„Nějaké otázky?“ obrátil se Roberts na Newberryho.

Ten zavrtěl hlavou.

„Prosím za prominutí, vaše Ctihodnosti,“ vložil jsem se do toho. „Protože moje osoba byla napadena, a moje pravdomluvnost byla zpochybněna, rád bych se zeptal jednu otázku, zdali se ten muž snažil hodit zbraň také z bodu, který byl na konci odpočívadla, nebo zdali stál pouze na místě činu. Není tady žádný důkaz, že osoba, která házela zbraň stála přímo na místě činu a…“

„Promiňte,“ přerušil mě soudce Polk. „Jste mimo pořadí. Přesto oceňuji hledisko, na které jste poukázal. Pokud si obhajoba bude přát vysvětlit tento bod, samozřejmě je oprávněna to udělat. Na druhé straně pokud se týče soudu, je to samozřejmý fakt. Mapa ukazuje pole vojtěšky a místo, kde byla nalezena zbraň. Když člověk přejde od místa činu ke konci odpočívadla a odtud hodí zbraň přímo, může být ušetřeno několik stop oproti tomu, když se hází přímo z místa činu. To je záležitost jednoduché matematiky.“

„Okamžik, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Roberts, „stavíme na závěru, že pokud vrah odhodil zbraň, chtěl se jí zbavit, jak nejdříve to bylo možné, opustil obytný člun, přeběhl přímo k okraji příkopu a snažil se ukrýt zbraň, uviděl blátivé dno příkopu a rozhodl se odhodit zbraň, jak nejdál mohl. Není tu žádný důvod, že běžel dolů ke konci odpočívadla.“

„Snažíte se,“ zeptal se soudce Polk, „přít se soudem?“

Roberts se na chvíli zamyslel a pak přikývl: „Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Tak to nedělejte,“ odsekl soudce Polk. „Nejsou tu žádné důkazy, že vrah utíkal od místa činu k odvodňovacímu příkopu v pravém úhlu. Klidně mohl zahnout dolů, takže by se dostal ke břehu příkopu pravě v místě, které by bylo přímo naproti místu, kde byla nalezena zbraň.“

Roberts na chvíli zaváhal a pak si sedl.

„Zavolejte vašeho dalšího svědka,“ přikázal soudce Polk.

Roberts oznámil: „Předvolávám Maybelle Dillon.“

Maybelle Dillon byla pozdní čtyřicátnice s plochou hrudí, skleslými rameny a výrazem trudnomyslností. Ale její oči byly ostražité, čilé a její řeč zněla jako když střílí z kulometu. Udala svoji adresu jako 895, Billinger Street, Los Angeles a své zaměstnání jako písařka.

„Pro koho přepisujete?“ zeptal se Roberts.

„Jsem písařka na volné noze. Přepisuji rukopisy a dělám menší jazykové korektury. Dávám si inzeráty do časopisů pro spisovatele a novináře a dostávám poštou docela dost zakázek. Přepíši rukopisy do přijatelné formy, udělám menší jazykové úpravy a pošlu to zpátky spolu s jednou kopií a účtem.“

„Znáte ženu, která se jmenuje Nanncie Beaverová?“

„Ale ano, ano.“

„Kde slečna Beaverová žije?“

„V 830 Billinger Street, byt 62-B.“

„Měla jste příležitost vidět se se slečnou Beaverovou minulý týden?“

„Ano, pane.“

„Bylo to… Počkejte chvíli, bylo to patnáctého tento týden.“

„A kde jste tehdy byly?“

„V bytu Nanncie.“

„Děláte také pro ni?“

„Ne, pane. Ona si píše sama. Ale jsme velmi dobré přítelkyně a Nanncie mi občas přivede klienta. Nějakého začínajícího autora, který buď nemá psací stroj, nebo není schopen dát své práci takový formát, aby zaujala nakladeteIe… Jak vidíte, pracuji s amatéry.“

„Byl tam ještě někdo jiný, když jste naposledy viděla slečnu Beave-rovou?“

„Ne pane, byly jsme tam pouze my dvě.“

„A tenkrát vám Nanncie ukázala revolver?“

„Ano, pane.“

„Nyní vám ukážu zbraň, uvedenou jako předmět doličný B, a ptám se vás, jestli vypadá jako ten revolver, který vám Nanncie tenkrát ukázala?“

Svědkyně opatrně vzala revolver do ruky a odpověděla: „Ano pane. Vypadá velice podobně jako tamten revolver.“

„A co vám Nanncie řekla?“

„Řekla mi, že uvedla jednoho ze svých přátel, spisovatelů, na stopu bandy obchodníků s drogami a že on se o tom chystá napsat článek; potom mi řekla, že jeden z jejích přátel, pan Calhoun…“

„Námitka, námitka,“ přerušil ji Newberry. Vyskočil na nohy a jeho hluboký, rozčilený hlas naplnil celou soudní síň. „Toto je nepatřičné, nepovolené a obžaloba to ví. Je to irelevantní, nepodstatné a z doslechu. Pokud nemůže být dokázáno, že obviněný byl přítomen tomuto rozhovoru nebo pokud svědkyně neslyšela slova obžalovaného nebo jestli nebyl obviněnému tento rozhovor sdělen, ať už jako celek, nebo částečně, cokoliv, co tato Nanncie Beaverová řekla svědkyni o původu zbraně, je úplně irelevantní.“

„Myslím si, že obhajoba má pravdu,“ souhlasil soudce Polk.

„Mohu něco dodat?“ požádal Roberts.

„Můžete, ale to nic nezmění na skutečnosti, že se jedná o svědectví z doslechu.“

Jistě Vaše Ctihodností,“ připustili Roberts. „Máme zde vražednou zbraň. Tato zbraň byla v rukou velmi blízkého přítele obžalovaného nedávno před vraždou. Máme…“

„Protestuji proti tomuto prohlášení. Je předpojaté, nenáležité. Trvám na tom, aby bylo vyškrtnuto ze záznamu,“ vykřikl opět Newberry.

„Bude vyškrtnuto,“ nařídil soudce Polk.

„Pane žalobce, snažte se v tomto případě omezit pouze na fakta, tak jak jsou přípustná před soudem,“ upozornil Robertse.

„Očekáváme, že potvrdíme blízké přátelství obžalovaného a slečny Beaverové, Vaše Ctihodnosti, očekáváme, že potvrdíme tvrzení, že tato zbraň je opravdu součástí res gestae – skutkové podstaty,“

Soudce Polk zavrtěl hlavou. „Nemůžete to dokázat svědectvím z doslechu.“

„V pořádku,“ vzdal se Roberts. „Prokážeme to tedy jinak. Propouštím svědkyni ze stanoviště a předvolávám paní George Honcuttovou, prosím.“

Paní Honcuttová byla dobře stavěná žena s mohutnými rameny, širokými boky a buldočí čelistí. Přikolébala se na místo pro svědky jako plně naložená loď vplouvající do přístavu.

„Jak se jmenujete, kde bydlíte a jaké je vaše zaměstnání?“ zeptal se zapisovatel.

„Paní George Honcuttová. Řídím motel Maple Leaf v Calexico.“

„Ptám se vás, jestli jste brzo ráno dvacátého tohoto týdne měla ve vašem motelu nájemkyni, která se jmenovala Nanncie Beaverová?“

„Ano,“

„Jak se zapsala?“

„Přijela devatenáctého večer a zapsala se pod jménem Nanncie Beaverová, ale nejdříve se snažila zaregistrovat pod jménem Nanncie Armstrongova.“

„A proč změnila svůj úmysl?“

„Řekla jsem jí: ‚Podívejte drahoušku, když přijde ke mě do motelu samotná ženská, musím o ní něco vědět Takže mi prosím ukažte váš řidičský průkaz.‘ Takže vytáhla svůj řidičský průkaz a vysvětlila mi, že se skrývá a nechce, aby někdo zjistil, že se u mě ubytovala. Já jsem ji odpověděla, že pokud se týká mě, je to v pořádku, když se bude slušně chovat Protože já řídím slušný, vážený a řádný podnik. A očekávám, že se mí zákazníci budou dobře chovat jinak poletí.“

„A ona tam zůstala?“

„Ano.“

„Dokdy?“

„Nevím, kdy přesně opustila motel, ale nájem byl zaplacen do dvacátého. Když jsem ráno dvacátého šla zkontrolovat její chatku, byl klíč ve dveřích z vnější strany a ona tam už nebyla. Žádná zavazadla, nic.“

„A nájem byl zaplacený?“

„Ano, byl zaplacený, to si pište,“ zachechtala se paní Honcuttová. „Od zákazníků jako byla tato žena vybírám nájem vždy předem, den po dni.“

„Děkuji vám za vaše svědectví,“ zakončil Roberts výslech.

„Nějaké otázky,“ obrátil se soudce Polk k Newberrymu.

Právník vypadal zmateně. „Žádné, děkuji.“

„A nyní,“ pokračoval Roberts, „předvolávám pana Herberta C. Newtona.“

Herbert Newton byl muž ve středním věku s rychlými, nervózními pohyby a vychrtlým obličejem. Viditelně měl požitek z toho, že je předvolán jako svědek. Dělala mu dobře pozornost, kterou vyvolal

Udal své jméno, adresu a zaměstnání jako úředník a pak se v očekávání otázek obrátil k Robertsovi.

Ten se zeptal: „Kde jste byl přes noc z devatenáctého na dvacátého?“

„V motelu Maple Leaf v Calexico.“

„A měl jste možnost někdy v noci vstát a podívat se z okna?“

„Ano.“

„V jaké chatce jste bydlel?“

„Měl jsem jedničku, která je vedle ulice a přímo naproti chatky dvanáct.“

„A stalo se něco?“

„Bylo něco mezi druhou a třetí hodinou ráno, když jsem slyšel hlasy přicházející z dvanáctky. Ve dvanáctce se rozsvítilo a světlo mi svítilo do ložnice. Hlasy a světlo mě probudily a už jsem nemohl usnout. Byl jsem velice rozzloben.“

‚A co jste udělal?“

„Po chvíli jsem vstal.“

„A co jste viděl nebo slyšel?“

„Slyšel jsem dva hlasy. Ženu a muže. Zdálo se mi, že se hádají. Brzy poté co jsem vstal, zaslechl jsem, jak muž říká: ‚Musíš se odtud dostat. Jsi v nebezpečí. Půjdeš se mnou a já tě zavezu na jiné místo, kde tě ten pisálek nenajde a kde budeš v bezpečí.‘“

„A slyšel jste ještě něco jiného?“

„Ano. Řekl ještě: ‚Zabal se. Sejdeme se v autě. A já si vezmu ten revolver. Nemůžeš si ho vzít s sebou do Mexika.“

„Co bylo to poslední?“

„Řekl: ‚Vezmu si ten revolver.‘“

„A co se stalo pak?“

„Pak jí přikázal, ať si zpakuje, jak nejrychleji umí.“

„A něco jiného?“

„Ano, ještě jí vynadal, že je hloupá, že se zamotala do takové věci. Že to vezme do svých rukou a vytáhne ji z toho, ale už se docela dost svázala s tím šíleným spisovatelem.“

„A co se stalo pak?“

„Pak se otevřely dveře a ten muž vyšel ven.“

„Prohlédl jste si ho?“

„Ale jistě. Světlo zevnitř chatky padalo přímo na jeho tvář.“

„Vidíte toho muže někde v soudní síni?“

„Ale jistě, je to obviněný.“

„Je to ten muž, kterého jste viděl vycházet z chatky číslo dvanáct?“

„Ano, je to ten muž.“

„Ten, který řekl, že si vezme ten revolver?“

„Ano, ten, který řekl, že si vezme ten revolver, protože si ho ona nemůže vzít s sebou do Mexika.“

„Co se stalo pak?“

„Pak se dveře zavřely, po pár minutách zhaslo světlo a nějaká žena, kterou jsem neviděl, otevřela dveře, položila tašku a kufřík na verandu. Muž, který čekal ve velkém autě zaparkovaném u obrubníku vystoupil, zvedl tašku i kufřík a uložil je do kufru auta. Pak odjeli.“

„Nějaké otázky?“ zeptal se Polk obhajoby.

„Měl bych k tomuto svědkovi pár kontrolních otázek,“ prohlásil Newberry.

„Můžete udat přesný čas té konverzace, pane Newtone?“

„To bohužel nemohu. Byl jsem vyburcován ze spánku a byl jsem otrávený a podrážděný. Ve skutečnosti, jsem měl takový vztek, že jsem pak nemohl dlouho usnout. Vím pouze, že to bylo před třetí ráno, protože jsem se naposledy díval na hodinky ve tři, pak jsem vstal a dal si pár Bufferinů.“

„Nemáte pochybnosti o tom, že ten muž je totožný s obviněným v tomto případě?“

„Absolutně žádné.“

„Nosíte brýle?“

„Ano, nosím brýle na čtení, ale vidím velmi dobře do dálky bez brýlí a viděl jsem toho muže jako za denního světla, jak stojí mezi dveřmi.“

„Tak to bude asi všechno,“ zakončil Newberry.

Roberts povstal: „Vaše Ctihodnosti, tento svědek uzavírá náš případ. Předložené důkazy jsou natolik průkazné, aby nás opravňovaly k prohlášení o vině obviněného. Žádáme, aby obviněný byl předán k dalšímu řízeni před porotou a obžalován pro vraždu prvního stupně.“

Zašeptal jsem Newberry mu: „Požádejte o odročení.“

Newberry zavrtěl hlavou: „To nám nijak nepomůže. Nechystám se ho nijak obhajovat. Na předběžném přelíčení se nikdy nesnažím vyvrátit důkazy obžaloby. To vám pouze vyprázdní ruce a…“

Přerušil jsem ho a šeptem pokračoval: „Nedokázali nic kromě prostého faktu, že došlo ke zločinu a předložili pouze hromadu nepřímých důkazů a…“

„Nedělejte ze sebe hlupáka,“ nenechal mě domluvit Newberry. „Případ je jednoduchý jak facka. Na obytném člunu se našly jeho otisky prstů. Prokázali vlastnictví vražedné zbraně. Mají důkazy potvrzující, že šel do motelu Maple Leaf ve dvě hodiny ráno, aby si vyzvedl zbraň. Že se chystal vzít věci do svých rukou, aby ochránil tu svoji holku. A taky pak odjel a vzal události do svých rukou. Odjel a zabil toho obchodníka s drogami Nebudu marně bušit hlavou do zdi.“

„Calhoun není ten typ,“ odporoval jsem. „Proboha, požádejte o odročení.“

Soudce Polk připomněl: „Pánové, má obhajoba nějaké svědky?“

„Žádejte odročení o půl hodiny,“ zasyčel jsem.

Calhoun se nejdříve na mě podíval a pak pohlédl na svého právníka.

„Půl hodinka snad nikomu neuškodí,“ prohlásil.

Newberry neochotně a zdráhavě povstal.

„Zdá se, že tu jsou nějaké procedurální otázky,“ zamumlal. „Prosím o třicetiminutové odročení.“

Soudce Polk se podíval na hodinky. „Soud vyhlašuje patnácti minutovou přestávku,“ řekl. „To by mělo být postačující pro obhajobu, aby si pohovořila se svým klientem.“

Soudce Polk opustil svoji lavici a odešel do své kanceláře.

Chytil jsem Newberryho za paži a odtáhl jeho i Calhouna do odlehlého kouta soudní síně pod ostražitým okem zástupce šerifa, který měl Calhouna ve vazbě.

„Vy jste mi lhal,“ obořil se Newberry na svého klienta.

Calhoun vysvětlil: „Pouze jsem vám nesdělil všechny podrobnosti. Je pro mě životně důležité udržet Nanncie mimo ten případ. Ano, šel jsem do toho motelu a chtěl jsem si vzít zbraň, protože jsem měl v úmyslu zůstat a ochránit Nanncie. Ale řekla mi, že už ten revolver nemá, že ho dala tomu zatracenému pisálkovi, Colburnu Halovi.“

„A to vás rozzlobilo,“ podotkl jsem.

„Ano, velice mé to rozčílilo. Dal jsem jí ten revolver pro její vlastní bezpečí.“

„A co jste tedy udělal?“

„Převezl jsem ji do hotelu Lucerna v Mexicali a tam jsem jí zaplatil pokoj. Pak jsem se vrátil přes hranice sem a zůstal v hotelu De Anza.“

Zavrtěl jsem hlavou a namítl: „Ne, to jste neudělal. Jel jste po cestě až k místu, kde byl zaparkovaný píck-up. Ale teď mi vysvětlete, co vás to proboha napadlo lézt do toho člunu?“

„Já jsem nešel dovnitř,“ odporoval Calhoun.

„No a co se tedy stalo?“

Calhoun sklesle začal: „Nechtěl jsem vás podvést, pánové. Neměl jsem to dělat, vím, ale snažil jsem se chránit sám sebe.“

„Trochu to urychlete,“ přerušil jsem ho. „Nemáme na to celý den. Co se stalo?“

„Když jsem přijížděl do Calexico, dálková světla auta ozářila ten pick-up s obytným člunem na přívěsu. Zahlédl jsem, jak nějaký chlap vyskočil z dveří člunu, udělal kotrmelec, zvedl se a začal pelášit směrem k odvodňovacímu příkopu. Po několika skocích zabočil a zmizel z dosahu světel.“

„A co jste udělal?“

„Bylo kolem druhé ráno. Zastavil jsem, obešel obytný člun a zavolal, jestli je všechno v pořádku.

Nikdo se neozval. Zaklepal jsem na dveře člunu. Zase nic. Tak jsem zkusil otevřít dveře. Tehdy jsem asi zanechal své otisky, když jsem se levou rukou opřel o stranu člunu. Pak jsem si to rozmyslel. Koneckonců, nic mi do toho nebylo. Znovu jsem se zeptal, zda je všechno v pořádku, a když se zase nic neozvalo, šel jsem zpátky k autu, nasedl a odjel do Calexico.

Jel jsem rovnou do motelu Maple Leaf, kde proběhl ten rozhovor, přesně, jak svědčil onen muž. Pak jsem Nanncie odvezl přes hranice do hotelu, kde jsem si myslel, že bude bezpečnější než v Maple Leaf. Chtěl jsem ji dostat z dosahu té kaše, kterou si zavařil její přítel Hale.“

„A co ten revolver?“

„Chtěl jsem, aby mi ho vrátila, protože jsem věděl, že by mohla mít problémy, kdyby s ním chtěla přejet do Mexika. Ale ona mě ubezpečila, že ho už nemá, že ho půjčila Halovi.

Připouštím, že mě to rozzlobilo, protože jsem jí dal ten revolver na její vlastní ochranu. Určitě jsem nepočítal s tím, že ho dá nějakému podřadnému pisálkovi.“

Otočil jsem se k Newberry mu: „No, koukám, že vás čeká pořádná makačka. Musíte rozlousknout pěkný oříšek.“

„Co tím myslíte?“

„Chystají se ho obžalovat z vraždy prvního stupně, pokud ostře nezakročíte.“

„Obžalují ho v každém případe. A já ani nehodlám protestovat. Nechystám se předložit žádné důkazy. Pouze zopakuji starou známou písničku, že nemají nic kromě nepřímých důkazů; že pouze dokázali, že vražda byla spáchána tím revolverem; a co se týká otisků prstů, že nemohou dokázat kdy se tam dostaly, stejně jako nemohou s určitostí říci, kdo držel vražednou zbraň, když vystřelila.“

„A váš klient bude obžalován.“

„Ano, bude obžalován.“

Podíval jsem se na Calhouna: „Líbí se vám to?“

„Můj bože, samozřejmě, že ne,“ vykřikl.

„Ale nemůžete tomu zabránit“ ušklíbl se Newberry. „Je v pěkné kaši.“

„Ne, když to chytnete za ten správný konec,“ namítl jsem.

Newberry si mě prohlédl se zjevnou nechutí: „Vy se mě teď snažíte poučovat o tom, jak mám vést svůj případ?“

Vrátil jsem mu pohled a suše odpověděl: „Ano.“

„Tak se o to ani nepokoušejte,“ varoval mě Newberry. „Vy si račte vést případ po svém a já si ho povedu také po svém. A navíc, nevím přesně, kam vás do tohoto obrázku zasadit, ale mám takové tušení, že jste v tom taky až po uši. Jste si jistý, že jste nebyl tím mužem, kterého Calhoun viděl vybíhat z člunu?“

„To si piště, že jsem to nebyl já, koho viděl,“ ohradil jsem se. „A pokud byste trochu víc používal svou hlavu, mohl byste rozbít obžalobu na padrť hned teď.“

„Vy jste se zbláznil,“ vykřikl. „To je pravidlo trestního práva, že při předběžném přelíčení nemůžete nic dělat. Můžete podrobit svědky křížovému výslechu, můžete se dozvědět co nejvíce o tom, jaké karty drží obžaloba v rukách a tím to hasne.“

„Strčte si svoje pravidlo někam,“ obořil jsem se na něho. „Tady mluvíme o jednom konkrétním případě. Nechte je, aby Calhouna obžalovali a objeví se to tučnými titulky na prvních stránkách všech novin.“

„Nemůžete kontrolovat tisk,“ řekl Newberry. „Máme tu svobodu tisku. Novináři si mohou vytisknout jakoukoliv zprávu, jak chtějí, pouze se musí omezit na to, aby to byla pravda.

A teď, když se do toho zatáhla ženská, jsem si jistý, že to bude pro novináře plodný den. Už to vidím: OBŽALOVANÝ MILIONÁŘ NA TAJNÉM PŮLNOČNÍM DOSTAVENÍČKU…“

Otočil jsem se ke Calhounovi: „Chcete se obhajovat?“

„Chci se odtud dostat.“

„To co chce Calhoun neodpovídá tomu, co chci já,“ ohradil se Newberry. „Já jsem právník a nestrpím zasahování od klienta. A upozorňuji vás, Lame, že nestrpím ani zasahování od nějakého rozumbrady, který se nazývá soukromým detektivem.“

„Nejsem žádný rozumbrada. Jsem zatraceně dobrý soukromý detektiv.“

Newberry na mě pohrdavě pohlédl.

„Co chcete dělat, Calhoune?“ zeptal jsem se. „Dobře si to rozmyslete.“

„Myslím, že se tu už nedá dělat nic,“ smutně odpověděl Calhoun. „Newberry se už rozhodl.“

„A pro koho Newberry dělá?“

„Proč… Myslím, že dělá… dělá pro mě.“

„Nedělám pro nikoho,“ namítl rozlobeně Newberry. „Jsem profesionál. Jsem právník. Aby bylo jasno. Já si sám vybírám případy. Sám jdu k soudu a vedu případy podle svého.“

Calhoun pokrčil rameny a bezradně se na mě podíval.

„Pokud chcete slyšet můj názor, Calhoune, myslím, že jim ještě můžeme vzít vítr z plachet. Ve skutečnosti jsem si zatraceně jistý, že to vyhrajeme.“

„Vsadím tisíc ku jedné proti vám,“ zachechtal se Newberry.

„Stačí, když mi teď dáte stovku,“ ušklíbl jsem se.

Newberry vybuchl: „Nechci uzavřít opravdovou sázku. Pouze se vám snažím vysvětlit, jak je to beznadějné. Každý by už sbalil fidlátka po těch nezvratných důkazech, které předložili. A vůbec, není potřeba uzavírat žádné sázky, protože se chystám vystoupit a udělat jedno jediné; požádat soudce, aby rozhodl o předání vyšší instanci.

Otočil jsem se ke Calhounovi a doporučil mu: „Vyrazte ho!“

„Co prosím?“ zeptal se Calhoun nechápavě.

„Vyrazte ho! Je to omezený chlap, kterému to myslí v jednosměrce.“

Newberry se na mě podíval a začal: „Ty jeden drzý, prašivý čubčí synu… Ty…“

Otočil jsem se k němu zády a pokračoval ke Calhounovi: „On je váš obhájce, když se ho zbavíte a uděláte, co vám poradím, jste z toho venku.“

„Takže vy chcete praktikovat advokacii?“ zasmál se uštěpačně Newberry.

„Pouze informuji Calhouna o tom, že se může obhajovat sám. Když uděláte, Calhoune, co vám řeknu, večer budete doma svobodný.“

Calhoun vypadal zmateně.

Dveře soudcovy kanceláře se otevřely a vešel soudce Polk. Soudní sluha použil kladívko, aby zjednal pořádek. Všichni jsme na pozdrav vstali a pak se usadili na svá místa.

„Takže budeme pokračovat,“ začal soudce Polk, „v případu Stát versus Calhoun. Přeje si obhajoba povolat nějaké svědky?“

„Vyrazte ho,“ pošeptal jsem Calhounovi. „Teď!“

Calhoun došel k náhlému rozhodnutí. Vyskočil a prohlásil: „Vaše Ctihodnosti, rád bych se obhajoval sám.“

Soudce Polk vypadal překvapeně. Roberts se zavrtěl a podíval se na nás, jako kdybychom se všichni pomátli.

„Přejete si odvolat svého obhájce?“ zeptal se Polk.

Newberry vyskočil, popadl svůj kufřík a vykřikl: „Není potřeba, aby mě někdo odvolával. Sám opouštím tento případ.“

„Tak moment,“ upozornil ho soudce Polk. „Nemůžete si jen tak odejít z případu bez souhlasu soudu.“

Newberry zaváhal a ohradil se: „Nechci už slyšet o tomto klientovi. Ani o něm, ani o tom všivém detektivovi.“

„Měl byste se ovládat,“ doporučil mu soudce. „Pane Calhoune, takže jak to tedy je?“

„Rád bych se obhajoval sám,“ zopakoval Calhoun.

„Chcete propustit svého obhájce?“

„Ano, propouštím ho.“

Soudce Polk se podíval na Newberryho: „A vy se chcete stáhnout z tohoto případu?“

„Chci se stáhnout. Už jsem se stáhl. To si pište, že chci od toho. Už s tím nechci mít nic společného.“

Soudce Polk přikývl: „Dobrá, žádosti obžalovaného bude vyhověno, obžalovaný povede svoji obhajobu sám jako propria persona.

A nyní pane Calhoune, chcete předvolat nějaké svědky?“

„Předvolejte Colburna Hala,“ zašeptal jsem.

Calhoun se na mé podíval, pak se zadíval na nasupená záda Newberryho opouštějícího soudní síň.

„Předvolávám Colburna Hala jako svého prvního svědka,“ řekl nesměle.

Zatímco se Hale šoural k místu pro svědky, držíce pravou ruku na žebrech, jako kdyby měl velké bolesti, Calhoun mi poděšeně zašeptal: „Na co se, do čerta, mám ptát?“

„Sedněte si vedle mě,“ odpověděl jsem, ,.a já vám budu napovídat.

Zatímco Hale udával zapisovateli své jméno, adresu a zaměstnání, pošeptal jsem Calhounovi: „Klaďte mu co nejkratší otázky a povzbuďte ho, aby začal vlastní vyprávění.

Vaší první otázkou bude, zda zná ten revolver, předmět doličny B. Podejte mu ho a zeptejte se ho, jestli ho někdy viděl, a když vám odpoví kladně, zeptejte se ho, kdy ho viděl naposledy. Musíte ho donutit, aby mluvil sám.“

Calhoun byl tak neohrabaný, jako někdo, kdo se pokouší jet poprvé na vodních lyžích. Zapotácel se, ale pak řekl zřízenci: „Můžete prosím ukázat svědkovi revolver, předmět doličný B. Rád bych se ho zeptal, jestli ho už někdy předtím viděl.“

„Jaký k tomu máte důvod?“ zeptal se soudce Polk.

Calhoun se na mé podíval.

„Chceme zjistit, jak se revolver dostal na to pole,“ napověděl jsem.

Calhoun zopakoval můj komentář soudci.

„Dobrá,“ připustil soudce Polk, „myslím, že to je logická část obhajoby už proto, že na to poukázala obžaloba. Ať svědek odpoví na otázku.“

„Ano, ten revolver jsem už viděl,“ odpověděl Hale.

„Kde? Jak? Kdy? Proč? A co se s ním stalo? A jak o něj přišel?‘ zašeptal jsem.

„Kdy jste ho viděl?“ zeptal se Calhoun.

„Viděl jsem ho… No, myslím tak sedmnáctého“

„A jak jste se k němu dostal?“

„Nanncie Beaverová mi ho dala. Řekla, že…“

„Námitka,“ zasáhl Roberts. „Máme námitku ke všemu, co bylo řečeno mezi svědkem a Nanncie Beaverovou.“

„Vyhovuje se,“ odpověděl Polk.

„Kdy jste měl naposledy ten revolver u sebe?“ pokračoval Calhoun. „Přišel jsem o něj večer devatenáctého.“

„A jak jste o něj přišel?“

„Mlátička mi ho vzal.“

Calhoun se podíval na mě.

„Kdo je Mlátička?“ napověděl jsem.

„Kdo je Mlátička?“ zopakoval. „Povězte nám o něm všechno.“

Hale začal: „Pracoval jsem na tom článku o obchodu s drogami. Měl jsem ten revolver. Sledoval jsem zásilku drog ze San Felipe. Myslel jsem si, že jsem mazaný.

Ale nevěděl jsem, že za mnou jelo ochranné auto. Když jsme se dostali až k místu, kde silnice u La Puerta zahýbá, to auto mě předjelo a vytlačilo na kraj silnice. Pak se i pick-up s vlečným člunem zastavil.

Muž, který jel v ochranném autě byl zřejmě bývalý boxer, protože ten druhý řidič ho nazýval Mlátičkou. Jednu mi vrazil. Pokusil jsem se vytáhnout svůj revolver, ale ten chlap, který řídil auto s drogama – myslím, že to byl Eddie Sutton – byl rychlejší. Odněkud vytáhl pušku a zařval na mě, ať dám ruce nahoru, nebo že mi vystřelí mozek.“

Strčil jsem do Calhouna: „Řekněte mu, ať pokračuje.“

„Jen pokračujte,“ pobídl ho Calhoun.

Zašeptal jsem Calhounovi: „Pokaždé, když se odmlčí, tak ho jenom pobídněte, ať pokračuje.“

Calhoun přikývl.

„No, a oni na mě slušně zapracovali,“ povzdechl si Hale. „Tam jsem přišel k tomu monoklu, tekla mi krev z nosu a mám natržený ret. Měl jsem košili samou krev a než se mnou skončili, už jsem ani pomalu nevěděl, čí jsem.“

„A dál?“ zeptal se Calhoun.

„No, upadl jsem, kopali do mě, mlátili mě o sto šest. Pak mě položili do auta, svázali mě nějakým silným provazem, vypadalo to jako pevné rybářské lano. Pak sjeli s mým autem z cesty, strčili mi do úst roubík nechali mě tam se slovy: ‚Jen zůstaň tady ty pitomý čubčí synu. To tě odnaučí plést se do záležitostí, po kterých ti nic není‘.“

„Pokračujte.“

„A sebrali mi revolver. Ten, který se jmenoval Mlátička, mi ho sebral.“

„A co se stalo pak?“ chtěl vědět Calhoun.

„No, to je všechno,“ odpověděl Hale. „Jenom snad, že tak kolem sedmé ráno, nevím to přesné, možná v osm, jeden velice fajn Mexičan, který se jmenuje José Chapalla, jel kolem ve svém autě a zpozoroval moje auto odstavené mimo silnici. Zastavil, aby se podíval, co se děje, uviděl mě tam svázaného s roubíkem v ústech, takže mě rozvázal a vytáhl mi roubík. Byl jsem polomrtvý a José Chapalla mě odvezl k sobě domů, kde mi nabídli kávu, pár vajíček, nějaké tortillas; a pak jsem usnul.

Když jsem se probudil, José Chapalla mě odvezl zpátky k mému autu. Po chvilce jsem nastartoval a zamířil k Mexicalli. Když jsem zahlédl u cesty restauraci, zastavil jsem se na pivo a tam mě také našli Donald Lam a Nanncie Beaverová.“

„Zeptejte se ho, jestli má nějaké odřeniny a modřiny.“

„Máte nějaké modřiny a odřeniny?“ zopakoval Calhoun.

„Samozřejmě, že mám. Žebra mám jimi pokryté. A bolí mě to teď mnohem víc, než v ten den, kdy mě zmlátili. Mám nejenom modřinu kolem oka, ale obávám se, že mám i zlámaná žebra.“

„Řekněte mu, ať vám ukáže nějaké modřiny.“

„Můžete nám ukázat nějaké modřiny?“ pobídl ho Calhoun.

Hale ukázal na své oko.

„Na jeho žebrech, někde na těle,“ zašeptal jsem.

„A jiné modřiny? Kde je máte?“

Hale rozpřáhl ruce. „Po celém těle.“

„Ukažte je,“ zasyčel jsem.

„Ukažte je,“ zopakoval Calhoun jako ozvěna.

„Co tím míníte, ukažte je?“ nechápavě se zeptal Hale.

„Sundejte si košili,“ zašeptal jsem.

„Sundejte si košili,“ znovu opakoval Calhoun.

Hale se na nás podíval a v jeho očích se náhle ukázala panika. „Nechci pobouřit publikum.“

„Jenom ať ukáže nějakou modřinu,“ šeptal jsem. „Jakoukoliv modřinu na rukou, kdekoliv na těle, stačí jedna jediná modřina, místo, které je černé nebo fialové.“

Calhoun se zajíkl: „Ukažte nám vaše tělo, ukažte nám něco, co je černé nebo fialové.“

„To přece nemusím,“ namítl Hale. Zdálo se, že Calhoun je v koncích.

„Řekněte mu, že je lhář. Že nám nemůže ukázat žádnou modřínu, protože na těle žádnou nemá. Požádejte soud, ať zavolá soudního lékaře, aby ho prohlédl.“

Calhoun si prohrábl vlasy. „A co kdybychom požádali lékaře, aby ho prohlédl, Vaše Ctihodnosti. Tento muž na svém těle nemá žádné modřiny.“

„Ale měl by mít,“ namítl soudce Polk.

„Lže,“ prohlásil rezolutně Calhoun.

„Tady mi něco nesedí,“ ozval se Roberts. „Nemůžete obviňovat svého vlastního svědka. Nechci bazírovat na detailech, když někdo řídí svoji obhajobu sám, ale musíme chránit práva občanů. Nemůže přece obviňovat vlastního svědka…“

„Zeptejte se soudce, zda se chce v tomto případě dovědět pravdu,“ napověděl jsem Calhounovi.

Calhounovi se už vrátilo sebevědomí. „Chce se, Vaše Ctihodnost, dovědět pravdu v tomto případě nebo ne?“

Soudce Polk vypadal zmateně a Colburn Hale zaváhal.

„Co se to tu děje?“ znovu zasáhl Roberts. „Kdo řídí obhajobu tohoto případu. O co se snaží ten soukromý detektiv. Donald Lam není obhájce. Nemá co do případu mluvit. Nemá tu u soudu co dělat.“

To už bylo na Hala moc. Vyskočil ze svědeckého křesla, zakličkoval jako zajíc a vyběhl ze soudní síně.

„Chytněte toho muže!“ zařval soudce Polk na zřízence.

Neměli šanci, Hale už byl pryč.

Podíval jsem se na soudce: „To se z té své strnulosti a ztuhlosti zotavil docela rychle, že Vaše Ctihodnosti.“

Soudce Polk se na mě zadíval, chtěl mi udělit napomenutí, pak si to rozmyslel, náhle se usmál a přitakal: „To tedy máte pravdu.

Doporučuji šerifově kanceláři,“ dodal, „aby po se postarala o zadržení toho muže. Vzhledem k jeho monoklu by nemělo být těžké chytit ho.“

„Ale nějaký Donald Lam nemá žádné právo klást otázky u tohoto soudu,“ ohradil se Roberts.

Polk se na něj usmál: „Máte pravdu, pane Robertsi, ale tento soud má právo klást otázky a tento soud má v úmyslu položit několik podrobných otázek.“

Policie dohnala Hala u východu ze soudní budovy a dovedla ho zpátky do soudní síně.

Soudce Polk se na něj zamračil: „Mladý muži, jste stále vyslýchán jako svědek. Takže se hezky rychle vraťte na svědecké křeslo a poslouchejte mě.

Zdá se, že můžete být zapleten do tohoto zločinu. Soud vás varuje, že nemusíte odpovídat na žádné otázky, které by vás inkriminovaly, můžete odmítnout odpověď z důvodu, že by všechno, co řeknete mohlo být použito proti vám. Máte právo, aby vás na všech stupních vyšetřování zastupoval obhájce a pokud nemáte dostatek financí na vlastního právníka, bude vám určen soudem. Ale nemůžete se jen tak zvednou ze svědeckého křesla a utéci, jak jste to udělal před chvílí.

A nyní, chcete odpovědět na mé otázky?“

Hale se zavrtěl, ale neopověděl.

„Chcete obhájce, aby vás zastupoval? Soud se chystá zavolat lékaře, aby vás prohlédl.“

Hale prohlásil: „Mohu to všechno vysvětlit. Nemám jinou možnost, a koneckonců jednal jsem v sebeobraně. Kdybych se choval tak pitomě, jako předtím, spadlo by na mě obvinění z vraždy.“

„Máte právo mlčet nebo nám všechno povězte, jak chcete,“ poznamenal Polk. „V každém případě vás nechám prohlédnout.“

Hale začal mluvit, slova se z něj jen sypala: „ Věděl jsem, že ta zásilka drog měla přejet hranice. Taky jsem zjistil, že si domluvili setkání s průzkumným autem na sedm hodin V Monte Carlo Café. Proto jsem řekl své přítelkyni, že se tam s ní také setkám v sedm hodin.

Začalo pršet. Zásilka se zpozdila. Sledoval jsem je přes hranice. V autě seděli dva muži. Jeden z nich přesedl do průzkumného auta a odjel. Pick-up s obytným člunem zaparkoval na odpočívadle.

Měl jsem materiál který jsem potřeboval. Byl to úžasný příběh, ale nestačilo mi to. Chtěl jsem ještě zjistit, kam ten člun zavezou. Napadlo mě, že průzkumné auto narazilo na silniční kontrolu nebo něco podobného, protože se dlouho nevracelo.

Zastavil jsem na místě, odkud jsem měl pick-up pod dohledem. Byla to deštivá noc. Čekal jsem a čekal. Řidič pick-upu vystoupil a zalezl do člunu. Napadlo mě, že šel spát.

Byl jsem si sebou příliš jistý, zachoval jsem se jako pitomec. Nemohl jsem odolat, abych nezískal jeden detail, který jsem zatím nebyl schopen zjistit – a to evidenční číslo pick-upu. Číslo na člunu bylo zablácené a nečitelné. Zdálo se mi, že ten muž, který řídil pick-up už ve člunu usnul. Připlížil jsem se k pick-upu a doufal jsem, že se mi podaří zjistil číslo, které jsem chtěl. Ale padl jsem do pasti. Ten muž mě zpozoroval a náhle otevřel dveře, v rukou měl pušku a poručil mi, abych vylezl do člunu.

Teď to bylo, kdo z koho. Nebyl si jistý, co tam dělám. Podle toho, jak se choval, jsem si domyslel, že si nemyslí, že bych byl policista. Chtěl vědět, kdo jsem, co chci a proč tam kolem čmuchám. No, byl trochu neopatrný. Rychle jsem vytáhl svůj revolver a zařval na něj: ‚Ruce vzhůru.‘ Byl jsem nervózní. Počkal jsem tak desetinu sekundy, co bude dělat. Čekal jsem příliš dlouho. Vystřelil. Pokud policie prohlédne ten člun pečlivě, najde díru po kulce někde v přední části lodě.

Vystřelili jsme téměř ve stejném okamžiku. On minul. Já ne.

Zpanikařil jsem. Sebral jsem jeho pušku a zbavil se jí o pár hodin později na jižní straně hranice. Calhounův revolver jsem taky sebral, utíkal k místu, kde jsem zaparkoval svoje auto a tam ho odhodil přes kanál jak nejdál jsem mohl.

No a pak, místo toho, abych zajel na policii povědět, co se stalo, přejel jsem hranice a snažil se vymyslet něco, jak se z toho dostat. Zůstal jsem v autě celou noc. Nakonec, když se jeden obchod otevřel, koupil jsem rybářské lano a svázal jsem se na místě, kde jsem si byl jistý, že mě najdou. Pokud by se dlouho nikdo neobjevil, mohl jsem se klidně rozvázat sám. Ale byl jsem si jistý, že mi to projde.

Praštil jsem se do oka a do nosu, aby mi krvácel a vymyslel jsem si příběh, že mě někdo zmlátil a zkopal. Nenapadlo mě, že by si někdo chtěl prohlédnout modřiny a škrábance na mém těle.

Donald Lam se mě snažil dostat do bazénu v hotelu a tehdy jsem si uvědomil, jak je můj příběh napadnutelný. Ale nechci být obviněn z vraždy. Byla to sebeobrana.“

Soudce Polk pohlédl na seržanta Sellerse. „Našli vaši lidé, když prohlíželi člun nějakou díru po kulce v přední části lodě?“

„V lodi nebyla žádná díra, Vaše Ctihodnosti. Ale objevili jsme na gauči polštář, který měl malou díru. Nezkoumali jsme, jestli je uvnitř kulka nebo ne.“

„Tak byste to měli raději udělat,“ poradil mu soudce Polk. Pak provokativně dodal: „Tak se mi zdá, že práce policie v tomto případě byla více než nedbalá.

Předběžné přelíčení proti Miltonu Calhounovi je ukončeno a žádám, aby byl propuštěn z vazby. Dále žádám, aby byl zajištěn Colburn Hale. Soud se odkládá.“

Soudce Polk vstal a opustil soudní síň. Mezi diváky se nastal vzrušený ruch. Několik reportérů se srazilo ve dveřích, jak se snažili co nejdříve se dostat k nejbližšímu telefonu.

Otočil jsem se ke Calhounovi: „Blahopřeji.“

Začal mi radostně potřásat rukou. Obával jsem se, aby se mě nepokusil radostí políbit.

Zabralo nám to skoro půl hodiny, než jsme se prodrali přes hordu novinářů a nasedli do mého auta. Doporučil jsem Calhounovi, aby na všechny otázky odpovídal: „Bez komentáře.“ Až to většina novinářů vzdala, kromě pár vytrvalců z televize, kteří nás s kamerou doprovázeli až k autu.

Nakonec jsme se zbavili i jich.

Podal jsem Calhounovi mapu.

„Co je to?“ zeptal se nechápavě.

„Cesta, jak se dostat do El Golfo.“

„A co je v El Golfo?“

„Nanncie Beaverová.“

„A proč je v El Golfo?“

„Abyste si ji mohl jet vyzvednou, aniž by vás sledovali nějací zvědaví novináři. A po neděli se stavte v kanceláři a dáme do pořádku účty.“

Pohlédl na mě s narůstajícím pochopením, a když mu to došlo, pevně mi sevřel ruku.

Kapitola 16

Berta Coolová byla ve vynikající formě. Houpala se dozadu a dopředu na svém otočném křesle; její oči stejně tvrdé jako diamanty na prstech.

„Teď mě dobře poslouchejte, pane Miltone Carlingu Calhoune,“ zavrčela. „Zdá se, že jste schopný obchodník. Zdá se, že byste měl znát pravidla hry.

Co vás, k čertu, vedlo k tomu, že jste si sem přišel a naservíroval nám takovou hovadinu, že chcete najít Colburna Hala, když jste ve skutečnosti hledal svoji přítelkyni?“

Calhoun se rozpačitě zavrtěl

„Slyšel jsem, že soukromé detektivní agentury občas vydírají své klienty,“ začal vysvětlovat. „Takže jsem se snažil utajit, co je v pozadí. Jednoduše jsem si nemohl dovolit, aby kdokoliv dal moje jméno dohromady s tou Nanncie Beaverovou. Kdybych vám řekl, co opravdu chci… No, vydal bych se vám na milost a nemilost.“

„Takže jste sem přišel se svojí pohádkou,“ pokračovala Berta. „Co mě nejvíce štve, je, že jste sem přišel a předstíral, že o nás nic nevíte, snažil jste se nás dostat do obranného postavení, měl jste námitky, že firmu řídí žena a že Donald neodpovídá vašim představám detektiva, že jste se nám snažil vnutit myšlenku, že bychom měli být vděční, když nám tu práci zadáte.

Podržte se židle, pane Miltone Calhoune, protože se vás chystám stáhnout z kůže.“

„Ale vy jste souhlasili s jistým denním výdělkem,“ namítl slabě Calhoun. „Já ho samozřejmě navýším… ale konec konců…“

Berta se zprudka zhoupla dopředu, bouchla do stolu a očima metala na Calhouna blesky.

„A co se stalo?“ zaječela. „Lhal jste nám. Zavedl jste nás na falešnou stopu. Dostal jste Donalda do obrovského nebezpečí. Vy jste…“

„Já vím. Já vím. Je mi to líto,“ omlouval se Calhoun. „Jsem připraven to kompenzovat.“

„Kolik?“ vyštěkla Berta.

„Uvědomuji si, že mi Donald Lam poskytl tu nejlepší právní poradu, kterou jsem kdy dostal,“ začal Calhoun, „mám v úmyslu přidat prémii k vyrovnání.“

„Kolik?“ zopakovala Berta.

Calhoun se zhluboka nadechl. „Chci, abyste mi zaručili vaši absolutní mlčenlivost. Nic z toho, co jste se dověděli, nesmí opustit tuto kancelář. Musí to zůstat nejdůvěrnějším tajemstvím.“

„Kolik?“ zeptala se už netrpělivě Berta.

Calhoun sáhl do kapsy a vytáhl šekovou knížku. „Připravil jsem vám šek na deset tisíc dolarů,“ prozradil nakonec. „To by mělo pokrýt veškeré náklady a nějakou tu prémii.“

Berta na chvíli zůstala sedět s otevřenou pusou. Několikrát zamrkala.

„To mě podržte,“ vydechla nakonec.

Na zdech zazářila prasátka, když se její ošperkované ruce natáhly po šeku.

„A pro vaši důvěrnou informaci,“ pokračoval Calhoun, „měním od základů svůj život. Jsem už unavený umělou existencí, kterou jsem až dosud žil a přemýšlel jenom o penězích a zase o penězích.

Od nynějška hodlám rozvíjet svoje tvůrčí schopnosti. Jednoduše řečeno, budu se živit psaním. Mám novou adresu, 817 Billinger Street. Stěhuji se do bytu, který zůstal po Colburnu Halovi.“

Usmál se na mě a spiklenecky zamrkal.

Berta složila pečlivě šek a stále mumlala: „No to mě teda podržte. To je k nevíře…“

Calhoun se ušklíbl: „Ať jí z toho ještě netrefí šlak. Mějte se tu krásně.“

Natáhl jsem se přes stůl a potřásl mu rukou.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai