PAPYRUS

+

JEVA

ERLE STANLEY GARDNER

PÍŠÍCÍ POD PSEUDONYMEM

A. A. FAIR

ZLATO PŘICHÁZÍ V CIHLÁCH

TAJEMSTVÍ

DONALDA LAMA

A

BERTY COOLOVÉ

NAKLADATELSTVÍ

PAPYRUS

VIMPERK

NAKLADATELSTVÍ

JEVA

RUDNÁ U PRAHY

1995

ISBN 80-85776-62-6 (PAPYRUS)

ISBN 80-85-797-31-3 (JEVA)

Copyright © 1940 by Erle Stanley Gardner

Translation Copyright ©Jiří Gojda,1995

Kapitola 1

Berta Coolová si zhluboka povzdechla a pohodlně se rozložila v sklápěcím dřevěném křesle. Zapálila si cigaretu a prsteny na jejích rukou se zatřpytily odrazem jasného světla dopadajícího shora na žíněnku. V přítmí prázdné velké tělocvičny se lesklé diamanty třpytily jako kapky mořské tříště v slunečním světle.

Japonec se pokrčil v kolenou a změřil si mě očima. Měl na sobě jen bederní pás a halenu ze silného plátna. Ve tváři neměl žádný výraz.

Bylo mi zima, halena, kterou mi dal, byla příliš velká.

V trenýrkách jsem se cítil jako nahý a na nohou jsem měl husí kůži.

„Tak do toho, Hashito,“ řekla Berta.

V prostorném sále, podobném stodole, jsme byli jen my tři. Japonec pootevřel rty k úsměvu a odhalil dvě bílé řady lesknoucích se zubů. Světla, upevněná v žlábkovité plechové kolébce zavěšené nad žíněnkou, mě nelítostně ozařovala. Japonec měl statnou, svalnatou postavu. Když se pohnul, viděl jsem, jak se mu pod kůží, podobnou hnědému atlasu, vlní svaly. „První lekce, prosím,“ řekl Bertě. „Ne moc náročná.“

Berta zvedla cigaretu k ústům a dala si pořádného šluka. Očí jí ztvrdly a zaleskly se jako její diamanty. „Je to takový skrček, ale pálí mu to, Hashito. Je učenlivý a mám v tom peníze. Chci za ně dostat protihodnotu.“

Hashita se na mě upřeně díval. „Džiu-džitsu,“ vysvětloval rychle jednotvárným tónem, „je prosím pěkně jako páka. Sílu dodá ten druhý. Vy jenom změníte její směr.“

Přikývl jsem, protože jsem usoudil, že v tichu, které po jeho poznámce nastalo, se mé přikývnutí očekává. Hashita sáhl pod svůj bederní pás a vytáhl revolver s krátkou hlavní. Mosazná pažba byla opotřebovaná, hlaveň zrezivělá. Odklopil bubínek a ukázal mi, že zbraň není nabitá.

„Když dovolíte,“ řekl, „správný žák vytáhne zbraň, podrží ji v pravé ruce, zvedne ji a zmáčkne kohoutek. Rychle prosím!“

Uchopil jsem zbraň.

Berta Coolová měla v obličeji výraz, o jakém jsem si kdysi myslel, že zdobí ženské tváře při býčích zápasech.

„Rychle prosím,“ opakoval Hashita.

Zvedl jsem zbraň.

Odevzdaně se ke mně natáhl a znechuceně mi stáhl ruku dolů. „Prosím ne tak pomalu. Předpokládejte, že jsem moc zlý člověk. Zvedněte zbraň. Velmi rychle zmáčkněte kohoutek, než se pohnu.“

Vzpomněl jsem si, jak jsem někde četl, že byl zápaďácký bandita střelecky nejvýkonnější, když současně se zvedáním zbraně natahoval kohoutek. Byl to dvojčinný revolver, a jen co jsem jím pohnul, začal jsem mačkat kohoutek.

Hashita stál přede mnou jako rozměrný terč. Trhl jsem zápěstím a ucítil, jak se úderník vrací.

Najednou tam Hashita nebyl. Proměnil se v pohyb. Snažil jsem se sledovat revolverem rychlý sled jeho úkonů, ale bylo to jako pokoušet se sledovat dráhu blesku.

Zápěstí mi sevřely silné hnědé prsty. Hashita už nestál přede mnou, nehleděli jsme si tváří v tvář. Byl pod mou paží, obrácen ke mně zády. Paži jsem měl přes jeho rameno. Trhl mým pravým zápěstím dolů. Vklouzl ramenem do mého podpaží. Ucítil jsem, že se mi ztratila žíněnka pod nohama. Jasná světla v plechovém žlábku si vyměnila místo se žíněnkou. Zdálo se mi, že se vznáším několik vteřin ve vzduchu, a pak jako by se žíněnka řítila na mě.

Při dopadu se mi udělalo nanic.

Pokusil jsem se vstát, ale svaly mě neposlouchaly. Obracel se mi žaludek. Hashita se ke mně sklonil, vzal mě za zápěstí a za loket a zvedl mě na nohy tak rychle, že to vypadalo, jako bych ze žíněnky vyskočil. Doširoka se na mě zazubil. Zbraň ležela za ním.

„Velmi prosté,“ řekl.

Berta Coolová pochvalně zatleskala a diamanty na rukou jí při tom blýskaly na všechny strany.

Hashita mě vzal za ramena, popostrčil mě zpátky a zvedl mi pravou paži. „Prosím zůstaňte tak a nehýbejte se. Něco vám ukážu.“

Zasmál se nervózně, jaksi formálně, jak je to u Japonců časté. Pořád ještě jsem měl pocit, jako bych stál uprostřed místnosti, která se houpá na velikém kyvadle tam a sem.

„Pozorně mě teď sledujte,“ řekl Hashita.

Dal se do pomalého, dokonale rytmického pohybu bez jediného trhnutí. Připadalo mi to jako obraz promítaný na plátno při zpomaleném filmovém záběru. Skrčil levé koleno. Těžiště jeho těla se posunulo dopředu a doleva. Při podřepu se otáčel. Pravá ruka se vysunula dopředu. Prsty pomalu stiskl mé zápěstí. Otočil se na bříšku pod palcem levé nohy. Jeho levé rameno se začalo přibližovat k mému pravému podpaží. Stisk jeho prstů zesiloval. Pravou ruku jsem měl zkroucenou tak, že jsem nemohl ohnout loket. Zvýšeným tlakem mi proměnil paži v páku, jejíž otočný bod spočíval na jeho rameni. Ve chvíli, kdy jsem při vystupňování tlaku pocítil bolest, jsem současně ucítil, jak se mi ze žíněnky zvedají nohy.

Uvolnil svůj stisk, elegantně zaujal původní postavení a s úsměvem řekl: „A teď to zkuste sám. První pokus prosím pomalu.“

Stoupl si proti mně s napřaženou paží.

Natáhl jsem pravou ruku. S patrnou netrpělivostí mě odstrčil: „Prosím pěkně, správný žák pamatuje na levé koleno. Při natažení pravé ruky současně ohněte levé koleno, potom se zároveň s kroucením protivníkovy pravé paže otáčejte na noze, tak aby nemohl ohnout loket.“

Zkusil jsem to znovu. Teď už to bylo lepší. Přikývl hlavou, ale k nadšení měl daleko.

„Teď to prosím zkuste rychle a se zbraní.“

Uchopil zbraň, zvedl ruku a namířil na mě. Pamatoval jsem na levé koleno a současně jsem vyrazil rukou k jeho pravému zápěstí. Minul jsem je o dobrých pět centimetrů, ztratil rovnováhu a zavrávoral. Byl zdvořilý a nezasmál se; o to hůř pro mě.

V tu chvíli jsem zaslechl, že se po holé prkenné podlaze tělocvičny přibližují něčí kroky.

„Promiňte prosím,“ vzpřímil se Hashita a ohlédl se. Svýma šikmýma očima se pokoušel dohlédnout ozářenou částí tělocvičny do jejího neosvětleného prostoru a skoro z toho šilhal.

Muž se přiblížil natolik, že jsem ho uviděl. Byl to čtyřicátník menší postavy, pod brýlemi měl hnědé oči a kouřil doutník. Na sobě měl oblek pracně ušitý tak, aby mu zvýrazňoval hrudník a zmenšoval břicho; ale ani tak se nepodařilo zamaskovat úzká svěšená ramena a vyduté břicho.

„Vy jste instruktor sebeobrany?“ zeptal se.

Hashita se zazubil a vykročil mu vstříc.

„Jmenuji se Ashbury – Henry C. Ashbury. Odkázal mě na vás Frank Hamilton. Počkám, až budete mít volno.“

Hashita uchopil šlachovitými prsty Ashburyho ruku. „To je od vás nesmírně laskavé,“ řekl se syčivým nadechnutím.

„Nechtěl by se ctihodný pán posadit?“

Hashita se pohyboval s kočičí rychlostí. Vzal sklápěcí dřevěné křeslo a roztáhl je jediným trhnutím, až mu v rukou prásklo. Postavil je vedle křesla, na kterém seděla Berta Coolová. „Počkáte čtvrthodinku? Moc lituju, ale dávám lekci žákovi.“

„Samo sebou,“ řekl Ashbury. „Já počkám.“

Hashita se uklonil a omluvil Bertě Coolové. Uklonil a omluvil se i mně. Uklonil se i Ashburymu a usmál se na něho. Pak řekl: „Zkusíme to znovu.“

Zalétl jsem očima k Ashburymu, usazenému vedle Berty Coolové. Pohlédl na mě s mírným údivem. Dost na tom, že jsem se předváděl Bertě. V přítomnosti cizího člověka mi to připadalo neúnosné.

„Vyřiďte si to,“ řekl jsem Hashitovi. „Počkám.“

„Donalde, nastydneš,“ varovala mě Berta.

„Ale ne, jen pokračujte,“ zasáhl Ashbury, odkládaje klobouk na zem vedle svého křesla. „Nikam nespěchám. Moc rád bych to viděl.“

Hashita se na mě zazubil. „Tak ještě jednou,“ řekl a zvedal zbraň. Sledoval jsem pohyb jeho paže. Zaťal jsem zuby a udělal výpad. Tentokrát jsem jeho zápěstí neminul. S úžasem jsem zjistil, jak lehce se dá udělat otočka. Mé rameno se strefilo do jeho podpaží. Trhl jsem jeho paží dolů.

Bylo to neskutečné. Poznal jsem sice, že Hashita v tu chvíli malinko povyskočil, ale výsledek byl efektní. Přeletěl mi přes hlavu. Spatřil jsem obrysy jeho nohou proti záři světel. Náhle se ve vzduchu zkroutil jako kočka, vytrhl se mi z ruky a dopadl na nohy. Revolver ležel na žíněnce. Nepochyboval jsem, že ho tam upustil záměrně. Ale účinek na přihlížející to nijak neoslabilo.

„To je tedy překvápka! Prcek jeden!“

Ashbury vrhl rychlý pohled na Bertu Coolovou a pak se uznale zahleděl na mě.

„Velmi dobré,“ řekl Hashita. „Skutečně velmi dobré.“

Zaslechl jsem Bertu Coolovou, jak se Ashburymu o mně jakoby mimochodem zmiňuje: „Pracuje pro mě. Mám detektivní agenturu. Ten prcek je pořád jenom bit. Na dobrého boxera nemá váhu, ale řekla jsem si, že ho ten japončík může naučit džiu-džitsu.“

Ashbury se natočil, aby si ji prohlédl.

Viděl však Bertu Coolovou jen z profilu. Byla otočena ke mně a měřila si mě nesentimentálním jiskrným zrakem.

Berta nebyla žádná měkota. Byla velká a silná; říkám-li silná, znamená to pevná. Měla silnou šíji, pevné plece, velké poprsí, silné paže a velkou chuť k jídlu. Ve tváři se jí zračila klidná vyrovnanost, jíž dosahují ženy, které skoncovaly se starostmi o svou postavu a které vyznávají svobodu jíst co chtějí a jak často chtějí.

„Řekla jste detektiv?“ otázal se Ashbury.

„Teď vám to prosím ukážu pomalu,“ řekl Hashita.

Berta na nás nepřestávala upírat zrak. „Ano. Agentura důvěrného pátrání B. Coolové. Ten cvičenec je Donald Lam.“

„On pro vás pracuje?“

„Přesně tak.“

Hashita vytáhl ze svého bederního pásu dýku s pryžovou čepelí a podal mi ji držadlem napřed.

„Je mrňous, ale myslí mu to,“ mluvila Berta Coolová dál přes rameno. „Člověk by tomu nevěřil, ale byl advokátem a členem advokátní komory. Vyhodili ho, protože někomu řekl, jak se dá beztrestně spáchat vražda. Je rázný jako past na škodnou…“

„Bodněte prosím nožem,“ řekl Hashita.

Popadl jsem nůž a napřáhl pravou ruku. Hashita ke mně klidně přistoupil, uchopil mě za zápěstí a současně zezadu za paži, otočil se – a už jsem letěl do vzduchu.

Když jsem se zase postavil na nohy, zaslechl jsem Bertu Coolovou, jak říká: „… zaručit splnění požadavků. Spousta agentur se nechce zabývat rozvody ani politickými machinacemi. Já dělám všechno, v čem jsou peníze. Houby mi záleží na tom, o koho nebo o co jde, jen když budou prachy.“

Ashbury se teď díval jenom na ni.

„Doufám, že se mohu spolehnout na vaši diskrétnost?“ zeptal se.

V tu chvíli jako bych Bertu Coolovou už přestal zajímat. „Na to můžete vzít jed. Stoprocentně! Cokoli mi řeknete, má tady konečnou… Mého klení si nevšímejte.“

„Prosím doporučuje se nedopadnout na hlavu,“ řekl Hashita. „Správný žák se musí naučit otočku ve vzduchu, tak aby dopadl na nohy.“

Berta Coolová, aniž na mě pohlédla, řekla jen tak přes rameno: „Hoď na sebe šaty, Donalde. Máme fušku.“

Kapitola 2

Seděl jsem v předpokoji a čekal. Z kanceláře Berty Coolové ke mně doléhaly tlumené hlasy. Kdykoli se projednávaly nějaké finanční záležitosti, Berta mě u toho nerada viděla. Platila mi měsíční zálohu, pokud možno co nejmenší, a za výkon mi připlácela podle toho, kolik dostala od zákazníků.

Po nějakých dvaceti minutách mě zavolala dovnitř. Z výrazu její tváře jsem poznal, že jí výsledek finančního jednání vyhovuje.

Ashbury seděl v křesle pro klienty a opíral se o ně jen na dvou místech – zátylkem a kyčlemi na úrovni kapes svých kalhot. V této pozici mohl mít břicho poněkud zatažené a krk vysunutý dopředu. Z Berty vyzařovala vlídnost a dobrá vůle. „Sedni si, Donalde.“ Posadil jsem se.

Jak sáhla po šeku na stole, šperky na Bertině ruce se zaleskly. Než jsem stačil byť jen letmo zahlédnout, jaká je na něm částka, zastrčila ho do zásuvky u pokladny. „Mám mu to říct já,“ otázala se Ashburyho, „nebo to uděláte vy?“

Ashbury měl v ústech čerstvý doutník. Hlavu měl vykloněnou dopředu, takže se na mě musel dívat zpod brýlí. Na vestě mu ulpěl roztroušený popel ze starého doutníku, nový se právě chystal zapálit. „Vysvětlete mu to vy,“ řekl.

„Henry Ashbury,“ spustila Berta Coolová s přesností člověka, který shrnuje fakta do stručné zprávy, „se v minulém roce oženil. Carlotta Ashburyová je jeho druhou manželkou. Pan Ashbury má se svou první manželkou dceru. Jmenuje se Alta. Po smrti první manželky pana Ashburyho připadla polovina jejího majetku našemu klientovi“ – Berta kývla směrem k němu hlavou jako učitelka, která odkazuje na nějaké číslo na tabuli – „a druhá polovina jejich dceři Altě.“ Pohlédla na Ashburyho. „Myslím,“ řekla, „že jste mi nesdělil ani přibližnou částku.“

Ashbury přesunul svůj pohled zpod brýlí ode mě na ni. „Nesdělil,“ řekl, aniž vyndal doutník z úst, a při tomto pohybu si utrousil na vázanku další popel.

Berta to rychle zamluvila. „Nynější paní Ashburyová byla předtím rovněž provdaná, a to za muže jménem Tindle. Má z tohoto manželství syna, který se jmenuje Robert. Abys měl úplnou představu, Donalde, když se jeho matka provdala podruhé, začal se u Roberta projevovat sklon k bezstarostnému životu. Je to tak, pane Ashbury?“

„Přesně tak.“

„Pan Ashbury ho přiměl, aby si našel nějakou práci,“ pokračovala Berta, „a on projevil pozoruhodné nadání. Díky své sympatické osobnosti a…“

„Žádnou osobnost nemá,“ přerušil ji Ashbury. „Nemá ani žádnou zkušenost. Jen jeho příbuzenský vztah se mnou přivedl některé přátele jeho matky k tomu, aby ho přijali do jedné korporace. Ti hoši doufají, že mě jednoho krásného dne okradou. Ale to se jim nepodaří.“

„Snad by bylo lepší, kdybyste to pověděl Donaldovi sám,“ řekla Berta.

Ashbury vyndal doutník z úst.

„Dva chlápci,“ řekl, „Parker Stold a Bernard Carter, ovládají Společnost pojistitelů farem s propadlou hypotékou. Moje manželka zná Cartera z dřívějška, než se za mě provdala. Postarali se Bobovi o místo. Po třech měsících z něho udělali obchodního ředitele. O další dva měsíce později ho ředitelé zvolili prezidentem. Spočítejte si to sám. Jdou po mně.“

„Farmy s propadlou hypotékou?“

„Tak se ten koncem jmenuje.“

„Čím se zabývá?“

„Doly a dolováním.“

Podívali jsme se jeden na druhého. „Proboha, co má Společnost pojistitelů farem s propadlou hypotékou společného s doly a dolováním?“ zeptala se Berta.

Ashbury se v křesle poněkud sesunul. „Jak to mám sakra vědět? Tohle mě pálí ze všeho nejmíň. Bobovo podnikání mě nezajímá a nechci, aby se on zajímal o moje. Kdykoli se ho na něco zeptám, vždycky se mi pokouší prodat akcie.“

Vytáhl jsem svůj zápisník, zaznamenal si jména, o kterých se Ashbury zmínil, a připojil poznámku, že se mám informovat o Společnosti pojistitelů farem s propadlou hypotékou.

Ashbury teď vůbec nebudil dojem, že ho zajímá tělocvična. Znovu však stočil svůj pohled zpod brýlí na mě, takže mě připadal jako mastiff na řetězu. Jeho oči jako by říkaly, že by se mi s chutí zakousl do nohy, jen kdyby měl o něco delší řetěz.

„A co chcete ode mě?“ zeptal jsem se ho.

„Mimo jiné se stanete mým cvičitelem.“

„Čím?“

„Cvičitelem.“

Berta Coolová řekla: „Zlepši jeho formu, Donalde. Vždyť víš – džiu-džitsu, zápas, box, běhání venku.“

Vytřeštil jsem na ni oči. V tělocvičně bych nebyl nic platný; nedokázal bych se ani přitáhnout bradou k hrazdě.

„Pan Ashbury si přeje, abys byl u něho doma,“ pokračovala Berta s instrukcemi. „Nikdo tě nesmí podezírat, že jsi detektiv. Jeho rodina už delší čas ví, že má v úmyslu udělat něco pro zlepšení své kondice. Chtěl se s Hashitou domluvit, aby docházel k němu domů a dával mu lekce. A uvažoval o tom, že si najme dobrého detektiva. Když tě uviděl při výcviku v tělocvičně, uvědomil si, že bys mu v roli domnělého cvičitele mohl pomoci vyřešit jeho problém.“

„Co chcete vypátrat?“ položil jsem Ashburymu otázku.

„Chci přijít na to, co dělá moje dcera se svými penězi. Zjistit, kdo dostává spoustu jejích prachů – a proč.“

„Vydírá ji někdo?“

„Nevím. A když je to tak, chci, abyste to vyšetřil.“

„A když to tak není?“

„V tom případě potřebuji zjistit, co se děje s jejími penězi. Je buď vydírána, nebo se zabývá hazardními hrami, anebo si ji Bob zavázal, aby ho financovala. Ať je to cokoliv, je to pro ni nebezpečné a mně se to příčí. Nejen že musím pečovat o její blaho, ale sám jsem ve velmi choulostivé situaci. Sebemenší náznak finančního skandálu v mé rodině by mi způsobil úplné peklo. Ale sakramentsky moc mluvím. Už toho nechme, nelíbí se mi to.“

„Donalde, když tě uviděl, jak máváš s tím Japončíkem, zalíbil ses mu. Že je to tak, pane Ashbury?“

„Ne.“

„Jak to, myslela jsem…“

„Líbilo se mi, jak se choval, když japončík mával s ním. Ale všichni toho sakramentsky moc napovídáme. Pusťme se do práce.“

Zeptal jsem se: „Proč si myslíte, že vaši dceru někdo…“

„Dva šeky za posledních třicet dnů,“ přerušil mě, „oba splatné v hotovosti. Každý na částku deset tisíc dolarů a oba vystavené Zábavní společností Atlee. Je to nějaká parta podvodníků – v přízemí restaurace pro nezasvěcené, nahoře hráčská doupata pro zisk.“

„Přišla o ty peníze tak, že je v nějakém podobném podniku prohrála?“ zeptal jsem se.

„Ne. Na žádném takovém místě nebyla. Zjistil jsem si to.“

„Kdy chcete, abych přišel k vám domů?“

„Hned teď. Nepřeji si nějaké čmuchání. Spřátelte se s Altou. Pokuste se získat její důvěru svými schopnostmi, spolehlivostí, sportovním duchem, zdravou agresivitou.“

„Pochybuji, že by chtěla věnovat důvěru zrovna tělocvikáři.“

„Omyl. To je právě to, co by udělala. Není snob, a snoby nesnáší. Poučování se jí ovšem příčí. Takže jste na omylu… Vlastně ne, moment. Možná máte pravdu… Ale ano, nechte mě, abych si to srovnal v hlavě… Víte co? Přece nejste profesionální cvičitel, nýbrž amatér, ovšem prvotřídní. Představuji si, že bych vám pomáhal v nějakém podnikání. Napadá mě, že bych zřídil komplex exkluzivních soukromých tělocvičen, kde by byli uváděni do prvotřídního stavu podnikatelé, kteří si pokazili postavu. Vy pro mě budete celý ten komplex řídit, k platu budete dostávat prémie. Nejste cvičitel, jste obchodní partner, který do věci dobře vidí. Mou kondici budete zlepšovat jen příležitostně. Nechte to na mně.“

„Tak dobře. V tomto směru všechno záleží na vás. Ode mě se především očekává, že vypátrám, kam se ztrácejí peníze vaší dcery. To je všechno?“

„Všechno! Sakra, člověče, báječnější džob jste v životě neměl. Ta holka je jako ocelová pružina, jako dynamit. Jestli přijde na to, že jste detektiv, jsem vyřízen a vy máte padáka. Jasné?“

„Ale co váš nevlastní syn? Chtěl jste mi něco říct o jeho byznysu a…“

„Jenom proto, abyste se mu mohl vyhnout a abyste uchránil Altu před jeho špinavým podnikáním. Je to nastrojený panák se zmačkaným límečkem. Jeho matka ho pokládá za génia a on si to o sobě myslí také. Nenaleťte jim. Jestli Altu zatáhl do financování svých kšeftů – ale ne, to už je moje starost. Chci fakta, to je vše. Ať se propadnu, jestli ode mě ještě uvidí nějaký cent. A dostane-li ho od Alty, je to jako by ho měl ode mě. Už toho mám po krk. A taky jsem sakramentsky upovídaný. Tečka. Kdy se do toho dáte?“

„Během hodiny,“ odvětila Berta za mě.

Ashbury se v křesle nahnul dopředu, aby se mohl rukama vzepřít o opěradla a vstát. Když se s vynaložením nemalého úsilí konečně postavil na nohy, řekl: „Souhlasím. Přijeďte taxíkem, adresu má paní Coolová. Pojedu napřed a připravím půdu. Ale připomínám, Lame, že nikdo nesmí poznat, kdo ve skutečnosti jste, jinak je to v troubě.“ Obrátil se k Bertě Coolové a řekl: „Vy si to pamatujte také. Neudělejte nějakou chybu. Alta jen tak někomu nenaletí. Stačí malinko zakopnout a jí je všechno jasné. Jediná nešikovnost a stovka dolarů vyletí každý den z okna.“

Takže Berta dostávala sto dolarů denně plus výlohy. Mně platila měsíční zálohu sedmdesát pět dolarů, a když jsem na něčem pracoval, měl jsem dalších osm dolarů denně.

„Když se tam dostaneš během hodiny, Lame,“ řekl Ashbury, „budeš se večer moci seznámit s rodinou – kromě Alty tam budou všichni. Alta je někde venku a nevrátí se dřív jak ve dvě nebo ve tři ráno. Vstáváme v půl osmé, snídáme v půl deváté. A myslím to vážně, když říkám, že chci, abys mě naučil něco z toho džiu-džitsu. Potřebuji posílit svalstvo. Jsem značně ochablý.“

Potřásl úzkými rameny ve vycpaném saku, a když při tom pohybu jeho ramenní klouby narážely na látku, říkal jsem si, jakou měl krejčí s tím vycpáváním práci.

„Donald tam určitě bude,“ řekla Berta Coolová.

Když Ashbury odešel, Berta řekla: „Posaď se.“

Sedl jsem na opěradlo křesla.

„Ani netušíš,“ řekla, „jakou spoustu výdajů vyžaduje řízení tohoto podniku: pronájem, platy lidem na sekretariátu, sociální pojištění, daň z příjmu, zaměstnanecká daň, kancelářské potřeby, účetnictví, světlo.“

„Bezpečnostní služba,“ pomohl jsem jí.

„Přesně tak. Bezpečnostní služba.“

„No a?“

„Hele, Donalde, tohleto je moc dobrý džob, a tak jsem si řekla, že po dobu, kdy na tom budeš dělat, ti zvýším výkonnostní příplatek na deset dolarů denně.“

„Takže dostanu celkem deset dolarů,“ řekl jsem.

„Kolik?“

„No za jeden den.“

„Jak to myslíš?“

„Déle u toho nebudu. Copak mohu někomu dělat cvičitele?“

„Ale, neber to tak, Donalde. Všechno jsem to promyslela. Dohodneme se s Hashitou, aby ti dával každé odpoledne lekce. Panu Ashburymu jsem řekla, že tě má každé odpoledne mezi druhou a čtvrtou uvolnit, abys sem mohl přijít a podávat zprávy. Ve skutečnosti v té době zajdeš k Hashitovi a naučíš se něco z džiu-džitsu. Pak si to u pana Ashburyho zopakuješ. A nemusíš s ním moc spěchat.“

„Řekl bych, že naspěch nebude mít z nás dvou nikdo,“ řekl jsem.

„Přilneš k tomu jako kachna k vodě, Donalde.“

„Jak se budu dopravovat tam a zpátky? Jak je to daleko?“

„Tramvají je to z ruky, ale protože si Ashbury myslí, že musíš být v kanceláří kvůli podávání zpráv, přesvědčila jsem ho, aby nám platil jízdné za taxi.“

„Kolik?“

„Můžeš být klidný,“ řekla Berta Coolová. „Nespotřebujeme na taxi všechno, co na ně dostaneme. Dnes večer tě dovezu na místo vzdálené asi blok od jeho rezidence. Odtud už dojdeš pěšky. Budu na tebe čekat se svým autem každý den ve dvě hodiny. Můžeme tenhle mimořádný zisk buď mít, nebo nemít, záleží to jen na nás.“

„Je pitomost honit se kvůli takové šanci jen proto, abychom ušetřili na taxi, ale to je tvoje starost,“ řekl jsem a šel jsem si sbalit kufr.

Kapitola 3

Berta Coolová mě vysadila přiměřeně daleko od Ashburyho sídla za pět minut půl jedenácté. Trochu mrholilo. Šel jsem zbývající část cesty pěšky a kufr mi narážel do nohou. Ashbury sídlil v milionářské čtvrti; rozlehlý dům měl vše, co k němu patří – příjezdovou cestu vydlážděnou oblázky, okrasné stromy, architekturu nešetřící prostorem a hojné služebnictvo.

Vrchní sluha nezaregistroval, že by přijelo nějaké taxi. Díval se, jak mi se střechy klobouku stéká dešťová voda, a zeptal se, jestli jsem pan Lam. Má odpověď ho uklidnila.

Řekl, že mi odnese kufr do mého pokoje a že si pan Ashbury přeje, abych za ním hned přišel do knihovny.

Když jsem vstoupil, Ashbury mi potřásl rukou a dal se do představování. Paní Ashburyová byla mnohem mladší než její manžel. Vyznačovala se oním druhem dráždivé krásy, k němuž patří velká ňadra a velké boky. Ladnost a dráždivost jejích křivek však narušovalo nějakých sedm osm kilogramů váhy navíc, které místy zkreslovaly její obrysy tukovými vypuklinami. Bylo patrno, že nedokáže setrvat v klidu. Její tělo bylo v neustálém pohybu, mírně se vlnilo, kolébalo a pohupovalo. Oči jí jiskřily živočišnou vitalitou. Změřila si mě očima a já jsem měl pocit, jako by si nade mnou zamnula ruce. Podala mi ruku a začala z ní vytékat slova: „Myslím, že to je ta nejbáječnější věc, jaká kdy Henryho napadla. Mám dojem, že bych měla dělat také něco takového. Poslední dva roky skutečně moc přibírám. Nevypadala jsem tak, dokud se neobjevil ten vysoký krevní tlak, občasné závratě a bolest u srdce. Doktor mi řekl, že bych neměla cvičit. Ale zlepší-li doktoři můj stav, cvičit budu a ze zkušenosti vím, že pak ztrácím váhu velmi rychle. Vypadáte báječně, pane Lame. Je vidět, že s váhou nemáte žádné problémy.“

Když se na chvíli odmlčela, Ashbury toho využil a představil mi muže jménem Bernard Carter. Byl tlustý, žoviální a mohlo mu být asi pětačtyřicet. Měl rybí oči s ošklivým povlakem, buclaté prsty a zvyk poplácávat každého po zádech. Na sobě měl pěkný oblek a ztělesňoval typ obchodního cestujícího, který ukáže zákazníkovi nějaký vzorek, poví mu lechtivou anekdotu, ukáže mu další vzorek, poví mu další anekdotu a dostane objednávku. Jeho pravidlem bylo: Hleď, ať se pořád smějí. Měl dvojitý podbradek, a když se smál, vesele se mu i s bradou natřásal. Tuk na lících mu sahal až k očím, které se mu při smíchu změnily v úzké štěrbiny, ale když jste do těch štěrbin nahlédli zblízka, zjistili jste, že z jejich úkrytu na vás hledí oči, jejichž výraz se vůbec nezměnil. Kromě toho, že byly kalné a studené, jako by číhaly. Paní Ashburyová ho sledovala s odevzdanou vstřícností a on k ní byl velmi pozorný.

Usoudil jsem, že Carter musí být s paní Ashburyovou nějak spřízněný. Zdálo se, že mají mnoho společného, jako dvojice, která se ráda oddává potěšení z toho, co se jí v životě líbí.

Paní Ashburyová jako by ode mě nemohla odtrhnout zrak. „Vy snad na sobě nemáte ani ždibec tuku,“ řekla. „Nejste sice vysoký, ale musíte mít nádherné tělo.“

„Snažím se neztratit formu,“ řekl jsem.

„Henry, řekl bych, že se určitě stanu jedním z tvých prvních zákazníků. Tuhle jsem se zvážil a nechtělo se mi uvěřit, o kolik jsem přibral,“ připojil se Carter.

„Máš naprostou pravdu, Bernarde,“ souhlasila paní Ashburyová. „Trocha cvičení by to samozřejmě vylepšila. Ano, je to skvělý nápad, a hned jak klesne můj krevní tlak, pustím se do cvičení také. Musí to být báječné být štíhlý a pevný jako pan Lam – ale na profesionálního zápasníka jste trochu lehký, že?“

„Jsem instruktor,“ opravil jsem ji.

„Já vím, ale určitě jste dobrý. Henry mi vyprávěl, že jste se utkal s japonským zápasníkem v džiu-džitsu a že jste ho úplně vyřídil.“

Henry Ashbury na mě spiklenecky pohleděl.

„Obávám se, že by ode mě bylo neskromné se k tomu vyjádřit,“ řekl jsem.

Propukla v pronikavý smích: „Ale to je přece fantastické! Úplně fantastické! Bob by z toho byl celý pryč. Bob je totiž také skromný. Pověděl vám pan Ashbury o Robertovi?“

„O vašem synovi?“

„Ano. Je to báječný hoch. Jsem na něho tak hrdá. Začal úplně od nuly, a dík své píli a pracovitosti se stal prezidentem korporace.“

„To je vskutku pozoruhodné!“ řekl jsem. Ashbury na mě upřel zpod brýlí zrak.

„Nemám v úmyslu mu dělat poklony,“ řekl Bernard Carter, „ale Bob je podnikatelský génius. V životě jsem se nesetkal s člověkem, který by pochopil věci tak rychle.“

„Snaží se, že?“ řekl Henry Ashbury nezaujatě.

„Snaží!“ zvolal Carter. „To je slabý výraz. Panebože, on…“ Přelétl zrakem na paní Ashburyovou, zmlkl, mírně rozhodil dlaně, jako by tím chtěl říci: „Ale vždyť je to zbytečné,“ a zvolna vydechl.

„To rád slyším,“ řekl Ashbury bez sebemenšího náznaku nadšení.

Paní Ashburyová měla hluboký, svůdný hrdelní hlas, ale v rozrušení jí přeskočil o oktávu výš a odrážel se jí od horního patra v ústech jako kroupy od plechové střechy.

„Myslím, že je prostě úžasný a k tomu všemu ještě vrcholně skromný. O své práci skoro nemluví. Cítí, že o ni Henry nemá zájem. Vsadím se, Henry, že ani nevíš o jejich poslední trefě, o tom, jak Bob…“

„Mám dost své vlastní práce,“ přerušil ji Henry.

„Ale měl by ses s Bobem víc stýkat. Vždyť víš, že jako prezident Společnosti pojistitelů farem s propadlou hypotékou má možnost hodně se toho dovědět o dění ve světě podnikání. Některé z těch poznatků by se mohly hodit i tobě, Henry.“

„Ano, lásko, ale když přicházím domů, jsem na řeči o podnikání příliš unaven.“

Povzdechla si. „Ach, vy podnikatelé! S Bobem je to stejné. Člověk z něho nedostane slovo.“

„Kdepak je teď?“ zeptal jsem se.

„Dole v kulečníkové místnosti se svým obchodním ředitelem Parkerem Stoldem.“

Vyměnil jsem si s paní Ashburyovou několik konvenčních vět, načež mě uchopila za ruku a dlouho ji držela ve své. Když mě pustila, šel jsem za panem Ashburym dlouhou chodbou, na jejímž konci jsme sešli po schodech o podlaží níž a pokračovali v chůzi další chodbou. Na jedné straně byla herna s ping-pongovým stolem. Z místnosti naproti se ozývaly nárazy kulečníkových koulí a šum hovoru.

Když Ashbury otevřel dveře, muž s jednou kyčli na kulečníku, který se právě chystal ke šťouchu, seskočil a pozdravil Ashburyho: „Nazdar, guvernére.“

Byl to Robert Tindle, chlapík s ustupujícím čelem, dlouhým rovným nosem a vodově zelenýma očima, připomínajícíma opotřebované kuličky na hraní, člověk měl pocit, kdyby se do nich podíval zblízka, že by spatřil spoustu malých vzduchových bublinek. Jeho tvář neměla žádný zvláštní výraz, a když jsem na něho pohleděl poprvé, připomněl mi akorát reklamu s obrázkem spokojené krávy.

Měl na sobě smokink a rukou mi potřásl dost ledabyle.

Parker Stold zřejmě o něčem přemýšlel a náš příchod pocítil jako vyrušení. Při představování mě vzal na vědomí zběžným „… ší mě“ a ani mi nepodal ruku. Oči měl dost blízko u sebe, ale ústa měl pěkná a vlasy zvlněné. Všiml jsem si, že byl o něco starší než Bob.

Následující ráno mě vrchní sluha vzbudil v sedm hodin. Oholil a oblékl jsem se a sešel jsem do tělocvičny. Byla to velká prázdná místnost v suterénu, na opačné straně než kulečníkový pokoj. Z její atmosféry jsem usoudil, že ještě nebyla použita. Byl tam cvičný míč pro rohovníky, bradla, kužely, činky, posilovací nářadí pro vzpěrače, žíněnka pro zápasníky a na druhém konci boxerský ring. Na věšáku visely boxerské rukavice. Přešel jsem na druhou stranu a prohlédl jsem si je. K šněrovadlům byly dosud vybledlým zeleným provázkem přivázány cenovky, které stářím zežloutly.

Měl jsem na sobě tenisky, dlouhé kalhoty a sportovní tílko. Henry Ashbury přišel v županu. Když ho odložil, neměl na sobě nic než jakýsi přiléhavý boxerský trikot.

Vypadal strašně.

„No tak,“ řekl, „už jsem tady.“

Podíval se dolů na své vypouklé břicho. „Říkám si, že bych s tím měl něco udělat.“ Přistoupil k posilovacímu nářadí pro vzpěrače a začal se s ním potýkat a hekat a funět. „Nechceš si taky zacvičit?“ zeptal se.

„Ne,“ řekl jsem.

„Já taky ne, ale musím.“

„Vašemu držení těla by prospělo, kdybyste sedával rovněji.“

„Když sedím, chci mít pohodlí. Nejpohodlněji se cítím, když se v křesle uvolním.“

„Tak tedy cvičte dál,“ řekl jsem.

Vrhl na mě rychlý pohled a vypadalo to, jako že chce něco říci, ale neřekl. Vrátil se k posilovacímu nářadí a chvíli na něm ještě cvičil. Pak přešel k váze a zvážil se.

Potom zamířil k žíněnce a řekl: „Myslíš, že bys mi mohl předvést některé cviky, které s tebou dělal včera večer ten Japončík?“

Pohlédl jsem mu do očí a řekl: „Ne.“

Zasmál se a oblékl si župan. Pak jsme se posadili a mluvili o politice, až nastal čas se osprchovat a obléknout k snídani.

Po snídani odešel Ashbury do své kanceláře. Asi o jedenácté jsem potkal Altu, která právě vstala ke snídani. Zřejmě už o mně všechno věděla. „Pojďte se mnou a dělejte mi při jídle společnost. Chci si s vámi popovídat.“

Nabízelo se to jako vhodná příležitost k seznámení. Šel jsem s ní do jídelny a podle obvyklé procedury jsem ji usadil u stolu. Posadil jsem se proti ní a dal si šálek kávy s cukrem a se smetanou, zatím co ona měla černou kávu, tři rýžové chrupky a cigaretu.

„No tak?“ zeptala se.

Vzpomněl jsem si na Ashburyho radu, abych se choval přirozeně a nesnažil se věci popohnat. „No tak co?“

Zasmála se. „Vy jste ten nový instruktor?“

„Ano.“

„Nevypadáte na nějakého zvláštního boxera.“

Nic jsem na to neřekl.

„Má nevlastní matka říká, že nezáleží na váze, ale na rychlosti. Že prý jste rychlý jako blesk. Musím se na vás někdy podívat, jak to děláte.“

„Cvičím s vaším otcem. Boxování není v plánu.“

Zkoumavě se na mě zahleděla a řekla: „Chápu, proč se zabýváte džiu-džitsu. Musí to být zajímavé.“

„To bych řekl.“

„Prý jste tak dobrý, že se s vámi chtějí utkat v jakémkoli druhu zápasu ti nejlepší Japonci.“

„Je to trochu jinak.“

„Ale zápasíte s Japonci, že ano?“

„S některými.“

„Je to pravda, že vás táta včera večer viděl, jak jste zamával pořádným kusem Japonce?“

Na to jsem řekl: „Nemohli bychom si povídat o něčem jiném než o mně?“

„Například o čem?“

„O vás.“

Potřásla hlavou. „V tuhle ranní dobu nejsem nikdy schopna říkat něco zajímavého. Chcete se projít?“

„Ne.“

„Já ano. Vyrazím na dlouhou ráznou procházku.“

Instrukce byly zcela jasné. Měl jsem se s Altou Ashburyovou seznámit, získat její důvěru, přesvědčit ji, že se dokážu pustit i do riskantních akcí, a přivést ji k tomu, aby se projevila a svěřila se mi se svými starostmi. Abych toho dosáhl, musel jsem kout železo, dokud bylo žhavé.

A tak jsem se vydal na dlouhou ráznou procházku.

V její první etapě jsem zjistil jen to, že má Alta senzační postavu, sympatické hnědé oči, které se vyznačovaly tím, že se pokaždé smály současně s jejími ústy. Byla vytrvalá jako maratónský běžec, milovala čerstvý vzduch a pohrdala většinou konvencí. Za nějakou chvíli jsme se posadili pod stromy. Nemluvil jsem. Ona ano. Nemohla vystát lidi, kteří se honí za bohatstvím, ani muže, kteří mají na všechno předem hotový recept. Inklinovala k názoru, že je manželství nesmysl a že její otec udělal hloupost, když se k němu nechal připoutat. Říkala, že nesnáší nevlastní matku, že je její nevlastní bratr maminčiným mazánkem, kdežto Alta sama mu nedůvěřuje.

Měl jsem dojem, že toho bylo na jeden den dost. Stačil jsem se včas vrátit a nenápadně zmizet za rohem, kde už na mě čekala Berta Coolová. Odvezla mě k Hashitovi. Japončík mi ukázal několik nových chvatů a úchopů a procvičil toho se mnou ještě víc. Vzhledem k tomu, že jsem měl za sebou Hashitu, dlouhou ráznou procházku a cvičení předchozího dne včetně přemetů a pádů, zmocnila se mě únava jako po prohraném desetikolovém mači s parním válcem.

Vysvětlil jsem Bertě, že má Ashbury rozum, takže nebude nutno v lekcích džiu-džitsu pokračovat. Berta řekla, že je zaplatila a že jsem se k nim zavázal, takže by chtěla znát důvod. Varoval jsem ji, aby mě už nevozila k Ashburyho sídlu a zpátky, a řekl jí, že by bylo lepší jezdit taxíkem, když nám Ashbury na něj platí. Berta mi na to odpověděla, že si v obchodních záležitostech umí poradit sama, a když nastal čas večeře, odvezla mě zase k Ashburymu.

U večeře jsem měl stísňující dojem. Jídlo bylo dobré, ale pořád se něco přinášelo a odnášelo, člověk musel sedět, jako by spolkl pravítko, a tvářit se účastně, ať paní Ashburyová mluvila o čemkoli – a nebylo toho málo. Robert Tindle zaujal postoj unaveného podnikatele. Henry Ashbury nabíral jídlo s výrazem zamyšleného člověka, který nemá ani potuchy, co jí.

Alta Ashburyová se chystala jít okolo desáté na nějaký taneční večírek. Chtěla si po večeři posedět asi hodinu na zasklené verandě a povídat si se mnou.

Na nebi svítil půlměsíc, vzduch byl teplý a vonný. Altu zřejmě něco znepokojovalo. Nic neříkala, ale viděl jsem, že u sebe potřebuje někoho mít.

Nechtělo se mi mluvit, a tak jsem jen seděl a mlčel. V jednu chvíli jsem si všiml, že se její napětí a nervozita vystupňovaly a že sevřela ruku v pěst. Natáhl jsem ruku, položil ji na její, jemněji zmáčkl a řekl: „Klídek,“ a když se uklidnila, stáhl jsem ruku zpátky.

Na chvíli na mě upřela zrak, jako by nebyla zvyklá, že muži pouštějí její ruce.

Pak už jsem neřekl nic.

Krátce před desátou se šla připravit na večírek. Dověděl jsem se od ní, že ráda hraje tenis a jezdí na koni, že ji nezajímá badminton, že si ráda zaplave, že nebýt jejího hodného starého táty, nadobro by odešla z domova, že podle ní její nevlastní matka tátovi znepříjemňuje život a že by měl někdo vrátit jejího nevlastního bratra Indiánům. K ničemu jsem se nevyjádřil.

Příští den ráno se Ashbury pustil do vzpírání, ale zjistil, že ho bolí svaly, řekl, že nemá smysl s tím pospíchat, oblékl si svůj velký župan, zamířil ke mně, usedl na žíněnku vedle mě a kouřil doutník. Chtěl vědět, co jsem vypátral. Řekl jsem mu, že nic.

„Získal sis Altu,“ řekl. „Jsi dobrý.“

Nasnídali jsme se a okolo jedenácté se objevila Alta. Paní Ashburyová snídala pravidelně v posteli.

Když jsme pak s Altou byli odpoledne na vycházce, dověděl jsem se toho od ní o její nevlastní matce víc. Paní Ashburyová měla vysoký krevní tlak a lékař říkal, že se musí vyvarovat rozrušení. Doktor byl pořád u ní, ve všem jí ustupoval a hýčkal ji. Alta byla přesvědčena, že by měl její otec vyhodit Bernarda Cartera z domu. Řekla mi, že neví, proč toho v mé přítomnosti tolik napovídá, ale snad je to tím, že mám pro ni takové pochopení, a že si dělá k vůli otci takové starosti, až by plakala.

Varovala mě, abych paní Ashburyové ani trochu neodporoval, i kdyby chtěla něco sebenesmyslnějšího, protože kdybych to udělal, určitě by si zavolala doktora, ten by řekl, že jí stoupl krevní tlak, přičetl by mi vinu a já bych byl okamžitě propuštěn. Usoudil jsem, že si Alta nepřeje, abych byl okamžitě propuštěn.

Připadal jsem si jako padouch.

Ve dvě mě Berta Coolová naložila do auta a pak mě japončík prohnětl jako těsto na bochník chleba. Když jsem mu vypadl z tlustých prstů, připadal jsem si jako košile, která prošla křížovou cestou od pračky přes ždímačku až po mandl.

Dovlekl jsem se k druhé večeři. Proběhla stejně jako den předtím, až na to, že byly na Altě znatelné stopy pláče. Téměř na mě nepromluvila. Po jídle jsem tam chvíli okouněl, abych jí umožnil si promluvit, kdyby se mi chtěla s něčím svěřit.

Alta se netajila s tím, co si myslí o Bernardu Carterovi. Řekla mi, že pravděpodobně spolupracuje s její nevlastní matkou na nějakém byznysu, ale nevěděla, oč konkrétně jde. Podle všeho to nevěděl nikdo. Alta mi také řekla, že ji oba nenávidí. Domnívá se, že má její nevlastní matka obavy z nějaké ženy, kterou zná i Carter. Alta prý jednou vešla do knihovny, právě když matka říkala: „Začni už s tím něco dělat. To otálení už mě unavuje. Jistě si umíš představit, že by se se mnou nemazlila, kdyby byla na mém místě. Chci, abys…“ V tu chvíli Carter zpozoroval, že Alta vstoupila do pokoje, a varovně zakašlal. Paní Ashburyová zvedla hlavu, přerušila větu a uspěchaně, jako člověk, který se snaží něco zamluvit, začala povídat něco jiného.

Když mi to Alta řekla, na chvíli se odmlčela a potom se stísněně přiznala, že asi nemá právo mi tyhle věci povídat, ale že jsem v ní z nějakého důvodu vzbudil důvěru; cítí, že jsem k jejímu otci loajální, a když s ním mám spolupracovat, že si musím dávat pozor na její nevlastní matku, Boba a Bernarda Cartera. Potom se ještě krátce zmínila o Dr. Parkerdaleovi. Byl to zřejmé jeden z těch módních lékařů, kteří se vemlouvají do přízně svých pacientů a jdou jim na ruku. Kdykoli se paní Ashburyové zmocnila závrať způsobená tím, že se moc najedla, projevil Dr. Parkerdale vážné znepokojení, jako by šlo o počáteční příznaky světové epidemie dětské obrny.

Když mi to všechno řekla, zmlkla.

„Pokračujte,“ řekl jsem.

„S čím?“ zeptala se.

„S tím zbytkem.“

„Zbytkem čeho?“

„Zbytkem toho, co bych měl znát dohromady s tím ostatním.“

„Už jsem vám toho beztak řekla příliš mnoho.“

„To nestačí,“ řekl jsem.

„Co tím chcete říci?“

„Budu s vaším otcem obchodně spolupracovat. Chystá se investovat velké peníze. Musím dohlédnout na to, aby se mu investice přijatelně vrátily. Musím nějak vycházet i s paní Ashburyovou. Potřebuji vědět, jak to mám dělat.“

„Nevšímejte si jí,“ odvětila. „Vyhýbejte se jí a mějte uši otevřeny. Nikdy – nikdy ne…“

„Nikdy nedělejte co?“ zeptal jsem se.

„Nikdy s ní nezůstávejte sám,“ řekla. „Bude-li si chtít zacvičit, pamatujte na to, aby byl v tělocvičně někdo s vámi.“

Udělal jsem chybu a zasmál se: „Přece by…“

„Říkám vám, že ji znám,“ rozlítila se. „Je to tvor ovládaný tělesnými choutkami a je prohnaná jako liška. Schází jí dostatečná sebekontrola. Celá ta záležitost s vysokým krevním tlakem je přímý důsledek přejídání a nemírného pití. Co se s ní táta oženil, přibrala deset kilo.“

„Váš otec nikomu nedovolí, aby si z něho tropil šašky,“ řekl jsem.

„Samozřejmě že ne, ale ona si vypracovala taktiku, které nedokáže čelit žádný muž. Vždycky když něco chce a když jí v tom někdo překáží, maximálně své rozrušení vybičuje a pak zatelefonuje Dr. Parkerdaleovi. Ten přispěchá, jako by to byla otázka života nebo smrti, změří jí krevní tlak a začne po domě chodit po špičkách, až vyvolá patřičný dojem. Potom si vezme někoho odpovědného stranou a velmi korektně a na nejlepší profesionální úrovni mu řekne, že paní Ashburyová skutečně není v pořádku, že se prostě nesmí rozrušit; bude-li ji moci udržet v dokonalém klidu několik měsíců, dokáže jí dát krevní tlak do pořádku, takže zase bude moci cvičit a být sama sebou; kdykoli však nastane nějaká konfliktní situace, která ji rozruší, všechno pozitivní, čeho před tím dosáhl, přijde vniveč, on se bude muset vrátit a všechno začít znovu.“

Zasmál jsem se a řekl: „V téhle hře asi nebude snadné zvítězit.“

Zlobila se na mě, protože jsem se zasmál. „Snadné to samozřejmě nebude,“ řekla. „Nad tím se zvítězit nedá. Doktor Parkerdale říká, že nezáleží na tom, jestli má paní Ashburyová pravdu nebo ne; jde jen o to, že se s ní nikdo nesmí přít. To znamená, že jí musí člověk pořád jen ustupovat. Znamená to, že je má nevlastní matka stále sobečtější a zhýčkanější. Její nálady jsou stále neovladatelnější…“

„A co Bernard Carter,“ ušklíbla se. „Bernard Carter a jeho byznys! Ten člověk sem přichází, když otec odchází. S těmi řečmi o nějakém byznysu si může dělat z otce blázny, ale já mu na to nenaletím. Já – já ji nenávidím.“

Podotkl jsem, že podle mého mínění je snad Henry Ashbury schopen tuto situaci zvládnout.

„Není,“ řekla Alta. „Žádný muž není. Odsoudí ho k bezmocnosti, než vůbec s něčím začne. Jestliže ji z něčeho obviní, ona si obstará jeden ze svých záchvatů, doktor Parkerdale přispěchá s gumovou hadičkou, ovine ji okolo její paže a změří jí krevní tlak – copak nevidíte, že si tímhle počínáním připravuje podmínky pro podání žádosti o rozvod z důvodu psychické krutosti, kterou vůči ní údajně projevuje otec přemrštěným a nespravedlivým počínáním, jež jí způsobilo vysoký krevní tlak, poškodilo její zdraví a znemožnilo doktoru Parkerdaleovi, aby ji vyléčil? A ona už si doktora připravila, aby svědčil v její prospěch. Otci zbývá jen jedno: držet se co nejvíc v pozadí a čekat, až to někde praskne. To znamená, že jí musí ustupovat. Ale jak vidím, Donalde, vy ze mě taháte rozumy, anebo je to tak, že toho sama sakramentsky moc napovídám a dělám ze sebe blázna.“

Tentokrát jsem si připadal ještě horší než padouch.

Potom už toho moc nenapovídala.

Někdo jí volal, ale rozhovor ji příliš nepotěšil. Poznal jsem to z výrazu její tváře. Když spolu domluvili, sama někomu volala a zrušila nějakou schůzku.

Nakonec jsem šel ven a posadil se na zasklené verandě. Pocit, že jsem padouch, byl velmi intenzívní.

Za chvíli přišla také a zůstala stát s pohledem upřeným na mě. Cítil jsem její opovržení, i když jsem jí pro tmu neviděl do očí. „Tak je to tedy, že?“ řekla.

„Co?“

„Nemyslete si, že jsem takový hlupák. Vy – a cvičitel! Patrně vás ani nenapadlo, že si zapíšu poznávací značku vozu, který pro vás vždycky odpoledne přijíždí, a že si ji vyhledám v záznamu. B. Cool, důvěrné pátrání. Takže se ve skutečnosti asi jmenujete Cool.“

„Nejmenuji,“ řekl jsem. „Jsem Donald Lam.“

„Buďsi, ale až bude táta příště potřebovat detektiva, který se má vydávat za cvičitele, řekněte mu, ať si najde někoho, kdo na to vypadá.“ A odešla spěšně středem.

V suterénu byla vedlejší linka. Sešel jsem tam a zavolal Bertě Coolové. „Už je to tady,“ řekl jsem. „Prolátla jsi to.“

„Jak to já? Co tím chceš říci?“

„Altě bylo divné, kdo pro mě každé odpoledne jezdí, počíhala si na tebe, zapsala si tvé číslo a vyhledala si je v záznamu. Je zaregistrováno na jméno agentury, pokud to nevíš.“

Slyšel jsem, jak Berta překvapením vydechla.

„Stovka dolarů vyhozená za jeden den z okna, jen abys mohla připravit o výdělek taxikáře,“ řekl jsem.

„Hele, milánku,“ zaškemrala, „musíš se z toho nějak vykroutit. Ty to dokážeš, když nad tím popřemýšlíš. Na to tě přece Berta má, abys přemýšlel v jejím zájmu.“

„Volovina,“ řekl jsem.

„Donalde, musíš. Prostě si nemůžeme dovolit o tyhle peníze přijít.“

„Už jsi o ně přišla.“

„Myslíš, že bys s tím nemohl něco udělat?“

„Nevím,“ řekl jsem. „Zajeď s tím autem sem, zaparkuj jako obvykle a čekej.“

Kapitola 4

Alta odcházela asi ve tři čtvrtě na deset. Zatímco vrchní sluha otvíral garáž, pádil jsem ostošest ulicí směrem k dohodnutému místu. Pádit ostošest, to by mi šlo.

Berta Coolová už na mě čekala v autě. Vklouzl jsem vedle ní a řekl: „Motor nech běžet. Až kolem nás přefrčí dvanáctiválec, vymačkej z toho, co můžeš, a světla nerozsvěcuj.“

„Bylo by lepší, kdybys řídil ty, Donalde.“

„Nemáme čas. Nastartuj.“

Spustila motor a popojela od obrubníku. Alta Ashburyová kolem nás přelétla jako blesk. „Dělej,“ řekl jsem Bertě. „Šlápni na to.“ Natáhl jsem ruku a vypnul světla.

Berta začala bezděčně tápat po vypínači. Odstrčil jsem jí ruku a otevřel kohout nádržky na doraz. Začalo se to kolem nás míhat. Berta znervózněla; naklonil jsem se k ní a přidržoval jednou rukou volant. Po chvíli přijela Alta na křižovatku, právě když naskočila červená. Tak jsme ji mohli dostihnout. Zatímco jsme čekali na zelenou, vyměnil jsem si s Bertou místo.

Na zelenou vyrazila Alta jako střela. Autobus před námi se štrachal přes křižovatku a jen pomalu nabíral rychlost. Někdo na mě křikl, abych rozsvítil, ale jel jsem potmě dál a doufal, že si nás Alta v tom provozu nevšimne. Když se mi zdálo, že už je dopravní situace dost nepřehledná, zapnul jsem světla a začal jsem s autem manévrovat tak, abych měl výhled a nebyl sám vidět.

Berta se každou chvíli omlouvala. „Měla jsem tě poslechnout, milánku. Ty máš vždycky pravdu. Božínku, proč jsi mě nedokázal přesvědčit, abych tě poslechla?“

Musel jsem se věnovat řízení vozu, proto jsem nic neříkal.

Berta mluvila v jednom kuse dál: „Donalde, nevím, jestli se mi někdy podaří přivést tě k tomu, abys mě pochopil. Neměla jsem to v životě snadné. Musela jsem počítat s každým pěťákem. Mockrát jsem byla v situaci, že jsem si nemohla dovolit jídlo za víc než patnáct centů denně. Řeknu ti, Donalde, nejhorší ze všeho – když jsem začala trochu vydělávat – bylo naučit se zase peníze utrácet.

Vybírala jsem si každý měsíc ze svého bankovního účtu sto dolarů a pokaždé se rozhodla, že je spotřebuji, jak se mi zachce, ale prostě jsem to nedokázala. Vždycky jsem koncem měsíce zjistila, že mi sedmdesát nebo osmdesát dolarů zbylo. Když ses někdy v životě dostal do úzkých tak, že máš moc hluboko do kapsy, morálně tě to poznamená. Nikdy to v sobě nepřekonáš.“

„Taky už jsem byl na dně,“ řekl jsem na to.

„Já vím, milánku, ale ty jsi mladý a zapaluje ti to. Bertě to nezapalovalo, alespoň ne tak jako tobě. Berta se v tom musela plácat a nějak to přečkat. Byl to sakramentsky těžký život. Donalde, ty máš v sobě něco, co já nikdy mít nebudu. Ty se rychle dokážeš vzpamatovat. Když tě něco přitlačí, ohneš se. A když tlak povolí, hned se zase napřímíš. Se mnou je to jiné. Když mě něco přitlačí, vzpírám se tomu. Dojde-li ale k tomu, že se třeba vzepřít nedokážu, neohnu se, ale prostě zlomím.“

„No dobrá, už toho nechme,“ řekl jsem.

„Nevíš, kam Alta jede, milánku?“

„To nevím.“

„Ani co hodlá dělat?“

„To nevím taky. Nechali jsme se vyrajcovat vyhlídkou na stodolarový džob denně. A teď už nemáme co ztratit, ale vyhrát můžeme všecko. Musíme vsadit na jednu kartu.“

„Donalde, tys mě ještě nikdy nezklamal. Vždycky jsi vypracoval nějaký plán, který nám pomohl dostat se z úzkých.“

„Zavři klapačku,“ řekl jsem. „Právě se o to snažím.“

Měl jsem co dělat, abych Altu neztratil v tom provozu z očí. Stačilo, aby pořádně šlápla na plyn. Motor by se dostal glisandem o několik tónů výš a vůz by zasvištěl prostorem, který by se za ním zavřel. Na rozdíl od ní jsem musel mít plyn sešlápnutý jen tak, abych mohl jet na dvojku a přizpůsobil se okolnímu provozu.

Vjela na parkoviště. Neodvážil jsem se vjet tam za ní. Jediný prázdný prostor byl u hydrantu. „Co se dá dělat, Berto,“ řekl jsem, „zaparkujeme u hydrantu. Když na nás přijdou policajti, můžeš to zaúčtovat Ashburymu do výdajů za taxi. Teď jdi dolů po Sedmé ulici, já půjdu nahoru Osmou. Na rohu počkej. Alta vyjde z parkoviště a zahne buď k tobě, nebo ke mně. Půjde-li směrem ke mně, nechoď za ní. Zamíří-li k tobě, nebudu za ní chodit já. Kdo z nás z toho vypadne, vrátí se k vozu a odjede.“

Berta byla krotká jako ovečka. „Ovšem, milánku,“ řekla jen.

Zaparkování u hydrantu jsem nechal na ní. Musela vůz vytočit a zacouvat s ním do volného prostoru. Nečekal jsem na ni, ani jsem se nesnažil jí pomoci. Otevřel jsem dveře a rychle jsem se pustil Osmou nahoru.

Berta nebyla od auta ještě ani dvacet metrů, když Alta vyšla z parkoviště a zamířila ke mně. Zmizel jsem v chodbě nejbližšího domu a čekal.

Určitě počítala s možností, že je sledována. Při chůzi se stále ohlížela, ale když zašla za roh, zřejmě usoudila, že je vzduch čistý. Neztrácel jsem ji z očí. Asi uprostřed obytného bloku byl laciný hotel. Když do něho vstoupila, z opatrnosti jsem vyčkal, dokud neodešla z haly, pak jsem tam vešel a zamířil k pultu s doutníky. Nade dveřmi výtahu byl automatický ukazatel. Sledoval jsem ručičku – zastavila se na čtyřce.

Dívka u pultu s doutníky byla blondýnka s nepoddajnou kadeří. Vzpomněl jsem si, že jsem jednou viděl pramen odříznutý z provazu, který používal kat v San Quentinu. Patřil nějakému obchodnímu cestujícímu, který ten kus provazu pečlivě vyčesával. Vlasy té dívky měly téměř stejnou barvu, stejně se vlnily a vypadaly stejně nepoddajně. Měla světlé obočí a velké zelené oči. Byla to bezpochyby věc delšího cviku, že si uměla udržovat výraz panenské nevinnosti z počátku devatenáctého století: našpulené rty, zvednuté obočí, dlouhé prohnuté řasy. Připomínala kotě, které právě vykouklo z komory do obývacího pokoje.

„Poslyšte, slečno,“ oslovil jsem ji. „Jsem obchodní cestující a mám vzorník zboží, které bych mohl prodat Zábavní společnosti Atlee, ale potřebuji protekci. Může mi ji obstarat jeden hazardní hráč, který se zdržuje v tomhle hotelu. Bohužel nevím, jak se jmenuje.“

Měla hrubý a chraptivý hlas jako politik ráno po volbách. „Za co mě sakra máte?“ řekla.

Vytáhl jsem z kapsy deset dolarů z výdajového fondu Berty Coolové a řekl: „Za děvče, které zná na všechno odpověď.“

Upejpavě sklopila zrak a krvavě rudé nehty sáhly přes pult po penězích. Přikryl jsem je dlaní a řekl: „Ale odpověď musí být správná.“

Naklonila se ke mně a řekla: „člověk, kterého hledáte, je Tom Highland.“

„Kde bydlí?“ zeptal jsem se.

„Zde v hotelu.“

„Pochopitelně. Ve kterém pokoji?“

„Dvacet sedm.“

„Zkuste to ještě jednou,“ řekl jsem.

Našpulila ústa a sklopila oči; nos a bradu vystrčila nahoru.

„No, když se k tomu stavíte takhle,“ řekl jsem, shrábl deset dolarů a chystal se je strčit do kapsy. Mrkla na výtah, naklonila se ke mně a zašeptala: „Joe Ringold, čtyři sta devatenáct, ale proboha vás prosím, nikomu neříkejte, od koho to víte, a rovnou tam nevpadněte. Právě jela nahoru jeho kočička.“

Podal jsem jí slíbenou pětku.

Nějak moc si mě prohlížel recepční, tak jsem se tvářil, jako bych si vybíral doutníky. „Nezdá se něco tomu recepčnímu?“ zeptal jsem se.

„Pouhá žárlivost,“ řekla a malinko se ušklíbla.

Poklepal jsem ukazováčkem v rukavici na pult. „Fajn,“ řekl jsem, „dejte mi tyhle dva,“ vzal jsem je a zamířil k přepážce, za kterou stál recepční. „V jednom podniku kousek od vás je rozehraná partie pokeru. Vzdálil jsem se na pár hodin, abych se trochu vyspal, pak tam zas půjdu. Máte něco volného, řekněme tak ve čtvrtém poschodí?“

„Čtyři sta sedmdesát jedna,“ nabídl mi.

„Kde je to?“

„Rohový pokoj.“

„No, co se dá dělat.“

„Nebo čtyři sta dvacet?“

„Kamaráde, asi vám to bude připadat legrační, ale já mám vždycky štěstí na lichá čísla. Čtyři sta dvacet zní sympaticky, akorát že je to sudé. Nemáte náhodou čtyři sta sedmnáct, čtyři sta devatenáct nebo čtyři sta dvacet jedna?“

„Mohu vám dát čtyři sta dvacet jedna.“

„Kolik to dělá?“

„Tři dolary.“

„S koupelnou?“

„Samozřejmě.“

Vyndal jsem z kapsy tři dolary a posunul je přes přepážku. Zmáčkl dlani zvonek a zvolal: „Služba!“

Od výtahu přišel hotelový sluha a recepční mu podal klíč. „Budete se muset zapsat, pane…“

„Smith,“ řekl jsem. „John Smith. Zapište to. Já jdu spát.“

Chlapec u výtahu zjistil, že nemám zavazadla, a díval se na mě prázdným pohledem. Hodil jsem mu čtvrťák a řekl: „Trochu života do toho umírání!“

Zazubil se a vzal mě nahoru. „Pracuješ celou noc?“ zeptal jsem se ho.

„Kdepak. V jedenáct končím.“

„A co bude s výtahem?“

„Dál jezdí automaticky.“

„Poslyš, chlapče,“ řekl jsem. „Nepřeji si, aby mě někdo vyrušoval. Mám rozehranou hazardní hru a jsem unavený.“

„Pověste na kliku tabulku a nikdo vás vyrušovat nebude.“

„Jsou v baráku nějací hazardní hráči?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ řekl, „ale kdybyste chtěl…“

„Nechtěl,“ řekl jsem.

Snad si myslel, že možná změním názor, a nijak nespěchal s hledáním tabulky „Prosím nerušit“, se stahováním rolet a s přípravou koupelny.

Za chvíli jsem ho vyprovodil, pověsil na knoflíkovou kliku kartónovou tabulku, zamkl a zajistil dveře, vypnul všechna světla, zamířil k spojovacím dveřím s pokojem čtyři sta devatenáct, poklekl a pustil se do práce. Na rukou jsem si nechal lehké rukavice.

Správné místo k vyvrtání otvoru ve dveřích hotelového pokoje je v rohu výplně, na spodní hraně zkoseného okraje. Dveře jsou v těch místech tenší a malý otvor je sotva viditelný. Jako vrták se dá použít nůž s půlkruhovým ostřím, které se na konci broušením zúží.

Připadal jsem si jako odporný fízl, ale věc, která je pro člověka životně důležitá, nepřipouští polemiky. Pracuje-li pro Bertu Coolovou, platí to dvojnásob. To, jak jsem se cítil, mi nezabránilo vyvrtat ve výplni dveří otvor a přiložit k němu oko.

Alta seděla na gauči a plakala. Ve velkém křesle seděl nějaký muž a kouřil. Její slzy na něho zřejmě příliš nepůsobily. Viděl jsem jen jeho nohy ke kyčlím a občas i jeho ruku, když vyndával z úst cigaretu a pokládal ruku na opěradlo.

Po chvíli přestala Alta plakat. Viděl jsem, jak se jí pohybují rty, ale neslyšel jsem, co říká. Nezdálo se mi, že je vysloveně rozzlobená, spíš mi připadala zdrcená.

Chvíli spolu mluvili, potom muž natáhl ruku, ve které držel cigaretu. Vzápětí jsem spatřil jeho druhou ruku s obálkou. Podával ji Altě. Alta se naklonila na gauči dopředu a obálku vzala, aniž se podívala, co v ní je. Jako by teď velmi spěchala. Otevřela kabelku, vyndala z ní složený tónovaný list podlouhlého tvaru a podala mu ho. Zastrčil ho do pravé kapsy saka.

Všechno se odehrávalo ve spěchu. Podle pohybu jejích rtů jsem poznal, že řekla „Dobrou noc“, a potom se z mého zorného pole ztratila.

Zdálo se, že muž spěchá za ní. Vstal a já jsem letmo zahlédl jeho tvář. Přešel místnost, pak jsem zaslechl, jak se otevřely a zavřely dveře. Byly přímo naproti výtahu. Slyšel jsem rachotit a skřípat kabinu výtahu, potom zvuk otvíraných a zavíraných dveří. Muž se vrátil do pokoje, zavřel a zamkl za sebou.

Zvedl jsem se z polohy vkleče, oprášil si dlaní kalhoty a vtom jsem si všiml klíče v pojistném zámku spojovacích dveří. Tento typ je se zámkem pevně spojen, a když je zamčeno, je obrtlík ve svislé poloze. Můj byl napříč.

Pomalu, aby mě neprozradil nějaký zvuk, jsem začal knoflíkovou klikou otáčet. Když jsem ji měl v krajní poloze, lehce jsem dveře asi o půl druhého milimetru pootevřel.

Byly tedy celou dobu odemčené. Překvapilo mě to. Nejdřív jsem si říkal, že je otevřu a vstoupím, ale pak jsem si to rozmyslel. Zase jsem je zavřel a vrátil knoflík opatrně do původní polohy, aby neklapla západka. Potom jsem pomalu otočil obrtlíkem pojistného zámku tak, aby byly dveře z mé strany zajištěny.

Byl to mizerný hotel s prošoupanými koberci a zašlými záclonami. Na lůžku byl roztržený bílý přehoz; místo aby ho vyměnili, jen ho sestehovali. Pochybná byla i záležitost se spojovacími dveřmi mezi oběma pokoji. Zatímco jsem se na ně v zamyšlení díval, knoflíková klika se pomalu otočila. Někdo zkoušel dveře otevřít. Zkusil to jen jednou, pak přestal.

Vyšel jsem na chodbu, zavřel a zamkl za sebou dveře, strčil klíč do kapsy, zamířil k pokoji čtyři sta devatenáct a zaklepal.

Zaslechl jsem posunutí židle, potom kroky a nakonec hlas: „Kdo je to?“

„Lam,“ řekl jsem.

„Neznám vás.“

„Mám zprávu od šéfa.“

Otevřel dveře a pohlédl na mě.

Byl to vysoký chlapík s hřmotnou náturou člověka, který je si vědom své robustnosti a síly a který si nepřipouští žádnou starost s tím, že by ho někdo mohl sekýrovat. Obočí měl dost silné a nad nosem srostlé, oči tmavohnědé až černé, a když jsem se mu do nich podíval, musel jsem zaklonit hlavu.

„Kdo sakra jste?“ zeptal se.

„Řeknu vám to až vevnitř.“

Podržel dveře a pustil mě do pokoje. Dveře zase zavřel a zajistil. „Posaďte se,“ řekl a zamířil ke křeslu, na kterém seděl při Altině návštěvě, položil si nohy na jiné křeslo, natáhl se pro cigaretu a řekl: „Jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Donald Lam.“

„Nic mi to neříká.“

„Zřejmě jste mě ještě neviděl.“

„Nic mi nepřipomínáte, a já si každý obličej dobře pamatuju. Říkal jste, že máte nějakou zprávu?“

„Ano.“

„Od šéfa?“

„Ano.“

„Jakého šéfa myslíte?“

„Policejního šéfa,“ řekl jsem.

Když jsem to řekl, právě si zapaloval cigaretu, a zápalka se mu v prstech ani nepohnula. Neodtrhl od ní zrak, a teprve když si dal řádného šluka, obrátil temné oči ke mně.

„Ven s tím.“

„Ta zpráva se týká vašeho zdraví.“

„Zdravotně jsem a podle všeho i dál budu v pořádku. Tak o jakou zprávu vlastně jde?“

„Nedávejte si proplatit ten šek.“

„Jaký šek?“

„Ten, který jste právě dostal.“

Dal nohy s křesla dolů. „Dost si troufáte,“ řekl.

„Kamaráde, inkasoval jste na šeky prostřednictvím Zábavní společnosti Atlee dvacet tisíc dolarů. Dvacet klacků, to je fakt trochu moc. A další šek v pravé kapse saka. Když mi ho dáte, vypadnu odsud.“

Podíval se na mě, jako bych byl kuriózní tropická ryba rejdící v akváriu.

„Hele,“ řekl, „začínáš mě zajímat. Kdo sakra jsi?“

„Už jsem řekl, kdo jsem a co chci. Co s tím tedy míníte udělat?“

„Do pěti vteřin s tebou vyrazím dveře,“ řekl.

Vstal z křesla, došel ke dveřím, odjistil a otevřel je, mávl palcem a řekl: „Ven!“

Zvedl jsem se a očima jsem hledal vhodné místo, kde bych mohl udělat parádní otočku, přehodit si přes rameno jeho paži, strhnout ji dolů a přes hlavu s ním praštit o zem.

Šel ke mně docela nenuceně.

Čekal jsem, až bude mít pravou paži vepředu.

Ale odehrálo se to jinak než s Hashitou. Nečekal jsem, že to na mě přijde z boku a že budu chycen za límec saka. Druhou rukou mě vzal okolo pasu. Pokoušel jsem se vzepřít, ale dopadlo to stejně, jako kdybych se snažil převrátit nákladní vlak. Vyletěl jsem z pokoje, až mi rám dveří zasvištěl kolem uší. Natáhl jsem ruce, abych přibrzdil náraz na protější zeď chodby. Zachytil jsem se rukou skleněné trubice na dopisy vedle výtahu, ale protivník mi ruku odtrhl a zrychlil můj další let chodbou kopancem.

Teď už si umím představit, co pocítí míč v okamžiku, kdy ho fotbalista vystřelí na bránu.

V důsledku sdružené energie hodu a kopu jsem vymetl chodbu v délce asi šesti metrů, až jsem zůstal ležet jak dlouhý tak široký.

Slyšel jsem ho, jak se vrací do svého pokoje, zavírá a zamyká dveře. Belhal jsem se chodbou, zahnul a hledal schodiště, pak jsem si uvědomil, že jsem se dostal na opačnou stranu, a vracel jsem se zpátky.

K místu, kde se chodba lomila, mi zbývalo ještě asi šest metrů, když jsem uslyšel tři výstřely. O vteřinu či dvě později bylo slyšet, jak někdo běží chodbou na druhou stranu.

V mžiku jsem byl v místě, kde chodba odbočovala. Dveře pokoje čtyři sta devatenáct byly otevřené a na chodbu z něho padalo světlo. Pohlédl jsem na hodinky, bylo čtvrt na dvanáct a jedna minuta. Hoch, který obsluhoval výtah, už měl po službě a výtah byl zapnutý na automatický provoz.

Zmáčkl jsem tísňový knoflík, a když jsem uslyšel, že kabina stoupá, po špičkách jsem vkročil do pokoje čtyři sta devatenáct.

Ringoldovo bezvládné tělo leželo schouleno u schůdků do koupelny. Hlava byla svěšena mezi rameny, paže rozhozeny v podivném úhlu. Jedno koleno bylo ve dveřích koupelny, levá ruka se opírala o spojovací dveře k pokoji čtyři sta dvacet jedna.

Sáhl jsem mu do pravé kapsy saka a dotkl se perforovaných okrajů přeloženého listu podlouhlého tvaru. Jeho prohlížením jsem neztrácel čas, rychle jsem ho vyndal, zastrčil si ho do kapsy, obrátil se a vyběhl na chodbu. Vypínač světla byl u dveří; zhasl jsem a chvíli jsem vyhlížel ze dveří na oba konce chodby. Nebyl tam nikdo, až na jednu ženu ve věku čtyřiceti až padesáti let, která stála ve dveřích jednoho pokoje na konci chodby; měla na sobě červený župan a natáčky ve vlasech.

„Neslyšela jste nějaké střílení?“ zavolal jsem na ni.

„Slyšela,“ odpověděla.

Ukázal jsem palcem na pokoj čtyři sta dvacet jedna. „Myslím, že to bylo tam. Půjdu se tam podívat.“

Stála dál mezi dveřmi. Přešel jsem kolem dveří výtahu a zvolal: „Má na dveřích tabulku „Nerušit“. Asi udělám líp, když sejdu do kanceláře.“

Výtah čekal. Otevřel jsem ho, sjel do druhého poschodí, vyšel a čekal.

Asi za minutu někdo výtah přivolal do přízemí a pak jsem ho zase viděl vyjíždět nahoru. Na ukazateli jsem zjistil, že zastavil ve čtvrtém poschodí. Sešel jsem po schodech do haly. Recepční nebyl za přepážkou a blondýnka četla filmový magazín. Při žvýkání gumy pohybovala v pomalém rytmu čelistmi. Zvedla zrak a vrátila se k svému magazínu.

Když jsem se octl na ulici, vytáhl jsem složený podlouhlý list z kapsy a prohlédl jsem si ho. Byl to šek na deset tisíc dolarů, splatný v hotovosti. Podepsán byl Altou Ashburyovou.

Strčil jsem ho zase do kapsy a pokračoval v chůzi až k místu, kde nechala Berta Coolová auto. Bylo pryč. Nějakou chvíli jsem tam čekal, ale po Bertě nebylo ani potuchy. Došel jsem o tři bloky dál, vzal si taxi a řekl řidiči, aby mě zavezl k Ústřednímu nádraží. Vystoupil jsem, hodil klíč z hotelu do poštovní schránky, zastavil další taxík a dal se zavést k elegantnímu hotelovému domu, vzdálenému tři bloky od Ashburyho sídla. Zaplatil jsem za jízdu, a když taxíkář odjel, došel jsem už pěšky.

Vrchní sluha byl ještě vzhůru. Pustil mě dovnitř, i když věděl, že mi dal Ashbury klíč.

„Už je slečna Ashburyová doma?“ zeptal jsem se.

„Ano, pane. Vrátila se asi před deseti minutami.“

„Řekněte jí, že na ni čekám na zasklené verandě a že je to důležité.“

Chvíli se na mě díval, pak zamrkal a řekl: „Jak si přejete, pane.“

Šel jsem na verandu a posadil se. Alta přišla asi za pět minut.

Vkráčela s bradou vzdorně zvednutou. „Nevím, co byste mi mohl říci a jak byste mi to vysvětlil.“

„Sedněte si,“ řekl jsem.

Chvilku váhala, potom se posadila.

„Chci vám něco říct,“ začal jsem. „Musíte si to zapamatovat. Přes noc o tom přemýšlejte a pamatujte na to i zítra. Byla jste unavená a nervózní. Zrušila jste nějakou schůzku. Šla jste do kina, ale neměla jste tam stání a vrátila jste se domů. Nikde jinde jste nebyla. Rozumíte?“

„Přišla jsem sem dolů, protože si říkám, že udělám dobře, když s tím skoncuju jednou provždy. Nesnáším čmuchaly a fízly. Předpokládám, že vás má nevlastní matka využila, aby se dověděla, co si myslím. Už na to tedy přišla. Beztoho bych jí to mohla říct sama. Pokud jde o vás, jste ovšem mimo podezření. Já…“

„Vraťte se na zem. Jsem detektiv a byl jsem najat, abych vás chránil.“

„Chránil mne?“

„Ano.“

„Žádnou ochranu nepotřebuji.“

„To si myslíte. Pamatujte si, co jsem vám řekl. Byla jste unavená a nervózní. Zrušila jste schůzku. Šla jste do kina, ale nemohla jste tam vydržet. Vrátila jste se domů. Nikde jinde jste nebyla.“

Zírala na mě.

Vytáhl jsem z kapsy její šek. „Předpokládám, že vám neleží na srdci uchování potvrzenky na takové zanedbatelné vydání, jaké představuje šek na deset tisíc dolarů. Nebo snad ano?“

Při pohledu na šek vytřeštila oči a zbledla.

Vytáhl jsem z kapsy zápalky, škrtl a přiložil zápalku k jednomu růžku. Držel jsem šek, dokud mě plamen nezačal pálit do prstů, a pak jsem ho položil do popelníku. Popel jsem rozemnul v prstech.

„Dobrou noc,“ řekl jsem a zamířil ke schodům.

Neříkala nic, a teprve když jsem procházel dveřmi, vykřikla: „Donalde!“ To bylo všechno, co řekla.

Neotočil jsem se, zavřel jsem za sebou dveře, vyšel po schodech a šel spát. Nechtěl jsem, aby se o vraždě dověděla dřív než z novin nebo od poldů. Kdyby o ní někdo z toho hotelu věděl a kdyby ji policajti přišli vyšetřovat, mohla by alespoň mnohem lépe zahrát překvapení, zármutek nebo ulehčení, anebo něco úplně jiného – pokud v tom nejela.

Strašně dlouho jsem nemohl usnout.

Kapitola 5

Sirény policejních aut se ozvaly ve tři hodiny ráno. Zaslechl jsem je už z velké dálky. Nelenil jsem, vstal a oblékl se, protože jsem chtěl být po ruce, až to začne; pak jsem si uvědomil své postavení v celé záležitosti a šel si zase lehnout.

Ale poldové se nesháněli po Altě. Hlučně projevovali svou přítomnost u vchodu do budovy, dokud nevstal Ashbury. Pak se ukázalo, že chtějí mluvit s Robertem Tindlem.

Natáhl jsem si přes pyžamo kalhoty, oblékl si sako a pokradmu přistoupil k odpočívadlu schodiště, právě když Tindle sestoupil do knihovny. Poldové byli pořád stejně hluční a moc se nežinýrovali. Chtěli vědět, jestli zná muže jménem Jed Ringold.

„No ovšem, znám,“ řekl Tindle. „Jmenuje se tak jeden náš obchodní cestující.“

„Víte, kde bydlí?“

„Ne, to nevím. Máme ho v evidenci v naší kanceláři. Proč? Co udělal?“

„Nic neudělal,“ řekl polda. „Kdy jste ho viděl naposledy?“

„Neviděl jsem ho už tři nebo čtyři dny.“

„Čím se zabývá?“

„Je obchodní cestující s akciemi. To znamená, že dělá průzkum. Zjišťuje místa s příznivými vyhlídkami a telefonicky ohlašuje tipy. Další kolegové tam pak zajedou uzavřít obchod.“

„O jaké akcie jde?“

„Důlní.“

„A jaká je to společnost?“

„Pojistitelé farem s propadlou hypotékou.“

„Co to má být?“

„Přejete-li si podrobnější informace,“ řekl Tindle, a mně to připadalo jako fráze, kterou se naučil nazpaměť, „musím vás požádat, abyste se obrátil na naše právní oddělení, jmenovitě na C. Laytona Crumweathera. Kanceláře jsou v budově Fidelity.“

„Pročpak nemůžete na mou otázku odpovědět sám?“

„Protože je to spojeno s určitými právními záležitostmi a já bych z titulu svého postavení mohl společnosti v nějaké probíhající soudní při svázat ruce.“ Nasadil přátelský tón a řekl: „Můžete-li mi říci, oč vám jde, mohu vám nějaké informace ještě dát, ale právník mě varoval, abych nemluvil nevčas, protože ať řeknu cokoli, společnost by to svazovalo, a existuje spousta právních formalit, které…“

„Nechte toho,“ přerušil ho polda. „Ringold byl zavražděn. Co o tom víte?“

„Zavražděn!“

„Přesně tak.“

„Proboha, kdo ho zabil?“

„To nevíme.“

„A kdy se to stalo?“

„Dnes v noci kolem jedenácté.“

„To je pro mě hrozný šok,“ řekl Bob. „Důvěrně jsem ho neznal, ale byl to náš obchodní partner. Mluvili jsme o něm s Parkerem Stoldem – muselo to být asi tak v době, kdy byl zabit.“

„Kdo je Parker Stold?“

„Jeden z mých kolegů.“

„Kde jste byli, když jste o něm mluvili?“

„V kanceláři. Debatovali jsme spolu a uvažovali o nějakých obchodních plánech.“

„Tak dál. Měl ten člověk nějaké nepřátele?“

„Vím toho o něm moc málo,“ řekl Tindle. „Zabývám se převážně problémy spojenými s plánováním. O personální otázky se stará pan Bernard Carter.“ Poldové se tam ještě chvíli producírovali a položili několik dalších otázek, potom odjeli. Zahlédl jsem Altu, jak se krade ze svého pokoje. Strčil jsem ji zpátky. „Nic se neděje,“ řekl jsem. „Jdi spát. Chtěli vidět Boba.“

„Kvůli čemu?“

„Zdá se, že Ringold pracoval pro Boba.“

„Ale proč chtěli kvůli tomu Boba vidět?“

Usoudil jsem, že je načase jí to říci: „Někdo Ringolda zabil.“ Ztuhla a beze slova, bez výrazu, téměř bez dechu na mně utkvěla zrakem. Před spaním se odlíčila, takže jsem viděl, jak jí zbledly rty.

„Ty!“ vydralo se jí z úst. „Proboha, Donalde, ty ne! Tys ne…“ Potřásl jsem hlavou.

„Musels to být ty. Jinak bys nemohl mít ten…“

„Zavři klapačku,“ řekl jsem.

Šla ke mně krok za krokem jako náměsíčná. Prsty se dotkla mé ruky. Byly studené. „Čím myslíš, že mi byl?“ zeptala se. „Nepřemýšlel jsem o tom.“

„Ale proč – proč jsi…“

„Jsi snad v transu? Hele, nechal jsem tvé jméno stranou. Chápeš? Jak by to s tebou dopadlo, kdyby se na ně přišlo?“ Viděl jsem, jak o tom přemýšlí.

„Jdi zpátky do postele,“ řekl jsem. „Vlastně ne, ještě moment. Sejdi dolů a zeptej se, co se stalo a kvůli čemu všechen tem rámus je. Řeknou ti to. Mají toho teď plnou hlavu a nevšimnou si, jak se tváříš, co říkáš nebo co děláš. Zítra už budou ve střehu. Ví někdo, žes ho znala?“

„Ne.“

„A žes u něho byla?“

„Ne.“

„Když se tě zeptají,“ řekl jsem, „nějak uhni. Jasné? Nelži – teď ještě ne.“

„Ale jak se tomu budu moci vyhnout, když se mě zeptají?“

„V jednom kuse se na něco ptej, a tak se nedostaneš do situace, že bys musela odpovídat. Zeptej se svého nevlastního bratra, proč volali v tu noční hodinu jemu. Ptej se kdekoho na cokoli, ale nevlez do smyčky. Rozumíš?“ Přikývla.

Postrčil jsem ji ke schodům. „Jdi dolů a nikomu se nezmiňuj, žes mě viděla. Jdu zpátky do postele.“ Zalehl jsem, ale spát jsem nemohl. Slyšel jsem mluvit dole lidi, kroky na schodech, tlumené hlasy na chodbě. Někdo šel po chodbě k mému pokoji, u dveří zůstal stát a zřejmě naslouchal. Nevěděl jsem, kdo to je. Dveře jsem nezamkl, v pokoji však bylo šero, takže jsem je mohl rozeznat, čekal jsem, že se otevřou.

Ale neotevřely se.

Zanedlouho se rozbřesklo. Teprve v tu chvíli jsem pocítil ospalost. Potřeboval jsem si odpočinout. Od té doby, kdy jsem vyšel na chodbu, jsem měl nohy pořád studené. Až teď se mi zahřály a současně na mě přišla dřímota.

Ozvalo se zaklepání; vrchní sluha mi oznámil, že je čas k obvyklé kondiční lekci pro pana Ashburyho.

Dole v tělocvičně si Ashbury ani nesvlékl župan. „Slyšel jsi ten rozruch v noci?“ zeptal se.

„Jaký rozruch?“

„Zabili jednoho muže, který pracoval pro Robertovu společnost.“

„Zabili?“

„Ano.“

„Autohavárie nebo co?“

„Nebo co,“ řekl a po chvíli dodal: „Tři zásahy z revolveru ráže třicet osm.“ Klidně jsem mu hleděl do očí. „Kde byl Robert?“ zeptal jsem se.

Neodpověděl, jen se na mě upřeně díval. Pak řekl: „Kde jsi byl?“

„Pracoval jsem.“

„Na čem?“

„Plnil jsem své úkoly.“

Vyndal z kapsy županu doutník, ukousl špičku, zapálil si a začal kouřit. „Dostal ses už někam?“

„Nevím.“

„Co o tom soudíš?“

„Myslím, že mohu mluvit o pokroku.“

„Přišels na to, kdo ji vydírá?“

„Nemohu s určitostí říct, že je vydírána.“

„Přece nerozhazuje šeky jako konfety jen tak pro nic za nic.“

„To ne.“

„Chci, abys to zatrhl.“

„Řekl bych, že to dokážu.“

„Co myslíš, může se stát, že bude někomu poukazovat další částky?“

„Těžko říct.“

„Trvá ti moc dlouho, než se něčeho dopídíš,“ řekl. „Mysli na to, že tě platím podle výsledků.“ Počkal jsem, dokud nebylo zřejmé, že jeho mlčení znamená tečku, a pak jsem řekl: „Všechny obchodní záležitostí projednává Berta Coolová.“ Nato se zasmál. „Jedno máš u mě k dobru, Donalde. Jsi střízlík, ale máš větší kuráž než všichni ti svalovci, které jsem kdy potkal. Pojďme se nahoru obléct.“ Neřekl ani slovo o tom, proč se ptal, kde jsem byl, nebo jak jsem pokročil ve věci týkající se jeho dcery. O žádné vysvětlení jsem ho ani nepožádal. Šel jsem nahoru, vykoupal se a šel zase dolů na snídani.

Paní Ashburyová byla krajně rozčilena. Služebné běhaly do jejího pokoje a zase ven. Museli přivolat doktora. Pan Ashbury říkal, že měla špatnou noc. Robert Tindle vypadal, jako by ho někdo vyndal ze ždímačky. Ashbury toho moc nenamluvil. Bedlivě jsem ho sledoval a došel k závěru, že velcí pracháči si mohou dovolit peníze štědře rozdávat, a přece o nic nepřijdou.

Ashbury odjel po snídani do svého úřadu, jako by se nic nestalo. Tindle odjel s ním. Počkal jsem, až byli z dohledu, pak jsem přivolal taxi a řekl řidiči, že chci k budově Fidelity.

C. Layton Crumweather měl advokátní kancelář v devětadvacátém poschodí. Sekretářka se pokoušela zjistit, kdo jsem a čím se zabývám. Řekl jsem, že jdu panu Crumweatherovi něco zaplatit. To mi otevřelo dveře.

Crumweather byl chlapík s vychrtlým, kostnatým obličejem a protáhlým úzkým nosem, po kterém mu pořád sjížděly brýle. Jeho ústa zela v propadlých lících jako velká jizva.

„Jak se jmenujete?“

„Lam.“

„Říkal jste, že mi nesete nějaké peníze?“

„Ano.“

„Tak kde je máte?“

„Ještě je nemám.“

Na čele se mu objevily dvě hluboké kolmé vrásky, které jako by mu nos ještě prodloužily. „Kde je vezmete?“

„Od hazardérů.“

Sekretářka nechala dveře pootevřeny. Crumweather mě přelétl černýma očkama, která se zdála v poměru k jeho obličeji neobvykle malá, potom vstal, zamířil ke dveřím, dovřel je, vrátil se ke stolu a zase se posadil.

„Tak povídejte.“

„Zakládám obchodní společnost.“

„Nevypadáte na to.“

„Tím líp pro mě.“

Pousmál se a odhalil dlouhé žluté zuby. Zřejmě se mu má odpověď líbila. „Tak dál,“ řekl.

„Ropný projekt.“

„Jakého druhu?“

„Existuje přece spousta prima ropné půdy.“

Přikývl.

„Titul společnosti nemám – prozatím.“

„A jak se k němu hodláte dostat?“

„S pomocí peněz, které jsou k dispozici v akciích.“

Zkoumavě na mě pohlédl a řekl: „Copak nevíte, že v tomto státě nemůžete prodávat akcie, dokud nedostanete povolení zmocněnce pro obchodní společnosti?“

„Proč myslíte, že jsem se obtěžoval sem chodit?“

Zase se pousmál a pootočil se tam a sem na skřípajícím otáčivém křesle. „Jste veselá kopa, Lame, jen co je pravda.“

„Mohlo by se mi říkat prášil.“

„Máte rád anekdoty?“

„Ne, spíš mě štvou.“

Naklonil se a opřel lokty o stůl. Propletl si dlouhé kostnaté prsty a zapraskal klouby. Udělal to mechanicky, navykle. „Co tedy vlastně chcete?“

„Chci obejít zákon regulující prodej cenných papírů a zpeněžit akcie bez souhlasu zmocněnce pro obchodní společnosti.“

„To je nemožné, ten zákon nemá žádné mezery.“

„Jste právním zástupcem Společnosti pojistitelů farem s propadlou hypotékou,“ řekl jsem.

„No a?“ pohlédl na mě, jako by něco zkoumal pod mikroskopem.

„Jaképak ‚no a‘? To je všecko.“

Rozpletl prsty a zabubnoval jimi na stůl. „Máte nějaký plán, jak to provést?“

„Hodlám poslat do terénu schopné obchodní cestující. Chystám se oživit zájem o příznivé vyhlídky na těžbu ropy na této půdě.“

„A vy ji nevlastníte?“

„Ne.“

„I kdybych mohl obejít zákon regulující prodej cenných papírů a dal vám šanci ty papíry prodat, nemohl bych zabránit, abyste byl obviněn z přijímání peněz na falešné zastoupení a poslán do vězení.“

„Aby to tak nebylo, o to už se postarám sám.“

„A jak?“

„To je moje věc. Vy si poraďte se zákonem o prodeji cenných papírů, abych měl co prodat, až budu chtít inkasovat peníze. Nic jiného od vás nepotřebuji.“

„Musel byste vlastnit tu půdu.“

„Budu mít pronajatou ropu, která tam je.“

Usmál se a řekl: „Víte, nezabývám se sjednáváním takových záležitostí.“

„Vím to.“

„Kdy byste to chtěl spustit?“

„Do třiceti dnů.“

Odhodil masku. Zrak mu ztvrdl a hleděla z něho hrabivost. „Chci deset procent ze zisku.“ Chvíli jsem rozmýšlel. „Sedm a půl,“ navrhl jsem.

„Nenechte se vysmát. Říkám deset.“

„No dobrá.“

„Jaké máte křestní jméno?“

„Donald.“

Zmáčkl knoflík na straně stolu. Za chvíli se objevila sekretářka se záznamníkem. Řekl: „Napište dopis tohoto znění na adresu pana Donalda Lama: ‚Vážený pane, odvolávám se na vaše přání reorganizovat obchodní společnost, která postoupila své výsadní právo státu Kalifornie, a sděluji vám, že mi budete muset sdělit konkrétnější údaje týkající se názvu této společnosti a důvodů, které vás k tomuto přání vedly. Za tento úkon mi náleží poplatek padesát dolarů, který nezahrnuje eventuální další výlohy.‘ To je vše, slečno Sykesová.“ Beze slova se zvedla a odešla.

Když se za ní zavřely dveře, Crumweather řekl: „Doufám, že víte, jak se to dělá.“

„Stejně, jako jste to udělal v případě Společnosti pojistitelů farem s propadlou hypotékou?“

„Nemluvme o mých dalších klientech.“

„Jak je libo. O čem chcete mluvit vy?“

„Musíte vzít všechno riziko na sebe. Já napíšu dopisy potvrzující má jednání s vámi. Vy ode mě dostanete dopisy, které je třeba podepsat. Mám seznam jistých starších obchodních společností, které postoupily své výsadní právo státu Kalifornie, protože nebyly schopny platit licenční daň. Důkladně jsem se s těmito společnostmi seznámil. Vy přirozeně chcete takovou, která se žádnými obchody nezabývala, u které nejsou nějaké nezaplacené pohledávky a která dala do oběhu všechny své vydané akcie, případně jejich velkou část.“

„Jak to s tím souvisí?“ zeptal jsem se.

„Copak nechápete?“ řekl. „Zákon regulující prodej cenných papírů zabraňuje tomu, aby nějaká obchodní společnost vydala svůj základní akciový kapitál, dokud nemá povolení od zmocněnce. Jakmile jsou akcie vydány, stávají se stejným vlastnictvím jako každé jiné.“

„No a?“

„A stát obchodní společnosti zdaňuje. Pokud nějaká společnost daně neplatí, je její výsadní právo postoupeno státu a ona už nemůže v obchodní činnosti pokračovat; jestliže však dlužné daně a pokuty dodatečně zaplatí, může být obnovena.“

„To je ale chytře vymyšlené,“ řekl jsem.

Tvář mu zkroutil prohnaný úšklebek. „Chápejte,“ řekl, „tyto společnosti jsou něco jako mrtvý inventář dřívější obchodní činnosti. My zaplatíme licenci a daně a společnost obnovíme. Skoupíme základní akciový kapitál, který už byl vydán. Nemusíme zaplatit víc než půl centu nebo cent za jednu akcii. Nám by však vyhovovalo jen málo společností. Mám k dispozici předběžný průzkum a znám tyto společnosti tak, jak je nezná nikdo jiný.“

„Proč tedy ve svém dopise uvádíte, že vám musím sdělit název té společnosti já?“

„Abych měl čisté ruce,“ řekl. „Vy mi napíšete dopis, ve kterém uvedete název společnosti. Já budu postupovat podle vašich pokynů prostě jako váš právní zástupce. Chápejte, pane Lame, já si budu pořád udržovat čistý štít.“

„Kdy od vás dostanu název té společnosti?“

„Až mi zaplatíte tisíc dolarů.“

„Ve svém dopise uvádíte padesát.“

„Viďte? Vypadá to tak líp. Dostanete stvrzenku na padesát, mladý pane. Ale zaplatíte tisíc.“

„A potom?“

„Potom,“ řekl, „od vás dostanu deset procent ze zisku.“

„Na jakou záruku?“

„Žádný strach,“ usmál se spokojeně, „já už si to zařídím.“

Sekretářka přišla s dopisem. Postrčil si brýle ukazováčkem nahoru a pečlivě ho pročetl. Vzal plnicí pero, podepsal se a vrátil dopis sekretářce. „Dejte ho panu Lamovi,“ řekl. „Můžete rovnou zaplatit, pane Lame?“

„Teď zrovna ne – tolik u sebe nemám.“

„Kdy tedy?“

„Snad za den nebo za dva.“

„Přijďte, jak se vám to bude hodit. Rád vás uvidím.“

Vstal z křesla a uchopil mou ruku dlouhými studenými prsty. „Domníval jsem se,“ řekl, „že jste obeznámenější s tím, jak se v takových případech běžné postupuje. Alespoň jsem měl ten dojem, když jste přišel.“

„Váš první dojem byl správný, ale příčí se mi vysvětlovat zákon právníkovi. Dávám přednost tomu, aby mi ho vysvětlil on.“ Přikývl a usmál se. „Mladý pán má za ušima. Slečno Sykesová, přineste mi zatím tu složku s případem Helman versus Helmanová, nadiktuji vám odpověď a vzájemnou Stížnost. Až přijde pan Lam zaplatit honorář, osobně se s ním setkám a dám mu stvrzenku. Pěkný den, pane Lame.“

„Sbohem,“ řekl jsem a obrátil se k odchodu. Sekretářka vyčkala, dokud jsem nevyšel.

Odebral jsem se do kanceláře naší agentury. Berta Coolová byla přítomna. Sekretářka Elsie Brandová seděla u svého stolu a bušila do psacího stroje.

„Je někdo u šéfové?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou.

Zamířil jsem ke dveřím označeným nápisem „Nevstupovat“ a strčil do nich.

Berta Coolová chvatně zastrčila do pokladního šuplíku účetní knihu, šuplík přirazila a zamkla. „Kam jsi šel?“ zeptala se.

„Chvíli jsem šel za ní, doprovodil jsem ji do kina a pak jsem tě šel hledat.“

„Do kina?“

Přikývl jsem.

Bertina jiskřivá očka mě pozorně zkoumala. „Jak to jde?“ zeptala se.

„Ale jo.“

„Postaral ses, aby nic nevykecala?“

Když jsem přikývl, zeptala se: „Jak jsi to dokázal?“

„Tlacháním. Myslím, že je ráda, když jsem poblíž.“

Berta Coolová si povzdychla. „Donalde, ty umíš na ženy jaksepatří zapůsobit. Jak to děláš, že ti naletí?“

„Nijak,“ řekl jsem.

Znovu se na mě zkoumavě podívala a řekla: „Tím to možná bude. Všechno to zápolení mužů o přízeň ženy se projevuje jako snaha vypadat důležitě a mužně, kdežto ty si jen tak sedíš a tváříš se, jako by tě to nezajímalo. Někdy mě napadá, že u nás vyvoláváš mateřský komplex.“

„Nic takového,“ řekl jsem. „Je to jen byznys.“

Chraplavě se zasmála a řekla: „Vždycky když se mě snažíš přesvědčit o své tvrdosti, vím, že ti jde o peníze.“

„A mně je zase jasné, když mi začneš mazat med okolo huby, že se z toho chceš vykroutit.“

„Kolik chceš?“

„Moc.“

„Tolik nemám.“

„Bylo by ovšem lepší, kdybys měla.“

„Donalde, už jsem ti jednou – co říkám, padesátkrát – řekla, že nemůžeš jen tak přijít a ždímat ze mě nekřesťanské peníze. Jsi lehkomyslný, Donalde. Jsi marnotratný. Samozřejmě netvrdím, že kladeš na výdaje v našem rozpočtu neúnosné nároky, ale v peněžních záležitostech prostě nevidíš dopředu. Vidíš jen to, čeho chceš dosáhnout.“

„Je to slušná práce, co děláme pro Ashburyho,“ řekl jsem věcně. „Nerad bych, abys o ni přišla.“

„Alta už ví, že jsi detektiv?“

„Ano.“

„Pak o to nepřijdu.“

„Ne?“

„Ne, budeš-li plnit svůj úkol.“

„Nemohu svůj úkol plnit, pokud nebudu mít k dispozici peníze na zvláštní výdaje.“

„Pane na nebi, slyšíš toho člověka? Copak si tahle agentura peníze tiskne?“

„Byli tam včera pozdě v noci a dnes brzy ráno poldové,“ řekl jsem.

„Poldové?“

„Jo.“

„Proč? Co se stalo?“

„Nevím,“ řekl jsem. „Z větší části jsem to prospal, ale zdá se, že Robert Tindle – to je ten Ashburyho nevlastní syn – měl spolupracovníka jménem Ringold. Nečetlas o tom v novinách?“

„Ringold? Jed Ringold?“ vyjela na mě.

„Přesně tak.“

Dlouho na mě zírala a pak řekla: „Donalde, ty už jsi zas až po uši v tom.“

„V čem to?“

„Ztrácíš hlavu kvůli ženským. Poslyš, milánku, jednou se dostaneš do pěkného maléru. Jsi mladý, nezkažený a snadno propadáš citu. Ženy jsou prohnané a intrikánské. Nemůžeš jim věřit. Nemyslím všem, ale těm, které se tě pokoušejí využít.“

„Žádná se o to momentálně nepokouší.“

„Mělo mě to napadnout. Ale tehdy mi to připadalo velmi nepravděpodobné.“

„Co vlastně?“

„Že by taková Alta Ashburyová se svými prachy, se svým senzačním zevnějškem a se smečkou mužů, která po ní jde, ztratila kvůli tobě hlavu? Je to právě naopak. Tys propadl jí a ona tě využívá ke kamufláži. Šli do kina! Takový nesmysl!

V jedenáct v noci.“

Nic jsem na to neřekl.

Sáhla po novinách a listovala jimi, až našla hledanou zprávu. Komentovala ji slovy: „Byl zavražděn pár bloků od místa, kde zaparkovala – tys ji sledoval – poldové se objevili u Ashburyho ve tři ráno. Ona ví, že jsi detektiv – a my přesto ten džob ještě máme.“ Berta Coolová zaklonila v křesle hlavu a drsně, skoro bolestně se zasmála.

„Budu potřebovat tři sta dolarů,“ řekl jsem.

„To tedy nepůjde.“

Pokrčil jsem rameny, vstal a zamířil ke dveřím.

„Počkej, Donalde.“

Zastavil jsem se u dveří a pohlédl na ni.

„Copak nechápeš, Donalde? Berta k tobě nechce být zlá, ale…“

„Chceš, abych ti o tom pověděl všechno?“ zeptal jsem se.

Podívala se na mě, jako by nevěřila svým uším, a řekla: „To se ví, že chci.“

„Raději si to rozmysli a za čtyřiadvacet hodin mi dej vědět.“ Náhle jí škublo v obličeji. Otevřela kabelku, vyndala z ní klíč, odemkla pokladní zásuvku, dalším klíčem odemkla vnitřní přihrádku, vzala šest padesátidolarových bankovek a podala mi je. „Donalde, pamatuj na to,“ řekla, „že jsou to peníze na zvláštní výdaje. Nerozházej je.“ Neobtěžoval jsem se odpovědí a šel jsem ke dveřím, svíraje bankovky v dlani. Elsie Brandová na mě pohlédla od psacího stroje, všimla si svazečku padesátek a sešpulenými rty jako by hvízdla, ale nepřestala přitom bušit do psacího stroje.

Za jízdy taxíkem k Ashburyho sídlu jsem četl ranní noviny. Ringold byl identifikován jako propuštěný trestanec, bývalý hazardní hráč a v době, kdy ho stihla smrt, ho zaměstnávala „jistá vlivná obchodní společnost“. Vedoucí činitelé této společnosti projevili překvapení, když jim bylo sděleno, jakou měl minulost. I když jeho postavení u firmy nebylo nějak významné, tato společnost vždycky své zaměstnance velmi pečlivě vybírala, tudíž se dospělo k závěru, že byla jeho doporučení zfalšována. Vedení společnosti celou věc podrobně přezkoumávalo.

Policii byl naprosto nejasný motiv vraždy i způsob jejího provedení. Přibližně patnáct minut před činem si nějaký mladý muž sympatického zevnějšku a klidného vystupování objednal pokoj, kde by se mohl několik hodin nerušené prospat. Walter Markham, recepční, který měl v hotelu noční službu, rozhodně popíral, že se ten pán domáhal přidělení pokoje čtyři sta dvacet jedna, pouze prý se zmínil, že dává přednost lichým číslům. Souhlasil s přidělením pokoje čtyři sta dvacet jedna, vyjel nahoru, pověsil na dveře tabulku „Prosím nerušit“ a podle všeho hned začal odstraňovat lištu na okraji výplně dveří, které spojují tento pokoj se sousedním číslem čtyři sta devatenáct, kde bydlel Ringold. Po odstranění lišty už bylo snadné manipulovat pomocí dláta s pojistným zámkem. Spojovací dveře vedou do výklenku mezi zdí čtyřistadevatenáctky a dveřmi koupelny, která se čtyřistadevatenáctkou sousedí. Podle všeho Ringold zaslechl u dveří nějaký podezřelý zvuk a chtěl se přesvědčit, co se děje. Byl zasažen třemi výstřely a okamžitě mrtev. Vrah neunikl pokojem, který si pronajal, ani se nepokusil svou oběť okrást. Pravděpodobně strčil zbraň do kapsy, překročil mrtvolu, zamířil na chodbu, zastavil se ve dveřích a tvářil se jako host, kterého vyplašil hluk výstřelů. Nikdo ho neviděl z hotelu odejít.

Že to byl záměrný a promyšlený zločin, naznačuje skutečnost, že původce, sotva se ve čtyřistajedenadvacítce usadil, vyvrtal ve výplni dveří otvor, aby se ujistil, že je ve vedlejším pokoji vyhlédnutá oběť.

Esther Clardová, která prodávala u pultu doutníky, si vzpomněla, že záhy po příchodu jakési záhadné ženy se v hotelu objevil velmi sympatický mladý muž, kterému mohlo být okolo sedmadvaceti let. Podle jejího popisu měl výrazné, jemně utvářené rysy a připadal jí velmi příjemný. Měřil asi 165 centimetrů a vážil sotva šedesát kilogramů.

Naproti tomu podle recepčního měl vyhýbavý pohled, projevoval nervozitu, byl vyhublý a vypadal jako narkoman.

U Ashburyho domu jsem taxíkáři zaplatil a vešel dovnitř.

V knihovně ležela na pohovce paní Ashburyová. Vrchní sluha mi vyřídil, že k ní mám přijít.

Pohlédla na mě s prosebným výrazem v očích. „Pane Lame, prosím vás, neodcházejte. Potřebuji vás zde, abyste chránil Roberta.“

„Před čím?“ zeptal jsem se.

„Já nevím. Zdá se mi to všechno nějak zlověstné. Myslím, že Robertovi hrozí nebezpečí. Říká mi to mateřská intuice. Jste kvalifikovaný zápasník a máte svaly z ocele. Popadl prý jste nejsilnější a nejlepší japonské zápasníky džiu-džitsu a mával s nimi jako s panenkami. Nespouštějte prosím Roberta z očí.“

„Můžete se na mě spolehnout,“ řekl jsem a šel hledat Altu.

Našel jsem ji v soláriu. Odpočívala na čalouněném lehátku. Odsunula se, abych se mohl posadit vedle ní. „Tak povídej,“ řekl jsem.

Sevřela rty a pohodila hlavou.

„Jaké měl s tebou Ringold plány?“

„Žádné.“

„Takže ty tři šeky po deseti tisících dolarů byly určeny na charitativní účely. Patrně byl výběrčím dobročinného fondu.“ V očích se jí objevil úžas. „Tři šeky?“

Přikývl jsem.

„Jak jsi na to přišel?“

„Jsem detektiv a zjišťovat, jak se věd mají, je moje povolání.“

„Tak si tedy zjisti,“ řekla v návalu zlosti, „proč jsem je zaplatila.“

„To taky udělám,“ začal jsem se zvedat.

Chytla mě za rukáv a přitáhla mě zpátky. „Nedělej to.“

„Co?“

„Neodcházej ode mě.“

„Tak se tedy vrať k realitě.“

Přitáhla si nohy k bradě a objala kolena. „Donalde,“ řekla, „pověz mi, cos dělal a jak jsi přišel na – no, však víš, na tamto.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Nechtěj o mně nic vědět.“

„Proč?“

„Nebylo by to k ničemu dobré.“

„A jak to, že chceš vědět o tom, co se týká mne?“

„Abych ti mohl pomoci.“

„Už jsi toho udělal dost.“

„Ještě jsem ani nezačal.“

„Donalde, s tím nemůžeš nic dělat.“

„Jaké měl s tebou Ringold plány?“

„Říkám ti, žádné.“

Upřeně jsem na ni hleděl. Byla z toho celá nesvá. Po chvíli jsem řekl: „Vždycky jsem měl pocit, že nepatříš k lidem, kteří lžou. Nabyl jsem dojmu, že lháře nesnášíš.“

„To je pravda.“

Nic jsem na to neřekl.

„Do téhle záležitosti ti nic není,“ dodala.

„Jednoho dne mi poldové začnou klást otázky,“ řekl jsem. „Budu-li vědět, co jim nemám říkat, nic neprozradím, ale nebudu-li to vědět, může se stát, že jim řeknu něco, co bych říct neměl. A pak se začnou ptát tebe.“ Chvíli seděla mlčky a potom řekla: „Dostala jsem se do pěkného maléru.“

„Povídej.“

„Je to asi něco jiného, než si myslíš.“

„Nic si nemyslím.“

„Podnikla jsem v létě plavbu do Pacifiku. Na lodi byl muž, který se mi moc líbil a vždyť víš, jak to bývá.“

„Po Pacifiku se plavila spousta mladých žen, našli spoustu mužů, kteří se jim moc líbili, a přesto jim po návratu domů nepoukázaly třicet tisíc dolarů.“

„Ten muž byl ženatý.“

„Co tomu říkala jeho manželka?“

„Ani ji neznám. Psal mi. Jeho dopisy… byly to milostné dopisy.“

„Nevím, kolik máme času. Zbude nám ho o to míň, oč déle budeš mluvit,“ řekl jsem.

„Vlastně jsem ho nemilovala. Bylo to jen příležitostné flirtování. Asi na mě zapůsobil měsíc.“

„On byl tvůj první?“

„Ale ne. Nebyla to má první plavba. Proto přece děvčata takové cesty podnikají. Někdy člověk potká muže, kterého skutečně miluje – totiž předpokládám, že to tak je. Jsou takové případy, že se děvčata zamilovala, provdala a spokojeně si pak žila.“

„Tvůj případ to však nebyl?“

„Ne.“

„Ale s tou představou jsi koketovala?“

„Člověk si přece rád užije zábavy. Po prvních dvou třech dnech se pozná, je-li na palubě někdo, komu stojíš za to, aby se ti věnoval. Obvykle najdeš někoho dost atraktivního na flirt. Vlastně neflirtuješ s ním, ale s romantikou.“

„Tak tenhleten muž byl ženatý?“

„Ano.“

„A od manželky odešel?“

„Ne. Později mi řekl, že byli na manželské dovolené oba.“

„A kde byla na dovolené ona?“

„Nejsem si tím jista. Pracovala u nějaké velké naftové společnosti se zájmy v Číně. Když likvidovali pobočku v Šanghaji, musela tam odcestovat kvůli uzávěrce.“

„Odkud to podezření?“

„Odcestoval tam na stejné lodi i její hlavní šéf. Byla do něho blázen.“

„No a?“

„Věř mi, Donalde,“ řekla, „některé věci se mi na něm nelíbily, to je jisté. Ale zas byly jiné věci, které se mi moc zamlouvaly. Náramně se uměl bavit. Byla s ním legrace.“

„Když ses vrátila, to jsi pořád ještě nevěděla, že je ženatý.“

„Přesně tak.“

„On ti tvrdil, že je svobodný?“

„Ano.“

„A dál?“

„Pak mi psal dopisy.“

„Odepisovalas mu?“

„Ne. To už jsem měla zjištěno, že je ženatý.“

„Jak se jmenuje?“

„Hned se k tomu dostanu.“

„Proč mi to neřekneš hned?“

„Nejdřív si musíš udělat celkový obraz.“

„Byl to Ringold?“

„Proboha, ne!“

„V pořádku.“

„Protože byl ženatý, na jeho dopisy jsem neodpovídala, ale ráda jsem je od něho dostávala. Jak už jsem ti řekla, byly to milostné dopisy, plné vzpomínek na náš výlet. Některé zážitky byly tak báječné. Jednou večer jsme připluli na Tahiti.

Když jsme přistávali, viděli jsme červená světélka lemující pobřeží – byly to ohníčky a u nich čekaly domorodé tanečnice v krojích. Uslyšeli jsme zvláštní zvuk bubnů: tap-tap-TAP! tap-tap-TAP! tap-tap-TAP! Přihodily do ohňů dříví a zároveň se pobřeží rozzářilo slavnostním osvětlením a tanečnice oděné jen do rákosových sukní podupávaly bosýma nohama v rytmu tance, pak utvořily dvojice a čelem k sobě tančily jakýsi druh hula huly a bylo to čím dál divočejší. Potom se na znamení pustily do kolového tance okolo ohňů. To všechno – a ještě víc – mi připomínaly jeho dopisy, byly úžasné. Schovala jsem si je, a když na mě padla tíseň, četla jsem si v nich. Byly tak sugestivní…“

„Za tohle povídání by byl slušný honorář v nějakém magazínu, ale pořád nechápu, proč bys ty měla zaplatit třicet tisíc dolarů za dopisy, na které jsi neodpovídala.“

„Podrž se, protože tě teď budu šokovat,“ řekla.

„Chceš snad říct, že ty dopisy ti daly něco, co ti on nebyl schopen dát?“ Zrudla. „Ale ne, neblázni!“

„Za těchto okolností si neumím představit, co by takové nezávislé mladé ženě jako ty mohlo stát za třicet tisíc dolarů.“

„Až ti to řeknu, pochopíš.“

„Tak už sem s tím.“

„Ten muž se jmenoval –“ řekla a zarazila se.

„Co s tím má co dělat jeho jméno?“

Zhluboka se nadechla a pak vyhrkla: „Hampton G. Lasster.“

„Na vyvolání romantické nálady je tohle jméno legrační,“ řekl jsem. „Možná si myslíš, že by mohlo něco znamenat. Co je zač, nějaký –“ a vtom mi bleskla hlavou myšlenka. Zarazil jsem se uprostřed věty a utkvěl zrakem na Altě. Z jejích očí jsem vyčetl, že mám pravdu. „Kristovy rány,“ řekl jsem, „to je ten muž, co zavraždil svou manželku.“ Přikývla.

„Copak nebyl proces?“

„Ještě ne. Jenom předběžný výslech. Zaplatili za něho kauci.“ Popadl jsem ji za ramena a otočil ji k sobě, abych jí viděl do očí. „Doufám, že jsi s ním neměla milostný poměr?“ Zavrtěla hlavou.

„Setkal se s tebou, když jste se vrátili?“

„Ne.“

„A skutečně jsi mu nikdy nepsala?“

„Ne.“

„A co se stalo s jeho dopisy?“

„Ty jsem právě kupovala zpátky,“ řekla.

„Jak se k nim dostal Ringold?“

„Někteří geniální detektivové přidělení úřadu státního návladního si řekli, že k tomu, aby mohli Lasstera dokonale usvědčit, potřebují znát jeho motivaci – takovou, která by proti němu předem zaujala porotu. Znovu důkladně přezkoumali každý Lassterův krok v kritické době. Nemohl objasnit, co dělal v rozmezí osmi týdnů v létě, kdy byla jeho manželka pryč. Detektivové nevěděli, kde v té době byl.

Teprve při prohledávání nějaké dřevěné kůlny našli starý kufr s nálepkou parníku. Šli po stopě, až se dostali k plavbě po Pacifiku, pak nahlédli do seznamu cestujících a všechny vyslechli. Potom už to pro ně byla hračka. Zjistili, že měl o mě během plavby nepochybný zájem.“

„Ale stejně, kdybys zaujala rezervovaný postoj, neměli by se čeho chytit – pokud by držel zobák Lasster.“

„Ale copak nechápeš? Našli vodítko, které potřebovali. Počkali si na vhodnou příležitost, dostali se do domu, prohlédli si v mé nepřítomnosti můj pokoj a ty dopisy našli. Víš, co to znamená. Mohu přísahat třeba na stoh biblí, že poté, kdy jsem zjistila, že je Lasster ženatý, jsem mu nepsala, ani se s ním nesešla – nikdo mi neuvěří.“

„Jak došlo k tomu, žes ty dopisy na tři splátky koupila?“

„Pracovali na tom tři detektivové,“ řekla. „Když si opatřili důkaz, dlouho nepřemýšleli. Od okresu dostávali malý plat. Kdyby odevzdali dopisy státnímu návladnímu, plat by jim stejně nezvýšili. O mně si mysleli, že jsem bohatá dáma – ovšem nejeli v tom sami. Nastrčili jako zprostředkovatele Ringolda. Jaký byl jeho podíl, to nevím, ale bylo dohodnuto, že koupím dopisy na tři splátky.“ Strčil jsem ruce do kapes, natáhl nohy před sebe, zkřížil je a civěl na špičky bot, přičemž jsem se snažil udělat si o věci obraz nejen podle toho, jak to viděla ona, ale i z různých jiných úhlů.

Když se tak rozpovídala, nevěděla, kdy skončit. „Chápeš, co by to pro mě mohlo znamenat. Státní návladní je posedlý přáním Lasstera v tom soudním procesu usvědčit. Jenomže se neví, jestli jeho žena neupadla a nerozbila si hlavu náhodou, nebo jestli ji Lasster něčím neudeřil. A pak, i kdyby mohl státní návladní dokázat, že ji Lasster udeřil, Lassterův obhájce by mohl vyrukovat s tou cestou do Šanghaje a poukázat na emoční vyšinutost Lassterové nebo na něco podobného, co má takový advokát po ruce, když chce dosáhnout, aby byla porota předem zaujata proti ní.

Pravda, státní návladní by to mohl hned na začátku vyloučit, kdyby mohl předložit dost materiálu o mně; pak by vyšlo najevo, že láska ke mně Lasstera zaslepila tak, že se chtěl manželky zbavit, aby se mohl oženit se mnou. Jako bohatou a řekněme ne zrovna ošklivou ženu by mě mohl porotě představit v nepříznivém světle. A kdyby měl ty dopisy, mohl by Lasstera úplně rozcupovat, sotvaže by stanul na místě pro svědka a snažil se to popřít; a kdyby se o to nesnažil, mohli by z toho vyvodit ty nejhorší závěry.“ Přemýšlel jsem dál a nic jsem na to neřekl.

„Když detektivové našli ty dopisy, nejdřív se domnívali, že by je snad od nich koupil Hamptonův obhájce, ale Hampton nemá moc peněz. Myslím, že to byl právě ten obhájce, kdo jim navrhl, aby použili jako prostředníka Ringolda a dostali ty peníze ode mě.“

„Jak se jmenuje ten obhájce?“

„C. Layton Crumweather,“ řekla, „náhodou je to advokát, který vyřizuje právní záležitosti pro Bobovu společnost. Mám velký strach, aby něco neprozradil, ale snad je na tyhle advokáty spolehnutí.“

„Víš docela určitě, že je Crumweather o dopisech informován?“

„Ringold říkal, že je; pochopitelně předpokládám, že mu to řekl i Lasster. Podle mého názoru člověk, který je zatčen pro vraždu, řekne svému advokátovi všechno a nedbá na to, že to někoho může postihnout.“

„Já si to myslím také,“ řekl jsem.

„Crumweather samozřejmě nechce, aby se dopisy dostaly státnímu návladnímu do rukou,“ řekla. „Přirozeně má zájem, aby tento proces skončil osvobozujícím rozsudkem. Dopisy by s konečnou platností rozhodly proti jeho klientovi. Podle všeho, co o Crumweatherovi vím, si myslím, že je třída.“ Vstal jsem a začal přecházet po místnosti. Náhle jsem se k ní obrátil a řekl: „Tys neotevřela tu obálku, co ti včera večer dal.“ Její oči se překvapením zvětšily. „Tak tys v tom pokoji byl, Donalde?“

„Na tom nezáleží, proč jsi tu obálku neotevřela?“

„Protože jsem viděla, jak Ringold ty dopisy do obálky vložil a jak ji zalepil. Tak to udělal i s ostatními dopisy. Ukázal mi je a pak –“

„Otevřelas obálku, když jsi přišla domů?“ zeptal jsem se.

„Ne, neotevřela. Seběhlo se toho tolik najednou a –“

„Spálilas ji?“

„Ještě ne. Právě jsem se k tomu chystala, když jsi –“

„Jak víš, že celá ta věc není léčka, kterou ti nastražil státní návladní?“ zeptal jsem se.

Utkvěla na mně strnulým pohledem. „Pročpak to?“

„Chce ty dopisy použít jako důkaz motivace vraždy. Nebylo by mu moc platné předložit Lassterovy dopisy, pokud by nemohl dokázat, žes mu písemně odpovídala. Nejlepší ze všeho by však pro něho bylo prokázat, žes zaplatila třicet tisíc dolarů, abys jeho dopisy dostala zpět.“

„Copak nerozumíš, co říkám, Donalde? On ty dopisy nebude mít. On –“

„Kam jsi tu obálku dala?“

„Na bezpečné místo.“

„Přines ji.“

„Je v bezpečí, Donalde. Je příliš nebezpečné ji –“

„Jen ji přines.“

Chvilku se na mě dívala, potom řekla: „Snad to víš líp,“ a odešla nahoru. Asi za pět minut se vrátila se zalepenou obálkou. „Jsou to docela určitě ty dopisy. Viděla jsem Ringolda, jak je tam dával a jak obálku zalepil. Úplně stejně mi předával ostatní dopisy – ukázal mi je, dal do obálky a tu pak zalepil –“ Nečekal jsem, až domluví, vzal jí obálku z ruky a nahoře ji roztrhl. Bylo v ní půl tuctu obálek. Vysypal jsem je do dlaně a jednu po druhé otevřel. Byly v nich pečlivě složené prázdné papíry s hlavičkou hotelu, kde byl Ringold zavražděn.

Pohled na Altu Ashburyovou byl neradostný. Sotva by asi měla obličej smrtelně bledší, kdyby ji katovi pomocníci přivazovali do křesla v plynové komoře v San Quentinu.

Kapitola 6

Berta čekala v autě naší agentury, aby mě odvezla na hodinu džiu-džitsu. Na vedlejším sedadle měla odpolední noviny a byla celá nesvá.

„Donalde, tentokrát ti to neprojde,“ řekla.

„Neprojde co?“

„Lapnou tě.“

„To by nejdřív museli mít nějakou stopu.“

„Dříve nebo později tě stejně lapnou. Panebože, proč jsi to udělal?“

„Co jiného jsem mohl dělat? Vzal jsem si sousední pokoj a ve výplni dveří jsem vyvrtal otvor. Ty spojovací dveře byly z druhé strany odemčené. Kdo nic neriskuje, nic nemá. Vyšlo mi to.“

„Ale proč jsi chodil do Ringoldova pokoje?“

„A proč ne? Stejně jsem byl v pytli – mohli mě v tom hotelu načapat i jinde.“

„Donalde, ty se zase snažíš dělat tomu děvčeti ochránce.“

Nic jsem na to neřekl.

„Donalde, ty mi prostě musíš říct fakta. Pro Krista Pána, co kdyby tě poldové sbalili? Samozřejmě bych se pokusila tě z toho vytáhnout, ale, uvědomuješ si, co bych pro to musela podniknout?“

„Nemůžeš zároveň řídit a mluvit,“ řekl jsem. „Vyměň si se mnou místo a pusť mě k volantu.“ Když jsme se usadili, řekl jsem: „Řeknu ti to na rovinu. Alta Ashburyová byla vydírána, nezáleží na tom, kvůli čemu. Člověk, který ji vydíral, byl advokát jménem Crumweather – C. Layton Crumweather.“

„To nedává smysl,“ řekla. „Přece šla za Ringoldem. Popis souhlasí a –“

„Popis možná souhlasí a ona možná za Ringoldem šla, ale vydíral ji Crumweather.“

„Jak to víš?“

„Zajímal se o nějaké prachy v souvislosti s obhajobou jednoho svého klienta – muže, který byl obviněn z vraždy.“

„Jakého muže, milánku?“

„Jeho jméno jsem zapomněl.“

Bylo jí vidět na očích, že se zlobí.

„Takže jediný způsob, jak můžeme vyřešit tuhle věc,“ pokračoval jsem, „totiž uchránit Altu od podezření a mne z toho vytáhnout, se zakládá na vytvoření situace, která nám umožní Crumweathera zmáčknout. Je to podvodník.“

„Všichni jsou podvodníci.“

„Přeháníš. Podvodníků jsou tak dvě procenta – zato jsou hezky prohnaní. Kontrolují rozsáhlé území. Jestliže někteří z poctivců jsou hloupí, podvodníci si hloupost dovolit nemohou.“

„Přimlouvej se za advokáty jak chceš, ale řekni mi něco konkrétního.“

„Crumweather,“ řekl jsem, „se specializuje na obcházení zákona o regulaci prodeje cenných papírů.“

„Ten se přece nedá obejít. Už se o to marně pokoušeli i jiní.“

„Každý zákon se dá obejít,“ řekl jsem.

„No, studovals to ty, ne já.“

„Ať je to s jinými zákony jak chce, zákon o regulaci prodeje cenných papírů obejít lze. Crumweather to dělá tak, že přebírá staré obchodní společnosti, které postoupily své výsadní právo státu, protože nebyly schopny platit licenční daň, obnovuje je a orientuje je pak na úplně jiný druh podnikání. Ovšem ne každá suspendovaná licence je mu dobrá. Potřebuje korporace, které už mají vydánu většinu svých akcií a přitom je nic nedrží pohromadě. Skoupí staré akciové podíly, které přešly jako soukromý majetek do rukou důvěryhodných kupců, a potom tu či onu korporaci obnoví. Zjistí si, za kolik hodlají jeho klienti akcie prodat, a dá jim certifikáty v ceně, která mu zajistí desetiprocentní zisk z každého prodaného podílu. Upozorní své klienty, aby nechtěli budit dojem, že prodávají akcie na volném trhu, a hlídá si je, aby se věnovali individuálním, soukromým transakcím.“

„No a?“

„Pokud jde o vydírání, nikdy se mu nedostaneme na kobylku,“ řekl jsem. „Je mazaný a bylo by to na příliš dlouhé lokte. Jediná možnost, jak ho nachytat, je dostat ho tam, kde ho budeme moci odrovnat při jeho darebáctví s korporacemi. Nebude to snadné, protože je všemi mastmi mazaný.“

„Jak jsi na tohle všechno přišel?“ zeptala se Berta a stále se na mě upřeně dívala.

„Utratil jsem peníze z účtu na zvláštní výdaje,“ řekl jsem a tím ji zmrazil.

„Jak spolu vycházíte?“

„Pohoda.“

„Důvěřuje ti to děvče?“

„Řekl bych, že jo.“

Berta si úlevou vydechla. „Takže agentura bude v té práci pokračovat?“

„Snad.“

„Donalde, ty jsi hotový zázrak.“

Využil jsem příležitosti a řekl: „Už jsem se na Crumweathera obrátil jako nastávající klient. Myslel jsem, že to budu schopen tímto způsobem zvládnout. Ale nebudu. Pracuje s přehledem. Při každém kroku zamete stopu. Zbývá už jen jediná možnost.“

„A to?“

„Stát se nic netušícím kupcem hodnoty části akcií u některé ze společností, které uvedl do života.“

„Proč si myslíš, že je tím vyděračem právě Crumweather?“

„Jinak to být nemůže. Jen tak to dává smysl. Ještě po ránu jsem si myslel, že by to mohla být past nastražená státním návladním, ale není, anebo mezitím od toho upustili. Crumweather zastupuje jednoho klienta. Je to důležitý proces a soustřeďuje se na něj pozornost velké částí veřejnosti. Dává mu to příležitost, aby se předvedl. Mohl by to ovšem dělat kvůli reklamě, ale Crumweather to nemá ve zvyku. Uviděl v tom příležitost k zesílení tlaku na Altu Ashburyovou, aby vyklopila peníze. Chopil se jí a vymáčkl z ní dvacet tisíc. S těmi posledními deseti tisíci to někde zaskřípalo.“

„Donalde, chci se tě na něco zeptat. Ale řekni mi naprostou pravdu.“

„Co vlastně?“

„Zabils ho ty?“

„Co si myslíš ty?“

„Já si myslím, že bys to neudělal, Donalde. A pokud jde o těch zbývajících deset tisíc, nevím, jestli to nabízí nějakou šanci, ale vypadá to – no však víš sám. Jsi ten typ, co by skočil za holkou po hlavě a zoufale se ji snažil zachránit.“ Zpomalil jsem kvůli dopravním světlům a potlačil jsem zívnutí.

Berta potřásla hlavou a řekla: „Jsi ten nejbezcitnější zákazník, jakého jsem kdy viděla. Kdybys vážil o nějakých pětadvacet kilo víc, byl bys pro Bertu zlatý důl.“

„To by byl malér,“ řekl jsem.

Chvíli jsme jeli mlčky a pak jsem řekl: „Budu potřebovat sekretářku a kancelář. Buď si nějakou najmu, nebo si budu muset půjčit Elsie Brandovou.“

„Zbláznil ses, Donalde? Nemohu ti přece zařídit kancelář. Je to drahé. Stojí to všecko moc peněz. Budeš si muset najít nějakou jinou možnost, jak udržovat svůj podnik v provozu, a bez Elsie Brandové se neobejdu ani půl dne.“ Jel jsem beze slova dál a Berta se naštvala. Než jsem zastavil na parkovišti před japončíkovou tělocvičnou, řekla: „Tak jo, ať je po tvém, ale nerozhazuj.“ Přišli jsme do tělocvičny a japončík se mnou vymetal žíněnku. Cvičil se mnou asi tak, jak cvičí hráč košíkové s míčem, když ho prohazuje košem. Asi dvakrát mi nabídl příležitost zabodovat, ale všechno mé úsilí bylo marné, nedokázal jsem ho zvednout a praštit s ním na žíněnku, jak to dělal se mnou. Pokaždé se dokázal ve vzduchu otočit a s úsměvem přistál na nohou.

Měl jsem toho až po krk. Příčilo se mi to už od začátku. Berta však pravila, že se podle jejího mínění zlepšuji. Japončík zas řekl, že jsem se činil.

Když jsem se osprchoval, požádal jsem Bertu, aby mi na týden opatřila několik sdružených kanceláří, postarala se, abych měl na dveřích vizitku se jménem, které jsem jí řekl, dohlédla na slušný vzhled nábytku a držela Elsie Brandovou v pohotovosti, kdybych jí potřeboval něco nadiktovat.

Soptila a prskala, ale nakonec se uklidnila. Slíbila, že mi pozdě večer zavolá a řekne mi adresu.

Henry Ashbury mě před večeří vyhledal a zeptal se: „Dáme si po večeři v mém doupěti koktají, Lame?“

„Fajn,“ řekl jsem.

Vrchní sluha nám přinesl koktajly do útulné místnůstky, jejíž zařízení představovaly střelné zbraně zavěšené na zdech, několik loveckých trofejí, stojánek na dýmky a pár klubovek. Do tohoto pokoje nesměl bez Ashburyho pozvání nikdo vstoupit, byl to jeho jediný úkryt před stále přítomným naříkavým hlasem jeho ženy.

Chvíli jsme usrkávali koktajly a mluvili všeobecnosti, pak Ashbury řekl: „Docela pěkně s Altou vycházíte.“

„Přece se ode mě očekávalo, že si získám její důvěru, ne?“

„Ano. Dokázals víc. Kdykoli jsi přítomen, nespouští z tebe oči.“

Usrkl jsem.

„První šek datovala Alta prvního. Druhý byl datován desátého. Pokud měl být třetí šek, musel být označen datem dvacátého. To bylo včera.“ Řekl jsem jakoby mimochodem: „A čtvrtý by byl očekáván třicátého.“

Přejel mě pohledem. „Včera večer byla Alta pryč.“

„Ano. Šla do kina.“

„Ty jsi byl také pryč.“

„Ano. Měl jsem něco na práci.“

„Sledoval jsi Altu?“

„Když to chcete vědět, ano.“

„Kam?“

„Do kina.“

Dopil zbytek koktajlu a úlevou si vydechl. Zvedl šejkr, znovu naplnil mou sklenku a svou si dolil až po okraj. „Děláš na mě dojem rozumného mladého člověka.“

„Dík.“

Chvíli jako by váhal, až jsem řekl: „Nemusíte mě oťukávat. Spusťte a uleví se vám.“ Bylo znát, že se uklidnil. Řekl: „Altu viděl včera večer Bernard Carter.“

„V kolik to asi bylo hodin?“

„Krátce po – no, krátce po té střelbě.“

„A kde?“

„Byla asi na blok od hotelu, kde byl zabit Ringold. Šla velmi rychle a nesla nějakou obálku.“

„To vám řekl Carter?“

„To ne. Řekl to paní Ashburyové, a ta to řekla mně.“

„S Altou Carter nemluvil?“

„Ne.“

„A ona ho neviděla?“

„Ne.“

„Carter se mýlí,“ řekl jsem. „Celou dobu jsem šel za ní. Nechala auto na parkovišti u hotelu, kde byl Ringold zabit, ale do hotelu nešla. Šla na nějaký film. Sledoval jsem ji.“

„A po kině?“

„Nebyla tam moc dlouho,“ řekl jsem. „Vyšla z kina a zamířila k autu. Teď si vzpomínám, že se cestou zastavila u poštovní schránky a hodila tam nějaký dopis.“ Ashbury se na mě upřeně díval, ale neříkal nic.

„Domnívám se,“ řekl jsem, „že se měla v kině s někým setkat, ale že ten někdo nepřišel.“

„Mohl ten někdo být Ringold?“ zeptal se.

Zatvářil jsem se překvapeně. „Jak vás to napadlo?“

„Nevím. Jen tak.“

„Tak to pusťte z hlavy.“

„Ale Ringold to přece mohl být?“

„Když se neobjevil, záleží snad na tom?“

„Ale mohl to být Ringold?“

„Panebože, mohl to být kdokoliv. Říkám vám, že byla v kině.“

Chvíli mlčel a já jsem toho využil, abych se ho zeptal: „Víte něco o obchodní společnosti vašeho nevlastního syna – té, co je jejím prezidentem? Čím se zabývá?“

„Nějakým projektem těžby zlata. Rozumím tomu tak, že mají potenciální zlatý důl, ale nechci o tom nic vědět.“

„Komu je svěřen obchod s akciemi?“

„Prosím tě, neříkej tomu tak. Zní to – no, zní to podezřele.“

„Víte, co mám na mysli?“

„Ano, vím, ale nelíbí se mi, když se to označuje těmito výrazy.“

„Tak si zvolte výrazy, které vám vyhovují, a pak mi řekněte, kdo s těmi krámy obchoduje.“ Zkoumavě na mě pohlédl a řekl: „Lame, tvůj nepokojný temperament se občas projevuje tím, že říkáš věci, které hraničí s opovážlivostí.“

„Pořád ještě nevím, kdo s tím obchoduje.“

„Ani já. Pokud vím, mají skupinu obchodních cestujících, kteří jsou velmi kvalitně připraveni.“

„Partneři neobchodují?“

„Ne.“

„To je všechno, co jsem chtěl vědět.“

„Ale není to všechno, co jsem chtěl vědět já.“

Zvedl jsem obočí.

„Viděl jsi večerník?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Píše se tam o nějakých otiscích prstů. Sňali jich se dveří a s knoflíkové kliky docela slušnou kolekci. Napadlo mě, že muž, kterého hledají, se ti tak trochu podobá.“

„Lidí, kteří jsou mi podobní, je spousta,“ řekl jsem. „Jsou to většinou prodavači v obchodech s galantérií.“ Zasmál se. „Kdyby se tvůj rozum přiměřeně ztělesnil, byl bys nepřemožitelný.“

„Má to být kompliment, nebo kritika?“

„Kompliment.“

„Dík.“

Dopil jsem koktajl a další jsem odmítl. Ashbury vypil ještě dva.

„Víš, člověk v mém postavení má častou příležitost získat finanční informace, které jsou obyčejným lidem nedostupné.“ Vzal jsem si nabídnutou cigaretu a čekal, co řekne dál.

„Platí to zejména o informacích z bankovních kruhů.“

„Ano? Co máte na mysli?“

„Patrně se divíš, jak jsem se dověděl o Altiných desetitisícových šecích.“

„Víceméně jsem si to domyslel.“

„Myslíš, že přes banku?“

„Ano.“

„Tedy ne doslovně, nýbrž od jednoho činitele té banky, který je můj známý.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

Usmál se. „Z hlediska banky v tom rozdíl je.“

„Ano?“

„Dnes odpoledne jsem dostal z banky nějaké další informace.“

„Chcete říct, od vašeho známého v bance, že ano?“

Spokojeně se usmál a řekl: „Ovšem.“

Když viděl, ze se ho nechci ptát, oč jde, řekl se snahou o náležitý efekt: „Zábavní společnost Atlee volala do banky a ohlásila, že jim někdo ukradl z pokladní zásuvky šek na deset tisíc dolarů, splatný v hotovosti a podepsaný Altou Ashburyovou. Žádali o vyrozumění, kdyby ho někdo předložil k proplacení, a sdělili, že podali o krádeži písemné oznámení policii.“

„Co jim z banky řekli?“

„Aby zavolali Altě a postarali se, aby proplacení šeku stornovala.“

„To sdělení bylo telefonické?“

„Ano.“

„Byl to mužský, nebo ženský hlas?“

„Ženský. Představila se jako účetní a sekretářka ředitele.“

„To může říct do telefonu jakákoli žena a tak se to také musí na druhém konci brát.“ Zamyslel se a pak váhavě přikývl.

Koktajly začaly účinkovat. Dostával se do sdílné nálady. Naklonil se ke mně a otcovsky mi položil ruku na koleno. „Lame, chlapče,“ řekl, „zamlouváš se mi. Vyzařuje z tebe něco, co budí důvěru. Řekl bych, že to tak pociťuje i Alta.“

„Jsem rád, že mohu vykonávat práci, která mě uspokojuje.“

„Chvíli jsem si myslel, že to nezvládneš. Měl jsem dojem, že se to zbabrá. Alta má za ušima, jak víš.“

„Nenechá ze sebe dělat blázna,“ řekl jsem, a protože na to čekal – a také proto, že byl platící klient –, dodal jsem: „Jablko nepadlo daleko od stromu.“ Rozzářil se radostí, a vzápětí se zatvářil starostlivě. „Spoléhám na to, že víš, co děláš, Lame,“ řekl, „ale uvaž, že někdo ukradl desetitisícový šek splatný v hotovosti, a kdyby člověk, který si ho přijde dát proplatit, zpanikařil a něco řekl –“

„Přestaňte si s tím dělat starosti. Nic se nestane.“

„Jestli četls noviny, jistě sis všiml, že svědci popsali toho záhadného Johna Smithe poněkud rozporně. Pro toho, kdo zná lidskou povahu, je podstatná právě rozpornost tohoto popisu. Ta mladá žena vidí Johna Smithe v daleko přitažlivějším světle.“ Nic jsem na to neřekl.

„Lame, ty víš, jak pevně v téhle záležitosti spoléhám na tvou diskrétnost. Doufám, že – žes – že nějaký tvůj krajní projev zanícení nezpůsobil větší zlo, než je to, kvůli jehož zažehnání jsi tady.“

„To by tedy ale bylo trapné, že?“

„Moc. Doufám, že nejsi příliš sdílný.“

„Pokud možno dávám přednost tomu řešit věci na svou pěst.“

„Donalde, chlapče, měl bych k tobě bezmeznou, absolutní důvěru,“ řekl, „kdybych věděl jedno.“

„A co?“

„Jestli jsi ve svých plánech počítal s možností, že se někde objeví ten desetitisícový šek.“ Byla to příležitost se blýsknout a já jsem neodolal. Zdrženlivě jsem řekl: „Pane Ashbury, ten desetitisícový šek jsem včera večer spálil ve vašem solariu. Popel jsem rozmačkal na prach. Už si s tím nemusíte dělat starosti.“ Díval se na mě a oči měl větší a větší, až jsem si říkal, že mu kvůli tomu spadnou brýle s nosu, pak mě popadl za ruku a začal mě s ní pumpovat nahoru dolů. Připsal jsem to na účet těm čtyřem koktajlům, ale i tak to byla paráda. „Jsi zázrak, chlapče, úplný zázrak! Dnes to bylo naposledy, co jsem po tobě něco chtěl. Na nic se tě už nebudu ptát. Nalajnuj si cestu posvém a zmákni to, jak se ti zamane. To je báječné, prostě báječné!“

„Dík,“ řekl jsem. „Počítáte s tím, že vás to může něco stát?“

„Kašlu na to, kolik to bude stát – ne, chtěl jsem říct – však víš, jak to myslím.“

„Berta je občas nemístně šetrná,“ řekl jsem. „Hlídá si centík, a přijde o dolar.“

„To by neměla. Vysvětli jí to. Řekni jí, že –“

„Je zbytečné ji něco říkat. Prostě je to v ní.“

„Tak co tedy chceš?“

„Napadlo vás, že bych mohl někoho podplatit?“

„Ne.“

„Tak tahle možnost by se měla uvážit.“ Nějak zvlášť ho to asi nepotěšilo. „No, to se rozumí, když se ocitneš v nějaké nepředvídané situaci, nezbude ti nic jiného než přijít za mnou a –“

„A říct vám, koho chci podplatit, kolik mu musím dát a proč?“ zeptal jsem se.

„No, tak nějak.“

„Ale v případě, že nastane nějaký zádrhel a ukáže se, že je to léčka, ocitnete se v pastí.“ Viděl jsem, jak změnil barvu. „Kolik chceš?“ řekl.

„Pro jistotu tisíc dolarů. Budu je mít pro každý případ u sebe. Ale třeba se vrátím a řeknu si o víc.“

„To je spousta peněz, Donalde.“

„To tedy je. Kolik peněz máte?“

Zrudl. „Nechápu, co to s tím má společného.“

„Kolik máte dcer?“

„Samozřejmě jen tu jednu.“

Nic už jsem neřekl a on si to srovnával v hlavě. Viděl jsem, jak mu to dochází. Vytáhl z náprsní kapsy peněženku a odpočítal deset stodolarových bankovek. „Chápu, o co ti jde, Donalde, ale pamatuj na to, že nejsem milionář.“

„Člověk, který má peníze, je ve výhodě proti člověku, který je nemá. Když se dostane do nějaké kaše, peníze ho z ní dostanou ven. Bylo by od vás pošetilé nevynést trumfy, které máte v ruce.“

„To je pravda,“ řekl a po chvíli dodal: „Nemyslíš, Donalde, že bys mi o tom mohl něco bližšího říct? Rád bych o tom něco věděl.“

„Fakt?“ řekl jsem neutrálně.

„No a proč ne?“

„S tím, co a jak dělám, se klientům nesvěřuji.“

Zamračil se a řekl: „To se mi dvakrát nezamlouvá.“

„A policie je aspoň nemůže obvinit ze spoluúčasti,“ dodal jsem.

Trhl sebou, jako by ho někdo píchl špendlíkem. Několikrát rychle mrkl očima a rázem vstal z křesla, „To je moudré, Donalde, skutečně velmi moudré! Ale mám dojem, že už bychom měli končit. Budu teď dost zaneprázdněný, Donalde, a nebudu mít příležitost s tebou mluvit. Chci jen, abys věděl, že to nechávám na tobě – máš to dočista ve svých rukou.“ V rychlosti schůzku ukončil, jako bych byl nakažen. Byl jsem nakažen – z hlediska zákona.

Asi v osm hodin večer telefonovala Berta Coolová. Řekla mi, že měla velké problémy při sháněni takové kanceláře, jakou jsem potřeboval, ale že se jí to nakonec podařilo. Byla pronajata na jméno Charles E. Fischler v Obecním domě, místnost šest set dvacet dva. Elsie Brandová tam přijde zítra ráno v devět a bude mít klíče.

„Potřebuji dát vytisknout nějaké firemní vizitky,“ řekl jsem.

„Už se na tom pracuje. Elsie bude nějaké mít. Jsi šéfem Obchodní společnosti Fischler.“

„Fajn,“ řekl jsem a chystal se zavěsit. Stačila se ještě zeptat: „Co nového?“

„Nic.“

„Průběžně mě informuj.“

„Budu,“ řekl jsem, a než si stačila ještě na něco vzpomenout, definitivně jsem zavěsil.

Ten večer se nekonečně vlekl. Alta volala, že chce se mnou mluvit, ale usoudil jsem, že neví víc než já. Nevěděl jsem však, co ví Bernard Carter, a potřeboval jsem být na místě, kdyby si přišel jakoby nezávazně promluvit; bude-li se tvářit nenápadně, určitě mi bude mít co říct.

Taky že ano.

Šťouchal jsem v herně do kulečníkových koulí, a tu se objevil. „Dáme si partičku?“ zeptal se.

„Moc to neumím,“ řekl jsem. „Přišel jsem sem jenom, abych měl klid od všeho toho povídání.“

„Ale copak?“ zeptal se. „Máte nějaké starosti?“

„Celkem běžné,“ řekl jsem a šťouchal tágem do koule a pozoroval, jak se odráží od mantinelů.

„Už jste se viděl s Ashburym?“ zeptal se. „Měl jste možnost s ním mluvit?“ Přikývl jsem.

„Prima chlapík, tenhle Ashbury,“ pokračoval Carter.

Nic jsem na to neřekl.

„Určitě to musí být příjemné, když je člověk schopen udržovat se fyzicky v prvotřídní formě,“ řekl Carter s pohledem na vestu, která mu byla těsná. „Vy se pohybujete jako štika ve vodě. Díval jsem se na vás.“

„Tak?“

„Ano, díval. Víte, Lame, rád bych vás poznal blíž a nechal se od vás zpracovat do potřebné formy.“

„Proč ne?“ řekl jsem a proháněl koule po stole.

Přistoupil blíž. „Ještě na někoho jiného jste udělal dobrý dojem, Lame.“

„Opravdu?“

„Ano. Na paní Ashburyovou.“

„Říkala mi, že by chtěla trochu zhubnout, ale až jí tlak zase klesne na normál.“

„Všiml jste si jedné věci? Nezdá se vám trochu zvláštní, že brzy po svatbě s panem Ashburym jí začal stoupat tlak a že začala přibírat?“

„Spousta žen, které chtějí ulovit muže, drží dietu, a když se provdají, vrátí se k –“ Zrudl. „Tak jsem to nemyslel,“ odsekl.

„Promiňte,“ řekl jsem.

„Kdybyste paní Ashburyovou znal, pochopil byste, jak nevhodné je takhle o ní mluvit, jak daleko to má ke skutečnosti.“ Nezvedl jsem od biliárových koulí zrak a řekl: „Mluvil jste o tom vy. Myslel jsem si, že jste chtěl říct právě to, a snažil jsem se vám to usnadnit.“

„Ale já jsem to nechtěl říct.“

„Tak se nežinýrujte a řekněte to.“

„No dobrá. Znám paní Ashburyovou krátkou dobu, ale vím, že měla před svatbou o nějakých dvanáct kilogramů méně a vypadala o dvacet let mladší.“

„Vysoký krevní tlak může člověka hodně poznamenat,“ řekl jsem.

„To se rozumí, že může, ale jakou má ten tlak příčinu? Proč by mělo být její manželství příčinou náhlého růstu jejího krevního tlaku?“

„No proč?“ zeptal jsem se.

Počkal, až k němu zvednu zrak, a bezmála se třesa zlostí, řekl: „Odpověď je nasnadě. Trvalé, neotřesitelné nepřátelství její nevlastní dcery.“ Postavil jsem tágo na stojan a řekl: „Chcete o tom se mnou mluvit?“

„Ano.“

„Prosím. Poslouchám.“

„Carlotta – paní Ashburyová – je báječná, okouzlující, přitažlivá, nádherná žena. Od té doby, co se provdala, pozoruji, jak se mění.“

„To jste už říkal.“

Zlostí se mu chvěly rty. „Tím vším je vinno nepřátelství toho zhýčkaného fracka.“

„Tedy Alty.“

„Tedy Alty.“

„Neuvážila paní Ashburyová tuto možnost před sňatkem?“

„V době jejího sňatku,“ řekl, „odešla Alta od otce, jezdila si po světě za zábavou a na tátu si ani nevzpomněla, ale když si vzal Carlottu a ona mu začala vytvářet domov, v tu ránu se Alta přihnala zpět a začala hrát roli oddané dcery. Postupně, krok za krokem mu otravovala mysl a štvala ho proti paní Ashburyové. Carlotta je citlivá a –“

„Proč to všechno říkáte mně?“ zeptal jsem se.

„Myslel jsem si, že byste to měl vědět.“

„Domníváte se, že mi to pomůže zlepšit tělesnou kondici pana Ashburyho?“

„Mohlo by,“ řekl.

„Co tedy ode mě očekáváte?“

„Vy a Alta spolu velmi dobře vycházíte.“

„No a?“

„Myslel jsem si, že by Alta možná trochu změnila své chování, kdyby pochopila, že s ní chce být paní Ashburyová v přátelském vztahu.“

„A dál?“

„Mluvil jste s Ashburym?“

„Ano.“

„A pořád ještě nechápete, kam mířím?“

„Ne.“

Zavrtával do mě zrak. „Tak tedy,“ řekl, „když to chcete po lopatě, stačí, aby Carlotta – paní Ashburyová – naznačila policii, co ví, a hned by bylo jasné, že včera v noci v době vraždy byla v pokoji Jeda Ringolda Alta.“ Zvedl jsem obočí.

„Ano,“ dodal Carter, „před vraždou… Napadlo vás vůbec, že popis té ženy, která šla k Ringoldovi, odpovídá Altě, že by detektivům nedalo moc práce, aby mohli potvrdit, že bylo Altino auto na parkovišti vzdáleném od hotelu pár bloků, a že by mohl být předvolán svědek, který by potvrdil, že přibližně v době vraždy viděl Altu spěchat od hotelu k parkovišti?“

„Co mám podle vás udělat já?“ zeptal jsem se.

„Až s vámi Alta příště začne mluvit o své nevlastní matce, mohl byste ji mezi řečí upozornit, že by ji mohla dostat do sakramentsky svízelné situace, ale že to neudělá, protože je čestná a loajální k muži, za kterého se provdala.“

„Patrně pokládáte zajisté, že se mnou bude Alta diskutovat o své nevlastní matce,“ řekl jsem.

„Ano,“ řekl, udělal čelem vzad a zamířil ke dveřím.

„Ještě moment,“ řekl jsem. „Jestli Alta odešla z hotelu před tím, než došlo k vraždě, zdá se mi, že si nemusí dělat velké starosti.“ Zastavil se s rukou na knoflíkové klice. „Byla spatřena na ulici bezprostředně po vraždě,“ řekl.

Když odešel, zamyšleně jsem hleděl na dveře a uvažoval. Bylo jasné, že Carter buď neví, kdy byla vražda spáchána, a že si nevšiml, kolik hodin přesně bylo, když Altu viděl, anebo chtěl svou verzi trochu přikrášlit, aby dal paní Ashburyové do ruky trumfy.

Nebylo však proč si kvůli němu dělat starosti. Kdyby policajty napadlo, že by do toho mohla být zapletena Alta, měli to v kapse. Svědků bylo dost – noční recepční v hotelu, dívka u pultu s doutníky, ten člověk na parkovišti, chlapec u výtahu. Pozitivní na tom bylo, že by tito svědkové museli odpřísáhnout, že Alta odešla z hotelu před tím, než se ozvaly výstřely; jestliže si však paní Ashburyová myslela, že má v ruce plno trumfů, proč bych ji při tom nenechal a nevyčkal, jak s nimi chce hrát.

Vzal jsem si kabát a klobouk, vyhlédl si vhodnou chvíli, aby mě nezahlédla Alta, a rozhodl se, že se půjdu podívat na podnik, který provozuje Zábavní společnost Atlee.

Patřily k němu dvě okázale elegantní restaurace v přízemí, a bez problémů jsem se dostal i nahoru. Nebylo to tam příliš prostorné, ale vybavení bylo dobré. Zdálo se, že mi nikdo nevěnoval zvláštní pozornost. Sázel jsem jen skromně. Bylo tam málo lidí. Chtěl jsem se pod nějakou záminkou dostat k manažerovi, ale podle všeho by to po dobrém nebylo možné.

Právě když jsem z podniku vycházel, přicházela tam nějaká blondýna; byla zavěšená do nějakého chlápka a měla na sobě večerní šaty. Ty vlasy už jsem viděl. Byla to Esther Clardová, dívka od pultu s doutníky v hotelu, kde byl zavražděn Ringold.

Začal jsem se v duchu pohlavkovat. Byla to náhoda, ale náhoda, kterou jsem mohl předvídat. Jestliže toho věděla o Zábavní společnosti Atlee dost, aby mi v tom hotelu mohla odpovědět na mé otázky, určitě sem také mohla přivolat partu ostrých chlapíků. Sám jsem si nalíčil past, dal do ní návnadu a šlápl rovnou do ní.

Pohlédla na mě a viděl jsem, jak jí ztvrdly oči. Řekla nenuceně: „Ahoj, no ne. Jak to dopadlo? Dobře?“

„Moc dobře ne.“

Usmála se na svého společníka a řekla: „Arture, seznam se s panem Smithem. Pane Smithi, to je Artur Parker.“ Potřásli jsme si rukama a já jsem řekl, že mě těší.

„Snad už se nechystáte odejít, pane Smithi?“

„Už jsem byl fakticky na odchodu.“

„Přece neodejdete, právě když přicházím. Obvykle mi přinášíte štěstí a já tak nějak tuším, že mi ho dnes večer přinesete celou kupu.“ Napadlo mě, že by mohl Parker kvůli mně žárlit, čímž by se situace zkomplikovala. Mrkl jsem na něho a řekl: „Na velmi nadějného maskota vypadá spíše pan Parker.“

„Doprovází mě,“ řekla. „Můj maskot jste vy. Pojďme k tamtěm stolům.“

„Fakt jsem trochu unaven a –“

Zavrtala se do mě očima. Na vlasy jí dopadlo světlo, takže se ve mně znovu – ještě silněji – ozvala reminiscence z dřívějška, kdy jsem držel v ruce kus katova provazu. „Nepustím vás,“ zasmála se rudými rty, „i kdybych musela zavolat policajty.“ V jejích očích však nebylo po smíchu ani stopy.

Usmál jsem se a řekl: „Koneckonců to záleží na panu Parkerovi. Nerad se někam vtírám.“

„Ale co, ten proti tomu nic nemá,“ řekla, „Parker to bere tak, že patříte k podniku.“

„No jo,“ řekl Parker, jako by to vzal na vědomí, a hned se začal usmívat. „Přidejte se k nám, Smithi, a přineste nám štěstí.“ Šel jsem s ní ke stolku s ruletou.

Začala hrát se stříbrnými dolary – a prohrávala. Parker nevypadal na to, že by jí vypomohl. Když o stříbrňáky přišla, zatvářila se rozmrzele, ale nakonec dala ze čtvrťáků dohromady pět dolarů a hrála s nimi.

Když se Parker přesunul k opačnému konci stolu, postoupila blíž ke mně, náhle ke mně otočila hlavu a zase se do mě zavrtala očima. „Dej mi pod stolem dvě stovky,“ poručila si.

Upřel jsem na ni ledový zrak.

„Tak dělej, dělej,“ řekla rychle tlumeným hlasem. „Neblbni a nezdržuj. Hni sebou, nebo…“ Podařilo se mi zívnout.

Zklamáním se málem rozbrečela. Položila své čtvrťáky na stůl – a přišla o ně. Když už nic neměla, vsunul jsem jí do dlaně dolar. „Tohle je můj dar, šikulko,“ řekl jsem, „a přinese ti štěstí. Vsaď ho na dvojnulu.“ Položila ho na dvojnulu a v tu ránu vyhrála.

„Nech ho tam,“ řekl jsem.

„Jsi cvok?“

Pokrčil jsem rameny, poslechla a shrábla všechno, až na svých pět dolarů.

Nikdy nepochopím, co mě vedlo k tomu, abych jí poradil tu dvojnulu. Bruslil jsem na tenkém ledě a upoutával na sebe pozornost. Byla to jen taková bláznivá předtucha, jaká se člověka někdy zmocní, když je na větvi a má dojem, že je jasnovidec. Měl jsem pocit absolutní jistoty, že to s dvojitým O vyjde zas. Neptejte se mě, jak jsem to věděl. Prostě jsem to věděl. To je všechno.

Kulička poskakovala v kole a nakonec se zastavila v jednom žlábku.

Uslyšel jsem Esteřin vzdech a pohledem zkontroloval kolo. Kulička se zastavila na sedmičce.

„Tak vidíš,“ řekla, „prohráls mi to.“

„Pořád ještě hraješ s tím, cos vyhrála,“ zasmál jsem se.

„No, třeba se bude opakovat sedmička,“ řekla a vsadila na ni dva dolary. Opakovala se. Pak mě pocit uspokojení opustil a jen jsem se tak poflakoval kolem. Esther uhrála bez přerušení asi pět set dolarů a nechala si je vyplatit.

Kolem hracích stolů postávala nějaká bruneta, hubené děvče s hadími boky, pěknými nahými rameny a s očima romantickýma jako temná, teplá noc na tropické pláži. S blondýnou se znaly, a když si Esther vyzvedla peníze, všiml jsem si, že se posunky o něčem domlouvaly. Později si spolu šeptaly.

O něco později se bruneta pustila do hry s Arthurem Parkerem a byla to hra jaksepatří. Nechávala si od něho radit, nahé rameno kousek od jeho rtů, a když se před ním nakláněla, aby dosáhla se sázkou na vzdálenější místo stolu, s úsměvem se k němu otáčela.

Výraz Parkerovy tváře však prozrazoval, že je blázen do blondýny.

„Tak vidíš, jak vyhráváš,“ řekl jsem Esther Clardové. „Kam půjdem?“

„Nejdřív si odskočím do umývárny,“ řekla. „Budu asi čekat, tak se nepokoušej mě oblafnout. Pokud by tě něco takového napadlo, pamatuj, že odsud nevycouváš.“

„Proč bych měl utíkat od takového hezkého děvčete?“

Zasmála se a pak smířlivě řekla: „No jasně, proč?“

Postával jsem tam dost dlouho, a tak jsem si v ruletě párkrát zasázel. Pořád mě přitahovala ta dvojnula, ale ani jsem o ni nezavadil. Bruneta se okolo Parkera ovíjela jako břečťan. Jednu chvíli jako by se náhle polekal a začal se rozhlížet. Zaslechl jsem brunetu, jak něco říká o umývárně, potom se do něho nahou paží zavěsila a něco mu šeptala do ucha.

Zasmál se.

Šel jsem směrem k umývárně. Esther Clardová už na mě čekala. „Máš auto?“ zeptala se. „Nebo pojedeme taxíkem?“

„Taxíkem,“ řekl jsem.

„Tak jo, jedem.“

„Máš někam namířeno?“

„Snad pojedeme k tobě.“

„Raději bych jel k tobě.“

Chvíli se na mě dívala, pak pokrčila rameny a řekla: „Proč ne?“

„Tvůj přítel Parker se doufám neobjeví?“

„O mého přítele Parkera je dnes večer postaráno,“ řekla podrážděně.

Udala taxíkáři svou adresu. Byli jsme tam asi za deset minut. Skutečně to byl její byt, u zvonku bylo její jméno. Odemkla a vstoupili jsme. Koneckonců – jak řekla – proč ne? Viděl jsem, kde pracuje. Všechno jsem si o ní mohl zjistit.

V novinách byl její snímek a rozhovor, ve kterém popisovala muže, který se jí ptal na Ringolda. Neměla proč se mě bát.

Zato já jsem v tom byl až po uši.

Nebyl to špatný byt. Na první pohled jsem poznal, že si ho nepořídila z toho, co vydělala u pultu s doutníky v podřadném hotelu.

Svlékla si kabát, řekla mi, abych se posadil, přinesla cigarety, zeptala se, jestli chci skotskou a sedla si na pohovku vedle mě. Zapálili jsme si cigarety, přisedla si blíž a opřela se o mě. Viděl jsem odlesk světla na její šíji a na jejích ramenou, upírala na mě svůdné modré oči a na tváři jsem cítil její vlasy jako rozpletené drsné konopí. „Budeme dobří přátelé,“ řekla.

„Fakt?“

„Fakt,“ řekla, „protože ta dívka, co šla nahoru za Jedem Ringoldem – ta, co jsi šel za ní –, byla Alta Ashburyová.“ A pak se ke mně vášnivě přitiskla.

„Kdo je Alta Ashburyová?“ zeptal jsem se s naprosto bezvýrazným pohledem.

„Ta žena, kterou jsi sledoval.“

Potřásl jsem hlavou a řekl: „Já jsem měl mít jednání s Ringoldem.“

Otočila se tak, aby mi viděla do obličeje. Pak řekla: „Na tom zas tak moc nezáleží. Stejně tu informaci sama nemohu přímo použít. Raději bych spolupracovala s tebou než s kýmkoli jiným,“ krátce se zasmála a dodala, „protože ty se nedostaneš do konfliktu se zákonem.“

„Pořád ale nic nevím o Altě Ashburyové. Byla to jeho manželka?“

Viděl jsem, že blondýna rozvažuje, co všechno mi má říct.

„Byla?“ opakoval jsem důrazněji.

Zkusila to s protiútokem. „Cos chtěl u Ringolda ty?“

„Chtěl jsem se s ním setkat v jedné obchodní záležitosti.“

„V jaké?“

„Od někoho jsem se dověděl, že by mi mohl říct, jak obejít zákon regulující prodej cenných papírů. Jsem profesionální zakladatel obchodních společností. Měl jsem jednu takovou záležitost v plánu.“

„Proto jsi šel k němu?“

„To ne. Vzal jsem si sousední pokoj.“

„A vyvrtal ve dveřích otvor?“

„Ano.“

„A díval se a poslouchal?“

„Ano.“

„A cos viděl?“

Zavrtěl jsem hlavou.

To ji rozčililo. „Poslyš,“ řekla, „buď jsi největší blázen, nebo největší kliďas, jakého jsem kdy viděla. Copak nevěděls, že bych mohla zavolat policajty za to, žes mi nešoupnul pod stolem ty dvě stovky?“

„Nevěděl.“

„Raději se snaž se mnou vycházet. Víš, co by se stalo, kdybych zvedla telefon a zavolala policii. Pane na nebi, nebuď jak malej a vzpamatuj se.“ Zkusil jsem vyfouknout kolečko kouře.

Vyskočila a zamířila k telefonu. Rty měla pevně sevřené a oči jí planuly.

„Jen do toho, zavolej je,“ řekl jsem, „sám jsem se je chystal zavolat.“

„To určitě.“

„O tom nepochybuj. Copak si neumíš představit, jak se to seběhlo?“

„Co jako?“

„Dřepěl jsem v sousedním pokoji s okem u té díry ve dveřích,“ řekl jsem. „Vrah se pošťoural v zámku u dveří jeho pokoje asi půl hodiny před mým příchodem. Uvolnil dveřní lištu, z druhé strany zámek zajistil, vrátil se, lištu zase usadil na místo, vyčkal příhodné chvíle, potom dveře odemkl, vešel do malého výklenku a pak do koupelny.“

„To říkáš ty.“

„Na něco zapomínáš, kamarádko.“

„Na copak?“

„Viděl jsem vraha. Já jediný jsem ho viděl. Vím, kdo to byl. Ringold hovořil s tou dívkou. Dal jí nějaké dopisy, ona mu dala šek a on ho vložil do pravé kapsy saka. Když odešla, zamířil ke koupelně. Nevěděl jsem, že je v koupelně ten druhý, ale zjistil jsem, že spojovací dveře jsou na mé straně odemčené, a když jsem v nich vyvrtával díru, zamkl jsem je. Vrah viděl, že Ringold jde do koupelny, a chtěl vklouznout do čtyřistajedenadvacítky. Jenže dveře byly zamčené a za nimi jsem byl já. Člověk na druhé straně se ocitl v pasti.“

„A cos dělal ty?“

„Úplně jsem zpitoměl,“ řekl jsem. „Měl jsem zvednout telefon, zavolat do recepce, aby hlídali východ, a zatelefonovat policajtům. V rozrušení jsem úplně přestal myslet. Otočil jsem knoflíkovou klikou spojovacích dveří a trhnutím jsem je otevřel. Vyběhl jsem za vrahem na chodbu a ode dveří se rozhlížel na obě strany, ale nebyl tam. Potom jsem šel k výtahu a sjel do prvního poschodí. Když začal ten bengál, vypadl jsem.“

„Pěkná pohádka,“ řekla, na chvilku se zamyslela a dodala: „Panebože, to je ale pěkná pohádka – ale že to tak bylo, o tom policajty nepřesvědčíš.“ Shovívavě jsem se na ni usmál. „Nezapomínej, že jsem vraha viděl.“ Zareagovala, jako by někdo pustil do její židle elektrický proud: „Kdo to byl?“ Zasmál jsem se jí do očí a vyfoukl další kolečko kouře, respektive se o to pokusil.

Vrátila se od telefonu, sedla si, přehodila nohu přes nohu a přidržela si je semknutýma rukama. Nějak jí to nehrálo a nevěděla, co s tím. Pohlédla na mě, pak na špičku své boty. Překážela jí sukně večerních šatů. Začala si ji vyhrnovat, pak vstala, šla do koupelny a svlékla si ji. Dveře koupelny nezavřela. Za chvíli vyšla v elegantním sametovém županu. Vrátila se zas ke mně a usedla. „Nevím,“ řekla, „jestli to na situaci něco změní. Ráda bych věděla, o co Ashburyové šlo. Děláš na mě dobrý dojem. Nevím, čím to je, že mám k tobě důvěru – jak se říká, kupuju zajíce v pytli. Kdo vůbec jsi? Jak se jmenuješ?“ Zavrtěl jsem hlavou.

„Hele, odsud se nedostaneš, dokud mi neřekneš své jméno, myslím skutečné jméno. Chci vidět tvůj řidičák, identifikační kartu, vzít ti otisky prstů – nebo si zjistím, kde bydlíš, zajdu tam a na všechno se přeptám. Tak to vyklop narovinu.“ Ukázal jsem na dveře. „Při troše šikovnosti odsud rychle vypadnu.“

„Prásknu tě.“

„A kam se pak dostaneš se svým velkolepým vydíráním Alty Ashurstové?“

„Ashburyové,“ opravila mě.

„No dobrá, ať je po tvém.“

„Jak se teda skutečně jmenuješ?“

„John Smith.“

„Lžeš.“

Zasmál jsem se.

Pak se mě pokoušela získat lichocením. „No tak, Johne,“ řekla, natočila se ke mně, zvedla kolena, položila se mi do klína a podepřena loktem o pohovku mi svádivě hleděla do očí.

„Poslyš, Johne, přece máš všech pět pohromadě. My dva bychom se mohli dát dohromady a něco z toho mít.“ Nedíval jsem se jí do očí; mou pozornost upoutávala barva jejích vlasů.

„Jsi pro, nebo proti?“

„Myslíš-li vydírání, nechci s tím nic mít.“

„Lidi, omejvejte mě,“ řekla. „Povím ti, jak to všechno skutečně je. A pak si spolu přijdeme na pěkné prachy.“

„Tak jaké máš s Altou Ashburyovou plány?“

Jen otevřela ústa, zakryl jsem jí je rukou. „Ne, neříkej mi to. Nechci to vědět.“ Vytřeštila na mě oči. „Co se vzrušuješ?“

„Jsem na druhé straně lajny,“ řekl jsem.

„Jak to myslíš?“

„Poslyš, lásko, nemohu to udělat. Takový mizera zas nejsem. Mně nic nenamluvíš. Tys v tom jela. Jed Ringold dostal od Alty Ashburyové ty šeky a svěřil ti je, abys je odevzdala Zábavní společnosti Atlee. Tys dala část hochům od společnosti, něco sis ponechala, zbytek jsi vrátila Ringoldovi a Ringold to postoupil vyšším nebo nižším místům – označ si je jak chceš. A teď dobře poslouchej, co ti povím. Jsi vyřízená, je s tebou konec, jsi na suchu. Pohni proti Altě Ashburyové prstem, a budeš za mřížemi.“ Posadila se zase, pohlédla na mě a řekla: „Všecko je teda v hajzlu.“

„Přesně tak, holka.“

„Měls pravdu, ty moulo.“

„Vezmu si ještě jednu cigaretu, když dovolíš,“ řekl jsem.

Podala mi krabičku a řekla: „Tak do mě kopni. Zatracený krám – asi se z toho zblázním. Vidím, jak jdeš do hotelu, hledají tě poldové, já se s tebou seznámím, odřeknu nějakou schůzku, přivedu tě sem, a přestože nevím, kdo jsi, všechno ti vyklopím. Řekla bych, že jsi soukromý čmuchal a pracuješ pro Altu Ashburyovou – ne, asi by ses líp hodil pro starouše Ashburyho.“ Zapálil jsem si cigaretu.

„Ale co je to za nápad hrát takovou komedii? Proč jsi mě nenechal, abych rovnou vyšla s barvou ven, a místo toho předstíral, že chceš se mnou spolupracovat, tahal ze mě informace a pak mě zmáčkl?“ Pohlédl jsem na ni a řekl: „Holka, nemám ponětí,“ a byla to pravda.

„Ale pořád bys mohl být ten, kdo Ringolda oddělal,“ řekla.

„Mohl.“

„Mohla bych tě tedy dostat do pěkné bryndy.“

„Myslíš?“

„Vím to.“

„Tamhle je telefon,“ řekl jsem.

Při pohledu na mě se jí zúžily oči. „Jo, a pak bys mě do toho mohl zatáhnout, dokazovat, že moje pohnutky nebyly zrovna čisté, a – k čemu by mi to tedy sakra bylo dobré?“

„Tak co teď podnikneme?“ zeptal jsem se.

„Pořádně se napijeme. Když pomyslím, cos mi mohl způsobit a nezpůsobil – hrom do toho, já nevím, co si mám o tobě myslet. Nejsi žádný hlupák. Jdeš za tím jak namydlený blesk. Prohlédls hru, zachytil stopu, a když jsem se hnala do pasti, zarazils mě. No, dokud žijeme, pořád se učíme. Co chceš do té skotské? Sodu, nebo vodu?“

„Máš ještě nějakou skotskou?“ zeptal jsem se.

„Něco tam mám.“

„Mohu použít prostředky na zvláštní výdaje,“ řekl jsem.

„No to je tedy něco!“

„Víš o nějakém hokynáři, který má ještě otevřeno?“

„Myslím, že jo.“

„Tak mu zavolej,“ řekl jsem. „Řekni mu, ať nám sem pošle půl kartónů skotské.“

„Hele, neděláš si ze mě legraci?“

Zavrtěl jsem hlavou, otevřel peněženku, vyndal padesátidolarovou bankovku a nonšalantně ji hodil na stůl. „Moje šéfová by řekla, že je to rozhazování peněz.“ Objednala skotskou, zavěsila a řekla: „Zatímco budeme čekat na přísun, můžeme pít mou.“ Nalila a došla do mrazícího boxu pro led.

„Dávej na mě pozor, abych se neopila, Johne,“ řekla.

„Pročpak?“

„Dostala bych záchvat pláče. Je to už dlouho, co se ke mně někdo zachoval tak slušně. Jenom je mi líto, žes to neudělal kvůli mně, ale prostě proto, že jsi takový. Máš v sobě něco, co se nedá – polib mě.“ Políbil jsem ji.

„Do háje s tím,“ řekla. „Chci políbit jaksepatří.“

O čtvrt hodiny později přinesl poslíček půl kartónu skotské.

U Ashburyho jsem se objevil asi ve dvě hodiny ráno. Pořád jsem musel myslet na její vlasy. Pokaždé, když jsem si představil, jak se jí ty dlouhé plavé pletence lesknou odraženým světlem, spatřil jsem v duchu katovu oprátku.

Kapitola 7

Při snídani jsem se pana Ashburyho zeptal, nezná-li společnost Spojené rudné doly a hutě. Řekl jsem mu, že mám přítele jménem Fischler, který zdědil hromadu peněz. Chce je do něčeho investovat a je to ten typ člověka, který rád riskuje. Má kanceláře v Obecním domě. Nadhodil jsem, že by se mohlo uvažovat o výhodném prodeji důlních akcií.

Ozval se Bob: „Což to udělat tak, aby zůstalo všechno v rodině?“

Zatvářil jsem se překvapeně a řekl: „Na tom něco je.“

„Kde že úřaduje?“

„Kancelář šest set dvacet dva v Obecním domě.“

„Pošlu k němu nějakého cesťáka.“

„To bude dobře,“ řekl jsem.

Ashbury se Boba zeptal, jestli se od policajtů nedověděl něco nového o tom, jak pokračuje vyšetřování Ringoldova případu. Bob řekl, že si policie ověřila údaje o Ringoldovi a došla k závěru, že jde o vraždu, v jejímž pozadí je vyřizování účtů mezi sázkaři; teď prověřuje Ringoldovy společníky a doufá, že najde někoho, kdo by odpovídal popisu muže, který byl spatřen při odchodu z pokoje, kde byl Ringold zavražděn.

Po snídani mě vzal Bob stranou, zeptal se mě, co ještě o Fischlerovi vím, chtěl vědět, kolik asi zdědil a kolik asi chce podle mého názoru investovat. Řekl jsem mu, že jde o dvojí dědictví. Nějakou menší částku už dostal a koncem měsíce má dostat víc jak sto tisíc. Zeptal jsem se Boba, jak na tom jeho společnost je. „Dobře,“ řekl. „Den co den je to lepší.“

Když se někam vytratil, všiml jsem si, že se na mě Ashbury zpod brýlí dívá, jako by se mi chystal něco říct; pak se rozhodl, párkrát si odkašlal a konečně řekl: „Donalde, jestli potřebuješ na výdaje ještě několik tisíc, neváhej a řekni si o ně.“

„Děkuji, ne,“ řekl jsem.

Objevila se Alta v domácím kabátku a naznačila mi na dálku, že chce se mnou mluvit. Tvářil jsem se, že jsem si toho nevšiml, a řekl jsem Ashburymu, že ho doprovodím ke garáži.

Když jsme byli v garáži, řekl jsem mu, že s ním o ničem nepotřebuji mluvit – což ho velmi uklidnilo –, ale že bych se s ním potřebovat svézt.

V autě upíral zrak na silnici a mlčel. Viděl jsem, že by se chtěl zeptat na spoustu věcí, ale nemohl si z té spousty vybrat ani jedinou, protože se bál odpovědi. Dvakrát se chystal něco říct, nadechl se, užuž měl první slovo na jazyku, ale zase vydechl a věnoval se řízení.

Až když jsme byli v obchodní čtvrti, dostal ze sebe otázku, která mu připadala bezpečná: „Kde tě mohu vysadit, Donalde?“

„Tady někde.“

Chtěl ještě něco říct, ale rozmyslel si to, zahnul doprava, popojel ještě o několik bloků a zastavil před Obecním domem. „Stačí?“ zeptal se.

„Senzace,“ řekl jsem a vystoupil.

Ashbury chvatně odjel. Vyjel jsem do pátého poschodí a mrkl na číslo šest set dvacet dva. Vypadalo to pěkně. Otevřel jsem dveře a vstoupil. Elsie Brandová bušila do psacího stroje.

„Kristepane,“ řekl jsem, „vy tady jenom děláte fasádu. Nemusíte předstírat, že je zde tolik práce.“

Přestala psát a pohlédla na mě.

„Lidé, kteří sem přijdou,“ řekl jsem, „si mysli, že jsem zdědil nějaké peníze. Nepočítají tedy s tím, že jsem se k nim dostal podnikáním – takže to nemusíte zas tak filmovat.“

„Ale Berta Coolová mi dala hromadu dopisů, abych si je sem vzala a napsala –“

„Na jakém papíře?“ skočil jsem jí do řeči a podíval se jí přes rameno na dopis, který právě měla ve stroji.

„Na jejím,“ řekla. „Že prý mohu –“

Vytrhl jsem dopis ze stroje, dal ho Elsii a řekl: „Dejte ho do zásuvky, ať není vidět. Všechny ty firemní papíry někam uložte, aby nebyly na očích. Až půjdete na oběd, odneste to všechno pryč a už to sem nenoste. Bertě řekněte, že jsem vám to nařídil.“

Elsie se pousmála a řekla: „Vzpomínám si, jak jste poprvé přišel do práce.“

„Co má být?“

„Počítala jsem, že tam vydržíte tak dva dny. Myslela jsem si, že vás Berta Coolová uštve k smrti. Proto taky od ní odešla většina detektivů. A teď přikazujete vy.“

„Chci tenhle systém udržet,“ řekl jsem.

„Já vím. Proto je to tak zajímavé. Vy jí neodporujete a nepolemizujete s ní, ale ani se jí nepodřizujete. Jdete si svou cestou a svou práci si děláte posvém, a Berta podle očekávání nejdřív brblá a reptá, ale hned se přidá a dělá, co jí řeknete.“

„Berta je dobrá, ale člověk ji nejdřív musí pochopit.“

„Chcete snad říct, že ona musí pochopit druhého. Pokoušet se s ní spřátelit je jako hrát si na babu s parním válcem – než se vzpamatujete, je z vás placka.“

„A z vás snad je?“

Pohlédla na mě a řekla: „Je.“

„Ani bych neřekl.“

„Já mám na ni svou metodu. Všechnu práci, kterou mi uloží, udělám. Když skončím, odejdu pryč. Nesnažím se k ní být přátelská, ani nechci, aby se ona chovala přátelsky ke mně. Jsem stejně jako klávesnice jen součástí tohoto psacího stroje. Jsem stroj – a snažím se jako dobrý stroj dělat.“

„Jakápak je to korespondence, kterou se bez ustání zabýváte?“ zeptal jsem se.

„Jsou to dopisy advokátům, u kterých se občas uchází o nějaký obchod, a korespondence týkající se jejích vkladů.“

„Má těch vkladů hodně?“

„Spoustu. Ale zachází do krajností. Většinu času stráví sháněním institucí, které by poskytovaly záruky na úrovni obligací a přitom platily dvojnásob velké úroky. Opačnou krajností je její hazardérství.“

„Tak tedy, charakter činnosti této kanceláře vás prací nepřetíží. Sjeďte do novinového stánku v hale, vyberte si pár kinorevuí a žvýkačky. Magazíny si dejte do horní zásuvky stolu, nechte ji otevřenou, seďte, čtěte a žvýkejte. Když někdo přijde, zásuvku zavřete – ovšem ne až po tom, kdy návštěva uvidí, co děláte.“

„Takovou práci jsem si vždycky přála. Jiná děvčata na ni měla štěstí, ale mně se to nikdy nepodařilo.“

„Tak takovouhle práci teď budete mít, ovšem nepotrvá to déle než několik dní.“

„Berta to tak nenechá. Opatří vám přes zprostředkovatelnu nějaké jiné děvče a mne zase zavře do mlýnice.“

„To zas ne. Řeknu jí, že potřebuji někoho, na koho se mohu spolehnout. Na psaní si může obstarat spoustu jiných děvčat – ostatně nemůže škodit, když se přesvědčí, jak těžké je najít někoho, kdo by vás nahradil.“

Chvíli se na mě dívala a pak řekla: „Donalde, často jsem si říkala, čím to je, že si tak umíte získat lidi. Podle mne je to snad tím, že jste tak sakramentsky uznalý. Vy –“ a náhle přerušila větu, odstrčila křeslo, zamířila ke dveřím a vyběhla ven, jako by jí hořela koudel pod nohama.

Přešel jsem do své kanceláře, zavřel za sebou dveře, opřel se v otočném křesle a dal nohy na stůl, jehož deska nesla četné stopy drsného zacházení.

Když jsem zaslechl, že se Elsie Brandová vrátila do vedlejší kanceláře, zvedl jsem sluchátko a stiskl knoflík, který mě s ní spojoval.

„Prosím?“ zeptala.

„Poznamenejte si tři jména, Elsie: Parker Stold, Bernard Carter a Robert Tindle. Máte to?“

„Ano. Co je s nimi?“

„Jestliže někdo z nich přijde, jsem a budu celé dopoledne zaneprázdněn. Nemohu je přijmout a nepřeji si, aby čekali. Rozumíte?“

„Ano.“

„Přijde-li někdo jiný, pokuste se zjistit, co chce. Řekněte mu, ač se posadí a počká. Ať vám pokud možno dá vizitku a přineste mi ji.“

„To je vše?“

„Ano.“

„Zařídím,“ řekla a zavěsila.

Měl jsem toho plnou hlavu. Seděl jsem v křesle, kouřil, přemýšlel a snažil se skloubit všechno dohromady, aby to dávalo smysl. Nepokoušel jsem se rozluštit tu hádanku vcelku, protože jsem věděl, že nemám dost faktů a že k nim teprve pronikám. Cítil jsem, že musím zachovat rozvahu a neučinit nějaký chybný krok a že se všechno přede mnou odkryje.

Asi v jedenáct jsem zaslechl, jak se dveře sousední kanceláře otevřely a zase zavřely a že vedle někdo mluví. Vzápětí přišla Elsie s vizitkou. Nebylo na ní nic než jméno nějakého muže: Gilbert Rich.

„Jak vypadá?“ zeptal jsem se.

„Na vysoký tlak,“ řekla. „Nějaký cesťák, nic bližšího mi nechtěl říct. Zeptala jsem se ho, proč vás chce navštívit, tvrdil, že přichází s nějakým obchodním návrhem. Je mu tak čtyřicet, ale obléká se, jako by mu bylo dvacet sedm. Vy byste to nepovažoval za vhodné oblečení. On si připadá jako sekáč.“

„Tlusťoch?“

„Ne, je dost štíhlý, má tmavé hladké vlasy s boční pleší, černé oči bez brýlí. Je čilý, nervózní, vemlouvavý. Nehty má ošetřené a vyleštěné. Boty má nablýskané a voní jako od holiče. Chcete ho přijmout?“

„Ano.“

Odešla a vzápětí vstoupil Gilbert Rich. Zamířil ke mně rychlými kroky a stiskl mi ruku. V jeho vystupování byla jakási nervozita, ale měl v sobě i něco sugestivního. Začal dost zeširoka, jako by potřeboval dlouhou přípravu na vyjádření své myšlenky.

„Pane Fischlere, bezpochyby si kladete otázku po povaze mého obchodního podnikání. Jelikož jsem vaší sekretářce řekl, že připravuji obchodní návrhy, asi jste si pomyslel, že k vám přicházím s nabídkou nějakého zboží. Ve skutečnosti je to právě naopak. Chci vám obstarat spoustu peněz, pane Fischlere. Za tím účelem budu potřebovat tři minuty vašeho času.“

Rázně vytáhl kapesní hodinky a položil mi je na stůl.

„Sledujte laskavě čas, pane Fischlere. Upírejte na ty hodinky zrak, a jakmile uplynou tři minuty, řekněte mi. Tři minuty vašeho času, to je vše, co potřebuji, a za to vám zaručuji, že to budou vaše nejvýnosnější tři minuty za posledních deset let.“

„Tak prosím,“ řekl jsem. „Máte tři minuty.“

„Pane Fischlere, našel jste si někdy chvilku k zamyšlení nad zázraky moderní vědy? Ne, neobtěžujte se s odpovědí, vždyť vidím, že našel. Zajisté si, pane Fischlere, uvědomujete, že věci, které dnes pokládáme za samozřejmost, byly před několika lety vědecky nedosažitelné.

Abych vám tedy, pane Fischlere, mohl ukázat, jak vy můžete využitím moderní vědy vydělat peníze, musím obrátit zpátky jednu stránku dějin našeho velkého a slavného státu.

Vrátíme se do časů zlaté horečky, kdy naší zemí táhly houfy hledačů zlata. Muži se lopotili s krumpáči a lopatami, s rýžovacími žlaby a pánvemi, dobývajíce ze země zlato. Vytěžilo se ho tehdy ohromné množství, pane Fischlere. Odtékalo jako zlatý proud zpět do finančních středisek Spojených států. Spousta zlata však zbyla.

Tam nahoře okolo Valleydale bylo bohaté rýžoviště. Z hor vyrážela s řevem řeka, která s sebou nesla zlato a ukládala je na rozsáhlé aluviální rovině nad širokým údolím se zemědělskou půdou; údolí přijalo zářivé vody řeky, a ta jako by se rázem uklidnila. V zimních deštích i v spalujícím letním slunci se tam hmoždili polonazí muži a dobývali zlato, stále víc zlata. Když se pak bohatá aluviální ložiska vyčerpala, posunuli se níž, sledujíce pohyb řeky geologickými věky a nacházejíce nahoře vrstvu bohaté zemědělské půdy a na jejím dně nahromaděné a usazené zlato. A právě když měli před sebou vyhlídku na svou nejbohatší zlatou žeň, vyvstal před nimi problém povrchové vody. Mohli kopat do hloubky asi sedm a půl metru, a pak narazili na vodu. K bohatým ložiskům dna se dostat nemohli. Dno v těch místech leželo v průměrné hloubce dvanáct a půl metru.

Ale nebudu vás zdržovat popisováním detailů tohoto obrazu, pane Fischlere. Bezpochyby ho znáte z různých historických filmů, které jsou mistrovskými díly kinematografie. Sledujme další vývoj moderních vynálezů. Člověk s představou upřenou do budoucnosti přišel s myšlenkou využít vodu ne jako nepřítele, ale jako pomocníka. Postavil velkou loď a umístil na ní strojní zařízení k hloubení dna. Nekonečný řetěz ocelových korečků se nořil hluboko pod vodní hladinu, aby vyrýval drahý kov ze dna. Zemědělská půda byla zničena, ale místo ní získal její majitel velký podíl na vytěženém zlatě. Změnila se celá topografie země. V důsledku zvláštního procesu používaného při bagrování zlata se nánosy hlíny a bahna ocitly na dně, kameny a balvany nahoře. Tak se z úrodného údolí stala hromada sluncem vybílených hromad hlušiny.

Léta míjela. Dobyvatelé zlata prohrabali plovoucími rypadly každý kousek výnosného terénu, a když stroje rozdrtily poslední akr, zjistili, že jsou uvězněni v kamenité poušti, kterou sami vytvořili. Rypadla jim už k ničemu nebyla. Byla příliš rozměrná na to, aby se mohla demontovat a odvézt, nehledě na to, že nebylo kam je přemístit. Změnila se v chmurné trosky, stejně jako úrodná půda, kterou zdevastovala. Do lodí začala protékat voda, nakláněly se na bok. Stroje zrezavěly. Odvezlo se jen to, co se dalo prodat na součástky. A to, co zůstalo, se stalo rezavým pomníkem lidské chamtivosti.

Ani plovoucí rypadla nebyla schopna proniknout všude až k podloží.

A teď, pane Fischlere, se ten velký sen, sen o zlatě, má stát skutečností. Moderní inženýrství vynalezlo prostředek, s jehož pomocí je možno zem přebagrovat, balvany přemístit na dno a prsť zase uložit nahoru, takže půda bude opět dobrá a úrodná. O této možnosti se ví už dlouho. Obchodní komora ve Valleydale dokonce pomýšlela na přebagrování země moderním zařízením čistě za účelem jejího opětného využití pro zemědělskou výrobu, ale tento projekt by byl příliš nákladný. Obchodní komora však neuvážila, že je dosud v horní vrstvě dna ohromné bohatství v podobě zlata, které čeká na toho pravého člověka, který –“

„Vyčerpal jste tři minuty,“ řekl jsem.

Podíval se na mě, pak na hodinky a řekl: „Už je to tak. Tak tedy, pane Fischlere, skončil jsem. Kdybych to vykládal nějakému prosťáčkovi, musel bych zdůraznit, jak se situace, kterou musí řešit dnešní investor, podobá situaci původních organizátorů bagrování zlata. To zlato tam bylo dlouhá léta. Lidská vynalézavost ve využívání přírody, opřená o inženýrskou zkušenost, se hrnula údolím postupnými vlnami a každá z nich vynesla na svém hřebeni k moci novou generaci milionářů. Dějiny San Franciska jsou –“

„Překročil jste svůj čas o půl minuty.“

„Přesně tak,“ řekl. „Chtěl jsem říct, že prosťáčkovi bych to musel zdůraznit, ale vy, pane Fischlere, se v technice podnikání vyznáte, takže vám postačí letmý pohled, abyste okamžitě pochopil, jaké obchodní možnosti tato situace nabízí.“

„Je jen otázka, pane Fischlere, jestli tato žeň nových milionářů, kteří se vznesou do výšin bohatství a moci, zahrne i jméno Charles E. Fischler.“

Hrál jsem si s tužkou a snažil se vyhnout jeho očím. Byl v neustálém pohybu, abych se na něho musel dívat, přehnaně gestikuloval a poklepával ukazováčkem na stůl. „Nebudu s vámi polemizovat, pane Fischlere. Jste inteligentní člověk, schopný věci rychle a správně posoudit, jinak byste neměl ve svém podnikání takový úspěch. Umíte ocenit ohromné možnosti, jaké se tu nabízejí. Nejenže dosáhneme zisku z přebagrování země, ale až je dokončíme, budeme mít před očima takříkajíc vedlejší produkt v podobě obnovené zemědělské oblasti zalité sluncem, pokryté ovocnými sady a vinicemi a připravené na rozparcelování, zatímco lidé toužící po vlastní půdě se budou nedočkavě hrnout do pozemkových kanceláří, aby zaplatili nákupní cenu.

A to jsem vás, pane Fischlere, pořád ještě neupozornil na to nejdůležitější, protože vím, že to ve vašem případě není nutné. Jsem přesvědčen, že jste sledoval, jak vypočítávám jednotlivé stránky, a říkal jste si: Kdy už se zmíní, že cena zlata je dnes prakticky dvojnásobná ve srovnání s dobou, kdy bagrování skončilo? Kdy připomene, že ten, kdo investuje do ryzího zlata, nemusí mít strach z inflace? Kdy poukáže na to, že člověk, který investuje do zlatonosných pozemků může s naprostým klidem přihlížet dlouhé řadě nevyrovnaných rozpočtů? Kdy –“

„Přibývají vám minuty,“ řekl jsem.

„Pane Fischlere, vím, že jsem vás asi připravil o váš čas a zneužil vaší laskavosti, ale moc mi záleží na tom, abyste –“

„Na kolik to přijde?“ zeptal jsem se opatrně.

„Záleží jen na vás, pane Fischlere. Spokojíte-li se s tisícem dolarů, bude vám na to stačit poměrně malá investice. Uvažujete-li o pěti stech tisících, investice může být průměrná. Chcete-li se vyšvihnout mezi multimilionáře, bude vás to stát víc.“

„Kolik je zapotřebí,“ zeptal jsem se, „aby se člověk stal multimilionářem?“

„Pět tisíc dolarů,“ řekl a ani nemrkl.

„Jak to počítáte?“

„Tak za prvé je do toho zahrnuta spousta akrů.“

„Přejděte to,“ řekl jsem, „ad se dostaneme k jádru věci.“

„Co si přejete vědět?“

„Jakou hodnotu mají vaše akciové podíly?“

„Stosedmapadesátinásobek toho, co za ně požadujeme.“

„Na jaké jednotky je váš akciový kapitál rozdělen?“

Vytáhl z kapsy náprsní tašku a okázale s ní klepl na stůl. „Pane Fischlere, když vznikla Společnost pojistitelů farem s prošlou hypotékou, byl to zemědělský podnik založený v době velké obchodní deprese a hlavním předmětem jeho zájmu bylo skupování pozemků, jejichž hypotéky propadly. Společnost proto měla nízkou odhadní hodnotu kapitalizovaných akcií. Když se tento velký nový podnik rozvinul, bylo by logicky na místě zvýšit náš akciový kapitál po jednom dolaru hodnoty. Zajisté by se to dalo udělat, ale z praktického hlediska by to bylo spojeno s problémy právního charakteru, se spoustou byrokratických překážek a s různými odklady. Mělo by to za následek, že by se oddalovalo zvyšování zisku našich akcionářů.

Koncepce našich ředitelů – velkorysých, průbojných, odhodlaných a energických mladých mužů – usiluje o to, aby se odbourala veškerá byrokracie, aby se všechno zproduktivnilo a aby se naši akcionáři mohli co nejdřív začít těšit ze svých zisků.“

„Kolik bych dostal za pět set dolarů?“

„Dostal byste jeden akciový podíl s nominální hodnotou jednoho dolaru. Už dnes by jeho skutečná hodnota s velkou pravděpodobností činila pět tisíc dolarů. Do šedesáti dnů ho bezpochyby prodáte za deset tisíc pět set dolarů. A do roka se jeho hodnota zvýší na sto tisíc dolarů.“

Přemýšlivě jsem přivřel oči. Věděl, že je čas rozhovoru u konce, a jako dobrý cesťák se diskrétně odmlčel, aby mi to všechno došlo.

„Teď právě moc peněz nemám,“ řekl jsem, „ale počítám, že asi za měsíc budu mít mnohem víc.“

„Za měsíc se ovšem cena akcií zvýší,“ řekl, „ale pořád to bude skvělá investice.“

„Poslyšte,“ řekl jsem, „mohl bych koupit akcie za pět set dolarů a za dalších pět set získat předkupní právo na větší balík akcií?“

„Budu s tím muset dojít do hlavní kanceláře,“ řekl. „Je to dost neobvyklé. Uvažte, co by to znamenalo, pane Fischlere. Kdybyste vázal balík akcií za pouhých pět set dolarů, mohl byste je do týdne prodat se slušným ziskem. A do měsíce byste za své pětisetdolarové předkupní právo mohl dostat dvacet tisíc dolarů.“

„Tak to také chci udělat,“ řekl jsem.

„Ale uvážil jste možnost zajít do banky, pane Fischlere, a –“

„Dal jsem vám návrh,“ řekl jsem.

„Rozumím. Ale, pane Fischlere, posuďte situaci. Naše správní rada musí být úzkostlivě čestná. Musí brát ohled na ostatní investory. Mnoho lidí koupilo –“

„Můj návrh jste slyšel,“ řekl jsem. „Svůj čas jste si vybral. Vím, co můžete nabídnout. Nechci plýtvat časem a polemizovat.“

„Jak velký balík akcií byste si chtěl předkupním právem rezervovat?“

„Za měsíc,“ řekl jsem, „budu mít na investování sto tisíc dolarů. Nehodlám dát všechna vejce do jednoho košíku. Vaší společnosti bych svěřil maximálně padesát tisíc dolarů. Abych ukázal dobrou vůli, koupím teď akcie za pět set dolarů, a chci, abyste mi zablokoval balík za padesát tisíc dolarů v nynější ceně akcií.“

„Uvidím, jak pořídím, ale mohl byste uvážit –“

„Ne,“ přerušil jsem ho a vstal z křesla, „čeká mě práce.“

„Rozumím, ale mějte na paměti, že jde o závažnou věc. Minuty, které jste mi tak velkoryse poskytl, vám přinesou bohaté dividendy přesahující běžné měřítko –“

„Můj návrh máte. Čím dříve ho postoupíte své správní radě, tím dříve mi budete moct odpovědět.“

Zamířil jsem ke dveřím a otevřel je.

Chvíli se na mě rozpačitě díval a pak mi podal ruku. „Pane Fischlere,“ řekl, „dovolte, abych vám poblahopřál k nejvýznamnějšímu rozhodnutí, jaké jste za celou svou podnikatelskou kariéru učinil – a také k tomu, že jste navrhl nejchytřejší a nejprozíravější transakci ze všech zákazníků, které jsem kdy navštívil. Odpoledne vám zavolám.“

Zůstal jsem stát ve dveřích a díval se, jak prochází sousední kanceláří a vychází ven.

Elsie Brandová zvedla oči. „Sakryš, to ale byla litanie.“

„Slyšela jste to?“

„Jednotlivá slova ne, ale zvuk jeho hlasu pronikal škvírami kolem dveří.“

„Spojte mě s Henrym C. Ashburym. Najdete ho v telefonním seznamu. Nezkoušejte to k němu domů. Volejte do jeho kanceláře.“

Vrátil jsem se do své kanceláře a usedl ke stolu. Ashbury se ozval asi za půl minuty. „Buďte zdráv, Ashbury. Víte, kdo s vámi mluví?“

„Ne.“ Mluvil na půl úst a úsečně, jako by se mu nelíbily hádanky po telefonu, a chystal se zavěsit.

„Váš instruktor.“

„No, pravda,“ řekl už jiným hlasem.

„Bylo by vám nepříjemné,“ zeptal jsem se, „kdyby se váš nevlastní syn dostal do vězení pro podvod s uvedením do funkce?“

„Kdyby můj – panebože, Donalde, o čem to mluvíš?“

„O tom, jestli by vám bylo nemilé, kdyby se váš nevlastní syn dostal do vězení pro podvod s uvedením do funkce.“

„To by byla katastrofa. Bylo by to –“

„Je možné,“ zeptal jsem se, „že jste byl svědkem jeho povýšení na prezidenta společnosti a že jste nezaregistroval, že byl prostě jen nastrčen, aby kryl podvod?“

„Kristovy rány!“

Zavěsil jsem.

Zdržel jsem se v sousední kanceláři, jen abych Elsii Brandové řekl: „Jdu teď k Bertě Coolové a řeknu jí, že si bude muset najít jinou sekretářku.“

Usmála se. „Berta z toho dostane psotník.“

„Žádné strachy. Asi za hodinu bude volat pan Rich a vzkáže mi, že zařídil, aby se můj návrh okamžitě realizoval, ale že nemůže provedení zdržet déle než do dvou nebo do tří odpoledne, že si musím obstarat peníze a mít je v kanceláři k dispozici a že se dostaví se smlouvami k podpisu. Sjednejte schůzku na libovolnou dobu, jakou si určí, a dejte mi vědět do kanceláře Berty Coolové.“

„Ještě něco?“ zeptala se.

„Kdyby volal nebo přišel jistý pan Ashbury, řekněte mu, že má pan Fischler práci a že nevíte, kdy se přesně vrátí.“

Kapitola 8

Můj sluch uvykl rychlopalbě psacího stroje Elsie Brandové tak, že ve chvíli, kdy jsem otevřel dveře agentury a procházel chodbou, zaznělo mi nepravidelné tempo ťuk – ťak-ťak – tak – ťuk – ťak-ťak cize, takže jsem se na chvíli zarazil, abych se ujistil, že jsem na správném místě.

Strčil jsem do dveří.

Nad stolem Elsie Brandové se skláněla docela pohledná dívka, jednou rukou si přidržovala psací stroj, ve druhé držela kulatou pryž a něco z papíru vygumovávala.

Zvedla hlavu. Hleděla na mě dokonale prázdná tvář.

Mávl jsem palcem ke dveřím Bertiny kanceláře. „Má tam někoho?“

„Ano.“ Sáhla po telefonu.

„Nevadí, počkám.“

„Řekl byste mi své jméno?“

„Není zapotřebí.“

Zamířil jsem do kouta, sedl si a vzal do ruky noviny. Nalistoval jsem sportovní rubriku, zapálil si cigaretu a dal se do čtení.

Dívka skončila s gumováním a pokračovala v psaní. Občas na mě pohlédla. Nezvedal jsem oči, ale poznal jsem to podle toho, že pokaždé na chvíli přestala psát.

V kanceláři Berty Coolové někdo mluvil, zaslechl jsem úryvky rozhovoru, ale slovům nebylo rozumět.

Za chvíli se otevřely dveře a vyšel nějaký muž. Měl jsem zrovna obličej ukrytý za novinami, ale když jsem je trochu nadzvedl, viděl jsem jeho nohy od kolen dolů.

Podle jedné dávno překonané teorie nosí detektivové velké boty s hranatou špičkou. Snad to tak někdy bylo, ale dobří detektivové toho nechali dávno před tím, než se o tom veřejnost vůbec doslechla.

Tento muž měl světlehnědé lehké střevíce a kalhoty s nažehlenými puky. Něco se mi však na jeho chůzi nezdálo, a tak jsem nechal noviny a pokračoval v pozorování. Byl už na odchodu, ale náhle se zastavil, obrátil a něco Bertě Coolové říkal. Špičky jeho bot byly otočeny přímo na mě. Oba jsme chvíli setrvávali ve své pozici.

Nakonec jsem noviny odložil a s bezvýrazným pohledem Bertě řekl: „Paní Coolová?“ Málem zalapala po dechu.

Návštěvníkovi mohlo být asi pětačtyřicet, byl vysoký a ramenatý. Dělal dojem klidného rezervovaného chlapíka, ale v jeho očích se mi něco nelíbilo, i když jsem se mu do nich přímo nedíval.

„Copak si přejete?“ řekla Berta. „Jen na mě nechoďte s tím, že něco prodáváte. Zaplatila jsem předplatné na všechny časopisy, které odebírám, a splnila všechny své závazky vůči dobročinným spolkům.“ Usmál jsem se, řekl: „Až na mě budete mít čas,“ a vrátil se k svým novinám.

„Na shledanou,“ řekl návštěvník a odešel. Berta Coolová počkala, až zaklapnou dveře, pak mě mávnutím palce pozvala do své kanceláře.

Následoval jsem ji a zavřel za sebou dveře. Zapálila si cigaretu a chvěla se jí při tom ruka. „Proboha, Donalde,“ řekla, „jak jsi to věděl?“

„Co?“

„Že to byl detektiv a hledal tě?“

„Podle toho, jak obrátil boty špičkami na mě,“ řekl jsem. „Jako stavěcí pes.“

„Božínku, ještě žes to vytušil,“ řekla, „ale stejně to nebude k ničemu.“

„Kvůli čemu mě hledá?“

„To bys měl vědět ty.“

„Co říkal?“

„Říkal, že si jako obvykle prověřuje některé lidi, se kterými chce mluvit v souvislosti s tou vraždou. Chtěl vědět, jestli pro mě nepracuje nějaký Lam, a ptal se, jestli nedělá na něčem pro jistého pana Ashburyho.“

„Cos mu řekla?“

„Řekla jsem mu, že nemohu poskytovat žádná sdělení týkající se momentální činnosti mých zaměstnanců. To je věc pana Ashburyho.“

„Jsou mazaní,“ řekl jsem. „Sledují Altu kvůli něčemu jinému a přišli na to, že se zdržuji v její blízkosti.“

„Zjistili,“ řekla, „že odpovídáš popisu muže, kterého hledají v souvislosti se zavražděním Ringolda.“

„Asi to tak bude.“

„Co tedy budeme dělat?“

„Já na chvíli zmizím,“ řekl jsem.

„Děláš v té záležitosti pokroky?“

„Částečně.“

„Donalde,“ řekla, „dostávám se kvůli tobě do dalších trablů. Za tu dobu, co jsi u mě, jsem se ocitla v bryndě pokaždé, když jsem se pustila do nějakého případu.“

„Ale taky vyděláváš desetkrát víc než předtím,“ připomněl jsem jí.

„Co z toho? Ve vězení nejsou peníze člověku k ničemu. Jsi příliš neukázněný a chápeš se kdejaké příležitosti.“

„Copak mohu za to, že si nějaký chlap usmyslí, že někoho oddělá právě ve chvíli, kdy pracuji na nějakém případu?“ Nevěděla, co na to říct, a tak mi zůstala dlužna odpověď. Oči jí jiskřily, když na mě přísně pohlédla a řekla: „Volala jsem Elsii, abych zjistila, jak je daleko s mými dopisy, a ty prý jsi jí řekl, aby toho nechala.“

„To je pravda.“

Zrudla. „Agenturu vedu já.“

„A Fischlerovu kancelář zase já. K čemu je všechna ta práce se zřízením podniku, když člověk vstoupí do dveří a vidí, jak sekretářka píše dopisy na papíry s hlavičkou ‚B. Coolová – Agentura důvěrného pátrání‘?“

„Přece ji tam nenechám jen tak sedět a z nedostatku práce točit palci? Dostává ode mě plat. Mám pro ni práci, která se musí udělat.“

„Sežeň si jiné děvče,“ řekl jsem, „a uhraď to ze zvláštních výdajů.“

„To nejde. Udělám to obráceně. Mně se sem vrátí Elsie a ty si tam vezmi tuhletu.“

„Tak jo, když to říkáš ty.“

„To se ví, že to říkám.“

„Šéfová jsi ty.“

Počítala, že se s ní budu handrkovat, ale nehandrkoval jsem se.

„Není to snad v pořádku?“ chtěla vědět.

„Ale je, když chceš, aby to tak bylo. Ovšem vzhledem k momentálnímu vývoji by se mohlo stát, že tohle děvče přijde domů a bude mluvit s matkou nebo se svým přítelem o tom, jak jsme ji přešoupli.“

„Propustím ji a vezmu jinou. Tahle stejně nestojí za nic.“

„Tak jo, ale dej pozor, aby sis nevzala nějakou, která má kluka nebo rodinu.

Protože holky, jak přijdou domů, moc toho namluví. Ta kancelář tam v tom Obecním domě – no, však víš, jak to s ní je. Nemůže se tam dělat nějaká jiná práce. Je to prostě podnik jako takový. A každá holka bez rozdílu to tak musí brát.“ Berta si dala pořádného šluka. „Takhle to dál nepůjde.“

„Souhlasím.“

„Donalde, dostanou tě. Dotáhnou tě do toho hotelu, ti lidé tě budou identifikovat a skončíš ve vězení – a nemysli si, že budeš sedět a tady ti dál poběží plat.“

„Dnes odpoledne,“ řekl jsem, „potřebuji tisíc dolarů na mimořádné výdaje.“

„Tisíc dolarů!“

„Přesně tak.“

Berta Coolová sáhla na pokladní zásuvku, aby se přesvědčila, zdali je zamčená. Byla. „Tak to jsi tedy na omylu,“ odsekla.

„Už jsem to spotřeboval.“

„Cože jsi?“

„Spotřeboval.“

Zamrkala a strnule na mě pohlédla.

„Kdes je vzal?“

„Od Ashburyho.“

„Takže s těmi penězi, co jsi dostal ode mě, sis šel rovnou za Ashburym pro další.“

„Ne. On přišel za mnou.“

„Kolik jsi dostal?“

Ledabyle jsem mávl rukou. „Bez omezení. Řekl mi, abych za ním přišel, kdykoli budu potřebovat pár tisíc.“

„Obchody pro tuto agenturu sjednávám já,“ řekla.

„Tak se do toho dej, ale hleď, abys mě neznemožnila.“

Naklonila se ke mně přes stůl, kam až jí to její figura dovolila, a řekla: „Donalde, ty si osobuješ sakramentsky velká práva. Tenhle podnik vedu já.“

„O tom není sporu.“

„Takže když já –“

Z vedlejší kanceláře náhle dolehly spěšné kroky. Zaslechl jsem protestující náhradní sekretářku, která se pokoušela zastavit povodeň řítící se kolem ní a dorážející na dveře Bertiny kanceláře. Někdo se potýkal s knoflíkovou klikou, dveře se rozletěly a dovnitř vpadl lapaje po dechu Henry Ashbury. „Cos to měl za lubem, chtěls, aby mě trefil šlak?“

„Jenom vám říct pravdu.“

„Tak si to tedy my dva spolu probereme. Pojďme někam jinam.“

„Pane Ashbury,“ řekla Berta Coolová důstojně, „napříště budete dostávat zprávy ode mě. Donald mi bude dodávat pravidelné písemné informace, já je zreviduji a pak vám je odevzdám. Jinak by se do chodu agentury vnášel nepořádek.“

„Uzavřel jste smlouvu se mnou. I napříště prosím projednávejte všechno se mnou. Ode mě také budete dostávat všechny informace.“ Pohlédl na ni zpod brýlí a tichým, klidným hlasem velmi zdvořile řekl: „Uznávám, že jsem se vám trochu vymkl z ruky.“

„To Donald.“

„Kvůli mimořádným výdajům?“

„Taky.“

„Pojď se mnou, Donalde. Musíme si spolu pohovořit.“

„Na mě se neohlížejte,“ řekla Berta Coolová kousavě. „Jsem jenom jeho zaměstnavatelka.“ Ashbury se na ni podíval a pokojně řekl: „Jde především o můj zájem a já přece budu platit všechny účty.“ Na Bertu to zapůsobilo tak, že se mohla samou horlivostí přetrhnout. „Ale ovšem, pane Ashbury,“ řekla. „Zastupujeme vaše zájmy. Záleží nám ze všeho nejvíc na tom udělat, co si přejete.“ Ashbury mi položil ruku na rameno a řekl: „V pořádku. Tak jdem.“

„Kam máte namířeno?“

„Mám dole vůz.“

„S nějakým tím cestováním by se mělo počítat,“ obrátila se Berta ke mně.

„Taky mě to napadlo. Kde je agenturní auto?“

„V garáži.“

„Ještě se uvidíme,“ řekl jsem.

„Kdy mohu počítat, že se vrátí Elsie?“

„To nevím.“

Bertě Coolové div nepraskla žluč. Ashbury mě postrčil dopředu a odvedl mě z kanceláře na parkoviště, kde nechal svůj velký sedan. „Tak si tedy promluvme,“ řekl.

Vklouzl za volant a já jsem usedl vedle něho. „Oč vlastně s Bobem jde?“

„Vemte rozum do hrsti,“ řekl jsem.

„Snažím se. Měl jsem to udělat už dávno, ale tahle možnost mě ještě nenapadla.“

„A mohla být ještě nějaká jiná možnost?“

„Říkal jsem si, že jde o machinaci s mými penězi ve prospěch jeho podnikání. Napadlo mě, že iniciátorem akce je Bernard Carter a že z ní také má největší finanční přínos. Myslel jsem i na to, že se paní Ashburyová chtěla Bobovi postarat o snadný výdělek a že se shodli na Bobovi jako na nejpříhodnějším nástroji machinace.“

„Jsou to podvodníci. Bob jim poslouží jako nastrčená osoba,“ řekl jsem. „Ale myslím si, že s tím Carter nemá nic společného.“

„Ale je do toho zapleten.“

„V pozadí je někdo prohnanější, a pokud je v tom Carter namočen, využívají ho jako kořena – myslím si totiž, že by si Carter výslovně nepřál, aby se syn paní Ashburyové s jeho přispěním dostal do nějakého maléru.“ Ashbury malinko hvízdl. „Co je to za podvod?“ zeptal se.

„Koupili nějakou bezcennou hlušinu u Valleydale a rozšiřují nesmyslnou fámu, že je tam spousta zlata.“

„A je?“

„Myslím, že ne. Bagrovací společnost svého času nevyvíjela přílišné úsilí tam, kde se nemohla dostat k podloží.“

„Na tom se ten nápad zakládá?“

„Přesně tak.“

„Co kolem toho dělají?“

„Prodávají akcie zaniklé společnosti, které mají nominální hodnotu jeden dolar, za velmi skromných pět set dolarů za kus.“

„No tohle! Jak to dokážou?“

„Umění chytře prodávat, sugestivní, pohotoví a výmluvní muži, kteří uchystají rychlé námluvy a pověsí člověku před oči návnadu. Na pohovor si předem vymezí krátký čas. Před člověka, kterého chtějí oškubat, postaví hodinky. Vyhlédnutá oběť má o sobě představu, že je zaneprázdněným zodpovědným činitelem, takže ve chvíli, kdy přijde čas na jeho otázky, poklepe prstem na číselník hodinek a cesťáka striktně upozorní, že už mu přidělený čas vypršel.“

„To jsou tedy vskutku krátké námluvy.“

„Přesně tak. Zákazník fakticky spěchá sám na sebe.“

„Fantastický nápad,“ řekl Ashbury. „Po čertech chytrá psychologie, když se nad tím člověk na chvíli zamyslí.“

„A zdá se, že účinná.“

„A zákazník se na nic nezeptá?“

„Ne. Pokaždé, když se zeptá, pustí se cesťák do dalšího povídání, jako by jen dokončoval svou argumentaci, kterou zákazník přerušil, protože uplynul vymezený čas. Zákazníka to zmate a on cesťáka přeruší.“

„Sakryš,“ řekl Ashbury, „jestli to vymyslel Bob, je o moc chytřejší, než jsem si o něm myslel.“

„Nevymyslel.“

„Kdo tedy?“

„Nevím – asi jeden státní návladní jménem Crumweather. Ten taky vymyslel plán, jak obejít zákon regulující prodej cenných papírů.“

„Je ten plán legální?“

„Způsob, jak ho realizují, legální asi není. Proto je Bob prezidentem.“

„Tenhle způsob prodeje nemá žádné slabiny?“

„Ne, je náramně chytrý.“

Ashbury si přetřel čelo kapesníkem. „A když pomyslím, jaký jsem byl hlupák, když jsem se nemíchal do jeho obchodních tajemství – nevěděl jsem, co se děje.“ Nic jsem na to neřekl.

Chvíli mlčel a pak řekl: „Co máš v plánu, Lame?“

„Moc vám záleží na tom, aby se Bob nedostal do vězení?“

„Za žádných okolností to nesmíme připustit,“ řekl.

„Napadlo mě, že bych mohl na den na dva zajet do Valleydale.“

„Co tam?“

„Je tam jejich působiště.“

„Počítáš, že tam na něco přijdeš?“

„Mohl bych tam najít záznamy staré bagrovací společnosti s průzkumem terénu, kde bagrovali.“

„No a?“

„Kdybych je mohl získat,“ řekl jsem, „a kdybych se z nich dověděl, co si myslím, že by mi mohly prozradit, uzavřel bych s tím advokátem dohodu – ale myslím, že se k nim nedostanu.“

„Proč myslíš, že ne?“

„Duchovní otec té kampaně, který přišel na to, jak obejít zákon o regulaci prodeje cenných papírů, se pravděpodobně postaral i o záznamy.“

„Budeš tam dělat ještě něco jiného?“

„Obhlédnu terén a pokusím se najít nějakou slabinu jejich plánu.“

„A zatímco budeš pryč – co bude – ehm – s tou záležitostí tady?“

„Ta záležitost tady,“ řekl jsem, „přihořívá tak, že do ní v tuhle chvíli nemohu strkat prsty, jinak bych si je spálil. Napadlo mě, že bych se mohl na den dva vzdálit a počkat, až to trochu vychladne.“

„Moc se mi to nezamlouvá. Krátce po tvém odchodu volala Alta. Myslela prý si, že se vrátíš a že jsi šel se mnou jenom ke garáži. Chce s tebou mluvit. Má strach – je… Hrome, Donalde, všichni jsme čím dál víc odkázáni na tebe.“

„Proto jsem byl najat.“

„Já vím, ale kdybys odjel, Alta by byla ztracená.“

„Alta musí odjet také.“

„Cože?“

„Jak jsem řekl.“

„Myslíš odjet s tebou?“

„To ne. Někam odjet. Někoho navštívit. Strávit pár dní s nějakou přítelkyní odjinud. A nikomu neprozraďte, kam hodlá odjet.“

„Proč?“

„Protože nechci, aby jí někdo kladl otázky, dokud nebudu znát ještě několik odpovědí.“

„Kdy tedy hodláš odjet?“

„Detektivové jsou mi v patách. Právě si ověřují… Chcete, abych vám řekl, po čem jdou?“

„Ne.“

„Jak je libo. Řeknu vám tedy, co hodlám udělat a co můžete udělat vy.“ Chvilku přemýšlel, vyndal z kapsy doutník, odřízl špičku a škrtl zápalkou. „Kdy odjedeš?“ zeptal se znovu.

„Hned.“

„Kde se s tebou mohu spojit?“

„Raději se o to nepokoušejte. V případě potřeby se spojte s Bertou Coolovou.“

„Pojedeš do Valleydale?“

„Ano.“

„Myslíš, že budeš dlouho pryč?“

„To nevím.“

„Pojedeš si domů sbalit nějaké věci a –“

„Nikam si nepojedu nic sbalit. Jdu rovnou do garáže, nasednu do agenturního auta a mizím. Budu-li potřebovat nějaké oblečení, koupím si ho cestou.“

„Takže jsi na odchodu?“

„Musím být ještě u jedné záležitosti.“

„U čehopak?“

„Dokončit obchodní transakci pana Fischlera.

Nejdřív si zatelefonuji,“ řekl jsem. „Počkejte zde. Za chvíli jsem zpátky.“ U benzinové pumpy na parkovišti byl telefonní automat. Vytočil jsem číslo, které mi dala Elsie Brandová. Když se mi ozvala, zeptal jsem se: „Něco jste se dověděla?“

„Určitě jste si musel myslet, že vaše peníze nechtějí.“

„Jak to?“

„Říkal jste, že vám zavolají, abyste si ty peníze obstaral asi tak do dvou odpoledne.“

„A co říkali?“

„Ten cesťák zde byl dvakrát a za deset minut se vrátí. Mám prý vám vyřídit, že to může sjednat, ale termín vyprší v jednu.“

„Zdržte se tam,“ řekl jsem. „Zkoncipuji smlouvu o předkupním právu.“

„Má jednu u sebe.“

„Myslím, že se mi nebude zamlouvat.“

„Chcete, abych mu to vyřídila?“

„Ne. Jen tam zůstaňte a já za chvíli přijdu.“

Vrátil jsem se k autu a řekl Ashburymu: „Jestli chcete, vemte mě k Obecnímu domu – ale mohu si vzít taxi.“

„Ale ne, chci mít prst na tepu událostí.“

Ashbury čekal venku a já jsem vyjel nahoru do kanceláře. Když jsem vstoupil, Rich už na mě čekal. Potřásl mi rukou a řekl: „Blahopřeji vám, pane Fischlere! Jste nejbystřejší hlava, jakou jsem za patnáct let své praxe poznal. Vyhrál jste!“ Uchopil mě za paži a vedl do mé kanceláře, jako by mu podnik patřil. Vytáhl z kapsy akcii připsanou na mé jméno a řekl: „Prosím. Jedna akcie. A zde žádost o předkupní právo, řádně podepsaná prezidentem a sekretářem společnosti.“

„Pracujete rychle,“ řekl jsem.

„Musel jsem, abych s takovou transakcí obstál. Vyskakovali až do stropu, ale vysvětlil jsem, že momentálně nemáte peníze k dispozici, že jste stoprocentně důvěryhodný, že –“ Nepřestával mluvit, ale já jsem ho přestal poslouchat. Četl jsem žádost o předkupní právo. K mému překvapení byla v naprostém souladu s pokyny, které jsem mu dal. Podepsal jsem duplikát, dal mu tisíc dolarů a zastrčil akcii i originál žádosti o předkupní právo do kapsy. Na žádosti byl podepsán Robert Tindle jako prezident a E. E. Matts jako sekretář. Potřásli jsme si s Richem rukama, řekl jsem mu, že mám nějakou schůzku a vymanévroval jsem ho z kanceláře. „Pamatujte,“ řekl jsem Elsii, „že má zůstat kancelář otevřená až do mého návratu.“

„Kam jedete?“

„Budu na obchodní cestě mimo město.“

„Vysvětlil jste Bertě, jak to bude s mou prací?“

„Ano.“

„Co říkala?“

„Je to v pořádku.“

„Takže zde mám sedět a číst časopisy?“

„Přesné tak. Zachce-li se vám, můžete se trochu věnovat šití, kouřit v pracovní době cigarety a žvýkat gumu. Tohleto je ten druh podnikání, který si nijak nezadá se spokojeným a bezstarostným životem.“ Zasmála se. „Připadám si jako vydržovaná žena.“

„Právě tak chci, abyste vypadala,“ řekl jsem. „Chápete?“

Usmála se na mě očima a řekla: „Mnoho štěstí, Donalde.“

„Držte mi palce,“ řekl jsem a šel ven říct Ashburymu, že jsem definitivně připraven odjet. Odvezl mě až ke garáži, kde měla Berta Coolová agenturní rachotinu. Když jsem do ní nasedl, zamyšleně hleděl, jak se ztrácím v dopravním ruchu.

Kapitola 9

Svého času mohla Obchodní komora pět na Valleydale chvalozpěvy. Hory, porostlé indiánskými borovicemi, hustými trnitými křovisky, bobulovitou medvědicí a v nižších polohách duby virginskými, přecházely v mírně zvlněnou pahorkatinu a nakonec v úrodné údolí.

Teď to byla spousta kamení naskládaného do zubatých hřebenů, jak ho tam vysypaly při těžbě zlata běžící pásy rypadel. Dávné ledovce a řeky svou činností kameny zaoblily. Kdysi to byly obrovské balvany, jejichž nynější pozůstatky se ve slunečním světle leskly jako vybělené kosti na poušti. Tu a tam byly patrny snahy terén urovnat a osázet půdu ovocnými stromy. Mohutné duby na zvlněných úbočích nedotčených rypadly vrhaly na zem temné skvrny lákavého stínu. Do svahů tu a tam pronikly vinice a místy se zelenaly ovocné sady. Připomínaly, jaká musela tato krajina kdysi být.

Řeka vytékající z hor pronikla blízko města Valleydale skalní průrvou, její tok se rozšířil a zklidnil, pak se ocitl mezi ošklivými hromadami kamenité hlušiny.

Vyhledal jsem motel a dal se zaregistrovat; kromě poznávací značky agenturního auta jsem dal zapsat i jméno Donald Lam. Pro případ, že bych musel později doložit policii každou minutu svého času, jsem se chtěl vyhnout podezření, že jsem vystupoval pod falešným jménem nebo že jsem chtěl utéci.

Bez otáleni jsem se dal do práce.

Lidé, kteří ve Valleydale zůstali, bagrování zlata upřímně nenáviděli. Původní majitelé půdy všechno rozprodali a odešli do větších měst. Těžaři sem nejdřív přinesli prosperitu v podobě mezd, opravárenských dílen a úřadů, a potom vymrskali půdu. Opravárenské dílny se přesunuly jinam. Úřady zůstaly opuštěny. Ve městě zavládla beznaděj. Ti, kteří zůstali, šli sklíčeně za svou prací a jejich chůze byla chůzí malátných, apatických lidí, kteří ztratili šanci na něco vsadit a vyhrát a kteří se lopotí dál jen proto, že nemohou přijít na to, jak tomu udělat konec.

Co se stalo se záznamy těžařské společnosti, nikdo nevěděl. Úřady nikdy nebyly na jednom místě. Obchodní knihy se ztratily, strojní zařízení bylo pryč, zaměstnanci byli bůhvíkde.

Vyptával jsem se, jestli někdo z bývalých zaměstnanců přece jen nezůstal. Jeden člověk, majitel obchodu s konfekcí, měl dojem, že nějaký poustevnický starý mládenec jménem Pete X. Y. pracoval při průzkumu terénu se sbíječkou a potom na některém z prvních rypadel. Obchodník neznal Peteho příjmení ani jeho přesnou adresu, ale Pete prý měl nějakou boudu asi míli po proudu. Byl u ní pruh půdy, který zůstal těžbou nedotčen. Pete občas chodil do města na nákup. Platil v hotovosti. Podrobnosti o tom, jak žije, zřejmě nikdo neznal, protože byl nespolečenský.

Dověděl jsem se, že nějaká nová společnost má v plánu použít jakýsi nový vynález, který umožní přemístit kamení dospod a zeminu zpátky nahoru. Pamětníci říkali, že i po přemístění zeminy by trvalo léta, než by se na ní dalo něco pěstovat. Jiní zas měli názor, že s pomocí vědecky fundovaného zúrodnění by mohla půda rodit okamžitě. Nikdo se však nepokusil shrnout fakta a dojít na jejich základě k rozumnému nestrannému závěru. Ventilovali v první řadě své mínění a opírali je o účelově vybrané příklady, pověsti a nezaručené zprávy. Co s jejich míněním nesouhlasilo, to prostě ignorovali. Pochopil jsem, že se toho od nich moc nedovím.

Když jsem našel Peteho boudu, už se stmívalo. Měla okna na všechny strany – byl to původně provozní objekt obsluhy rypadla. Asi polovina oken byla zakryta cínem, který Pete na tenko vyklepal z naftových kanystrů a upevnil do okenních otvorů.

Petemu se blížila sedmdesátka. Byl statný, ale zbytečného neměl na těle nic a držel se zpříma. Příjmení měl Digger.

„Co si přejete?“ zeptal se a ukázal mi na ručně vyrobenou lavici u zchátralého sporáku, vyhrabaného z nějaké hromady odpadu. V kamnech hořel oheň a v hrnci mírně bublaly boby.

„Pokouším se něco dovědět o minulosti tohoto kraje,“ řekl jsem.

„K čemu vám to je?“

„Jsem spisovatel.“

„A o čem píšete?“

„O historii bagrování zlata.“

Pete vyndal z úst dýmku a mávl jí přes rameno směrem k Valleydale. „Tam vám to všechno řeknou.“

„Zdá se mi, že jsou předem zaujatí,“ řekl jsem.

Pete se zachichotal. Zněl z toho posměšek smíšený a filozofickým pobavením. „Hrozná pakáž,“ podpořil můj dojem.

Rozhlédl jsem se po chalupě. „Velmi útulné místečko.“

„Plně mi vyhovuje.“

„Jak to že to ty bagry taky neschlamstly?“

„Musely odsud pryč, aby zabránily řece proniknout na úsek, kde se pracovalo. Osádky chtěly nejdřív postavit násep z hlušiny, aby se sem později mohly vrátit. Ale nějak to nevyšlo.“

„Jak je ten pruh země velký?“

„No, možná osm set metrů dlouhý a dvě stě metrů široký.“

„Vypadá pěkně.“

„Hm, hmhm.“

„Když jsem sem přijížděl, viděl jsem nějaké králíky.“

„Moc jich tady není. Jednou za čas se mi postarají o jídlo.“

Hodil hlavou směrem k zrezavělé dvaadvacítce zavěšené na zdi. „Zvenčí moc pohledná není, ale uvnitř se leskne jako zrcadlo.“

„Komu ta země patří?“

Blýskl očima. „Mně.“

„Máte to pěkné,“ řekl jsem. „Žije se tady líp než ve městě.“

„To tedy ano. Město je mrtvé. Tady je to fajn. Jak jste to vlastně našel?“

„Nějaký člověk ve městě mi řekl, že zde žijete a že mi můžete povědět něco o bagrování zlata.“

„Co chcete vědět?“

„No, jenom všeobecná fakta.“

Pete znovu mávl dýmkou směrem k Valleydale. „Z těch lidí je mi nanic. Viděl jsem celou zatracenou akci od začátku. Okolní krajina byla moc pěkná. V těch starodávných časech to bylo zapadlé venkovské město – až někdo spustil kampaň za bagrování zlata. Většina obyvatel si myslela, že to nezabere. Mávli nad celým tím nápadem rukou, a když pak zjistili, že to zabere, úplně zfanfrněli. Ceny pozemků začaly stoupat a stoupaly pořád dál. Nikdo neprodával, protože si všichni mysleli, že to nebude mít konce. Obchodní komora byla v jednom kole. Sedli před bagrovací partou na zadek a dali jim celé město všanc. Každý ve městě, kdo chtěl pracovat, dostal práci a pak začala společnost přivážet další muže, spoustu lidí. Město začalo prožívat boom. Velkoobchodníci začali zvyšovat ceny až po krajní mez, na které se mohl obchod vůbec udržet. Každou chvíli se někdo ptal, co z toho všeho zbude, až bagrovací společnost práci dokončí, a takový škarohlíd měl namále: mohl být rád, že ho nenamočili do dehtu, neobalili peřím a nevyhostili z města.

No, za nějaký čas se poměry víceméně stabilizovaly. Chytráci, kteří drželi pozemky, pochopili, že je načase je prodat. Kupci na to měli jiný názor. Bagrovací společnost začala snižovat počet zaměstnanců. Byly na prodej společné ubytovny. Obchodní komora přesto zůstávala k těmto skutečnostem slepá. Mávala nad nimi rukou a dodávala si tak kuráže. Domnívala se, že městem povede železnice a hodlala obstarat drtiče kamenů. Dělalo se spousta nesmyslů. Pak to začalo jít rychle s kopce. A jak to vypadá teď, vidíte sám. Každý bagrovací společnost proklíná.“

„Vy jste u ní taky pracoval?“

„Hm.“

„Odkdy?“

„Hned jak začali bagrovat. Dělal jsem na průzkumu téhle krajiny.“ Oheň v kamnech ožil, boby začaly bublat hlasitěji a zvedat pokličku. Pete vstal a odsunul hrnec kousek na stranu.

„Moc mě to zajímá,“ řekl jsem.

„Říkal jste spisovatel?“

„Ano. Kdybyste si chtěl přijít na pár dolarů, strávil bych u vás jeden večer, abych se dověděl něco o místních poměrech. Snad by vám to stálo za to.“

„Kolik?“

„Pět dolarů.“

„Beru.“

Dal jsem mu pětidolarovou bankovku.

„Pojíte něco?“

„Docela rád.“

„Ale mám jen boby, teplé vdolky a sirup.“

„To si dám líbit.“

„Nejste revírník?“

„Ne.“

„To je dobře. Mám pár studených křepelek. Pojďme se nejdřív najíst a pak si můžeme popovídat.“

„Potřebujete s něčím pomoci?“

„Ale ne. Jen seďte. Nejlíp tamhle v tom koutě, abych mohl procházet.“ Pozoroval jsem ho, jak chystá večeři, a přistihl jsem se, že mu závidím. Chalupa byla zařízena primitivně, ale bylo v ní čisto. Všechno bylo v pořádku a na svém místě, nic se jen tak nepovalovalo. Kredenc byla zhotovena z dřevěných beden, ve kterých byly původně dva dvacetilitrové kanystry nafty. Pete postavil jednu na druhou a rozdělil prostor prkénky na poličky. Teď z nich vzal nože, vidličky a dva kameninové talíře. Sirup byl domácí, napůl z bílého, napůl z hnědého cukru, se slabou javorovou příchutí. Čemu říkal teplé vdolky, byly veliké lívance, které se smaží na pánvi a obracejí vyhozením do vzduchu. Máslo nebylo. V bobech bylo hodně česneku a husté šťávy. Koroptve – vysvětloval Pete – opekl na dřevěném uhlí; ulovil je mimo loveckou sezónu na cizím pozemku, vyvrhl je, zahrabal kůži, vnitřnosti, nožky a hlavičky, opekl je na ohýnku a přinesl domů už hotové. Uložil je tak, aby je „nenašel nějaký revírnický čmuchal“.

„Moc vás obtěžují?“ zeptal jsem se.

„Ve městě je jeden chlápek, který se nechal ustanovit jako poslanec,“ řekl Pete. „Jednou za čas sem přijde a obhlídne si to tady.“ Svým příznačným způsobem se znovu zachichotal a řekl: „Nikdy nic nenajde.“ Dobře jsme se najedli. Chtěl jsem Peteovi pomoci umýt nádobí, ale zatímco jsem se s ním dohadoval, sám je umyl a utřel a všechno uložil na místo v krabicích. Pak zapálil naftovou lampu na stole vlastní výroby.

„Cigaretu?“ zeptal jsem se.

„Kdepak. Zůstanu u své dýmky. Je levnější. Víc se mi zamlouvá.“

Zapálil jsem si tedy cigaretu a Pete svou dýmku. Byl to úplný uhlák zanesený nikotinem tak, že se místnost zaplnila silným, pro mě stěží snesitelným zápachem.

„Co byste chtěl vědět?“ zeptal se.

„Vy jste pracoval na průzkumu?“

„Jo.“

„Jak jste to dělal? Neumím si to představit, protože zlato bylo pod vodou.“

„Měli jsme tehdy vrtačky Keystone. S ní je průzkum snadný. Zavrtáte do dna válcovité pouzdro. Materiál, který nabere, se vysaje čerpadlem na písek, z čerpadla se vypustí do kádě a pak se s pomocí pánve vypírá tak dlouho, až se vám objeví zlatý odstín.“

„Odstín?“

„Jo. Řeky a ledovce totiž rozemlely zlato na jemné malé vločky zvící asi špendlíkové hlavičky a tenké jako papír. Někdy jich potřebujete spoustu, než vám dají hodnotu jednoho centu.“

„To se tedy musí při bagrování každé jámy vytěžit pořádné množství.“

„Ba ne, nemusí. S těmi velkými rypadly se těžba vyplatí i v případě, že se hodnota jednoho čtverečního metru rovná deseti centům. Je to víc, než by zvládl starými metodami jeden muž za celý den.“

„Ale jak jim mohl takový průzkum dát přesnou představu o hodnotě nálezu?“

„To je jednoduché,“ řekl. „Inženýři věděli s přesností na jeden krychlový palec, kolik bylo při sondáži dna ve vrtném pouzdře hlušiny. Z každé sondáže dostali také zlato, pečlivě je zvážili a další sondy určili pravidelně na vzdálenost několika stop od těch předchozích.“

„A ze žádného vrtu nedostali moc zlata?“

„Kdepak, jen ty odstíny.“

Na chvíli jsem se odmlčel a pak, jako bych přemýšlel nahlas, jsem řekl: „Zdá se, že by nebylo těžké výsledky takového průzkumu zfalšovat.“ Vyndal dýmku z úst, chvíli na mě hleděl, pevně sevřel rty a nic neřekl.

„Dělal jste průzkum jen na tomto místě?“ zeptal jsem se.

„Co vás vede. Když jsem pochopil, oč jde,“ řekl, „brali mě s sebou do všech možných končin. Dělal jsem průzkum v Klondiku, kde byla země tak zmrzlá, že se musela rozmrazit parními trubkami, jinak se nedala vrtat. Dělal jsem průzkum i v jižní Americe. Jezdil jsem po celé zemi – a pak jsem se vrátil a pracoval u rypadla.“

„Ušetřil jste si nějaké peníze?“ zeptal jsem se.

„Ani mizerný cent.“

„Ale teď už nepracujete?“

„Ani nápad. Jakžtakž se uživím.“

Odmlčel jsem se a Pete řekl: „Na živobytí peníze skoro nepotřebuji. Věci k jídlu si většinou seženu po okolí. Mám zde zeleninový záhonek a občas sklidím trochu bobů. Ve městě si koupím tabák na kouření, trochu cukru a mouku.

Na opékání si koupím kousek slaniny a tuk z ní použiji na omaštění jídla. Divil byste se, jak málo toho člověk k životu potřebuje.“ Na chvíli jsem se zamyslel. „Netušil jsem, že zde strávím tak příjemný večer. Jen jedno tomu schází.“

„Copak?“

„Pořádný hlt kořalky. Co kdybychom si zajeli pro lahvinku do města?“ Dlouho nic neříkal, jen se na mě díval. „Co pijete?“ zeptal se.

„To je jedno, jen když je to dobré.“

„Kolik za to většinou zaplatíte?“

„Asi čtyři dolary za litr.“

„Počkejte chvilku, hned se vrátím,“ řekl.

Vstal a vyšel ven. Podle zvuku kroků se vzdálil asi šest metrů, pak zůstal tiše stát. Po chvíli v chůzi pokračoval. Do chatrče pronikalo měsíční světlo. Odkrytými okny jsem viděl měsíc, v jehož svitu vrhaly indiánské borovice a duby černé stíny. Bílé haldy hlušiny v pozadí pohlcovaly a odrážely měsíční záři chladným třpytem, který mi připomínal poušť.

Pete se zanedlouho vrátil a usedl. Chvíli jsem na něho hleděl, pak jsem vytáhl náprsní tašku a vyndal čtyři dolarové bankovky.

Dvě z nich mi vrátil. „Přinesl jsem jen půllitrovku,“ řekl na vysvětlenou.

Vyndal láhev z kapsy, postavil ji na stůl a přisunul sklenky. Obě naplnil a pak zase láhev strčil do kapsy.

Nápoj měl temně jantarovou barvu. Ochutnal jsem a zjistil, že vůbec není špatný.

„Solidní,“ řekl jsem.

„Dík,“ řekl Pete skromně.

Seděli jsme, pili a kouřili. Pete mi vyprávěl příhody ze starých zlatokopeckých táborů, o opuštěných dolech v poušti, o nezákonném zabírání kutišť, o dlouhotrvajících svárech a doplňoval své vyprávění poznámkami o dřívějším bagrování zlata.

Po druhé sklence, když už jsem měl trochu v hlavě, jsem řekl: „Povídá se, že se sem chystá nějaká nová bagrovací společnost.“ Pete se zachichotal.

„Copak po nich nezůstaly velké části dna nedotčeny?“ zeptal jsem se.

„Společnost, u které jsem pracoval, řídil ostřílený chlapík jménem Darniell,“ řekl Pete. „Jestli nechal něco bez povšimnutí, sotva by se to za nehet vešlo.“

„Ale byla přece i taková místa, kde se nemohli dostat až na dno?“

„Jo.“

„Hodně?“

„Jo.“

„Proč by tedy nemohli tuhle krajinu přebagrovat?“

„Mohou.“

„A vydělat na tom?“

Pete sešpulil rty. „Možná.“

„A mohli by to zase přeměnit v zemědělský kraj?“

„Alespoň to tvrdí.“

„Takže by to mohla být dobrá věc?“

„Snad mohla.“

„Předpokládám, že mají staré záznamy o průzkumu, který jste dělal, že vědí, do jaké hloubky se mohla stará rypadla dostat a kde najdou to, co hledají.“ Pete se naklonil nad stůl. „V životě jsem neviděl tak primitivní přisolování zlata.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Myslím to jejich vrtání.“

„Copak tady vrtají?“ zeptal jsem se.

„Jasně. Asi dva kilometry po proudu. Pane na nebi, jsou to ale hajzlové!“

„Oč vlastně jde?“

„Darebáci! Nasypou do vrtného válce zlato a pak je se sondou zvedají a vypírají. Objeví se zde každou chvíli s partou zelenáčů. Ti cucáci čumí do rýžovacích pánví a nevšimnou si, že člověk u vrtného zařízení musí kontrolovat lano, aby zajistil rovnoměrné rozdělení dávky zlata, které přidává do sondy. Když pozorujete jeho ruku, všimnete se, že pokaždé, když sáhne jednou rukou do kapsy, druhou z kapsy vyndá, aby chod lana zpomalil. A při pohledu zblízka uvidíte, jak se mu z ruky sypou do vrtného válce vločky zlata – ale musíte se dívat pozorně, počíná si při tom moc šikovně. Dbá, aby porce nebyly podezřele velké. Má o všem přehled a ví, že dokud se nedostane pod místo, kde dříve pracovalo rypadlo, není po zlatu ani potuchy. A pokud se pohybuje v povrchové části koryta, musí přisolovat dost. Když uvážíte, kolik toho vynesou sondy, a srovnáte to s rozlohou území určeného k těžbě, řeknete si asi, že by na tom zkrachovala mincovna.“

„Musí to spolykat dost zlata.“

„Co? Přisolování?“

„Ano.“

Zavrtěl hlavou. „Moc ho zapotřebí není. Jsou to vyložení cvoci. Doplatí na to, až je chytí.“

„Kolik toho vyvrtali?“

„Tři díry. Na čtvrté dělají. Právě začali.“

„Víte, kdo je za tím?“

„Nemám zdání. Nějaká parta z jihu tohohle státu. Prodávají zde většinu svých akcií.“

„Jak na to reaguje město?“

„Nejsou zajedno. Jedni sýčkují, druzí tomu fandí. Momentálně to vypadá, jako by se chystali nasadit jedno rypadlo, přitom Obchodní komora se k tomu staví váhavě a nejednoznačně. Jenomže oni stejně žádné rypadlo nenasadí.“

„Proč myslíte?“

„Protože by se jejich naleziště příliš odkrylo. Jakmile by se zde začalo znovu bagrovat, vyšlo by najevo, že se půda přisolovala zlatem. Podle mého názoru nemají v úmyslu vrážet do bagrování peníze. Budou hodně mluvit, sypat do země zlato a zase je vynášet, aby měli co sypat do další vrtné díry. Nedáte si ještě sklenku?“

„Ne, dík,“ řekl jsem. „Má to sílu.“

„Hotový dynamit. Tajemství výroby.“

„Tak si dejte,“ řekl jsem. „Já musím dojet autem zpátky.“

„Nemám ve zvyku to s pitím přehánět, ale když si mohu posedět a popovídat s přítelem, rád se napiju. Vy jste mi sympatický – spisovatel, že?“

„Hm.“

„O čem píšete?“

„Články o všem možném.“

„O těžbě toho asi moc nevíte, řekl bych.“

„Ani ponětí.“

„Jak vás napadlo psát zrovna o tomhletom?“

„Řekl jsem si, že by to mohlo zabrat – ne snad v nějakém těžařském časopise, ale v periodiku pro zemědělce.“ Chvíli se na mě mlčky díval, pak upěchoval tabák v dýmce a oddal se požitku z kouření.

Bylo načase pomýšlet na návrat. Řekl jsem mu, že musím odjet, ale že se možná později vrátím pro nějaké další informace a že mu za každý večer zaplatím pět dolarů. Vyjádřil uspokojení, a když jsme si potřásli rukama, řekl: „Přijeďte, kdy se vám to bude hodit, a nic mi nemusíte platit. Jste mi sympatický a udělám si pro vás čas. Já sem jen tak každého nepustím. A tohleto neochutná ani jeden ze sta těch, kteří sem přijdou,“ kývl hlavou ke sklenkám na stole.

„To chápu,“ řekl jsem. „Tak nashledanou.“

„Nashledanou.“

Zajel jsem zpátky k motelu.

Před chatou, kterou jsem si pronajal, bylo zaparkováno nablýskané velké auto. Vyndal jsem z kapsy klíč a odemkl dveře. V tu chvíli jsem zaznamenal nějaký pohyb v sousední chatě a rychle jsem za sebou dveře zavřel. Potom se na štěrkové cestě ozvaly kroky, zastavily se u přístřešku před mým vchodem a někdo zaklepal.

Tak už je to tady. Udělal jsem to nejlepší, co jsem mohl. Otevřel jsem dveře.

Na prahu stála Alta Ashburyová. „Ahoj,“ řekla.

Podržel jsem jí dveře, aby mohla vstoupit. „Tady to pro tebe není dobré,“ řekl jsem.

„Pročpak?“

„Z mnoha důvodů. Za prvé mě hledají detektivové.“

„Říkal mi to táta.“

„Za druhé, kdyby nás zde našli, mohly by to rozmazat noviny.“

„Hnízdečko lásky?“

„Přesně tak.“

„Jak vzrušující!“ řekla a po chvíli dodala: „Bude to v pořádku, nemusíš mít obavy.“

„Mám je.“

„Z čeho? Jde ti o tvé dobré jméno?“

„Ne, o tvoje.“

„Táta je na cestě,“ řekla. „Bude zde asi o půlnoci.“

„Čím cestuje?“

„Letadlem.“

„Jak ses dověděla, že jsem se ubytoval právě zde?“

„Všechno jsem to objela, až jsem tě našla. Dá se zde bydlet jen na čtyřech místech.“

„Proč se sem vypravil tvůj otec?“

„Začíná to přihořívat.“

„Je něco nového?“

„Telefonoval mi pan Crumweather a požádal mě, abych k němu přišla ve dvě odpoledne do kanceláře.“

„Nechoď.“

„A proč?“

„Myslím, že má ty dopisy. Počítám, že se chystá utáhnout šrouby.“

„Myslíš, že je má všecky?“

„Ano.“

„Snad nevěříš tomu, že ti detektivové podvádějí státního návladního?“ Zavrtěl jsem hlavou. „Dej si pohov. Když už jsi zde, ať z toho něco máš.“

„Donalde, ty jsi pil.“

„A jak!“

„Co jsi oslavoval?“

„Měl jsem posezení s pokoutním výrobcem lihovin.“

„Myslela jsem, že už neexistují.“

„Vždycky byli a vždycky budou.“

„Byl solidní?“

„Hmhm.“

„A zboží bylo dobré?“

„Velmi kvalitní.“

„Nevzal sis nějaké s sebou?“

„Jenom to, co mám v sobě.“

„Je to cítit, jako by toho bylo hodně.“ Přistoupila blíž a nadechla se. „A taky česnek.“

„Vadí ti to?“

„Bůh chraň. Zlobím se na tebe, žes mě nevzal s sebou. Mohla jsem se rozšoupnout domácí kořalou a česnekem. V čem ten česnek byl?“

„V bobech.“

Sedla si do rozvrzaného křesla. „Máš cigaretu, Donalde? Když jsem tě slyšela přijíždět, spěchala jsem a nechala jsem tam kabelku.“

„Kde?“

„V sousední chatě.“

Nabídl jsem jí cigaretu. „Máš v ní nějaké peníze?“

„Něco tam je.“

„Kolik?“

„Šest nebo sedm stovek. Přesně nevím.“

„Raději si je přines,“ řekl jsem.

„Ale to je dobré. Řekni mi, Donalde, proč jsi sem vlastně přijel?“

„Snažím se schrastit něco na Crumweathera.“

„Proč?“

„Až on zmáčkne tebe, mohu já zmáčknout jeho.“

„Myslíš, že se ti to podaří?“

„To nevím. Je sakramentsky prohnaný.“

„Zde má Bobova společnost pozemky, že?“

„Víš o tom něco?“

„Jen to málo, co mi Bob řekl.“

Pohlédl jsem na ni a řekl: „Dám ti otázku, na kterou se ti možná nebude chtít odpovědět.“

„Nedělej to, Donalde. Přece spolu tak dobře vycházíme. Dotazování nesnáším.“

„Co ti na tom vadí?“

„Nevím. Mám ráda nezávislost a chci žít po svém. Když mi někdo klade moc otázek a nutí mě, abych odpovídala, připadám si, jako bych neměla soukromí. Když mám toho, kdo se ptá, ráda, odpovím, ale potom mám vztek. Taková jsem byla vždycky.“

„Stejně se na to zeptám.“

„Tak na co?“

„Dala jsi svému nevlastnímu bratrovi nějaké peníze?“ Přivřela oči. „Nejspíš to chce vědět táta,“ řekla.

„Chci to vědět já.“

„Ano,“ řekla.

„Bylo toho moc?“

„Ne.“

„Měly být pro jeho společnost?“

„Ne, ani cent. Jen abych mu vypomohla a dala mu možnost odstartovat, když ho táta přestal podporovat.“

„Kolik?“

„Musím odpovědět?“

„Ano.“

„Nechci.“

„Trvám na tom.“

„Tak dobrá, když mě nutíš, ale pak toho budu litovat.“

„Tak kolik?“

„Asi tisíc pět set dolarů.“

„Za jak dlouho?“

„Asi za dva měsíce.“

„Kdy jsi s tím přestala?“

„Když začal pracovat.“

„Od té doby už jsi mu nic nedala?“

„Ne.“

„Když jsi s tím skončila, chtěl ještě, že?“

„Ano. To mě naštvalo. Rozuměj, Donalde, já se o něho moc nestarám. Je mi strašně protivný, ale když už se dostal do rodiny, musím ho co nejlíp využít, nebo odejít z domova a žít samostatně.“

„Proč to neuděláš?“

„Kvůli tomu blázinci, co táta způsobil.“

„Myslíš jeho druhé manželství?“

„Ano.“

„Jak se do toho zamotal?“

„Ať jsem papež, jestli to vím, Donalde – bylo by to na dlouhé povídání.“

„Právě začalas, tak jen dál.“

„Vlastně to byla moje vina.“

„Jak to?“

„Odcestovala jsem do Mexika a pak jsem se zúčastnila výletu na jachtě.“

„No a?“

„Táta byl sám. On má takovou rozpornou povahu. Navenek je nerudný a naškrobený, ale v nitru je přecitlivělý.

S mámou byl velmi šťastný a my dva jsme spolu vycházeli úplně vzorně. Žil doma velmi spokojeně a moc to pro něho znamenalo. Když matka umřela – podotýkám, že měla vlastní jmění –, její pozůstalost připadla zpoloviny otci, zpoloviny mně. Byla jsem – no ano, to ti musím říct. Prožila jsem milostný románek, který mi způsobil velký zármutek. Už jsem se s tím vyrovnala, ale nějakou dobu jsem si myslela, že to nezvládnu. Když jsem se z cest vrátila, otec byl ženatý podruhé.“

„Jak k tomu došlo?“

„Stejně jako v jiných podobných případech,“ řekla trpce. „Podívej se na ni! Nechce se mi o ní mluvit, ale nemohu se tvářit, jako by neexistovala. Ostatně jsi ji viděl. Jak by taková manželka mohla někoho k sobě takhle připoutat? Je jen jedna možnost.“ Upřeně jsem se na ni zadíval. „Asi máš na mysli nějaké vydírání. Myslíš, že…“

„To se rozumí, že ne,“ řekla. „Posuď to sám. Ta žena je každým coulem herečka. Donalde, nikdy ses nepozastavil nad tím, proč se tolik skvělých žen s vyhraněnou povahou nikdy neprovdá, kdežto nějaká otravná, ufňukaná ženská obvykle uloví dokonalého manžela?“

„Chystáš se překonat zábrany a svěřit se mi s tajemstvími sexu?“ zeptal jsem se.

„Ano, máš-li to zapotřebí,“ řekla a pousmála se. „Na to, abys věděl, jak to v životě chodí, Donalde, už máš léta.“

„Tak jo, vyprávěj mi o tom.“

„Vyhraněné osobnosti,“ řekla, „si stále zachovávají svou identitu. Na rozdíl od pokrytců nepoužívají pokoutních praktik příznačných pro lidi s nepevným charakterem. Ženy toho druhu se prostě chovají v souladu s tím, jaké jsou. Mužovi se takové žena buď líbí, takže se s ní ožení, anebo mu nevyhovuje a nechá ji být.

Pak je zde ten druhý typ. Nejsou to vyhraněné osobnosti s pevnou identitou, nýbrž s nestálou, nalomenou povahou, a poněvadž to vědí, nedostatky svého charakteru skrývají. Tátova nynější manželka zjistila, že je sám, že potřebuje domov, že jeho dcera cestuje po světě a že by se možná oženil.

Bob vypadal fantasticky, dělal dojem družného chlapíka, a ona byla úplně jiná, než ji vidí dnes. Dokud se s ní táta neoženil, nic o jejím krevním tlaku nevěděl. Byla to prostě líbezná bytost, která milovala domov a ostatní ji nezajímalo, která chtěla takový domov pro někoho vytvořit, která by unaveného tátu hladila po hlavě a hrála s ním šachy – ach, jak šachy zbožňovala –“ a Altě se rozjiskřily oči. „Od sňatku si s ním nezahrála ani jedinou šachovou partii.“ Zvýšila hlas a napodobila nevlastní matku: „Jak ráda bych, Henry. Moc mi ty partie scházejí, ale má nešťastná hlava! Však víš, co říká doktor – že potřebuji jen a jen klid.“ Zničehonic přestala a řekla: „Tak je tedy po tvém. Přiměl jsi mě, abych začala. Na tuhle příležitost jsi zřejmě čekal a počítal, že mě zastihneš naštvanou a že ti celou tu patálii vyklopím.“

„Naopak,“ řekl jsem. „Moc mě to nezajímá. Chtěl jsem jen vědět, jaké finanční dohody jsi měla se svým bratrem.“

„Abych ti za to ještě byla vděčná,“ řekla a krátce se zasmála. „Já zde obnažuji duši, a ty řekneš, žes to nechtěl slyšet.“ Zazubil jsem se na ni. „Jedla jsi?“

„Ne, a mám hlad jako vlk. Pořád jsem čekala, že už snad přijdeš.“

„Mám dojem, že se v tomhle městě všude zavírá okolo půl deváté, ale snad bychom někde na silnici našli něco s celonočním provozem.“

„Víš co, Donalde?“

„Co?“

„Ten tvůj česnekový dech.“

„Nepříjemný?“ zeptal jsem se.

Zasmála se a řekla: „Jsi fajn kluk, Donalde, ale zatracený paličák. Tady máš klíče od mého auta a vydáme se za dobrodružstvím.“

„Kdy zde bude tvůj táta?“

„Dřív ne jak o půlnoci. Určitě jsi ho potěšil.“

Otevřela dveře vozu a skočila dovnitř.

Zasunul jsem klíček zapalování do zámku a nastartoval. Ozvalo se jemné předení motoru, který běžel tiše jako šicí stroj, a měl v sobě sílu rakety. Chvíli jsem ho nechal jít, potom jsem sešlápl pedál plynu – a málem jsem nám utrhl hlavy. Alta se zasmála a řekla: „To není ta tvoje popelnice, Donalde, viď? Tohle se startuje na dvojku, pokud nestojíš na příkrém svahu nebo v blátě a podobně.“

„To jsem poznal,“ řekl jsem.

Našli jsme malou španělskou jídelnu a Alta se najedla podle menu. „Pojďme se na chvíli projet v měsíčním světle,“ navrhla, když jsme vyšli do tmy.

Všiml jsem si, že jedna silnice vede na náhorní rovinu nad řekou. Konečně jsem ji našel, vyjeli jsme po ní nahoru, a když jsme se dostali asi tři sta metrů nad údolí, odbočili jsme z ní a pokračovali po neudržované cestě až k výběžku, odkud jsme se mohli rozhlédnout po krajině pod námi. Hromady hlušiny nevypadaly z té výšky tak tvrdě. V měkkém měsíčním svitu splynulo celé údolí s nocí, hvězdami a tajemnými šelesty, které vydává volná příroda.

Vypnul jsem motor a světla. Alta se ke mně přitiskla. Přímo před autem se v pásu měsíčního světla objevil hopsající králík. Ze stínu se vynořila sova a snesla se na myš. Kaňony byly posety skvrnami stínů. Měsíc poléval svým svitem hřbety kopců a údolí pod námi se koupalo v jeho pokojném jasu. Cítil jsem dotek jejího těla, vnímal její pravidelný dech. Sklonil jsem zrak, abych se přesvědčil, zda nespí, ale měla široce otevřené oči a nechala do sebe vstupovat noční krajinu.

Položila mi dlaň na ruku a hladila mi konečky prstů. Spokojeně vydechla, zvedla ke mně oči a zeptala se: „Jak se ti tu líbí, Donalde?“ Místo odpovědi jsem se k ní sklonil a jemně ji na spánku políbil. Chvíli jsem si myslel, že mi nastaví rty k polibku, ale místo toho se ke mně těsněji přimkla a zůstala bez pohnutí sedět.

Po chvíli jsem řekl: „Raději bychom měli jet, abychom byli na místě, až přijede tvůj otec.“

„Taky si myslím.“

Po celou dobu, co jsme sjížděli po betonovém pruhu silnice k okraji Valleydale, mlčela. Potom jen řekla: „Donalde, mohla bych tě za to navždycky milovat.“

„Za co?“

„Prostě za všechno.“

„Ani jsem si nevšiml,“ zasmál jsem se.

„No právě. Je spousta jiných věcí, které ti nestojí za řeč – zkrátka jsi správný kluk.“

„Kampak těmi řečmi míříme?“

„Nikam. Jen jsem chtěla, abys to věděl. S někým jiným by to nebylo ono. Někteří muži, jak je znám, by toho moc nenamluvili, nebo by mě osahávali, nebo by mě donutili se bránit. S tebou mi bylo dobře a měla jsem pocit, že jsi součástí té krajiny a že to všechno je i mou součástí.“

„Když to řeknu jinak, patřím k nebojovým jednotkám. Je to tak?“

„Nech toho, Donalde! Dobře víš, jak to myslím.“

„Vím, že má muž považovat za pochybný kompliment, když dívka řekne, že se s ním cítí naprosto bezpečná.“ Nervózně se zasmála. „Překvapilo by tě, kdybys věděl, jak jsem si připadala nejistá. Abys rozuměl, chtěla jsem jen říct, že to do sebe nějak zapadlo – ale proč ti to vykládám? Zkrátka to neumím vyjádřit. Ty nedokážeš řídit jednou rukou, Donalde?“

„Ale ano.“

Vzala mi z volantu ruku, položila si ji okolo ramen a přitulila se ke mně. Zvolna jsem projížděl opuštěnými ulicemi městečka plného přízraků a vzpomínek, míjel domy nastavující zchátralá průčelí, mátožné stromy zachycující na lesklé zeleni listů měsíční svit a tetelivě ho odrážející do noci, a skvrny stínů pod nimi, které vypadaly jako černé inkoustové kaňky odkápnuté z velkého štětce.

Henry Ashbury už na nás v motelu čekal. Obstaral si letenku a na zbývající část cesty si pronajal auto.

„Zvládls to podle plánu, že?“ zeptala se Alta.

Přikývl a pozorně se na nás zadíval. Potřásl mi rukou, políbil Altu a pak se opět zahleděl na mě. Nic však neříkal.

„No tak, neber to tak vážně,“ řekla Alta. „Doufám, že máš v tom kufříku nějakou whisky, protože v tomhle městě je všude neprodyšně zavřeno. Ale je zde nějaké nádobí, takže bych mohla uvařit nějaký dobrý šláftruňk.“ Vešli jsme do dvojité chaty, kterou Alta pronajala pro sebe a pro otce. Posadili jsme se a Alta připravila z whisky horký nápoj, nalila ho do šálků a přisedla k nám.

„Co jste zjistil?“ zeptal se mě Ashbury.

„Nic moc,“ řekl jsem, „ale dost.“

„Co se děje?“

„Provádějí průzkum. Zdá se, že prohledávají terén vrtnou soupravou. Protože rypadlo může efektivně pracovat na pozemku, kde je na krychlový metr malý výnos, není zapotřebí velkého množství zlata, aby se vyplatilo pozemek přisolovat – a to zlato mohou používat znovu a znovu.“

„Kolik?“

„Nevím, ale odhaduji to na několik dolarů.“

„Jak moc to přisolují?“

„Podle všeho dost.“

„A co tedy bude dál?“

„Ti spekulanti vezmou společnost na hůl a zdrhnou. Vůbec by se neodvážili nasadit rypadlo. Kdyby to udělali, projevil by se ve výtěžku takový rozdíl, že by vyšlo přisolování najevo.“ Ukousl špičku doutníku a chvíli mlčky kouřil. Všiml jsem si, že dvakrát pohlédl přes brýle na Altu.

„Tak co?“ řekl jsem.

„Jaké co?“

„Co bude dál,“ řekl jsem, „to záleží na vás.“

„Jak to myslíš?“

„Všecko záleží na tom, co chcete dělat.“

„Nechám to všechno úplně na tobě. Postaráš-li se o nás, budu spokojen.“

„Zapomínáte,“ řekl jsem, „že zítra touto dobou budu pravděpodobně někde v cele na základě obvinění z vraždy.“ Alta Ashburyová se bezděčně zajíkla.

Její otec k ní na okamžik otočil zrak a pak zase pohlédl na mě.

„Co navrhuješ?“ zeptal se.

„Jak je pro vás důležité uchránit Boba před problémy?“

„Sakramentsky důležité. Sám jsem angažován se třemi společníky na propagaci rozvoje jedné společnosti. Kdyby se teď něco provalilo, dostal bych se do krajně trapné situace – nemyslím finanční, ale… Sakra, lidé by se na mě kvůli tomu dívali spatra. Kdykoli bych přišel do klubu, všichni by kroutili hlavou. Kdybych vstoupil do místnosti, nastalo by mezi těmi, kdo by si o mně šeptali, ticho, jako když utne. A celý ten proces morálního vraždění by mi probíhal přímo před očima, a já bych musel předstírat, že o tom nic nevím.“

„Je jen jedna možnost, jak byste to mohl zvládnout,“ řekl jsem.

„Jaká?“

„Mohli bychom zabít dvě mouchy jednou ranou,“ řekl jsem zamyšleně.

„Co je ta druhá moucha?“

„Ale, jedna celkem nahodilá epizoda,“ řekl jsem.

Alta odsunula svůj šálek stranou a naklonila se nad stůl. „Táto, podívej se na mě.“ Obrátil k ní zrak.

„Ty máš strach z pomyšlení, že jsem se zamilovala do Donalda. Je to tak?“ Podíval se jí zpříma do očí. „Ano.“

„Já přece strach nemám. Snažím se nemít. Pomáhá mi přece a je džentlmen,“ řekla.

„Usoudil jsem,“ řekl Ashbury kousavě, „žes věnovala důvěru jemu, a ne mně.“

„Ano, táto, já vím. Udělala jsem chybu. Řeknu ti to všechno teď.“

„Teď ne,“ řekl. „Později. Tak jak je to, Donalde, s tím nápadem?“ Zatepla jsem řekl: „Nemám v úmyslu se dostat k Ashburyho miliónům, tisícům nebo stovkám či co k sakru máte. Snažím se odvést vám poctivou práci a –“ položil mi ruku na rameno a pevně je stiskl. „Nemotám se pořád okolo tebe, Donalde,“ řekl. „O Altě to říct nemohu, ačkoli je to obvykle tak, že se muži točí kolem ní a tancují podle její noty. Nelíbí se mi, jak se k nim chová, ale ne že bych se na ni zlobil, vadí mi jako muži to zatracené komandování –“ a zničehonic přerušil větu, otočil se k Altě a řekl: „A možná se ti uleví, když ti řeknu, o čem jsem před odletem mluvil s paní Ashburyovou: že může navštívit svého právníka, připravit dohodu, odjet do Rena, dosáhnout pokojného rozvodu a odstěhovat se i se svým synem. Tak tedy, Donalde, co ten tvůj nápad?“

„Za celým tím krámem je advokát jménem Crumweather. Napadlo mě, že bych mohl jeho operaci odvrátit a zmáčknout ho. Ale mohu zasáhnout jen na jednom z obou konců. Prodalo se totiž už příliš mnoho akcií.“

„Kolik?“

„Nevím, ale pořádný žvanec. Bude kolem toho velký kravál.“

„A co zmocněnec pro obchodní společnosti?“

„Crumweather našel v zákoně o regulaci prodeje cenných papírů mezeru, nebo si to alespoň myslí.“

„Nemohli bychom ho při tom načapat?“

„Přímo ne. Je příliš mazaný. Sedí si s desetiprocentním podílem v bezpečí. Odnesou si to vedoucí pracovníci té společnosti.“

„Co tedy můžeme dělat?“

„Jediné, co můžeme udělat,“ řekl jsem, „je najít majitele akcií a přimět je k jejich prodeji.“

„Donalde, to je poprvé,“ řekl, „co tě slyším vyslovit tak hloupý návrh.“ Alta mi přispěchala na pomoc: „Táto, připadá mi to docela rozumné. Copak nechápeš, že je to jediná možnost?“

„Blbost,“ řekl. „Lidé, kteří koupili od té společnosti akcie, je koupili jako sázku, ne jako investici. Těší se na zisk sto ku jedné, pět set ku jedné nebo pět tisíc ku jedné. Zkus od nich takovou akcii koupit za cenu, kterou za ni zaplatili, a vysmějí se ti. Nabídni jim desetkrát víc, než zaplatili, a budou si myslet, že máš důvěrnou informaci o nálezu nějakého bohatého ložiska.“

„Myslím, že jste nepochopil, kam mířím,“ řekl jsem.

„Kampak?“

„Jen jeden člověk by je mohl zpětně odkoupit, a ten člověk je Crumweather.“

„Jak to?“

„Mohlo by mu zničehonic dojít, že všechny ty prodejní transakce byly nezákonné, mohl by svolat ty cesťáky a spekulantům říct, že nápad nebyl domyšlený a že zmocněnec pro obchodní společnosti přikázal, aby peníze získané prodejem akcií vrátili.“

„Na kolik by taková akce přišla?“ zeptal se suše.

„Já bych řekl asi na půl miliónu dolarů.“

„Já si zase myslím, že bychom to dokázali za pět set dolarů.“

„Za kolik že?“

„Pět set dolarů.“

„Buď jsi blázen ty, nebo já.“

„Stojí vám to za těch pět set dolarů?“

„Stálo by mi to i za dobrých padesát tisíc.“

„Alta má venku auto,“ řekl jsem. „Vyjeďme si.“

„Mohu jet také?“ zeptala se Alta.

„Myslím, že ne. Pojedeme navštívit jednoho starého mládence, který už je na penzi.“

„Mám ráda staré mládence,“ řekla.

„Tak pojeď,“ řekl jsem.

Všichni tři jsme si sedli dopředu a jeli neupravenou cestou mezi hromadami hlušiny, až se nám ve světle reflektorů objevily obrysy chalupy Peteho Diggera.

„Zůstaňte sedět,“ řekl jsem. „Půjdu se podívat, je-li schopen přijmout návštěvníky.“ Vyklouzl jsem z vozu a zamířil k domku. Ze stínu se ozval chraplavý hlas: „Dej je nahoru, brácho, a zvedni je hezky vysoko!“ Trhl jsem sebou a bleskově zvedl ruce. Reflektory auta ozářily mé obrysy a Pete Digger řekl vztekle: „Mohlo mě napadnout, že jsi mizerný práskač… Tak jen do toho a zkus to najít, ty prolhaný, pokrytecký fízle. Spisovatel, jo? Ten vůz na to vypadá. Jestli nemáš zatykač, koukej vypadnout. Jestli ho máš, tak ukaž.“

„Mýlíš se, Pete. Chci od tebe jen nějaké další informace, a tentokrát ti za ně zaplatím víc.“ Z úst se mu vydrala tlumená kletba na adresu mých předků, ale přerušil ho zvuk otevírajících se dveří auta.

Vystoupila z něho Alta a zamířila přímo k boudě. „Čestně, všechno je v pořádku,“ řekla. „Donald vzal mého tátu a mne s sebou, abychom s vámi ujednali nějakou obchodní záležitost.“

„Kdo jste?“

„Jmenuji se Alta.“

„Jděte kousek dál, ať se na vás mohu podívat ve světle.“

Stoupla si ve světle reflektorů vedle mě.

Henry Ashbury řekl srdečným hlasem: „Ještě jsem zde já.“ Vystoupil a přišoural se k nám.

„Kdo k sakru jste?“ zeptal se Pete Digger.

„Ty troubo, to je Santa Claus,“ řekl jsem a dal ruce dolů.

Kapitola 10

Když uslyšel, že přijíždí auto, natáhl si Pete Digger kalhoty a vklouzl do bot. Vyšel ze dveří, a když uviděl tolik lidí, poněkud ho to uvedlo do rozpaků, ale po mém ujištění, že se nic neděje, bylo na něm patrno, že se cítí trapně. Alta situaci zachránila. Byla všímavá a naprosto přirozená.

Pete chtěl ustlat, než nás pustí dovnitř, ale Alta řekla: „Na tom nezáleží,“ a všichni jsme vešli do chatrče. Okna byla otevřená a kamna studená, ale našel jsem hromádku větví a suché kůry a zatopil, zatímco si Pete s omluvami oblékal košili a blůzu. Má iniciativa ho zřejmě potěšila.

Peteho chalupa nebyla velká, a když se oheň v kamnech ve chvilce rozburácel, rychle se vytopila. Pete si přisedl k nám, toužebně pohlédl na vonný doutník, který mu Ashbury nabídl, a řekl: „Kdepak, to je lahůdka pro boháče. Jsem chudý člověk, mým přítelem je dýmka a svým přátelům zůstávám věrný.“

Alta a já jsme si zapálili cigarety. Jak jsme tak všichni vyfukovali kouř, usadil se nad stolem modrý oblak a spolu s hučícím ohněm vytvářel dojem útulnosti a ještě většího tepla, než by byl ukázal teploměr. „Tak copak máte na srdci?“ řekl Pete.

„Pete,“ řekl jsem, „dám ti možnost vydělat si pět set dolarů.“

„Cože?“

„Pět set dolarů.“

„O co jde?“

„Máš přisolit jedno kutiště.“

„Proč?“

„Je na tebe spolehnutí?“

„Otázce jsem nerozuměl,“ řekl Pete s ironickým úšklebkem. „Ale přátele nezrazuji a pořádně zatápím nepřátelům. Zaplať a přikaž.“

Naklonil jsem se nad stůl. „Balamutil jsem tě, když jsem ti říkal, že jsem spisovatel a že se pídím po místních zajímavostech,“ řekl jsem.

Pete Digger vybuchl v hlučný smích. „Nic stupidnějšího jsem taky za čtyřicet let neslyšel,“ řekl.

„Copak?“ zeptal se Ashbury.

„Tenhle mladík si myslel, že ho neprokouknu, když mi řekne, že je spisovatel. Ve skutečnosti tady po něčem slídí. Řekl bych, že je to nějaký mladý advokát, který se snaží ušít na tu bagrovací společnost boudu. O tohle mu jde. Právník, jo? Ha ha ha!“

Zazubil jsem se a řekl: „No, tak to bychom měli za sebou. A teď k věci, Pete. Nachytal jsem se na ten akciový projekt.“

„Cože?“

„Hmhm. Pomád jsem se a koupil od nich nějaké akcie,“ řekl jsem.

Pete zbrunátněl. „Zatracená parta podvodníků,“ řekl. „Měli bychom se tam vypravit, vyhodit jejich krámy na vrtání do vzduchu, namočit je do dehtu, obalit peřím a hodit do řeky, aby poznali, zač je toho loket.“

„Ne,“ řekl jsem. „Vím o něčem lepším.“

„O čempak?“

„Myslíš, že vědí, kolik toho zlata dávají do vrtných děr?“

„Určitě to vědí. Způsob provádění takového projektu vychází z toho, že se půda musí testovat rovnoměrně. Uděláte-li jednu díru tuhle, druhou tamhle, začne to být podezřelé. Řeka si při ukládání zlata nepočíná tak nahodile. Do tohoto koryta se zlato snášelo milióny let. Jasné?“

„Fajn, je to tedy tak, jak jsem si myslel. Takže se přidržují trasy zlata, které vytahují nahoru, je to tak?“

„Jistě.“

„Pete,“ řekl jsem, „zmínil ses, že bys uměl nějaké kutiště přisolit. Jak tomu mám rozumět?“

Pete nás přejel očima a řekl: „Povídals, že bych si mohl přijít na pět set dolarů. Jak mám rozumět tomuhle?“

Ashbury se vyznal v lidské povaze a Peteho zpod brýlí zkoumal. Vytáhl z kapsy náprsní tašku a odpočítal pět stodolarových bankovek. „Takhle to Donald myslel,“ řekl a přistrčil je přes stůl Petemu.

Pete se na ně podíval, ozkoušel si je prsty a pak je zase posunul doprostřed stolu.

„Vy je nechcete?“ zeptal se Ashbury.

„Až to řeknete závazně.“

„Už se stalo.“

„Ještě vám musím něco říct.“

„Poslouchám,“ řekl jsem.

„Znám několik moc fajnových způsobů, jak solit bagrovací kutiště zlata, takže by na to nepřišel ani čert sám,“ řekl Pete.

„Co nám o nich povíš?“

„Abyste dostali správnou představu,“ řekl Pete, „musím vám povědět několik příhod. Odehrály se v Klondiku, kdy tam zamýšlela přijít jedna obchodní společnost. Nějaký chlap měl hromadu půdy, kterou chtěl prodat. Společnost se domnívala, že to není nic moc, ale ten člověk jim toho nabájil, že se rozhodli ji navrtat.

Jen co se do toho pustili, bylo jim jasné, že narazili na bohaté naleziště. Všecko bylo, jak mělo být. Ruda byla blízko povrchu i dole v podloží. Vrtali díry jednu za druhou a z každé dostali stejný výsledek. Zlato bylo v půdě rozděleno úplně rovnoměrně. Koupili to, ale právě když chtěli s bagrováním začít, dostal někdo rozumný nápad a vyvrtal několik dalších zkušebních děr. V rudě bylo zlata tak málo, že ji nebylo vidět ani pod zvětšovacím sklem.“

„Jak je to možné?“ zeptal jsem se. „Bylo kutiště nasoleno?“

„To se ví, že bylo.“

„A oni se o tom nepřesvědčili?“

„Ovšem že to prohlíželi – a ten chlap jim to solil přímo pod nosem. Počkejte, ukážu vám to. Viděli jste už někdy, jak se propírá zlato v pánvi?“

Zavrtěl jsem hlavou.

Pete vzal jednu pánev na zlato s typicky šikmým okružím a vlnkovitým okrajem. Dřepl si na bobek a volně pánví otáčel mezi koleny. Občas jí pohnul tam a zpátky a při tom jí potřásal. „Držíte pánev pod vodou, voda odplavuje lehčí materiál a zlato se usazuje na dně.“

Přikývl jsem.

„Takhle tedy pracuje zlatokop s pánví,“ řekl Pete. „Při tom kouří, rozumíte? Má na to právo. Vyndá z kapsy váček s tabákem a cigaretu si sám ubalí, případně má v kapse balíček koupených cigaret, přijde na to. Pokud jde o mě, kouřím své vlastní, protože kdybych začal kouřit koupené, bylo by to každému, kdo mě zná, podezřelé.“

„Tak dál,“ řekl jsem.

„No, to je všecko,“ řekl Pete.

„Nerozumím vám,“ namítl Ashbury.

„Nechápete? V tabáku je zlatý prach za čtvrt dolaru. Zabalím do cigarety určité množství tabáku a určím si hodnotu zlata v každé pánvi podle doby, jakou potřebuji na její propírání. Zatímco kouřím, padá popel z cigarety do rýžovací pánve. Nikdo o tom nemá ani tušení.“

Ashbury naznačil hvízdnutí.

„Jde to i jinak,“ pokračoval Pete. „Vezmete si šídlo na rozplétání lan, vyšplháte se na vrtačku, odtáhnete prameny lana a dáte mezi ně trošku zlatého prachu. Takhle to uděláte po celé délce lana. Když pan ráno začnou vrtat, částečky zlata se otáčením vrtačky v půdě uvolní a napadají pouzdrem do díry.“

„Fajn, Pete,“ řekl jsem, „jde nám o to, aby jim z těch děr vycházelo nahoru víc zlata, než do nich sypou, takže dojdou k závěru, že mají skutečně bohaté naleziště. Ale musí se to udělat tak, aby se to zlato ukázalo, teprve až se dostanou pod úroveň předcházející práce.“

„Starou belu,“ řekl Pete. „Nemají zdání, na jaké úrovni se předtím skončilo. Ta banda neví vůbec nic. Dělají všechno tak povrchně a nešikovně, až bůh brání. Pokaždé, když jsem se dával do práce, říkal jsem chlápkovi u vrtačky: Hele, kamaráde, nechci ti do toho mluvit, ale když neumíš solit kutiště líp, než to děláš, tak si stoupni stranou a nech to udělat parťáka, který se v tom vyzná a může ti poradit.“

Ashbury se zachichotal a Alta se zasmála. Přistrčil jsem Peteovi přes stůl pět stodolarových bankovek a řekl: „Jsou tvoje.“

Pete je shrábl, složil a strčil do kapsy.

„Kdy se do toho můžete dát?“ zeptal se Ashbury.

„Spěchá to?“

„Ano.“

„Mám zde trochu prachu,“ řekl Pete a kývl hlavou ke kredenci. „Napaběrkoval jsem to na různých místech, jsou to drobečky, které ulpěly v zemině a zůstaly v nějaké hromadě. Ale nám budou stačit.“

„A jak se dostaneš na ten pozemek?“ zeptal jsem se.

„To je to nejmenší. Co s tím tady začali, mají zájem, abych u nich pracoval. Moc se v tom totiž nevyznají.“

„Dej si pozor, aby se výtěžek nezačal zvětšovat, jen co přijdeš do práce. Byla by to příliš okatá náhoda,“ varoval jsem ho.

„Nech to na mně, bráško. Zajdu tam dnes v noci se sídlem na rozplétání lan a při měsíčním světle nasolím lano vrtačky. Zítra se jim výnos začne zvětšovat. Pro začátek bude tohle lano stačit.“

„Drž laťku nahoře, dokud tě nevyrozumím, abys přestal.“

„Jak se to dovím?“

„Až dostaneš dopisnici s textem ‚Mám se báječně. Škoda, že nejsi zde‘ a podepsanou D. L., bude to znamenat, že toho máš nechat.“

„Tak jo,“ řekl. „Dám se do toho asi za půl hodiny.“

Všichni jsme si potřásli rukou. Když jsme byli v autě řekl Ashbury: „To se ti povedlo, Donalde.“

Kapitola 11

Vyjel jsem s autem na hlavní silnici, zahnul k motelu a vypnul světla i motor. Po celou dobu nikdo nepromluvil. Vystoupil jsem a začal otevírat dveře na druhé straně, když jsem spatřil vůz, který jsem předtím neviděl; všiml jsem si, že má na tabulce s poznávací značkou písmeno E na diamantové úchytce.

Nikomu jsem nic neřekl a šel rovnou ke své chatě.

Ze stínu vystoupili dva muži.

„Jmenujete se Lam?“ zeptal se jeden z nich.

„Ano,“ řekl jsem.

„Pojďme dovnitř. Chceme s vámi mluvit. Máme telegrafický příkaz vás zadržet.“

Doufal jsem, že se z toho Ashbury a Alta nějak rozumně vyvléknou. Vystoupili z vozu a zůstali stát u dveří. Alta měla v měsíčním světle bílou tvář.

„Kdo jsou ti lidé?“ zeptal se polda a kývl hlavou k Ashburymu a jeho dceři.

„Zastavili mi na silnici a nabídli mi, že mě svezou.“

Jeden z nich měl na sobě stejnokroj dopravní policejní hlídky a druhý, jak jsem usoudil, byl místní.

„Co si přejete?“

„Neodjel jste z domova nějak náhle?“

„Mám práci.“

„Jakou?“

„O tom bych raději nemluvil.“

„Znal jste muže jménem Ringold?“

„Četl jsem v novinách, že byl zavražděn.“

„Co o tom víte?“

„Samozřejmě nic. Proč?“

„Nebyl jste snad tu noc v hotelu, kde se to stalo? Nemluvil jste s blondýnkou u stánku s doutníky a s recepčním, abyste od nich získal o Ringoldovi nějaké informace?“

„To tedy ne!“ řekl jsem, poodstoupil od nich a vytřeštil oči, jako bych je považoval za blázny. „Moment. Co jste vlastně zač? Jste státní zaměstnanci?“

„To se rozumí, že jsme.“

„Máte nějaké pověření?“

„Poslyšte, kamaráde, ne tak zhurta, jasné? A nedělejte ze sebe moc chytrého. My se vás jenom ptáme, to je všechno.“

„Co chcete vědět?“

„Podle státního návladního jste se mohl o Ringolda zajímat.“

„Proč si to myslíte?“

„Tak poslouchejte, kamaráde. Jed Ringold spolupracoval se Společností pojistitelů farem s prošlou hypotékou, ano? A tato společnost má zde u Valleydale spoustu půdy. A prezident Společnosti pojistitelů farem s prošlou hypotékou – Cripesi, já si snad zlámu jazyk; proč musí mít zrovna takový název? Ale k věci. Ten prezident se jmenuje Tindle a vy jste se s ním stýkal a plnil jeho příkazy.“

„Blbost,“ řekl jsem. „Navštěvoval jsem Ashburyho dům. Tindle je Ashburyho nevlastní syn.“

„Vy pro něho nepracujete?“

„To se ví, že ne. Pomáhal jsem Ashburymu shodit nějaké sádlo. Dávám mu hodiny džiu-džitsu.“

„To říkáte vy. Tindle zde má obchodní zájmy a Ringold spolupracuje s Tindlem. Někdo přijde do hotelu a Ringolda zavraždí. Podle popisu se tomu chlápkovi setsakramentsky podobáte a –“

Přistoupil jsem blíž a pevně jsem mu pohlédl do očí. „Tak tohle vás žere?“

„Přesně tak.“

„Tak dobře, až se vrátím, zavolám poldům a řeknu jim, že se zbláznili. Pokud vím, toho chlapa viděli vstoupit do hotelu dva lidé, je to tak? Vzpomínám si, že jsem o tom četl v novinách.“

„To souhlasí, kamaráde.“

„Takže až se za pár dní vrátím, všechno bude jasné.“

„Dobrá, dejme tomu, že nejste ten chlap, co byl v hotelu.“

„To nejsem.“

„Chtěl byste, aby se to potvrdilo, že ano?“

„Ne že bych po tom toužil. Je to tak absurdní, že si s tím nelámu hlavu.“

„Ale dejme tomu, že ten chlap jste? Pak by se mohlo leccos přihodit a vy byste si nevzpomněl, že se máte vrátit.“

„Doufám, že mě tam nehodláte transportovat jen proto, že náhodou znám prezidenta té společnosti. Nebo se snad mýlím?“

„Ne. Ale kancelář státního návladního má vaši fotografii, Lame, a když ji ukázali tomu recepčnímu, řekl: ‚To je ten chlap, co ho hledáte.‘ Takže co?“

Ashbury a jeho dcera pochopili. Místo do své chaty odešli zpět do vozu a otočili ho. Ashbury stáhl okno, vyklonil se a zeptal: „Můžeme vám nějak pomoci, příteli? Máte nějaký problém?“

„To je jen má soukromá záležitost,“ řekl jsem. „Nashledanou a dík za svezení.“

„Nemáte zač,“ řekl Ashbury, zařadil rychlost, šlápl na plyn a vyjel z motelu ven.

„No?“ řekl ten z nich, který kladl otázky.

„Na to je jen jedna odpověď. Zajedeme tam, donutím toho recepčního k pláči a k tomu, aby slovo od slova všechno odvolal. Asi to nemá v hlavě v pořádku.“

„Konečně rozumné slovo. Vy víte, že bychom vás mohli odvézt zpátky, ale rozkřiklo by se to a nikomu by to neprospělo. Došlo-li k omylu, čím míň se o tom bude mluvit, tím líp. Však to znáte, kamaráde. Je problém identifikovat lidi podle fotografie. Budeme vás vláčet zpátky a v kdejakých novinách se bude psát, že vás recepční identifikoval jako toho chlapa. Pak uvidí váš obličej a řekne, že to neví určitě. A za nějaký čas se objeví ten pravý. Trochu je vám podobný, ale zas ne moc, a recepční řekne: ‚To je určitě on.‘ Ale víte, co by udělal nějaký fušerský advokát? Povolal by recepčního jako dva svědky: jednou proti vám, podruhé proti tomu pravému.“

„To víte, že jo,“ řekl jsem. „Blázen recepční se splete v identifikaci a způsobí mi spoustu nepříjemností, ale svede se to na obhájce obžalovaného.“

Polda na mě chvíli hledět a pak řekl: „Doufám, že mě nechcete vodit za nos, kamaráde?“

„Jak pojedeme?“ zeptal jsem se.

„Odvezeme vás asi sto šedesát kilometrů k letišti. Je tam policista, který nám volal a který to má na starost. Ceká na vás s letadlem. Zjisti-li se, že jde o omyl, vezme vás zase zpátky a z letiště se sem dostanete autobusem.“

„A já přijdu jen o jízdné za autobus a o jeden den,“ řekl jsem ironicky.

Nic na to neřekli.

Chvíli jsem přemýšlel. „Cestovat letadlem v noci se mi nezamlouvá. Pojedu s vámi, ale zůstanu s tím poldou v hotelu. A poletím až zítra ráno, protože mám něco bezodkladného…“

„Že byste se žinýroval, to se říct nedá, kamaráde.“

Podíval jsem se mu zpříma do očí a řekl: „Taky že ne. Chcete-li, abych jel dobrovolně, tak to beru. Chcete-li mít v novinách, že recepční identifikoval toho nepravého, můžete mě odvézt.“

„Tak jo,“ řekl. „Nastupte. Odvezeme vás.“

Zvláštní vyšetřovatel úřadu státního návladního čekal na letišti a nevyznačoval se přílišnou blahovůli. Můj postoj mu jí nepřidal, naopak, a navíc ho velmi rozzlobila představa, že míním zůstat na noc v hotelu, místo abych cestoval letadlem. Nepřestával se se mnou přít. Jednoduše jsem mu řekl, že se nočního letu bojím.

Nechtěl to pochopit. „Poslyšte, Lame, chcete-li brzy pokračovat ve své práci, máte možnost. Mám zde rezervovaný let. Mohu vás vzít do vazby, bude-li to nutné, a vzít vás letadlem zpět.“

„Jen když proti mě vznesete obvinění.“

„Nechci vás z ničeho obvinit.“

„Tak tedy odletíme ráno.“

Po chvilce řekl poldům, kteří mě přivezli: „Dávejte na něho pozor. Jdu si objednat meziměsto.“

Vešel do kabiny a objednal si meziměstský hovor. Trvalo mu to asi dvacet minut. Seděl jsem s poldy v hale hotelu. Snažili se mě přesvědčit, abych se vrátil, že to budu mít s krku.

Vyšetřovatel se z telefonní kabiny vrátil a řekl: „Tak vidíš, kamaráde, koledoval sis o to. Letíme.“

„Chcete mě obvinit?“

„Vezmu vás jako podezřelého do vazby.“

„Máte zatykač?“

„Ne.“

„Zavolám právníkovi.“

„To vám nijak nepomůže.“

„Aťsi nepomůže, chci zavolat právníkovi.“

„Nemáme už čas čekat na telefon. Pilot je připraven k odletu.“

„Mám právo mluvit s právníkem,“ řekl jsem a zamířil k telefonní kabině.

Rázně mě zastavili. Každý mě uchopil za jedno rameno, recepční v hale na mě překvapeně pohlédl, pár hostí se zvedlo a odešlo. Vyšetřovatel kanceláře státního návladního řekl: „Tak jdem, hoši.“

Dovlekli mě do auta, spustili sirénu a odvezli mě rovnou k letadlu, které tam už stálo se zahřátými motory. Byl to kabinový letoun, a když mě tam strčili, polda z kanceláře státního návladního řekl: „Poněvadž si nedáte říct po dobrém, postarám se, aby vás během letu nenapadly nějaké hlouposti.“ Nasadil mi na jedno zápěstí objímku pout a druhou objímku připevnil k opěradlu sedadla.

„Upevněte si bezpečnostní pás,“ řekl pilot.

Udělal to za mě vyšetřovatel. „Bylo by to teď pro vás příjemnější, kdybyste se byl nestavěl na zadní,“ řekl.

Nic jsem na to neřekl.

„A až přistaneme, nebudete doufám dělat potíže a půjdete do hotelu, kde si vás bude moci ten recepční prohlédnout?“

„Příteli,“ řekl jsem, „po zlém jste s tím začal vy. Řekl jsem vám, že poletím ráno, půjdu do toho hotelu nebo kam budete chtít, a nechám se tím recepčním okouknout. Vy jste na mě šel zostra a že se tady přenocovat nebude. Až doletíme, chci, abyste mě odvedl do vězení, a já o tom případu povím novinářům. A chcete-li, aby mě někdo identifikoval, postavte mě do lajny a ať si vybere.“

„Aha, tak takhle je to?“

„Přesně tak.“

„Tak teď už je mi jasné, že jste v tom hotelu byl vy.“

„Pouštíte svého papírového draka moc vysoko,“ řekl jsem. „Noviny nafouknou, že jste mě obvinil z vraždy, že recepční dělal identifikaci podle fotografie –“

„Předběžnou identifikaci,“ opravil mě polda.

„Říkejte tomu, jak chcete. Bude-li mít možnost identifikovat toho pravého, bude z toho pořádný průšvih – a vy to schytáte.“

To ho naštvalo a myslel jsem, že mi jednu ubalí, ale rozmyslel si to a šel si sednout. Pilot se ohlédl, přesvědčil se, že máme bezpečnostní pásy upevněny, přidal obrátky, najel na startovací dráhu, nabral rychlost a odlepil se od země.

Let byl příjemný. Občas na mě zlověstně mrkla červená signální světla letových návěstních věží. Hrozny světélek označovaly přítomnost městeček. Hleděl jsem dolů a myslel na to, jak lidé schoulení v teplých postelích zaslechnou hukot motoru odrážející se od střechy jejich domu, ospale se obrátí na druhou stranu, řeknou si: „To letí s poštou“, a vůbec je nenapadne, že je na palubě člověk, který hazarduje se smrtí a kterému nevychází karta.

Když jsme se přiblížili k horám, pilot se k nám otočil a dával nám nějaké znamení. Pochopil jsem to jako výstrahu, že se dostáváme do bouřky. Pokusili jsme se ji přeletět, ale vletěli jsme do ní. Když jsme šli na přistání, byli jsme promočení až na kůži.

Pilot přistál na okraji letiště. Zástupce státního návladního vstal, přistoupil ke mně a uvolnil objímku pout z opěradla. „Poslyšte, Lame, teď půjdeme do vozu a odjedete do toho hotelu. Nebude kolem toho žádný povyk ani žádná publicita.“

„Nedělejte to,“ řekl jsem. „Chcete-li mě zatknout, jděte mě zapsat.“

„Já vás nezatýkám.“

„Pak jste neměl právo mě sem odtransportovat.“

Zazubil se a řekl: „A vidíte, jste zde.“

Letoun se otočil a pojížděl k hangárům. Zaslechl jsem sirénu a zahlédl přijíždějící auto. Kužel červeného světla reflektoru utkvěl na dveřích letounu. Vyšetřovatel kanceláře státního návladního mě dloubl do zad a řekl: „Chovejte se teď slušně. Bylo by trapné se hádat. Zatím jste si dal říct, jen tak dál.“

Namířili mi světlo do očí, aby mě oslnili. Zástupce státního návladního mě vystrčil ven. Uchopily mě něčí ruce a smýkly mnou kupředu, pak jsem uslyšel Bertu Coolovou, jak říká: „Co s tím člověkem děláte?“

„Jděte pryč, dámo,“ řekl kdosi. „Ten chlap je zatčen.“

„Z čeho je obviněn?“

„Do toho vám k sakru nic není.“

„Jak chcete,“ řekla Berta Coolová a obrátila se k někomu, koho nebylo možno ve tmě rozeznat. Vstoupil do světla a řekl: „Mně do toho něco bude. Jsem advokát a toho pána zastupuji.“

„Vypadněte,“ řekl mu polda, „než něco slíznete.“

„Vypadnu, když na tom trváte, ale nejdřív bych si vám dovolil odevzdat tento kousek přeloženého papíru. Je to zákon habeas corpus, vydaný nadřízeným soudcem, a přikazuje vám, abyste tomuto pánovi umožnil předstoupit před soud se žádostí, aby přezkoumal jeho zatčení. A zde je druhý papír, který obsahuje písemný příkaz, abyste ho okamžitě a neprodleně dopravil k nejbližšímu policejnímu soudu za účelem stanovení kauce.“

„Nemusíme ho brát k policejnímu soudu,“ řekl zástupce státního návladního.

„Kam ho chcete vzít?“

„Do vězení.“

„Radil bych vám, abyste nikam nejezdili, dokud nenavštívíte nejbližší a nejdostupnější policejní soud,“ řekl advokát.

„Poslyšte,“ řekla Berta Coolová, „ten pán je u mě zaměstnán. Mám seriózní detektivní agenturu. On plnil pracovní úkol, vy jste mu znemožnili, aby pokračoval, a odvlekli jste ho sem. Nemyslete si, že naděláte nějakou neplechu a pak z toho vybruslíte.“

Chlápek z kanceláře státního návladního řekl: „Chlapci, zdržte se tady chvilku, hned budu zpátky.“ Pak se obrátil k advokátovi, kterého přivedla Berta Coolová: „Promluvme si o tom pár minut.“

Berta Coolová se do jejich výměny názorů vetřela. Její diamanty se ve světle reflektoru při každém pohybu jejích rukou rudě zatřpytily. „Mně se to taky týká,“ řekla.

„Tak poslyšte,“ řekl člověk státního návladního, zřejmě zneklidněn a zatlačen do defenzívy, „nechceme toho chlapce z ničeho vinit. Pokud je nám známo, je to hodný mladík, který se nikdy a nikde ničeho nedopustil. Snažíme se jen zjistit, jestli to nebyl on, kdo vstoupil do Ringoldova pokoje v tu noc, kdy byl Ringold zavražděn. Když tam nebyl, je to vyřízená věc. Když ano, obviníme ho z vraždy.“

„Takže co?“ zeptala se Berta Coolová bojovně.

Člověk státního návladního na ni pohlédl a pokoušel se ji svým pohledem zkrotit, ale Berta se na něho nepřestávala dívat, oči se jí bojovně leskly a znovu a hlasitěji se dožadovala: „Takže co? Neslyšíte, co říkám? Dělejte s tou odpovědí.“

Polda se obrátil k advokátovi: „Habeas corpus není vůbec zapotřebí a taky není proč ho brát k policejnímu soudu, protože ho nechceme obvinit.“

„Jak jste ho sem dostali, když jste ho nezatkli?“ zeptala se Berta.

Pokusil se její otázku ignorovat a řekl advokátovi: „Teď se recepční v tom hotelu akorát podívá na fotku tohohle chlapíka a řekne, jestli si myslí, že je to ten pravý. Jediné, co chceme, je vzít ho do hotelu, aby ně něho recepční mrkl. To je snad přijatelné, ne?“

Advokát na zlomek vteřiny zaváhal. Berta Coolová natáhla ruku, odstrčila ho jako pírko, zblízka se poldovi podívala do očí a řekla: „Ne, to je naprosto nepřijatelné.“

Shromáždila se kolem nás skupinka cestujících z letadla, které právě přistálo, několik příslušníků pozemního personálu a pár pilotů. Teď už mi červený reflektor nesvítil do očí, takže jsem se mohl rozhlédnout a zjistit, že se usmívají a že se jim Berta Coolová postarala o legraci.

„Svá práva známe,“ řekla Berta. „Takhle člověka identifikovat nemůžete. Chcete-li ho obvinit z vraždy, zavřete ho. Postavte ho do lajny a můžete si být setsakramentsky jist, že se v ní najdou dva nebo tři další chlapi stejné postavy a se stejnými charakteristickými tělesnými znaky jako ten, koho hledáte. Až pak přiveďte recepčního, aby si lajnu prohlédl. Ukáže-li na Donalda, je to identifikace. Ukáže-li na někoho jiného, Donald z toho vypadne.“

Polda byl otráven.

„Fakticky vzato je to naprosto správné,“ řekl advokát.

„Vždyť my toho pána nechceme moc obtěžovat. Vždyť to může být co by dup. Není-li vinen, proč tak vyvádí?“

„Protože se mi nelíbí, jak to děláte,“ ozval jsem se. „Říkal jsem vám, že s vámi dobrovolně poletím zítra – tedy fakticky dnes – ráno, půjdu do hotelu a budu mluvit s každým, s kým budete chtít; že nemohu odletět tu noc, jinak že byste mě nejdřív museli zatknout.“

„Jak u blbejch,“ řekl jeden z poldů.

„A co jste udělali vy?“ řekl jsem rozhorleně. „Vy a dva příslušníci silniční policie jste mě drapli a zatáhli do auta. Vy jste mě šoupl do letadla a unesl mě sem, přičemž jsem nebyl z ničeho obviněn. Ano, je to únos. Budete mít na krku federály. Nenechám se strkat, kam koho napadne. Počkejte do rána a já do toho hotelu půjdu.“

Chvíli bylo ticho.

Otočil jsem se k Bertě a řekl: „Ty víš, odkud tenhle letoun přiletěl, a znáš tamního advokáta, který se zase zná s šerifem. Zavolej ho, řekni mu, aby šerifa vytáhl z postele a nechal si od něho vystavit zatykač na tohohle poldu jako únosce.“

„Hele, ty výtržníku,“ řekl jeden z poldů, „když je někdo zatčen kvůli vraždě, není to únos.“

„A co s ním uděláte, když ho zatknete kvůli vraždě?“

„Vezmem ho do basy a seřveme ho, a když otravuje, seřveme ho ještě víc.“

„Senzace,“ řekl jsem. „Vemte mě k policejnímu soudci, a když vám to schválí, dejte mě do vězení, ale neobjíždějte se mnou hotely, jinak je to v tu ránu únos – chápeš, Berto?“

Advokát se toho chytil. „Je to tak,“ řekl. „Ve chvíli, kdy se vás někdo pokusí někam odvézt a není to v souladu s příslušnými zákony a ustanoveními, které se na takovou situaci vztahují, dochází k únosu.“

Berta se prudce otočila k poldům. „Tady to máte,“ řekla. „Slyšeli jste, co říká právník.“

„Kušte,“ řekl jeden z policajtů. Všiml jsem si, že se vyšetřovateli státního návladního objevují na čele perličky potu.

„A nemyslete si,“ řekla Berta, „že se vám podaří z toho vyboxovat, jen protože jste ve svém správním obvodě. K únosu došlo v jiném obvodě, a kdybyste věděli, jak některé z těchto obvodů nemohou přijít na jméno poldům v této částí státu, pochopili byste, co se stane.“

To byla bomba, která zapůsobila. Viděl jsem, že vyšetřovatel ustupuje, jako by nebyl pevný v kolenou. „Poslyšte,“ řekl, „nemá smysl se rozčilovat a křičet na sebe. Mějme rozum. Je-li tento člověk nevinen, mělo by mu také záležet na tom, aby svou nevinu prokázal.“

„To už je lepší,“ řekl jsem. „Oč vám tedy jde?“

„Potřebujeme zjistit, jestli jste to byl vy, kdo měl v den vraždy pronajat v tom hotelu sousední pokoj.“

„Souhlasím.“

„Cripesi, brácho, o nic jiného nám nešlo.“

„Ale bude se to zjišťovat férovým způsobem,“ řekl jsem. „Co považujete za férový způsob?“ zeptal se jeden z poldů.

„Já půjdu do vězení,“ řekl jsem. „Vy si najdete pět nebo šest mužů, kteří mají podobnou postavu a vzhled jako já, a opatříte jim zhruba stejné oblečení. Kolik lidí vidělo toho muže jít do hotelu?“

„Tři.“

„Kdo to byl?“

„Recepční, který měl noční službu, děvče u pultu s doutníky a nějaká žena, která ho viděla stát ve dveřích pokoje.“

„Tak ty tři zavolejte, posaďte je do tří křesel vedle sebe a řekněte jim, aby se zdrželi poznámek, dokud před nimi neprojde celá lajna. Pak se zeptejte každého z těch tří zvlášť, zda byl některý z lajny ten, koho viděli v noc vraždy.“

Vyšetřovatel ztlumil hlas. „Tak poslyšte,“ řekl, „mluvíte jako dobrák, ale dovolte, abych vám řekl čistou pravdu. Ta bába na hořejší chodbě viděla toho muže stát ve dveřích. Neměla brýle. Viděla ho docela dobře – ale víte, jak to chodí, kamaráde, když někdo nosí přes den brýle a pak je sundá. To byl její případ. Mazaný advokát by ji zostudil. V ten moment, kdy vás dáme do lapáku, budou novináři na koni. Budou vás fotografovat s bleskem a články budou mít velké titulky, jako ‚Policie zatkla soukromého detektiva pro podezření z vraždy‘. A v případě, že to s identifikací nevyjde, jsme v koncích. Takže jste-li vinen, nedělejte s tím drahoty a spoléhejte na svá ústavní práva. Hodně zdaru. Ale je víc než jisté, že vás pošleme do plynové komory. Nejste-li vinen, mějte proboha to srdce a spolupracujte.“

„Vinen nejsem,“ řekl jsem, „ale víte, jak to dopadne. Ten zabedněný recepční identifikoval Donalda Lama na fotografii jako člověka, který přišel do hotelu a vzal si pokoj. Vy mu řeknete, že Donalda Lama přivedete. Pak mě strčíte do dveří, a recepční se na mě ani pořádně nepodívá a řekne: ‚To je on‘.“

Vyšetřovatel státního návladního byl na vahách.

„Samozřejmě, že to řekne,“ ozvala se Berta Coolová znechuceně. „Viděla jsem fotku recepčního v novinách a musím říct, že je to na první pohled blbeček, úplatkář, práskač a žvanil. Co můžete od takového šaška čekat?“

Někdo z kolemstojících se srdečné rozesmál. Jeden z poldů se otočil a řekl: „Nechte toho, jo? Pokračujte v chůzi. Vypadněte.“

Nikdo ho nevzal na vědomí.

„Moment,“ řekl jsem. „Je zde ještě jedna možnost.“

„A jaká?“ zeptal se vyšetřovatel.

„Víte o někom, kdo viděl toho muže vstoupit do hotelu a neví, že jste si zasedli na mě, neviděl mou fotografii?“

„To děvče u pultu s doutníky,“ řekl vyšetřovatel.

„Tak půjdeme k ní do bytu. Zeptejte se jí, jestli už mě někdy viděla. Když řekne, že jsem ten chlap, odvedete mě do vězení. Když řekne, že nejsem, pustíte mě, noviny nespustí bengál a na obvinění z únosu zapomeneme.“

Využil jsem jeho váhání a rychle jsem dodal: „Nebo to můžete zkusit s tou ženou, která stála na chodbě. Můžete –“

„S tou nic nebude,“ skočil mi do řeči vyšetřovatel. „Neměla brýle.“

„Jak chcete,“ řekl jsem.

Vyšetřovatel se konečně rozhodl. „Chlapci, ví někdo z vás, jak se to děvče jmenuje a kde bydlí?“

„Jo,“ řekl jeden z poldů. „Jmenuje se Clardová. Mluvil jsem s ní hned po té střelbě. Popsala mi toho muže a musím říct, že popis tomuto pánovi perfektně sedí.“

Zívl jsem.

„Podívejte se, Lame,“ řekl můj advokát chvatně, „takovým návrhem poškozujete sám sebe. Necháte se tam přitáhnout poldy, ona bude mít před sebou jenom vás a nikoho jiného, a přitom ví, že jste podezřelý.“

„To je jedno,“ řekl jsem unaveně, „nikdy jsem v tom zapadáku nebyl. Ať se o tom přesvědčí.“

„A budete spolupracovat tak, abychom to mohli udržet v naprosté tajnosti?“ zeptal se vyšetřovatel.

„Kašlu na to. Chci se dostat do postele a trochu se vyspat. Ať už to mám s krku.“

„Poslyš, Donalde,“ řekla Berta Coolová, „myslím, že ten druhý postup byl lepší. Půjdeš do vězení a –“

„Šmarjá,“ okřikl jsem ji, „oba děláte, jako bych byl vinen!“

To je uklidnilo. Berta se na mě podívala poněkud zaraženě. Advokát svou úlohu celkem splnil, ale vystřílel všechnu munici; když hned na začátku vznesl svůj požadavek a odevzdal vyšetřovateli ty listiny, neměl už s čím vyrukovat.

„A aby nikdo nebyl na omylu,“ řekl jsem, „paní Coolová a můj advokát s námi pojedou v jednom autě.“

„Souhlasím,“ řekl vyšetřovatel. „Pojeďme.“

Zatímco jsme se řítili s vyjící sirénou ulicemi, abychom nemuseli zastavovat na červenou, vyšetřovatel nepřestával uvažovat. „Poslyšte, Lame,“ řekl, „víte, v jaké jsme situaci. Nestojíme o špatnou identifikaci o nic víc než vy.“

„Já si s tím hlavu nelámu,“ řekl jsem unaveně. „Bude-li mě identifikovat, mohu si obstarat na celou tu zmršenou noc alibi jak řemen. Jde ale o zásadu. Kdybyste byl se mnou jednal narovinu, klidně bychom přiletěli a já bych šel s vámi ráno do hotelu. Zkrátka, nemám rád, když se mnou někdo zachází jako vyhazovač v baru.“

„Zvyk je železná košile, znáte to. Ale jak jste dal téhle paní a tomu advokátovi hlášku, že už čekali na letišti?“

Zívl jsem.

„Nedostalo se to ven od tebe, Bille?“ zeptal se vyšetřovatel jednoho z poldů.

Polda zavrtěl hlavou. „Zdá se mi to podezřelé,“ řekl.

„Poslyšte,“ upřel na mě zrak vyšetřovatel, „co kdybyste mi nejdřív pověděl o svém alibi? Mohli bychom si je ověřit a ušetřili bychom si práci s taháním toho děvčete z postele. Proč jste mi to neřekl dřív? Mohl jsem to vyřídit telefonicky a třeba bych vás ušetřil letu.“

„Abych byl upřímný, nenapadlo mě to. Pustili jste se do mě tak zhurta – co vám mám povídat. Zkuste si vybavit, kde jste byl minutu za minutou předevčírem v noci a –“

„Tak kde jste tedy byl? Co je s tím alibi?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Bude jednodušší vytáhnout z postele to děvče, než z ní tahat všechny mé svědky.“

„Kolikpak jich je?“

„Tři.“

Naklonil k jednomu poldovi a něco mu zašeptal. Polda pochybovačně zavrtěl hlavou.

Berta se na mě podívala a na čele měla vrásky. Advokát se tvářil, jako by se mu něco povedlo.

Dorazili jsme do města a se skřípajícími brzdami jsme se řítili ulicemi a nechávali za sebou křižovatky a domovní bloky. Siréna úplně zastavila pouliční dopravu. Než jsme se nadáli, byli jsme u vchodu do domu, kde bydlela Ester Clardová.

Řekl jsem Bertě Coolové: „Pojď se mnou. Potřebuji svědka.“

Jeden polda zůstal ve voze, druhý šel s námi. Byl s námi také advokát. Naše kroky se rozléhaly, jako by šla po schodech armáda. Byl to dům bez výtahu. Vyšetřovatel mě nechal jít prvního a pořád mě zezadu postrkoval. Myslel si, že Berta zůstane pozadu, ale to neznal Bertu. Vynášela si svých sto dvacet kilo do schodů tak, aby nám byla v závěsu.

Vyšli jsme do druhého poschodí. Jeden z poldů zatloukl na dveře Ester Gardové. Zevnitř se ozvalo: „Kdo je to?“ a vyšetřovatel řekl: „Jménem zákona, otevřete.“

Pět šest vteřin bylo ticho, takže jsem slyšel Bertin dech. Pak zvolala Ester Gardová: „A co chcete?“

„Chceme dovnitř.“

„Proč?“

„Potřebujeme, abyste se podívala na jednoho pána.“

„O co jde?“

„Chceme vědět, jestli ho znáte.“

„Co s tím má co dělat zákon?“

„Neptejte se a otevřete. Pusťte nás dovnitř.“

„No jo. Hned to bude.“

Čekali jsme. Berta Coolová se na mě tázavě zahleděla. Advokát se tvářil důležitě jako kohout mezi slepicemi. Poldové netrpělivě přecházeli a vyměňovali si pohledy.

Ester Gardová konečně otevřela dveře. Měla na sobě týž černý sametový domácí kabátek se zipem na boku, jako minulou noc. Vypadala poněkud ospale. „Už jsem zde,“ řekla. „Pojďte dál a…“ Pohlédla na mě, zavřela dveře, zívla a řekla: „Tak co je?“

Vyšetřovatel kanceláře státního návladního na mě ukázal palcem: „Už jste někdy toho pána viděla?“ Advokát ho puntičkářsky opravil: „Některého z těchto pánů. V každém případě byste měla říct pravdu –“

Ester Gardová se na mě bezvýrazně podívala, pak obrátila zrak k advokátovi, ukázala na něho prstem a řekla: „Myslíte tohohle? Ten to má být?“

Zástupce státního návladního mě vzal za rameno a postrčil mě dopředu. „Ne, tenhleten. Je to ten, co byl v hotelu tu noc, kdy došlo k vraždě?“

Pohlédl jsem na ni s lhostejným výrazem v tváři. Se svraštěným čelem si mě asi minutu prohlížela a pak prohlásila: „Řekla bych, že je mu trochu podobný.“

Přivřela oči, ještě jednou si mě prohlédla a pak zvolna zavrtěla hlavou. „Nenechte si od nikoho nic namluvit, i když určitá podobnost tu skutečně je.“

„Takže jste si jista, že to není tamten?“

„Poslyšte,“ řekla. „V životě jsem tohohle chlápka neviděla, ale vážně, vypadá jako ten chlap, co tam byl. Když si budete chtít pořídit dobrý popis, můžete ho vypracovat podle toho zde. Tamten byl asi stejně vysoký a téměř stejně silný, ale byl širší v ramenou, měl jinou barvu očí, jiný tvar úst a naprosto odlišný tvar uší. Všímám si u lidí uší, je to takový koníček. Vzpomínám si, že ten člověk v hotelu neměl na uších vůbec žádné lalůčky.“

„To je důležité,“ řekl polda, „proč jste nám to neřekla hned?“

„Nenapadlo mě to,“ řekla, „dokud jsem si toho pána znovu neprohlédla. Mohu se zeptat,“ obrátila se ke mně, „jak se jmenujete?“

„Lam,“ řekl jsem, „Donald Lam.“

„Fakt,“ řekla, „jste moc podobný tomu chlapovi, co byl v hotelu. Na dálku by se člověk mohl zmýlit.“

„Jste si tím jista?“ zeptal se polda.

„Samozřejmě. Copak jsem nemluvila s tím hostem? Opřel se o pult s doutníky a kladl mi otázky. Tento pán má jiné uši a jiná ústa. Není tak silný, akorát je stejně vysoký… Kde pracujete, Lame?“

„Jsem soukromý detektiv. Toto je Berta Coolová. Pracuji pro ni. B. Coolová – Agentura důvěrného pátrání.“

„Jo, chtěla bych vám říct, abyste se radši vyhnul té bábě, co koukala ve čtvrtém patře ze dveří na chodbu. Říkala mi potom, že bez brýlí viděla jen čmouhu, ale při tom poznala, že to byl mladý člověk, a –“

„To nehraje roli,“ přerušil ji polda.

„Walter – tedy Walter Markham, ten noční recepční – toho na něm taky zrovna moc neviděl,“ řekla Ester Clardová jakoby mimochodem. „Dneska ráno se mě na něco kolem toho ptal a nebyl si jist, jaké měl ten chlap oči a vlasy. Podle všeho jsem ho pořádně viděla jenom já.“

„V tom případě jsme skončili,“ řekl vyšetřovatel.

„Jak se dostanu zpátky tam, kde jste mě sbalili?“

„Pokrčil rameny a řekl: Jeďte autobusem.“

„A kdo mi zaplatí jízdné?“

„No vy.“

„To není správné,“ řekl jsem.

„Myslím, že už jsem přišla o notný kus prvního spánku,“ řekla Ester Clardová, vyndala z kapsy klíče, odemkla západku zámku a vrátila se do bytu. Vzápětí jsme zaslechli klapnutí pojistného zámku.

Celý průvod se hrnul se schodů, Berta Coolová jako poslední. Když jsme byli na chodníku, řekl jsem jí: „Hele, sbalili mě několik set kilometrů odsud. Stálo mě peníze dostat se tam a –“

Poldové otevřeli dveře policejního vozu, vyšetřovatel státního návladního nasedl a dveře se zabouchly. Auto se zvolna odlepilo od obrubníku a my jsme tam zůstali stát.

Bertě Coolové se překvapením rozšířily panenky. „Asi budu sprostá,“ procedila mezi zuby.

Kapitola 12

Jeli jsme do agentury Berty Coolové. Berta vysadila advokáta, pak jsme vyjeli nahoru, šli do její kanceláře a sedli si. Berta vytáhla z dolní zásuvky stolu láhev whisky. „Panebože,“ řekla, „unikls jen o vlásek.“

Přikývl jsem.

„Ten mizera advokát nebyl k ničemu. Vytasil se se dvěma papíry a dál už si nevěděl rady – jako neschopný hráč, který se zbaví všech trumfů a pak průhledně fixluje.“

„Kde jsi k němu přišla?“ zeptal jsem se.

„Já jsem k němu nepřišla. Prokristapána, myslíš si, že nemám špetku soudnosti? Nikdy bych takového moulu nevzala.“

„Ashbury?“ zeptal jsem se.

Nalila každému na dva prsty whisky, zazátkovala láhev a chystala se ji zase uložit. Pak si to rozmyslela. „Hrome, jsem dvakrát větší než ty a potřebuji dvakrát víc, abych se udržela v chodu,“ řekla a přilila si na další dva prsty. „Teď je to ono.“

Přikývl jsem a popíjeli jsme dál.

„Ten Ashbury je kádr,“ řekla. „Zavolal mi, hned jak tě poldové naložili do vozu. Usoudil, že na tebe bude čekat letadlo.

Řekl mi, abych se obrátila na jeho advokáta, vysvětlila mu, oč jde, a jela s ním na letiště. Máme prý si s sebou vzít dokumenty potřebné k splnění úkolu.“

„Jak jste věděli, na které letiště máte jet?“ zeptal jsem se.

„Šmarjá, milánku, jsem tak hloupá, nebo tak jenom vypadám? Zjistila jsem si, které pronajaté letouny jsou venku, ze kterého letiště se piloti vracejí, a zavolala jsem na tamní letiště, aby mě uvědomili hned po tvém odletu. Pak jsem se zastavila pro advokáta a už jsme frčeli. Tak tys už nabalil i tu blondýnku? Božínku, Donalde jak na tebe všechny letí, to je –“

„Nebuď malá, Berto,“ řekl jsem, „to není ten případ.“

„Ty si vždycky myslíš, že to tak není. Ale já to jako žena poznám podle toho, co mají napsáno v očích.“

Ukázal jsem palcem na telefon. „Co myslíš, že zde dělám?“

„Piješ whisky a odpočíváš.“

„Čekám, až zazvoní telefon,“ řekl jsem. „Ta blondýna zavolá, teprve až bude mít jistotu, že je vzduch čistý.“

„Chceš říct, že s ní máš něco dohodnuto?“

„Ovšem.“

„Kolik bude chtít?“

„Pravděpodobně to nebudou peníze, ale něco jiného.“

„Ať je to co je to,“ řekla Berta se zamyšleným pohledem na svou prázdnou sklenku, „je z tebe celá pryč.“

Zapálil jsem si a pohodlně se usadil v čalouněném křesle.

Právě když se Berta chystala něco říct, ostře zazvonil telefon. Berta chňapla sluchátko, přiložila ho k uchu a řekla: „Haló,“ chvíli nic a pak: „Kdo volá? Ano, je zde a čeká na vás.“

Vzal jsem od ní sluchátko a řekl: „Haló“ a ozval se hlas Ester Clardové: „Víš, kdo to je?“

„Hm.“

„Musím s tebou mluvit.“

„Napadlo mě to.“

„Můžeš odejít?“

„Ano.“

„Mohla bych přijít k tobě do bytu?“

„Raději ne.“

„U mě by to tady nebylo dobré. Snad bychom se mohli sejít jinde.“

„Řekni kde.“

„Za čtvrt hodiny budu na rohu Desáté a Centrální. Půjde to?“

„Ano. Teď poslouchej. Bude-li mě někdo sledovat, až odsud odejdu, pokusím se ho setřást. Když to nepůjde, zahraju si s ním na honičku a za půl hodiny budu zpátky. Kdybych tě za další čtvrthodinu na rohu Desáté a Centrální nenašel, znovu mi sem zavolej.“

„Rozumím,“ řekla a zavěsila.

„Dávej si velký pozor, milánku,“ řekla Berta. „Jsi teď mimo podezření. Podle toho, co říkala, nemůže své svědectví prokázat a jim by nebylo moc platné, kdyby tě teď nechali identifikovat tím recepčním. Ta dáma, která stála ve dveřích, bez brýlí pořádně neviděla. Vsadila bych se, že by mě na těch šest metrů nerozeznala.“

„Kam míříš?“

„Řekni té blondýně, ať se jde bodnout. Když je tak důvěřivá, že ti odevzdá všechny své karty, tak se nežinýruj a hraj s nimi.“

„Takhle já nehraju, Berto.“

„Já vím. Jsi sentimentální dobrotisko – ostatně jí nemusíš dát úplné vale. Ať jí Ashburyová taky něco dopřeje, ale ty se do ničeho nehrň.“

Zvedl jsem se a oblékl si kabát a klobouk. „Vezmu si tvé auto. Můžeš jet domů taxíkem. Ráno přijdu.“

„Dřív ne?“

„Ne.“

„Donalde, dělá mi to starosti. Co kdybys přišel později večer ke mně domů?“

„Když se něco přihodí, přijdu,“ řekl jsem.

Sáhla do zásuvky. Z toho, jak sklonila rameno a ohnula loket, jsem vyčetl, že drží v prstech hrdlo láhve a čeká jen na okamžik, kdy vyjdu z kanceláře, aby ji mohla vyndat.

„Na shledanou, milánku,“ řekla.

Vyšel jsem na ulici, sedl do auta, udělal okolo dvou bloků osmičku, zjistil, že mě nikdo nesleduje, a zamířil k Desáté a Centrální. Zahlédl jsem Ester Gardovou, jak jde po Centrální a je asi v půli cesty mezi Osmou a Devátou, ale nehlásil jsem se k ní. Objel jsem dvakrát blok, abych měl jistotu, že ji nikdo nesleduje, a když došla na roh Desáté a Centrální, zastavil jsem jí.

Nasedla a zeptala se: „Vzduch je čistý?“

„Ano.“

„To jsi byl ty, kdo tu před chvílí několikrát projel?“

„Ano.“

„Myslela jsem si to. Nechtěla jsem vypadat zvědavě. Nikdo za mnou nešel?“

„Ne.“

„Jaká jsem dnes večer byla?“

„Fantastická.“

„Jsi mi vděčný?“

„Hm.“

„Jak vděčný?“

„Co si přeješ?“

„Napadlo mě, že bys snad pro mě mohl něco udělat.“

„Snad ano.“

„Chci odsud zdrhnout,“ řekla.

„Odkud?“

„Z města. Ze země. Pryč.“

„Pryč od čeho?“

„Od všeho.“

„A proč?“

„Jsem v průšvihu.“

„Jak to?“

„Policie. Půjdou po mně. Čestně, Donalde, já nevím, proč jsem to dnes večer udělala. Asi proto, že jsi ke mně byl tak ohleduplný – prostě jsem tě nedokázala těm poldům prásknout.“

„Fajn,“ řekl jsem, „tak jdi domů a zapomeň na to.“

„Ne, to nejde. Budou to chtít přešetřit.“

„Jak?“

„S Walterem.“

„S tím nočním recepčním?“

„Ano.“

„Co je s ním?“

„Bude tě identifikovat.“

„Nebude, když mu řekneš, aby to nedělal.“

„Jak tě to napadlo?“

Do té chvíle jsem jezdil jen tak, bez cíle. Teď jsem zajel k chodníku a zastavil, abych s ní mohl mluvit a vidět jí do očí. „Je do tebe blázen.“

„Je strašně žárlivý.“

„Nemusíš mu říkat pravdu. Stačí, když mu řekneš, že nejsem ten chlap.“

„Ne, to nezabere. Podezíral by mě – myslel by si, že jsem se do tebe zabouchla. Bylo by to s ním ještě horší.“

„Kolik chceš?“ zeptal jsem se.

„Nejde mi o peníze. Chci odsud zmizet, odletět do Jižní Ameriky. Když se tam dostanu, postarám se o sebe, a peníze potřebuji jen na přechodnou dobu, stejně jako někoho, kdo ví, jak na to, a kdo by mi s tím pomohl. Ty to dokážeš.“

„Zkus to ještě, jak jsem ti řekl, Ester.“

Zvedla ke mně zrak. Mihla se v něm jiskra nenávisti. „Má to znamenat, že po tom všem, co jsem pro tebe udělala, to nechceš udělat pro mne?“

„Ne, tak to není. Vysvětli mi to s tím odchodem. Jaké máš pro to důvody?“

„Je to tak, jak jsem ti řekla.“

„Ne, není.“

Na chvíli se odmlčela a potom řekla. „Nejsem zde v bezpečí.“

„Proč?“

„Budou… Já… Stane se se mnou to, co se stalo s Jedem.“

„Chceš říct, že tě zabijí?“

„Ano.“

„A kdo?“

„Nebudu nikoho jmenovat.“

„Nepůjdu do toho slepý.“

„Já jsem šla do toho slepá – pro tebe.“

„Je to Crumweather?“ zeptal jsem se.

Když jsem to jméno vyslovil, trhla sebou, odvrátila ode mě zrak a pět šest vteřin hleděla na osvětlené číselníky na přístrojové desce. „Řekněme, že je to Crumweather.“

„A jakou v tom hraje úlohu?“

„Ten obchod s Altou Ashburyovou byl naaranžován. Měli v plánu prodat jí dvě třetiny těch dopisů. Poslední třetina, která obsahovala nejzávažnější dopisy, měla připadnout Crumweatherovi.“

„Co s nimi hodlal udělat?“

„Chtěl Altu Ashburyovou donutit, aby přistoupila na všecko, co potřeboval, aby dosáhl Lassterova osvobození.“

„Znáš ho?“

„Ovšem.“

„A Altu Ashburyovou?“

Přikývla.

„Tak dál.“

„Crumweather se chystal k poslední vyděračské transakci. První dvě platby připadly někomu jinému.“

„A Jed Ringold jí dal třetí svazek dopisů,“ zeptal jsem se, „a všechny obelstil?“

„Ne, a to je na celé věci záhadné. Nedal. Dostala od něho obálku s hotelovými dopisními papíry.“

„Vědělas, že se to chystá udělat.“

„Ne. Nevěděl to nikdo. Byl to jeho soukromý podvod. Domníval se, že může shrábnout peníze a zdrhnout, ale vyvinulo se to jinak.“

„Kde je teď ten svazek dopisů?“

„To nevím. Nikdo to neví. Jed nějaký čas řádně spolupracoval, ale pak se začal zaměstnávat vlastními nápady. Říkala jsem mu, že je to nebezpečné.“

„Ty jsi s Jedem žila?“

„Jak to myslíš?“

„Ty víš, jak to myslím.“

„Jak tě to vůbec napadlo?“

„Žilas, že ano?“

Její oči se setkaly s mými, pak jí zrak sklouzl stranou a neřekla nic.

„Žilas, je to tak?“

Chvíli vyčkávala a pak téměř šeptem řekla: „Ano.“

„Asi bude lepší, když odsud vypadnem. Když k tobě večer přišli, zatloukli na dveře a řekli, že jsou poldové a abys otevřela, hrůzou jsi ztuhla, viď?“

„Že se ptáš. V té situaci by tak zareagoval každý.“

„Bylas v posteli?“

Zaváhala a pak řekla: „Ano, právě se mi podařilo usnout.“

„Nemýlím-li se, otevřela jsi dveře, vyšla na chodbu a dveře za sebou zavřela.“

„Ano, v kapse domácího kabátku.“

„Něco ti teď řeknu. Víš, proč ses tak vyděsila, když jsi uslyšela policii, proč jsi je nepustila dovnitř a mluvila s nimi na chodbě? Protože v bytě někdo byl. Kdopak?“

„To ne! Přísahám, že nikdo! Říkám ti svatou pravdu. Se zákonem to nemělo co dělat. Šlo o něco jiného.“

„Kdy chceš odsud zmizet?“

„Hned.“

Zapálil jsem si cigaretu a dlouho jsem mlčel. Nervózně mě pozorovala. „Tak co?“ zeptala se.

„Musím obstarat nějaké peníze,“ řekl jsem. „Žádné u sebe nemám.“

„Ale můžeš je sehnat, viď?“

„Ovšem.“

„Od Ashburyho?“

„Ano.“

„Kdy je můžeš mít?“

„Až se Ashbury vrátí. Je na severu kvůli nějakému dolování.“

„Byl tam s tebou?“

„Ano.“

„A kdy se vrátí?“

„Měl by zde být každou chvíli. Podle toho, jestli pojede autem nebo poletí.“

„Hele, Donalde, obstarej nějaké peníze, hned jak se vrátí, abych mohla vypadnout. Uděláš to pro mě?“

„Neboj se, postarám se o tebe.“

„Ale co budu mezitím dělat?“

„Pojďme do nějakého hotelu a zapíšeme tě pod nějakým jiným jménem.“

„A co moje šaty?“

„Nech tam všechno a koukej zmizet.“

Chvíli přemýšlela a pak řekla: „Nemám u sebe ani cent.“

„Já něco mám. Na zaplacení účtu v hotelu, drobné výdaje a na pořízení nových šatů to bude stačit.“

„Donalde, ty to pro mě uděláš?“

„Ano.“

„A kam půjdeme?“

„Znám jeden klidný hotýlek,“ řekl jsem.

„Dovedeš mě tam?“

„Ano.“

„Víš, jak to je, Donalde. Samotná ženská bez ničeho v tuhle noční dobu… Tak pojď a zapíšeš se se mnou.“

„Jako manželé?“

„Když chceš?“

„Řeknu, že jsi má sekretářka, žes měla večer spoustu práce a musíš brzy ráno zase pokračovat a že tě chci na těch pár hodin ubytovat v hotelu. Tak to bude nejlepší.“

„Nechají tě tam se mnou?“

„To určitě ne. Vezmu tě nahoru do pokoje a vrátím se dolů. Tady je stovka. Prozatím s ní vystačíš.“

Vzala si stovku, chvíli rozmýšlela a pak řekla: „Asi to tak bude nejlepší. Dík, zlato, jsi férový. Mám tě ráda.“

Nastartoval jsem a zamířil k vyhlédnutému hotelu, vlastně hotýlku v postranní ulici, kde byl po půlnoci jen noční recepční a člověk u výtahu.

Než jsme vešli dovnitř, řekla: „Donalde, to by byl život, kdybych se tak dostala ke zbytku těch dopisů.“

„Jak jsi na to přišla?“

„Chce je Crumweather, potřebuje je Alta a zaplatil by za ně státní návladní, aby mohl připravit proces proti Lassterovi.“

„Státní návladní nemůže nic zaplatit.“

„Může nabídnout něco jiného.“

„Co třeba?“ zeptal jsem se. „Imunitu?“

„Ano, chceš-li to tak vyjádřit.“

„A s kým by o tom jednal?“

Nic na to neřekla.

„Kde myslíš, že ty dopisy jsou?“ zeptal jsem se.

„Čestně, Donalde, nevím,“ řekla, „Jed šel do hotelu zároveň se mnou. Byl trochu vystrašený, že by se něco mohlo stát a že by skončil kvůli vydírání v lapáku. Někdo ho varoval, že si chce Ashbury opatřit detektiva, aby zjistil, co provádí jeho dcera s penězi.“

„Odkud to varování dostal?“

„To nevím, ale věděl to Jed. Řekla bych, že to měl do Crumweathera. Buď jak buď, Jed až do poslední chvíle nechtěl mít ty dopisy u sebe. Vešli jsme do hotelu spolu a já jsem je nesla pod kabátem. Dala jsem mu je těsně před tím, než jsem zašla za pult s doutníky, a vím, že je měl, když vstupoval do výtahu, a… Dolů už nepřišel. Musel se jich zmocnit vrah.“

Obešel jsem vůz, otevřel dveře a pomohl jí vystoupit. Chvíli jsem stál a přemýšlel. „Ve skutečnosti se nejmenoval Jed Ringold?“

„Ne.“

„Jak dlouho to jméno používal?“

„Dva nebo tři měsíce.“

„A jak se jmenoval předtím?“

„Jack Waterbury.“

„Tohle zaregistruj,“ řekl jsem, „protože je to důležité. Jaké jméno bylo na řidičském průkazu?“

„Jack Waterbury.“

„Ještě něco. Když jsem tam přišel a ptal se tě na hazardní hráče, proč ses zmínila o Ringoldovi?“

„Čestně, Donalde,“ řekla, „zmátls mě, naletěla jsem ti. Nevypadals na detektiva, ale na sázkaře z kasina. Takoví lidé k nám občas přijdou za Jedem nebo Tomem Highlandem a pustí se do pokeru.“

„Kdo je Tom Highland?“

„Sázkař.“

„Patří k podniku Atlee?“

„Ano.“

„A bydlí také v tom hotelu?“

„Ano, má pokoj sedmdesát pět.“

„Že bychom si ho prověřili? Ringold vyjel s dopisy nahoru a dolů už se nevrátil, zato je v hotelu Highland – to by nám snad pomohlo najít odpověď.“

„Nemohlo. Highland je nemá.“

„Jak to víš?“

„Protože by se to neutajilo. V té době měli v Higlandově pokoji rozehranou partii pokeru a všichni tvrdí, že Highland vůbec neodešel.“

„Když jde o tento druh vraždy, má obvykle nejdokonalejší alibi ten, kdo ji spáchal.“

„Já vím, ale tihle lidé by nelhali. Jeden z nich byl byznysman. Klepla by ho pepka, kdyby si jen představil, že by mohl být jako svědek do něčeho takového zapleten. A tys sledoval do hotelu Altu, ne?“

„Ano.“

„Požádala tě o to?“

„Ne. Její otec.“

„Co o tom Ashbury ví?“

„Nic.“

„Tak pojď,“ řekla, „nebudeme mluvit venku. Půjdeš na chvíli nahoru?“

„Ne. Obstarám ti pokoj a pak skočím pro nějaké peníze.“

Když vystupovala z auta, podala mi ruku, abych jí pomohl. Byla studená. Šel jsem s ní dovnitř a řekl nočnímu recepčnímu: „To je Evelyna Claxonová. Zavazadla nemá, takže ji zapíšu a zaplatím hned.“

Recepční se na mě skoro ani nepodíval.

Kvůli němu jsem Ester řekl: „Jdi teď nahoru a lehni si, Evelyno. Dobře si odpočiň. Do kanceláře nemusíš ráno chodit, dokud ti nezatelefonuji – bude to spíš až tak okolo deváté, půl desáté.“

Recepční mi podal plnicí pero a registrační lístek. „Tři dolary s koupelnou,“ řekl a dodal: „Pro jednu osobu.“

Zapsal jsem ji a dal mu tři dolary. Zavolal obsluhu výtahu a dal mu klíč od pokoje. Dal jsem liftboyovi deseticent, vzal klobouk a šel.

Došel jsem k vozu, chvíli jsem zůstal stát a pak jsem se vrátil. „Chtěl bych se vás zeptat, jak to vypadá s měsíčním nájemným.“

„Prosím.“

„Nevyhovuje mi,“ řekl jsem, „že moje sekretářka bydlí dost daleko v nějakém zapadákově a že má problémy s cestováním sem a zpátky. Její sestra je zde také zaměstnaná a říkaly si, že by si zde mohly najít společné ubytování. Jaké by bylo měsíční nájemné?“

„Jen za ta dvě děvčata?“ zeptal se.

„Jen za ně.“

„Máme zde velmi atraktivní pokoje, které by jim mohly sloužit k trvalému bydlení.“

„Rohový pokoj?“

„Ne, rohový zrovna ne. Byl by to pokoj obrácený do dvora.“

„Se sluncem?“

„Ano, se sluncem. Nebylo by to moc drahé. Ovšem protože pracují, nebyly by zde během dne, kromě nedělí a svátků.“

„To je rozumné.“

Mezitím se vrátil výtah dolů.

„Až se budou chtít nastěhovat, rád se s nimi dohodnu na nájemném,“ řekl recepční.

„Nemáte náhodou plánek hotelu, abych se mohl podívat na pokoje a ceny? Budu muset upravit své sekretářce plat. Bydlí totiž zatím se svou sestrou doma.“

Sáhl pod pult, vytáhl půdorysný plán hotelu a začal mi ukazovat rozmístění pokojů, když vtom zabzučela ústředna. Přesunul se k ní a já jsem vzal plán, posunul se k recepčnímu, a zatímco přepojoval hovor, pokračoval s ním v hovoru. „A co tyhle pokoje v průčelním rohu? Byly by –“ Nevlídně svraštil čelo a řekl do telefonu: „Mohla byste prosím to číslo zopakovat?“

Držel nad podložkou tužku. Posunul jsem se tak, abych na plán lépe viděl a mohl přečíst číslo, které si zapisoval. Nebylo to zapotřebí, opakoval číslo nahlas: „Nula devět šest čtyři tři dva. Okamžik prosím.“

Vytočil číslo na vnějším spojovacím číselníku, a když se ozval tón, zapojil domácí linku a věnoval se zase mně. „Co jste chtěl vědět?“

„O těch propojených pokojích.“

„To je dost drahé.“

„Tak tedy byste mi mohl říct, na kolik by přišly tyto tři,“ ukázal jsem namátkou. Přešel ke stolu, podíval se na ceník a napsal ceny na proužek papíru tak, aby byly proti číslům jednotlivých pokojů. Papírek jsem přeložil a strčil do kapsy.

„Abyste rozuměl,“ řekl, „v ceně je započítáno všechno – světlo, teplo, úklid včetně výměny ložního prádla každý týden a na přání i každodenní výměna ručníků.“

Poděkoval jsem, řekl nashledanou a odešel. O dva bloky dál jsem našel restauraci s veřejným telefonem. Vešel jsem a vyhledal v telefonním seznamu pod písmenem C jméno Crumweather, C. Layton, advokát, kanceláře v budově Fidelity. Pod tím bylo číslo do bytu: nula devět šest čtyři tři dva.

Víc jsem vědět nepotřeboval.

Kapitola 13

Berta Coolová v křiklavém proužkovém pyžamu z hedvábí a v županu si hověla ve velké klubovce a poslouchala rádio. „Kristepane, Donalde,“ řekla, „proč nejdeš do postele a trochu se nevyspíš? A nedopřeješ trochu spánku i mně?“

„Myslím, že jsem na něco přišel,“ řekl jsem.

„Na co?“

„Oblékni se prosím a pojď se mnou.“

Zpytavě na mě pohlédla. „Copak to asi tentokrát bude?“

„Chystám se uspořádat šou,“ řekl jsem. „Možná se pohádám s jednou ženou. Víš, jak mě ženy využívají, nebudu dost důrazný. Potřebuji tvou morální podporu.“ Berta vydala drásavý vzdech. „Konečně začínáš být rozumnější,“ řekla. „To jediné může omluvit fakt, žes mě zastavil na cestě do postele. Oč jde, týká se to té blondýnky?“

„Povím ti to, až vyjedeme.“

Zvedla se z klubovky a řekla kousavě: „Budeš-li pořád říkat, co musím udělat, měl bys mi zvýšit plat.“

„Až budu mít tvůj příjem.“

Šla kolem mě do ložnice a prkna v podlaze skřípala pod její váhou. „Propadáš velikášství,“ řekla přes rameno a zabouchla za sebou dveře ložnice.

Vypnul jsem rádio, žuchl do křesla, natáhl nohy a snažil se uvolnit. Věděl jsem, že nás čeká tvrdá práce.

Bertin obývací pokoj byl hromadou zbytečných předmětů, stolků, cetek, knih, podnosů, láhví, zašpiněných sklenic, zápalek, magazínů a bůhvíčeho dalšího, a všechno bylo poházeno bez ladu a skladu přes sebe, takže jsem si neuměl představit, jak se z toho všeho odstraňuje prach. V celém pokoji bylo jen jedno jediné uspořádané místo okolo Bertiny velké klubovky, se stojánkem na časopisy na jedné straně a s kuřáckým stojánkem na straně druhé. Rádio bylo na dosah ruky a skříňka s otevřenými dvířky nabízela výběr lahví s lákavým obsahem.

Udělat si pohodlí znamenalo pro Bertu náležitě se uvelebit, aby si to člověk užil a dokonale se uvolnil. U ničeho, co se týkalo jejího osobního pohodlí, neuznávala polovičatost.

Asi za deset minut se vrátila. Zamířila ke krabici od doutníků, naplnila si pouzdro cigaretami a zavřela dvířka skříňky s likéry, přičemž se na mě podezíravě podívala. „Tak jedem,“ řekla.

Nasedli jsme do jejího vozu.

„Kam jedeme?“ zeptala se.

„K Ashburymu domů.“

„Kdo je ta žena, o které ses zmínil?“

„Alta Ashburyová.“

„A co se bude dít?“

„Nevím, ale já na to půjdu tvrdě. Alta se možná bude pokoušet odporovat. Paní Ashburyová má každou chvíli hysterický záchvat. Její manžel jí oznámil, že se s ní rozchází. Řekl jí, že může odjet do Rena. Stoupne jí krevní tlak, bude u ní doktor a pár kvalifikovaných zdravotních sester. Počítá, že se její manžel dříve nebo později vrátí, aby si sbalil nějaké věci a někam zmizel, a chystá se na něho.“

„Do pěkné společnosti mě to taháš,“ řekla Berta Coolová.

„Že jo?“

„A co mám podle tebe dělat?“

„Nebudou-li se do toho ty ženy míchat, bude to v pořádku,“ řekl jsem, „ale když do toho začnou zasahovat, chci, abys je nějak neutralizovala. Alta se možná pokusí o cituplný výstup, ale paní Ashburyová se asi zatvrdí.“ Berta si zapálila cigaretu. „Není to právě nejlepší nápad hádat se s klientovou manželkou.“

„Budou se rozvádět.“

„Chceš říct, že on se chce rozvést.“

„Ano.“

„Od přání je k vlastnímu rozvodu setsakramentsky daleko,“ řekla Berta a významně dodala, „zejména když je tak prachatý.“

„Ale zase na to má.“

„Jenomže za to draze zaplatí,“ řekla Berta a na chvíli se odmlčela, aby mohla vychutnat cigaretu.

Asi v půli cesty cigaretu zamáčkla a upřela na mě oči. „Nemysli si, Donalde, že se z toho tímhle způsobem dostaneš. Na pár věcí bych se tě ráda zeptala, ale moc se bojím odpovědí.“ Potom si zapálila další cigaretu a zbytek cesty zarytě mlčela.

Před Ashburyho rezidencí jsme zastavili. Byla tam zaparkována tři auta. Všude v domě se svítilo. Měl jsem od Ashburyho klíč, ale kvůli Bertě jsem zazvonil a počkal, až nás vrchní sluha pustí dovnitř. Nezdálo se mu to, pohlédl na mě s náznakem nesouhlasu a na Bertu s výrazem zvědavosti.

„Už se pan Ashbury vrátil?“

„Ne, pane. Pan Ashbury zde není.“

„Ani slečna Alta?“

„Ne, pane.“

„A Robert?“

„Ano, pane, Robert je zde. Paní Ashburyová je velmi nemocná. Je u ní lékař se dvěma zdravotními sestrami. Robert je u jejího lůžka. Její stav je kritický.“ Pohlédl na Bertu a řekl: „A promiňte, pane, návštěvy se nepřijímají.“

„To nic, počkáme na pana Ashburyho,“ řekl jsem a šli jsme dovnitř.

„Paní Coolová počká v mém pokoji,“ řekl jsem. „Až pan Ashbury přijde, řekněte mu, že jsem nahoře a že je se mnou paní Coolová.“

„Paní Coolová?“

„Přesně tak,“ řekla Berta a vystrčila na něho bradu jako buldok. „Berta Coolová. Kudy, Donalde?“ Zavedl jsem ji do svého pokoje.

Berta se rozhlédla a řekla: „Zdá se, že žiješ na úrovni.“

„Taky se mi zdá.“

„Krásná rezidence, Donalde. Ashbury do toho musel vrazit spoustu prachů.“

„Vypadá to tak.“

„Být boháč musí být peklo – tedy ne že bych to nechtěla zkusit. To mi připomíná, že potřebuji napsat nějaké dopisy týkající se akcií. Kdy se vrátí Elsie?“

„Za dva tři dny,“ řekl jsem.

„Vyzkoušela jsem už dvě děvčata,“ řekla Berta, „a ani jedna nestojí za nic.“

„Copak? Neovládají těsnopis?“

„Ale ano, a taky píšou na stroji, ale Elsie zvládla za den dvakrát tolik práce než každá z nich.“

„To jsou tedy moc šikovná děvčata,“ řekl jsem.

„Donalde,“ zamračila se na mě, „neříkej mi, že tě Elsie začíná přitahovat. Božínku, jak ty jsi chytlavý na ženy! Stačí, aby ti nějaká žena položila hlavu na rameno a zaplakala, a z tebe hned vyzařuje citová spřízněnost. Vsadila bych se, že skuhrá, jakou má rachotu.“

„Nic neříkala. Mluvil jsem já.“

„A cos jí povídal?“

„Řekl jsem jí, aby to v té nové kanceláři nepřeháněla a odpočinula si.“ Berta vydala zvuk, který vyjadřoval znechucení. „Abych platila holce, která jen vysedává na panímandě a šlechtí si nehty, zatímco já se mohu udřít, abych vystačila s penězi…“ Vtom se vzpamatovala. „Proboha Donalde, proč jsme sem vlastně přišli?“

„Hezky seď,“ řekl jsem, „připravujeme se k zahájení akce.“

„Co chceš, abych dělala?“

„Čekala zde.“

„Ty někam jdeš?“

„Ano, do haly a nakouknout k paní Ashburyové. Jestli uslyšíš, jak se zvýšeným hlasem hádá, přijď dolů. Jinak zde zůstaň, dokud nezačne mela.“

„Jak poznám, že je to její hlas?“

„Nemůžeš si ho splést,“ řekl jsem, vyklouzl z pokoje a sešel potichu dolů. Jemně jsem zaklepal na dveře pokoje paní Ashburyové a pootevřel je.

Paní Ashburyová byla v posteli a měla na čele mokrý ručník. Těžce dýchala a oči měla zavřené, ale když zaslechla, že se pohnuly dveře, hned je otevřela. Očekávala pana Ashburyho a byla připravena sehrát výstup. Když zjistila, kdo to je, oči zase zavřela a zasténala, jako by mě chtěla vyvést z domnělého omylu, že na někoho čeká.

U jejího lůžka seděl Dr. Parkerdale, tvářil se nanejvýš profesionálně a s vážným výrazem jí prsty měřil tep. U nohou jí stála sestra v bílém. Na nočním stolku byly bez ladu a skladu lahvičky a skleničky a věci z lékárničky. Světlo bylo ztlumeno. Naproti seděl u okna Robert. Zvedl ke mně zrak, svraštil čelo a položil prst na rty.

V pokoji byl klid – vznášelo se v něm jakoby zaražené ticho, jaké obvykle provází úmrtní lůžka a pohřby.

Potichu jsem zamířil k Bobovi. „Co se stalo?“ zeptal jsem se.

Doktor na mě přísně pohlédl a hned se zase věnoval pacientce.

„Ztráta koordinace nervového systému,“ řekl Bob.

Jako by šepot dolehl k jejímu lůžku, začala sebou škubat, křečovitě potrhávat rukama a nohama a křivit obličej.

„Ale ale,“ řekl doktor konejšivě a kývl na sestru. Sestra obešla lůžko, odkryla sklenku s nějakou tekutinou, nabrala ji na lžíci, položila paní Ashburyové pod bradu ubrousek a lžíci jí přiložila k ústům.

Paní Ashburyové se objevily v koutcích rtů bublinky, vyprskla několik kapek, pak polkla, zakašlala, zajíkla se, chytila dech a zůstala zase klidně ležet.

„Kde je Henry?“ zeptal se Bob. „Viděl jste ho? Ona ho volá. Telefonoval Bernard Carter, že ho marně hledal ve všech klubech.“

„Pojďte na chvíli ke mně do pokoje, abychom si mohli promluvit,“ řekl jsem.

„Nevím, jestli od ní mohu odejít,“ řekl, starostlivě pohlédl k jejímu lůžku, ale současně už se chystal k odchodu.

Vyšli jsme po špičkách z pokoje. Ve dveřích jsem se ohlédl přes rameno a zahlédl, jak paní Ashburyová při cvaknutí knoflíkové kliky otevřela oči.

Vedl jsem Boba chodbou k svému pokoji. Zdálo se, že je přítomností Berty Coolové překvapen. Představil jsem jí ho.

„Paní Coolová,“ řekl, jako by pátral v paměti, „neslyšel už jsem někde to jméno?“ a pohlédl na mě.

„B. Coolová – Agentura důvěrného pátrání,“ řekl jsem. „Toto je Berta Coolová jako taková. A já jsem detektiv Donald Lam.“

„Detektiv!“ zvolal. „Myslel jsem, že jste znalec džiu-džitsu.“

„To taky je,“ řekla Berta.

„Ale co zde děláte?“

„Zabíjíme dvě mouchy jednou ranou,“ řekl jsem. „Zlepšujeme tělesnou kondici pana Ashburyho a zároveň něco vyšetřujeme.“

„Co vyšetřujete?“

„Sedněte si, Bobe,“ řekl jsem.

Chvíli váhal, pak usedl do křesla.

„Málem jsem se s vámi dnes večer už setkal,“ řekl jsem jakoby mimochodem.

Překvapením zvedl obočí. „Jak tomu mám rozumět?“

„Jak dlouho je vaše matka nemocná?“ zeptal jsem se ho místo odpovědi.

„Od chvíle, kdy jí Ashbury řekl o rozvodu. Panebože, chtěl bych ho dostat do rukou. Ze všech těch sprostých podvodníků, ze všech těch –“

„Vy jste se o tom dověděl až po příchodu domů?“

„Ano.“

„To není moc dlouho, že?“

„Ne. Asi hodinu. Proč se ptáte?“

„Protože, jak už jsem řekl, málem jsem se s vámi dnes večer už setkal.“ S poněkud líčeným údivem zvedl obočí. „Bohužel vám nerozumím.“

„V bytě Ester Clardové. Muselo to s vámi trhnout, když jste uslyšel, že někdo tluče na dveře, a když se ohlásila policie.“ Na zlomek vteřiny dočista ztuhl, ale na výrazu jeho tváře se to sotva projevilo a očima ani nemrkl. Pak na mě pohlédl a řekl: „Nevím, o čem to sakra mluvíte.“ Usedl jsem do křesla a položil nohy na druhé křeslo.

„Byl jste tam s Ester Gardovou, blondýnou, která prodává v hotelu doutníky,“ řekl jsem, „s tou, co byla milenkou Jeda Ringolda.“ Sevřel rty, pohlédl mi zpříma do očí a řekl: „Lžete.“

Berta Coolová potlačila zívnutí a suše řekla: „Tak už prokrista pojďme k věd.“ Pomalu jsem se zvedal z křesla s úmyslem ukázat na něho prstem a přímo ho obvinit. Viděl jsem, že se mu v očích mihl záblesk strachu, patrně si vzpomněl na mou pověst odborníka na džiu-džitsu. „Moment, Lame,“ řekl honem. „Neukvapte se. Neovládl jsem se. Řekl jste to tak přímočaře. Nechci říct, že jste lhář, ale že je vaše tvrzení nepravdivé. Mýlíte se. Někdo vám lhal.“ Těžil jsem ze své výhody. Přivřel jsem oči a řekl: „Asi víte, že bych vás mohl z toho křesla zvednout, svázat jako preclík, hodit do odpadků, a nikdo by vás nerozmotal, dokud by nepřišli odpadky zlikvidovat.“

„Tak jen klídek, Lame, klídek. Nemyslel jsem to tak.“

Berta Coolová si odkašlala a znělo to téměř jako reakce paní Ashburyové na ten lék.

Nepřestával jsem na něho mířit ukazováčkem. „Byl jste dnes večer v bytě Ester Clardové. Byl jste tam, když přišli poldové.“ V jeho zraku se něco pohnulo.

„To s těmi třemi detektivy, kteří se v Altině pokoji zmocnili dopisů, je hovadina. Tři detektivy snad mohlo mít oddělení vražd, ale úřad státního návladního nikdy tři vyšetřovatele neměl a nemohl jim takový úkol svěřit. Tu věc hodila státnímu návladnímu na krk policie a bylo na něm, aby našel svůj vlastní usvědčující materiál.“ Bob se na mě podíval a naprázdno polkl. „Poslyšte, Lame,“ řekl pak, „křivdíte mi. Byl jsem tam. Šel jsem pro ty dopisy, protože vím, co pro Altu znamenají. Kromě matky zde o mně nikdo nemá valné mínění, ale přesto jsem slušný chlap.“

„Jak jste se o těch dopisech dověděl?“ zeptal jsem se.

Skrčil se v křesle a nic na to neřekl.

Bylo slyšet, že na chodbě nastal nějaký rozruch, ozývaly se hlasité protesty, někdo řekl: „To nemůžete,“ zřejmě došlo i k potyčce, a náhle se rozletěly dveře a v průsvitném županu se objevila paní Ashburyová. Zdravotní sestra se ji snažila zadržet, ale paní Ashburyová ji odstrčila. Doktor klusal vedle ní a marně protestoval. Držel ji za paži a stále jen opakoval: „No tak, paní Ashburyová, no tak, paní Ashburyová, no tak, paní Ashburyová.“ Sestra se ji znovu pokusila uchopit, ale doktor se na ni káravě podíval a řekl: „Žádné násilí, sestro. Ona se nesmí prát ani vzrušovat.“ Paní Ashburyová na mě vytřeštila oči. „Co to má znamenat?“ chtěla vědět.

Odpověděla jí Berta Coolová: „Posaďte se, zlatíčko, dejte si pohov a zavřete klapačku.“ Paní Ashburyová vyvalila na Bertu Coolovou oči. „Madam, víte, komu tento dům patří?“

„Nedívala jsem se do adresáře,“ řekla Berta, „ale zato moc dobře vím, kdo se zde stará o zábavu.“ Řekl jsem Bobovi: „Crumweather vás nastrčil, abyste ty dopisy odklidil. Místo abyste mu je dal, dohodl jste se s Ester Gardovou, že některé z nich zpeněžíte…“ Na chodbě se ozvaly rychlé kroky. Otevřenými dveřmi vstoupil Henry Ashbury a dlouhým pohledem zpod brýlí přejel celou společnost.

Paní Ashburyová se podívala na mě, pak na Boba a nakonec na svého manžela. „Ach, Henrýýý! Kdes byl? Chudák Bernard té celou noc hledal. Henry, tohle je nejstrašnější, nejodpornější věc! Henry, drahoušku, já omdlím.“ Zavřela oči a zakymácela se. Doktor a sestra k ní přiskočili a podepřeli ji. Doktor konejšivě mumlal: „No tak, paní Ashburyová, vy se prostě nemůžete vzrušovat.“

„Kdybyste byla tak hodná a šla klidné do postele,“ řekla sestra.

Paní Ashburyová přivírala víčka, až měla oči téměř zavřené. Vydávala chrčivé zvuky a zakláněla hlavu tak, aby mohla škvírami mezi víčky pozorovat, co se děje.

„Henry, drahoušku.“

Ashbury jí nevěnoval pozornost. Díval se na mě.

„Právě tlačím Boba ke zdi,“ řekl jsem. „Myslím, že má prsty v tom, co jste si přál vypátrat.“

„Nemám,“ řekl Bob. „Přísahám, že mi křivdíte. Já –“

„Ukradl část Altiných dopisů,“ udělal jsem za tím tečku.

„Hele, Lame,“ pokusil se Bob vybruslit, „je mi jedno, jestli to dokážete natřít Joe Louisovi s jednou rukou za zády. Ale nebudete –“ Paní Ashburyová viděla, jak její manžel utkvěl zrakem na Bobovi a jak mu zrudla a ztvrdla tvář. Pochopila, že omdlít by nebylo k ničemu dobré. Pevně se postavila na nohy, odstrčila doktora a sestru a řekla: „Tak je to tedy. Najal sis detektiva, aby sem chodil konstruovat proti mému synovi falešná obvinění z hrozných zločinů. Všichni jste slyšeli, co zde bylo řečeno, a dosvědčíte mi to. Henry, za to zaplatíš, a draze. Roberte, drahoušku, pojď s matkou. Nebudeme s těmito lidmi ztrácet zbytečnými řečmi čas. Ráno navštívím svého právníka. Jestli jsem předtím něčemu nerozuměla, teď je mi to naprosto jasné. Henry se tě pokouší do něčeho namočit, aby mě donutil se s ním rozejít.“ Opřela se Bobovi o rameno a zhluboka povzdechla.

Berta Coolová se zvolna zvedla. Tvářila se sebejistě jako mistr provozu, který se chystá rutinovaným způsobem vyřešit nějaký složitý úkol.

Henry Ashbury svraštil obočí, zpod brýlí se podíval na Bertu Coolovou, zvedl ruku a řekl: „Zadržte.“ Na chvíli zavládlo ticho. Berta na mě tázavě pohlédla v očekávání, že jí naznačím, co a jak dál.

Ashbury se ke mně otočil a řekl: „Nech to plavat, Lame. Myslím, že si nějak poradím.“

„To si jen myslíte. Kdybyste věděl, jak na to, nechal bych to plavat, ale máte všechno proti sobě.“

„Doktor dosvědčí, že mi zdravotní stav nedovoluje odpovídat na otázky,“ řekla paní Ashburyová.

„Můžete se spolehnout,“ řekl Dr. Parkerdale. „Co se zde děje, to přesahuje všechny meze.“ Bob uvítal možnost se vytratit. „Pojď, máti, dovedu tě zpátky do postele.“

„Ano,“ pronesla téměř šeptem. „Je to pořád kolem dokola.“

Berta Coolová odstrčila židli, rázně zamířila ke dveřím a kopnutím je zavřela.

Ashbury na ni pohlédl a řekl: „To ne.“

Berta jen hluboce vzdychla. Měla sto chutí do toho zasáhnout a situaci zvládnout, ale sto dolarů denně je sto dolarů a příkazy jsou příkazy.

Sestra přistoupila ke dveřím a Berta ustoupila stranou. Sestra dveře otevřela a doktor s Bobem odvedli paní Ashburyovou do její ložnice.

„Sakra práce,“ řekla Berta Coolová.

„Nemůžeme to riskovat, Donalde,“ řekl Ashbury. „Šlo by to, kdybychom měli šanci, ale doktor se vyzná v tlačeni. U rozvodového soudu to vyvolá hrozný dojem.“

„Šéf jste vy,“ řekl jsem. „Osobně si myslím, že jste zbytečně ustoupil.“ Na konci chodby někdo vyšel ze dveří, zavřel je a zamkl. Do pokoje rázně vstoupil rozhorlený Dr. Parkerdale a řekl: „Málem jste ji zabili.“

„Nikdo ji sem nezval,“ řekl jsem. „Ať se sem Bob vrátí. Chceme se ho na něco zeptat.“

„Nemůže teď od matky odejít. Nebudu odpovídat za následky, jestliže –“

„Nikdo po vás nechce, abyste za něco odpovídal,“ řekla Berta Coolová. „Sám nejlíp víte, že by na tu ženu nestačila ani palice – jenom hraje divadýlko.“

„Madam,“ řekl Dr. Parkerdale, „jako všichni laici máte sklon posuzovat věci podle vnějšího vzhledu. Říkám vám, že jí nebezpečně stoupl krevní tlak.“

„Ať dosáhne třeba bodu varu,“ řekla Berta. „Udělá jí to jen dobře.“

„Považujete její zdravotní stav za vážný?“ zeptal se Ashbury.

„Za velmi kritický,“ řekl doktor.

„Ano,“ ušklíbla se ironicky Berta Coolová, „tak kritický, že si může s vědomím svého lékaře vykračovat halou a shromažďovat důkazy pro rozvodový soud.“ Dr. Parkerdale nemohl nezaregistrovat dosah této poznámky. Beze slova se otočil a zamířil chodbou zpět k ložnici paní Ashburyové. Zaklepal. Dveře se odemkly, otevřely a zase zamkly.

Dveře mého pokoje zavřela nohou Berta.

„Bohužel, Donalde,“ řekl Ashbury, „spolčili se proti nám. Sestra nebude vypovídat jinak než doktor.“ Sáhl jsem pro klobouk. „Zavinil jste si to sám,“ řekl jsem. „Měl jsem dobré karty, ale vyhodil jste mi eso.“

„To mě mrzí.“

„Neberte si to tak. Chcete-li si dnes připsat něco k dobru, začněte o svou manželku projevovat starost.“

„To by jí přece hrálo do ruky.“

„Měl byste jít ve své starostlivosti až tak daleko,“ řekl jsem, „že bude trvat na konzultaci. Najděte si nějakého uznávaného odborníka, ať se sem hned dostaví a změří jí krevní tlak.“ Dlouho na mě hleděl, pak mu pohled změkl a v očích se mu objevila jiskra. Zamířil k telefonu.

„Berto, jdem,“ řekl jsem.

Kapitola 14

Tokamura Hashita seděl na kraji lůžka, mžoural do světla a naslouchal mému návrhu. „Hashito, experti na tyhle záležitosti tvrdí, že džiu-džitsu není k ničemu. Není prý nad nože z tvrzené pryže a prázdné revolvery. Že prý se to může prakticky vyzkoušet a že z tebe nakonec bude šněrovadlo. Jsou ochotni vsadit padesát dolarů. Pokusil jsem se jim předvést, cos mě naučil, a dopadlo to tak, že mě nacpali do popelnice a řekli, že právě tak to udělají s tebou.“ Světlo se mu odráželo v očích, jako by měly lesklou vrstvičku černého laku. „Dovolte prosím,“ řekl. „Zasadíte žalud a za čas je z něho moc veliký dub. Ale z mladého stromku nemůžete mít stavební dříví. Musí se mu dopřát čas, aby vyrostl.“

„No, když myslíš, že to vyjde, jak říkáš, rád si to nechám předvést; ale zatím se věci mají tak, že to vypadá jako propagační akce. Těch padesát dolarů na přijetí jejich sázky mám.“ Vstal, vklouzl do slaměných sandálů, přesunul se ke skříni, otevřel ji a oblékl se. Když skončil, obrátil se ke mně a v očích měl červená světélka.

Vyšel jsem na chodbu. Vzal si plášť a klobouk a šel za mnou dolů, kde už u chodníku čekal taxík a tachometr počítal čas. Celou cestu do sázkařského klubu nepromluvil ani slovo.

Když měl na sobě šaty, byl to docela pohledný chlapík, až na poněkud silné boky. Ale nebyl to tuk, nýbrž silné svaly, a ty mu dodávaly robustní vzhled.

Přistoupil jsem ke stolku s ruletou a pustil se do sázení. Stál několik kroků za mnou a pohrdavě přihlížel.

Vtom mě zahlédla bruneta, která minule přebrala Ester Gardové rande, a rychle odvrátila zrak. O chvilku později nenápadně z místnosti vyklouzla dveřmi s nápisem „Nevstupujte“. Dal jsem Japončíkovi několik žetonů, řekl: „Rozestav je“ a hry jsem zanechal. Bruneta se vrátila, něco řekla chlápkovi u kola rulety a dívala se, jako by mě v životě neviděla.

Japončík postavil žeton na číslo třicet šest. Kulička poskakovala a drnčela, a když se kolo zastavilo, zůstala v žlábku třicet šest.

Krupiér všechny žetony stáhl.

„Můj přítel měl žeton na šestatřicítce,“ řekl jsem.

Krupiér se na mě podíval a zavrtěl hlavou. „Pardon, asi jste se zmýlil.“

„Čerta jsem se zmýlil,“ řekl jsem a obrátil se k Hashitovi. „Kam jsi ten žeton položil, Hashito?“ Položil silný ukazováček na šestatricítku.

„Bude si to muset vyřídit se šéfem,“ řekl krupiér. Zčistajasna se vedle mě ocitl nějaký muž a řekl: „Tudy.“ Bylo to tak prosté, tak vzdálené filmovým výjevům, kde vás vezme z každé strany jeden muž se sevřenými rty – prostě jste postaven do situace, že musíte protestovat, je vám řečeno, abyste se obrátil na manažera, a dovedou vás ke dveřím s nápisem „Nevstupujte“.

„Pojď se mnou, Hashito,“ řekl jsem. Člověk, který nás doprovázel, zůstal venku a zavřel za námi dveře. Zámek cvakl, byl to pravděpodobně elektrický pojistný zámek, ovládaný tlačítkem někde na manažerově stole.

Manažer byl chlapík s tenkými rty, vysedlými lícními kostmi, šedýma očima a s nervózníma rukama. Jeho dlouhé, štíhlé prsty vyvolávaly dojem křehkosti. Měl ruce básníka, hudebníka – nebo hazardního hráče.

Pohlédl na mě a řekl: „Posaďte se, Lame,“ pak upřel tázavý pohled na japončíka.

„Tenhle chlápek položil žeton na šestatřicítku,“ řekl jsem. „Vyšla mu šestatřicítka, a krupiér všecky žetony stáhl.“

„Dolarové žetony?“ zeptal se manažer.

Přikývl jsem.

Otevřel zásuvku, vyndal sloupec stříbrných dolarů a postavil ho před japončíka. „Tak prosím,“ řekl, „jsou vaše.“ Pak upřel zrak na mě a řekl: „Když vás tady mám, Lame, můžete si sednout k tomu stolu tamhle a napsat prohlášení, že jste byl v době vraždy Jeda Ringolda v jeho pokoji, že jste prohledal jeho kapsy a vzal z nich šek na deset tisíc dolarů, splatný v hotovosti.“

„Jděte se vycpat,“ řekl jsem.

Otevřel krabici na doutníky, kterou měl na stole. Víčko se se zvláštním cvaknutím otevřelo, ale uvnitř byly jen cigarety. Jednu si vzal a krabici zase zavřel. Pohnul krabicí sotva o vlas, ale patrně byla spojena se stolem a bylo v ní signální zařízení s linkou, která procházela stolem a pod kobercem.

Otevřely se dveře a vstoupili dva muži.

Muž za stolem řekl: „Prohledejte je.“

„Stůj a ani se nehni,“ řekl jsem Hashitovi.

Muži přišli blíž, přejeli nám rukama po těle a zase odstoupili. „Jsou čistí, Sigu,“ řekl jeden z nich.

Manažer znovu ukázal na stůl a řekl: „Tak už s tím psaním začněte, Lame,“ řekl.

„To ode mě chcete, abych strčil hlavu do oprátky?“

„Jen napište pravdu,“ řekl. „Nikdo vám neublíží.“

„Vím po čertech dobře, že mi nikdo neublíží.“

„Pokud nebudete zlobit,“ dodal.

„Mám dojem, že nemáte čerstvé informace. Sbalili mě poldové a snažili se mi ten hotelový pokoj přišít. Řekl bych, že jste to narafičili. Ale nevyšlo to. Svědkové mě nebudou identifikovat.“ Zareagoval velmi podrážděně. Řekl Japončíkovi: „Peníze jste dostal, tak co ještě…“ Japončík se na mě podíval.

„To ho těší,“ řekl jsem.

„Tak ho vyprovoďte.“

Oba muži zamířili k Japončíkovi. Zůstal s uvolněnými svaly klidně stát, ale z jeho postoje vyzařovala síla.

Když došli až k němu, řekl jsem: „Tak, Hashito, ať tu sázku vyhrajeme.“ Jeden z mužů ho chytil za ramena a začal ho postrkovat.

Nestačil jsem sledovat, co se vlastně děje. Ve vzduchu to byla samá ruka samá noha. Zdálo se, jako by se s nimi Japončík ani moc nehmoždil. Pohazoval s nimi, jako by pořádal varietní představení s kuželkami.

Manažer otevřel zásuvku u stolu a sáhl dovnitř.

Jeden z mužů prolétl vzduchem hlavou dolů a nohama nahoru a narazil při tom na obraz na zdi. Sklo prasklo a muž, obraz i rám spadly na zem.

Chňapl jsem po manažerově ruce.

V tu chvíli druhý muž vytrhl z kapsy revolver. Koutkem oka jsem zahlédl, jak ho Hashita chytil za zápěstí, zkroutil mu paži, otočil se okolo své vlastní osy, vrazil mu rameno do podpaždí, trhnutím paže ho přehodil přes hlavu a mrštil jím na manažera.

Chlápek narazil současně na stůl, manažera a jeho zbraň. Otáčivé křeslo s třesknutím prasklo, zásuvka stolu se rozbila na třísky a chlap zůstal ležet na zemi.

Hashita se na ně nedíval. Hleděl na mě a v očích mu nepřestávala jiskřit červená světélka.

„Tak vidíš, Hashito,“ řekl jsem, „vyhráls.“

Hashita se ani neusmál. Upíral na mě zrak a v jeho pohledu bylo něco zlověstného.

Zpoza stolu se vyškrábal jeden z mužů a vrhl se dopředu.

V ruce měl revolver. Japončík se naklonil nad stůl a hranou otevřené ruky ho sekl do předloktí.

Muž bolestí zavyl. Jeho paže dopadla zároveň s revolverem na stůl. Zbraň se od stolu odrazila, ale paže zůstala na stole ležet, protože muž neměl dost síly, aby jí pohnul.

Hashita obešel stůl a věcně obhlížel výsledek akce.

Pustil jsem se do práce. Pokud to dovolovaly okolnosti a čas, prohlédl jsem co nejdůkladněji stůl. Manažer na mě hleděl se země s výrazem boxera omámeného úderem.

„Kde máte ty Ashburyho dopisy?“ zeptal jsem se.

Neodpověděl. Možná mě ani neslyšel, a kdyby slyšel, asi by nevnímal, co říkám.

Pokračoval jsem v prohlídce stolu. Našel jsem smlouvu, podle které měl C. Layton Crumweather rozhodující podíl akcií Zábavní společnosti Atlee. Našel jsem zprávu o čistém zisku a hrubém příjmu, přehled operativních výdajů – ale žádné dopisy adresované Altě Ashburyové. Byl jsem nesmírně zklamán.

Vtom se otevřely postranní dveře. Vystrčil z nich hlavu nějaký člověk, vyjeveně se rozhlédl a hned zase zmizel.

„Fajn, Hashito,“ řekl jsem, „to je všecko.“

Další postranní dveře vedly na soukromou toaletu a do koupelny. Odtud pak bylo možno projít do kanceláře, při jejímž spatření by zbledl závistí i prezident banky. Zdálo se, že nebyla nějaký čas používána. Na stole a na židlích byl prach. Napadlo mě, že by to mohla být Crumweatherova kancelář. Vedly odtud dveře na chodbu a na zadní schodiště. Sešel jsem s japončíkem dolů.

Potřásli jsme si rukou a dal jsem mu padesát dolarů ze svého účtu výdajů. Nechtěl si je vzít. V očích mu pořád sršely červené jiskry. „Žák prosí váženého mistra o prominutí. Žák se mýlil.“ Uklonil se toporně, s chladnou zdvořilostí. „Mistr byl moc hloupý,“ řekl. „Dobrou noc a už nikdy prosím nechoďte.“ Nasedl do taxíku a jel domů.

Rozhlížel jsem se po dalším taxíku.

Jeden zahýbal k chodníku. Dal jsem znamení a pokynul taxikáři, že pasažéra vystřídám. Přikývl, zastavil, vyskočil a otevřel dveře.

Z auta vystoupil C. Layton Crumweather.

Pohlédl na mě a na tváři mu pohrával srdečný úsměv. „Aha,“ řekl, „pan Lam, zájemce o pozemky s ropou. Jakpak to vypadá, pane Lame?“

„Velmi dobře,“ řekl jsem.

Zatímco mi potřásal rukou, stoje po mé pravici a stále se usmívaje, pokračoval v konverzaci. „Jak vidím, dokončil jste jednání v Zábavní společnosti Atlee.“

„Předpokládám, že vám ta brunetka zatelefonovala, hned jak dala hlášku manažerovi,“ řekl jsem.

„Milý mládenče,“ řekl, „nemám tušení, o čem to mluvíte. Občas v této restauraci pojím –“

„A mám akcie sázkařského podniku nad restaurací,“ dokončil jsem.

„Sázení!“ ohradil se. „Jaké sázení? O čem to mluvíte?“ Zasmál jsem se.

„Já žasnu, pane Lame. Chcete říct, že se v té restauraci hrají hazardní hry?“

„Nechte toho, prosím vás,“ řekl jsem.

Pořád mě držel za pravou ruku. „Nezaskočíte si do restaurace na něco malého?“

„Děkuji, ale jejich káva mi nechutná. Pojďme do té restaurace naproti.“

„Tam je káva úplně strašná.“

Crumweather ne a ne pustit mou ruku. Ohlédl se přes rameno ke vchodu do restaurace, jako by na něco čekal, ale nic se nedělo. Konečně mi ruku neochotně pustil. „Neřekl jste mi o té ropě.“

„Vyvíjí se to dobře,“ řekl jsem.

„Mimochodem, zjistil jsem, že máme nějaké společné přátele.“

„Opravdu?“

„Ano. Slečnu Ashburyovou. Slečnu Altu Ashburyovou. Dovolil jsem si ji poprosit, aby přišla zítra odpoledne ke mě do kanceláře. Vím, že je to velmi oblíbená mladá žena a že pro ni není snadné najít si čas, který by vyhovoval mrzoutskému starému advokátovi, ale vy byste na ni mohl zapůsobit, aby tam ve svém nejvlastnějším zájmu přišla.“

„Když ji uvidím, řeknu jí to.“

„Tak si přece pojďte vypít šálek kávy.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Díky, ne.“

„Byl jste tam?“ zeptal se a obrátil hlavu k budově.

„Byl“

Přejel mě zrakem, jako by hledal nějaké známky násilí.

„Měl jsem tam nějaké jednání,“ řekl jsem, „a pro všechny zúčastněné dopadlo velmi uspokojivě.“

„Aha.“ Roztáhl tvář do širokého úsměvu. „Dobře jste udělal, Lame. Chlapče, projevíte-li ducha spolupráce, nikdo vám nebude působit nesnáze. Těší mě, že se na věci díváte jako my. Můžeme vás potřebovat.“ Znovu natahoval ruku, ale dělal jsem, jako bych si toho nevšiml.

„No nic,“ řekl jsem, „už musím jít.“

„Když si teď rozumíme, myslím, že nám to spolu půjde mnohem líp,“ řekl Crumweather. „Nezapomeňte prosím, že chci, aby slečna Ashburyová zítra odpoledne zcela určitě přišla do mé kanceláře.“

„Na shledanou,“ řekl jsem a nastoupil do taxíku.

Zatímco jsem taxíkáři udával adresu Alty Ashburyové, stál Crumweather na chodníku a nepřestával se na mě usmívat.

Kapitola 15

Když jsem vcházel do hotelu, kde jsem nechal Ester Gardovou, bylo osm čtyřicet. Ústřednu obsluhovala mladá žena. Požádal jsem ji, aby zavolala pokoj slečny Claxonové a řekla jí, že v hale čeká pan Lam.

„Slečna Claxonová se odhlásila,“ řekla.

„Kdy?“ zeptal jsem se.

„Někdy v noci.“

„Mohla byste zjistit, kdy to přesně bylo?“

„Raději se zeptejte v pokladně,“ řekla.

K okénku s nápisem „Pokladna“ přišel úředník, který měl na starost evidenci pokojů, a řekl: „Zaplatila předem.“

„To vím, ale chci vědět, kdy se odhlásila.“

Úředník začal prohlížet karty v registratuře, pak si všiml nějaké poznámky napsané tužkou v záznamníku. „Odešla dnes ráno asi ve dvě hodiny,“ řekl.

Poděkoval jsem a zeptal se ho, jestli nemám nějaké vzkazy.

Prohlédl hromádku obálek a řekl, že tam pro mě nic není.

Z kabiny v restauraci o několik domů dál jsem zavolal Bertě Coolové. V kanceláři ani v bytě to nikdo nezvedal.

Nasnídal jsem se a mezi dvěma šálky kávy si zakouřil. Vzal jsem si noviny, přelétl očima titulky a přečetl si sportovní zprávy. Znovu jsem Bertě zavolal do kanceláře. Tentokrát tam byla.

„Něco nového?“ zeptal jsem se.

„Kde jsi, Donalde?“

„V telefonní budce.“

Její hlas zněl opatrně. „Zdá se, že policie zaznamenává ve vyšetřování Ringoldovy vraždy pokrok.“

„Tak?“

„Ano. Některé poslední události si ale nedovedou vysvětlit.“

„Například co?“

„Někdo vnikl do toho hotelového pokoje, zřejmě dnes brzy ráno, a obrátil ho vzhůru nohama. Čalouny byly rozřezány, záclony strženy, koberce roztrhány, obrazy vyrvány z rámů – prostě hrozná spoušť.“

„Žádná stopa?“

„Zřejmě žádná. Policajtům není moc do řeči. Musela jsem si opatřit propašovanou informaci.“

„To mi ani neříkej.“

„Do čeho se chystáš pustit, milánku?“

„Budu jen tak obcházet.“

„Volali z kanceláře pana Crumweathera. Zdá se, že se po tobě pan Crumweather moc shání.“

„Říkal, co chce?“

„Ne. Chtěl s tebou jenom mluvit.“

„Upovídaný starý otrapa, že jo?“

„Hm. Donalde, dej si pozor.“

„Dávám.“

„Víš přece, že bys byl Bertě k ničemu, kdybys hajal v pokoji se železnými mřížemi.“

Zahrál jsem si na překvapeného a ublíženého: „Chceš snad říct, že bys mi zastavila plat, kdybych musel do vězení za to, že se snažím vyřešit případ jedné obchodní společnosti?“

Bertu to úplně vzalo. „To si piš, že bych ti zastavila plat, ty nestydatý prcku,“ a práskla telefonem tak, že to zaznělo, jako by se utrhla vidlice.

Vrátil jsem se pod tímto dojmem k dalšímu šálku kávy a pak jsem šel do Crumweatherovy kanceláře.

Slečna Sykesová, jen mě spatřila, řekla: „Moment“ a spěchala do Crumweatherova pokoje. Za chvíli byla zase zpátky. Nebyla tam ani minutu, ale po mém soudu z toho padesát sekund zabralo udílení pokynů.

„Prosím, pane Lame, můžete jít dál.“

Crumweather byl celý rozzářený. Podal mi kostnatou ruku a přetékal srdečností jako žadatel o půjčku, když vítá bankovního odhadce, který přišel ocenit záruční nemovitosti.

„Tak jen pojďte dál, Lame,“ řekl, „jste vy ale čilý mládeneček – setsakramentsky agilní! Vyznáte se v tlačenici, jen co je pravda. To se musí říct.“

Posadil jsem se.

Crumweather svraštil obočí a začal chladně uvažovat. Posunul si brýle nahoru a pozorně mě zkoumal. Aby zmírnil svůj přísný pohled, nasadil strnulý úsměv.

„Co jste dělal od našeho minulého setkání, Lame?“

„Přemýšlel.“

„To bylo chytré – ten váš nápad s ropnou společností. Ale rád bych věděl, čím to, že jste zvolil právě ten postup.“

„Připadal mi dobrý.“

„To tedy bezesporu byl! Až příliš. Rád bych věděl, kdo vás k tomu navedl.“

„Nikdo.“

„Něco muselo proniknout ven. Někdo o mně mluvil, člověk v mém postavení si nemůže dovolit, aby někdo zpochybňoval jeho odborné renomé.“

„Chápu.“

„Fámy se šíří, víc a víc komolí skutečnost a bezmezně ji překrucují.“

„To je fakt.“

„Pokud jste se něco doslechl o mé právnické praxi a přišel tehdy za mnou proto, že se šeptalo, že umím obejít zákon o regulaci prodeje cenných papírů – pak tedy musím vědět, odkud vítr vane. Chci být velkorysý – ano, vděčný.“

„Nic jsem se nedoslechl.“

Přivřel oči. „Beru to,“ řekl ironicky, „prostě se vám ten nápad zčistajasna vylíhl v hlavě. Řekl jste si: ‚Zajdu ke Crumweatherovi a vytáhnu to z něho. A jak ho nejlíp přimět k otevřenosti? Aha, už to mám. Řeknu mu, že chci obejít zákon o regulaci prodeje cenných papírů‘.“

„Správně.“

„Blbost!“

Vyfoukl jsem kouř z cigarety.

Chvíli mě pozoroval a pak řekl: „Víte co, budu vám říkat Donalde, protože mi připadáte jako chlapec – ne že bych vás pokládal za nezralého, ale prostě proto, že jsem mnohem starší než vy a mám o vás otcovský zájem.“

„Skutečně?“

„Opravdu. Jste velice bystrý. Něčím jste mi blízký. Zajímal jsem se trochu o vaši minulost – chápete, co mě na vás zajímá?“

„Chápu.“

Rozzářil se a zachichotal. „To bych řekl.“

Chvíli jsme mlčeli a Crumweather pak pokračoval: „Vím, že máte právnické vzdělání. Velmi zajímavé. Považuji právnické vzdělání za skvělý základ úspěšnosti v každé oblasti lidského úsilí.“

„Především v právnickém podnikání,“ řekl jsem.

V záklonu se hlasitě zasmál: „Máte smysl pro suchý humor, milý hochu, velmi zajímavé. Řeknu vám, člověk s tak pronikavou vnímavostí by si mohl v právnickém podnikání přijít na pěkné peníze – kdyby měl správné konexe. Pro mladého advokáta je velmi obtížné otevřít si kancelář, financovat nákup knih a zařízení a nakonec čekat, až začnou chodit klienti.“

„To je mi jasné.“

„Ale najdou se jednotlivci se zavedenou právnickou praxí, kteří ochotně uváží možnost nabídnout schopným mužům partnerství.“

Nic jsem na to neřekl.

„Donalde, vím, že jste měl s komisí pro stížnosti spor týkající se právnické etiky. Řekl jste jednomu klientovi, jak spáchat vraždu, a odmítl jste právní odpovědnost.“

„Nic takového jsem mu neřekl. Mluvil jsem jen o abstraktním právu.“

„Komise to neakceptovala a konstatovala, že jste se dopustil chyby.“

„Ano, ale nakonec to dobře dopadlo. Fakticky se takový přístup osvědčil.“

Pootočil se v křesle tam a sem a zachichotal se. „Ano, skutečně,“ připustil. „Náhodou znám jednoho člena komise pro stížnosti. Když jsem mu tu záležitost připomněl, označil ji za složitou.“

„Máte široký okruh zájmů,“ podotkl jsem.

„Občas ano – ne ve fyzickém, ale v duševním smyslu. Mám za to, že člověk, který chce upínat mysl k vyšším cílům, si musí uchovávat maximum tělesné energie.“

„No dobrá,“ řekl jsem, „přestaňme kolem toho chodit jako kočka okolo horké kaše. Kde je Ester Clardová?“

Třel si sukovitými prsty dlouhou kostnatou čelist. „Jsem rád, že jste to nakousl. Říkal jsem si, jak na to přivést řeč.

Já –“

Vtom se otevřely dveře a nahlédla do nich sekretářka. „Meziměstská,“ řekla, „volá –“

Z Crumweatherovy tváře rázem zmizel úsměv, jako by si strhl masku. Rty se mu zkroutily a oči nepřátelsky ztvrdly. „Říkal jsem vám, že nechci být vyrušován. Řekl jsem vám co a jak. Jděte to vyřídit a ne –“

„Je to Valleydale. Ten pán říká, že je to strašně důležité.“

Crumweather chvíli přemýšlel. „Tak já to vezmu.“

Natáhl ruku a zvedl sluchátko. Z jeho tváře nebylo možno nic vyčíst, jen jeho oči svědčily o krajním soustředění. Po chvíli se ve sluchátku ozvalo klapnutí a Crumweather řekl: „Haló… Ano, Crumweather. Co si přejete?“

Nic jsem neslyšel, jen jsem pozoroval jeho tvář. Zamračil se, pak zvedl obočí a sevřel rty. Vrhl na mě rychlý pohled, aby se přesvědčil, jestli snad s pomocí nějakého psychického odposlouchávání nejsem schopen slyšet sdělení, které mu přichází sluchátkem do levého ucha. Výraz mé tváře ho uklidnil, ale jeho chování prozrazovalo silný sklon k záludnosti a tajnůstkářství. Přiložil k mluvítku pootevřenou dlaň pravé ruky jako nálevku.

Po nějaké chvíli dal ruku s mluvítka a řekl: „Musíte mít naprostou jistotu, že neuděláte nějakou chybu,“ a hned zase položil ruku zpět.

Poslouchal dál a zvolna přikývl. „Dobře. Průběžně mě informujte.“

Pak naslouchal poněkud déle a řekl: „Tak dobře. Nashledanou.“ Zkoumavě se na mě podíval, sevřel levou ruku v pěst, položil na ni prsty pravé ruky a mačkal klouby, až praskaly. Zvedl telefon a řekl sekretářce: „Chci volat ven.“ Při vytáčení čísla si dával dobrý pozor, abych ho nemohl sledovat.

„Haló, tady Crumweather… Dobře teď poslouchej. Ty operace se musí provádět obráceně. Dosud jste prodávali, teď musíte kupovat… Okamžitě přestaňte prodávat a skupte, co jste už prodali… Ták… Teď to nemohu vysvětlovat. Dělej jak říkám… Zřejmě na tom bylo víc, než sis myslel… Všechno bylo přesně tak, jak jsi… Dejme tomu, že někdo mluvil tři minuty a že všechno, co za ty tři minuty řekl, se náhodou ukázalo jako pravda, a to v daleko větším měřítku, než by se ten člověk odvážil snít… Tak… Není moc času. Brzy se to provalí. Svolej všechny a fofrem do toho.“

Zavěsil a obrátil se ke mně. Chvíli mu trvalo, než si začal vybavovat, kde jsme rozhovor přerušili.

„Ester Clardová,“ připomněl jsem mu.

„Aha,“ řekl a na tváři se mu opět usadil navyklý ztrnulý úsměv. „Víte, Donalde, že jste na tu mladou ženu udělal pozoruhodný dojem?“

„Fakt?“

„Fakt. Myslím to naprosto vážně.“

„To mě těší.“

„Aby ne. Moc vám to prospěje. Ale jako starší a moudřejší člověk, a mohu-li říct i jako starší přítel vás chci upozornit, že by se se mnou měla poradit, dřív než se rozhodne pro nějaké drastické řešení.“

„Vy se s ní znáte z dřívějška?“

„Ovšem, je to velmi milá mladá žena. Velmi milá.“

„Nepochybuji.“

„Oceňuji velkorysost, s jakou se vás snaží chránit,“ řekl Crumweather, „ale nemohu jí to schvalovat.“

„Ne?“

„Ne, ani na chvíli. Zoufalý muž je ovšem schopen téměř čehokoli, ale ani pak nemohu kladně ocenit, když se muž zapomene tak, že připustí, aby se žena ocitla v postavení faktického spoluviníka, spolupachatelky vraždy.“

„Samozřejmě.“

„V tom smyslu jsem to vysvětlil i Ester Clardové. Možná vás bude zajímat, Donalde, že jsem s ní dnes dopoledne mluvil. Měl jsem s ní v půl jedenácté schůzku a přesvědčil jsem ji, aby udělala tu jedinou správnou věc, totiž zavolala poldům a upřímně se přiznala, že vás chtěla chránit.“

„Chcete říct, aby odvolala své prohlášení?“

„Přesně tak.“

„Půjde-li teď na lavici svědků a odpřísáhne, že jsem to byl já, kdo přišel do hotelu, nebude jí tato identifikace moc platná.“

Spokojeně se usmál, „To je pravda, Donalde, to je pravda. Právnicky uvažujete vskutku velmi bystře, ale co kdyby řekla, že jste ji podplatil, aby vás neidentifikovala, a že za tento úplatek poldům lhala, ale že jí pak kompetentní právník vysvětlil, že by se fakticky stala spolupachatelkou? A protože, Donalde, myslíte jako právník, lehce si spočítáte, jak by to dopadlo.“

„To jistě.“

„Myslel jsem si to.“

„Moc chytře vymyšleno,“ řekl jsem.

„Děkuji,“ řekl a zazubil se. „Sám jsem to pokládal za velmi povedené.“

„Tak dobře, co tedy ode mě chcete?“

Úsměv mu zmizel s tváře. Upřel na mě zrak a řekl: „Chci ten poslední svazek dopisů, které měl Ringold dodat v té obálce.“

„Proč?“

„Donalde, jako právník se na to nemusíte ptát.“

„Ale já se ptám.“

„Můj klient bude souzen pro vraždu,“ řekl. „Je to jeden z těch případů, ve kterém bude porota jednat spíše předujatě než se zřetelem na důkazy. Ty dopisy by mohly porotu proti mému klientovi zaujmout a následky by byly katastrofální.“

„Když se jich zmocníte, proč je tedy nezničíte?“

Překvapením zamrkal. „Myslím, že nerozumím, Donalde.“

„Vy jste ty dopisy dostal,“ řekl jsem. „Chtěl jste, aby byly zničeny, takže by je státní návladní nemohl použít. Ale na to, abyste je spálil sám, jste byl příliš mazaný. Rozhodl jste se, že je přenecháte ke spálení Altě a že za tuto výsadu zaplatí třicet tisíc dolarů. Dopisy by zmizely stejně spolehlivě, jako kdybyste k nim přiložil zápalku sám, a vy byste měl k dobru třicet táců.“

Chvíli tu myšlenku obracel v hlavě a potom zvolna přikývl. „To by byl skvělý nápad, Donalde, vskutku skvělý. Jak jsem vám říkal, dvě hlavy jsou vždycky lepší než jedna. Mladý člověk, je-li vynalézavý, myslí na věci, které může starý člověk snadno přehlédnout. Určitě musíte ten návrh na partnerství uvážit. Znamenalo by to pro vás kariéru, milý hochu.“

Vzápětí jeho pohled ztvrdl. „Zatím však, Donalde, nezapomínejte, že ty dopisy chci. Nenechám se jen tak odstavit, ani si ze sebe nenechám dělat legraci. Při všem uznání vaší vynalézavosti a inteligence ty dopisy chci.“

„Kolik mám času?“ zeptal jsem se.

Podíval se na hodinku. „Třicet minut.“

Zamířil jsem ke dveřím. Chtěl mi potřást rukou, ale zatvářil jsem se, jako bych jeho pracku přehlédl.

Šel jsem do kanceláře naší agentury. Berta si pronajala další stroj a stůl a dala si je tam dopravit. Děvčata už se s prací lépe obeznámila, obě ťukala do klávesnice ostošest. Zamířil jsem ke kanceláři Berty Coolové a otevřel dveře.

Berta četla noviny a v ruce, plné prstenů, držela vyřezávanou dlouhou špičku ze slonoviny s cigaretou. „Panebože, Donalde, kolem tebe se fakt pořád něco děje.“

„Něco nového?“

„Telefonáty. Spousta telefonátů,“ řekla. „Nechtějí se představit. Chtějí vědět, kdy zde budeš.“

„Cos jim řekla?“

„Že nevím.“

„Muži, nebo ženy?“

„Ženy,“ řekla, „podle hlasu mladé. Božínku, já nevím, čím to na ně působíš. Pochopila bych to, kdybys byl jeden z těch lhostejných cyniků, ale ty rozhodně nepatříš k ideálům divadelních návštěvnic. A pokaždé se do nich zblázníš jako ony do tebe – i když trochu jiným způsobem. Ty nehledáš erotické dobrodružství, Donalde, nýbrž stavíš ženy na piedestal a zbožňuješ je. Protože mají sukně, považuješ je za něco zvláštního, vznešeného a ušlechtilého. Kristepane, Donalde, z tebe nikdy nebude dobrý detektiv, dokud nepoznáš, že žena je prostě jen samice určitého zoologického druhu.“

„Ještě něco?“

Zabodla do mě oči a řekla: „Nebuď drzý, Donalde. Koneckonců tě zaměstnávám.“

„A já ti vydělávám sto dolarů denně.“

To zabralo. „Sedni si, milánku,“ řekla. „Nevšímej si Berty. Berta má dnes po ránu trápení, protože se v noci moc nevyspala.“

Posadil jsem se do křesla pro klienty.

Zazvonil telefon.

„To je další ženská, která ti volá,“ řekla Berta.

„Zeptej se, kdo to je,“ řekl jsem. „Když je to Ester Gardová nebo Alta Ashburyová, tak jsem zde. Jinak jsem pryč.“

„Ztratit hlavu pro tyhle dvě ženy zároveň!“ řekla Berta. „Gardová je obyčejná běhna a Alta Ashburyová je bohatá dívka, která v tobě vidí jen novou hračku. Bude si s tebou hrát, dokud tě nepoláme, a pak tě vyhodí na smetí, aniž –“

Telefon nepřestával zvonit. „Raději to zvedni,“ řekl jsem.

Berta zvedla telefon a vyštěkla: „Prosím. Haló!“

Když teď Elsie Brandová neobsluhovala ústřednu, vyřizovala si telefonáty sama, a to ji štvalo.

Chvíli poslouchala a bylo vidět, jak se jí mění výraz tváře. Zrak jí ztvrdl. „Kolik?“ řekla a poslouchala dál. Vrhla na mě rychlý pohled a řekla: „Ale nechápu proč… No, nejste-li oprávněn… Kdy tedy… Hrome, pořád mě nepřerušujte, když chci něco říct. Ale poslyšte, nejste-li oprávněn to ujednání splnit, jak to, že jste… Rozumím. Kolik? Zavolám vám během odpoledne a řeknu vám… Ne, dnes odpoledne… Ne, v jednu ne. Později. Řekněme okolo třetí… Tak dobře, kolem druhé.“

Zavěsila a rozpačitě se na mě podívala.

„Něco kolem toho případu?“ zeptal jsem se.

„Ne, něco jiného. Tuhle sem přišel jeden pán a říkal, že by chtěl se mnou tři minuty mluvit. Řekla jsem mu, tři minuty a víc ani ň. Když přetáhl, zarazila jsem ho. Myslel si, že mě zaujal a že ho nechám mluvit dál, ale přepočítal se… Sakra, čemu se směješ, Donalde?“

„Ničemu,“ řekl jsem a po chvíli jsem se zeptal: „Kolik za to chtějí?“

„Kdo?“

„Ti, co ti prodali akcie.“

„Jak víš, že to byli ti, co mi prodali akcie? Jak vůbec víš, že jsem nějaké akcie koupila? Strkáš nos do mých záležitostí? Lezeš mi do stolu? Nebo jsi –“

„Nech toho,“ řekl jsem. „Čtu v tobě jak v knize.“

„Vypadá to tak!“

„Není těžké na to přijít,“ řekl jsem. „Je to starý fígl podvodníků a leckdo na něj naletí.“

„Tak povídej.“

„Přijde podvodník a řekne tomu, koho chce napálit, aby mu dal tři minuty na vysvětlení lukrativního návrhu. Ačkoliv tři minuty už uplynuly, chlap pokračuje. Jeho oběť chce ukázat, že se nenechá tahat za nos, a upozorní ho, že časový limit vypršel. Přitom se nezeptá na to, nač by se jinak zeptala. Je to nátlakový způsob prodeje akcií.“

Berta na mě pohlédla, polkla naprázdno, zvedla telefon, vytočila číslo a řekl: „Zde Berta Coolová. Rozmyslela jsem se, přijímám… Dobře, za hotové. Nechci žádné šeky.“

Prudce zavěsila.

„Kolik nabídli?“ zeptal jsem se.

„Do toho ti nic není. A co teď vůbec děláš?“

„Získávám čas.“

„Jak tomu mám sakra rozumět? Jsi najat, abys řešil případ vraždy a –“

„Pusť z hlavy,“ přerušil jsem ji, „že se máme zabývat vraždou. Máme dostat z kaše Altu Ashburyovou.“

„Ta je na tom hůř než předtím.“

„Ale pořád ještě jsme najati.“

„Tak se do toho dej a makej.“

„Vždyť máme denní honorář, ne?“

„No jo.“

Zapálil jsem si cigaretu.

Zamračila se na mě a řekla: „Někdy bych tě vzteky roztrhla, Donalde. Cos ksakru udělal Takamuru Hashitovi?“

„Nic. Pročpak?“

„Volal mi a řekl, že už další lekce nebudou.“

„Asi jsem se ho dotkl.“

„Jak?“

„Řekl jsem mu, že je džiu-džitsu dobré pro tělocvičnu, ale podle tvrzení některých lidí prý se párkrát ukázalo, že v podmínkách normálního života není k ničemu. Dokážou prý v nestřeženém okamžiku vytáhnout prázdné revolvery a dát soupeřovi nakládačku. Slíbil jsem mu padesát dolarů –“

„Padesát dolarů!“ přerušila mě výkřikem. „Čích padesát dolarů?“

„Ashburyho.“

Částečně se uklidnila. „A co na to Hashita?“

„Vzal ty prachy.“

„A jak to dopadlo?“

„Vyhrál.“

„Snad bys tedy měl v těch lekcích pokračovat?“

„Hashita má asi pocit, že to na něho někdo narafičil.“

„Donalde, jak můžeš vědět, že byl ten tříminutový gag nějaký fígl? Nikdy jsem o tom neslyšela.“

„O kolik tě natáhli?“

„Vůbec mě nenatáhli. Dostanu dvakrát víc, než jsem zaplatila.“

„Blahopřeji,“ řekl jsem.

Chvíli jen seděla a zabodávala se do mě pohledem. Potom řekla: „Jednoho krásného dne dostaneš vyhazov.“

„Třeba půjdu sám. Crumweather mi nabízí partnerství.“

„Kdo že?“

„Crumweather, ten advokát.“

Berta Coolová se naklonila nad stůl. „Tak poslyš, milánku, ty se přece nechceš vrátit k právničině. Víš, jak by to dopadlo: stejně jako vždycky. Vybuduješ si dobrou praxi, a potom nějak naštveš ty intelektuálské hlupáky ze sdružení advokátů, skončíš na dlažbě a znovu budeš hledat práci. U mně máš pěkný flek a můžeš se ještě vypracovat. Můžeš –“

„Mohu mít asi tak desetinu toho, co bych měl v právnické praxi.“

„Ale máš jistou budoucnost, milánku, a přece bys Bertu neopustil, když na tebe spoléhá.“

Z vedlejší kanceláře k nám dolehly vzrušené hlasy a rychlé kroky. Dveře se rozlétly a v nich se objevila Ester Clardová. Jedna ze sekretářek jí vykukovala přes rameno a dávala posunky najevo, že tomu nemohla zabránit.

„Jen pojď dál, Ester,“ řekl jsem.

„Nikam nepůjde,“ řekla Berta Coolová. „Co je to za způsob, takhle mi vrazit do kanceláře! Hezky půjde zpátky, posadí se a počká, až bude ohlášena –“

„Tady si sedni,“ řekl jsem, vstal z křesla pro klienty a nabídl jí ho.

„Ať je to, kdo je to,“ řekla Berta, „nikdo nebude –“

Zavřel jsem nové sekretářce dveře před nosem a řekl: „Oč jde, Ester?“

„Ten advokát chce, abych té podrazila, ale já jsem ti přišla říct, že to neudělám.“

„A jemu řeklas, že to uděláš?“

Na okamžik odvrátila zrak, řekla: „Ano“ a na vysvětlenou dodala: „Musela jsem.“

„Hele, Donalde,“ řekla Berta Coolová, „nemůžeš do těchhle věcí zasahovat a rozhodovat o nich. Nemůžeš sem zvát lidi –“

„Ona chce, abys odešla,“ řekl jsem Ester Clardové.

Ester Clardová vstala. Měla opuchlé oči, bylo znát, že plakala. „Jen jsem chtěla, abys to věděl, Donalde.“

„Volalas mu večer?“

„Komu?“

„Crumweatherovi.“

„Ano.“

„Proč?“

„Je mým přítelem… No, není to nezištné přátelství, ale on –“

„Poslyš, Donalde,“ skočila nám do toho Berta Coolová, „tohle si musíte na místě vyřídit. Nejde o to, jestli budeme s tou slečnou jednat. Jde o to, kdo sakra tuhle agenturu řídí. A vy –“

„Chce, abys odsud odešla,“ řekl jsem Ester. „Snad bychom raději měli jít.“ Zamířil jsem ke dveřím. Bertě to okamžitě došlo, vzepřela se rukama o opěradla svého křesla a snažila se rychle z křesla vstát. „Ty zde zůstaň,“ křikla na mě. „Chci vědět, oč v tomhle případě jde. Nemůžeš po mně chtít, abych se něčeho domýšlela. O co se Crumweather pokouší? Jaký podraz chce –“ Otevřel jsem dveře a Ester Gardovou vyprovodil.

„Donalde, ty skrčku, slyšels, co říkám! Hned se vrať a –“

Za tím, co pokračovalo, se zavřely dveře. Prošel jsem s Ester kolem vykulených sekretářek. Právě když jsme vycházeli na chodbu, dveře Bertiny kanceláře se rozletěly, ale Berta věděla, že by nás nedostihla; příliš ji handicapovala její váha a rozložitost. Zůstala stát ve dveřích.

„Poslyš, Ester,“ řekl jsem na chodbě, „Potřebuji vědět jednu věc. Ale nelži mi. Kdo ti dal ty dopisy?“

„Viděla jsem je, teprve když je měl Jed Ringold, a nemám ani tušení, kdo mu je dal.“

„Bob Tindle?“ zeptal jsem se.

„Asi ano, ale nevím to.“

Zastavil jsem se u výtahu a stiskl tlačítko. „Měl Ringold nějaký byt mimo hotel?“

„Ne.“

„Žádné jiné místo, kde by se zdržoval?“

„Jen u mě,“ řekla.

Dveře agentury se otevřely a svou neobratnou chůzí vyšla Berta Coolová. Červené světlo výtahu, který jsem přivolal, se rozsvítilo právě ve chvíli, kdy do našeho poschodí vyjel sousední výtah a vyšli z něho dva muži. Jeden z nich zamířil k agentuře, druhý se podíval na nás, zastavil se a řekl: „Je to dobré, Bille. Je tady.“

Oba k nám přistoupili a jeden z nich ukázal odznak. „Tak se pojďte trochu projet, kamaráde,“ řekl.

„Smím vědět, s kým?“ zeptal jsem se.

„Se mnou.“

„Co to má znamenat?“

„Přeje si s vámi mluvit státní návladní.“

„Já s nikým mluvit nechci. Jsem v jednom kole.“

Detektivové nás strčili do výtahu, který byl na cestě dolů. Berta Coolová křikla: „Počkejte na mě. Chci dolů.“

Zatímco se snažila zrychlit chůzi, muž obsluhující výtah čekal. Někdo ve výtahu se zachichotal.

Když Berta nastoupila, výtah se zahoupal. Obsluha zavřela dveře. Berta Coolová se otočila obličejem ke dveřím a bezděky při tom zatlačila ostatní cestující dozadu. Na mě ani nepromluvila.

Sjeli jsme rovnou do přízemí. Za štítky se jmény firem vedla dlouhá chodba k stánku s cigaretami poblíž vchodu do budovy. První vystoupila Berta Coolová a zamířila ven. Ustoupil jsem, aby mohla vystoupit Ester Clardová. Detektiv po mé pravici řekl: „Podrž tu holku, Bille,“ a vystrčil mě do chodby. Stáli tam další tři muži a obklopili nás. Když jsme vykročili, řekl jsem detektivovi: „Tak moment. Oč jde?“ Neodpověděl mi. U stánku na čištění bot měl čistič v práci nějakého zákazníka. Nevěnoval jsem tomu člověku zvláštní pozornost, až když vzrušeně vykřikl: „Tamhle je! To je on!“ Naše skupina se zastavila. Pohlédl jsem tím směrem a zjistil, že muž, který si dal čistit boty, je noční recepční z hotelu, kde došlo k té vraždě. Ukazoval prstem na mě.

Detektiv se zazubil a řekl: „Tak, kamaráde, tady máš svou lajnu a tohleto je tvá identifikace.“ Otočil se zpátky k výtahu a řekl: „Už sem vezmi tu ženskou, Bille.“

Dělo se toho moc najednou. Zubící se detektiv řekl třem mužům, kteří mě doprovázeli: „Chlapci, můžete jít. Pamatujte, až vám zavoláme, že musíte být k dispozici.“ Berta Coolová se ani neotočila a šla k telefonní kabině na konci chodby. Namačkala se do ní, ale nemohla dovřít dveře. Viděl jsem, jak vhodila minci a vytočila číslo. Přiblížila ústa k mikrofonu, aby nikdo zvenčí neslyšel, co říká. Hotelový recepční seskočil s křesla s jednou botou vyčištěnou, druhou špinavou a s ohrnutými záložkami kalhot. Vzrušeně poskakoval, ukazoval na mě prstem a říkal: „To je on. To je ten chlapík. Vždycky bych ho poznal.“

Spatřil Ester a spěchal k ní. „Hele, Ester, tamhle je ten chlápek. To je on. To je –“

„Co blázníš, Waltere,“ řekla Ester, „to není ten pán. Trochu je mu podobný, ale není to on.“

V tváři se mu zračil úžas a překvapení. „Vždyť je to on. S nikým si ho nemůžeš splést. Je –“

„Má stejnou postavu,“ řekla Ester, „a zhruba stejné proporce, ale ten, co přišel do hotelu, byl trochu víc při těle a řekla bych o rok dva starší.“

Recepční se na mě upřeně díval a rozpačitě váhal. „Nebuďte jak malej, člověče. Ona se s ním tahá a snaží se ho chránit.“

Recepční viditelně zbledl a řekl: „To není pravda! Ester, to přece není pravda! řekni mu, že lže.“

„To se ví, že lže,“ řekla Ester.

„Ovšem že lže. Ester prodává u pultu doutníky a kdekoho škádlí, ale ve skutečnosti –“

„Kecy,“ řekl detektiv. „Vodí vás za nos. Copak jste slepý, člověče? Ten chlap si užívá na váš úkor. A proč ona zde vlastně je? Jela s ním dolů výtahem. Sbalili jsme je, právě když jeli do jejího bytu.“

Recepční sklouzl očima s detektiva na Ester a pak na mě. Viděl jsem mu na očích, jak se v něm vzmáhá nenávist. Vykřikl: „O Ester to není pravda, ale toto je ten muž. Odpřisáhnu, že je to on.“

Detektiv se na mě zazubil. „Tak co, kamaráde? Je to tak?“

„Ne,“ řekl jsem.

„Tak to je tuze špatné. Asi nějaký omyl v identifikaci. Chcete policii přispět k objasnění případu?“

„Ovšem.“

„Tak zajdeme do toho hotelu a obhlédneme to.“

„Ne, nepůjdeme,“ řekl jsem. „Buď to projednáme tady, anebo navštívíme státního návladního.“

„Tak to ne, kamaráde. Půjdete do hotelu.“

„Co myslíte, že tam najdete?“

„No, můžeme se tam trochu porozhlédnout. Rádi bychom si prohlédli ostří vašeho nože a podívali se, jestli se nehodí do té dírky ve dveřích.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Hodláte-li mi něco přišít, navštívím advokáta.“

„Tak poslyšte, kamaráde, pokud jste vinen, prosím, jen tak dál a vyčkávejte. Nic neříkejte a najděte si advokáta – ale pokud jste nevinen a nechcete, aby se vám něco přišilo, raději nám to pomozte objasnit.“

„Jsem ochoten přispět vám k objasnění, ale nenechám se vláčet po ulicích.“

„Kam chcete jet?“

„Do Ashburyho rezidence,“ řekl jsem.

„Proč?“

„Mám tam něco na práci. A taky tam mám šatstvo.“

Všiml jsem si, že se detektiv poťouchle zatvářil.

„Fajn,“ řekl, „vezmeme si taxi a zajedem k Ashburymu.“

„A co to auto, ve kterém jste přijeli?“ zeptal jsem se.

„To bude dost přeplněné.“ řekl.

Šel zpátky k Ester Clardové a řekl: „Tak co, slečinko, jste na rozcestí. Buď budete identifikovat tohoto chlápka, anebo budete zatčena jako spolupachatelka. Co si vyberete?“

„To není on.“

„My víme, že je to on. Máte poslední možnost se rozhodnout. Jak si ustelete, tak si lehnete.“

Berta Coolová, která šla k výtahům a zaslechla část rozhovoru, řekla: „Copak to není zastrašování svědka?“

Detektiv na ni pohlédl a vztekem zrudl. „Pokračujte v chůzi,“ řekl. „To je věc policie.“ Ohrnul klopu blůzy a ukázal svůj odznak.

„Prdlajz,“ řekla Berta Coolová. „Před tímhle kouskem plechu nesednu na zadek. Neklame-li mě sluch, vy tady tomu děvčeti říkáte, že má dvě možnosti: buď křivé svědčit, a pak se jí nic nestane, anebo říct pravdu, a v tom případě ji zatknete jako faktickou spolupachatelku.“

„Jděte se bodnout,“ řekl detektiv podrážděně.

„To potěšení vám neudělám,“ zavrkala Berta.

Ester Clardová trvala na svém. „To není on.“

Noční recepční Markham řekl: „Ester, ty víš, že je to on. O co ti vlastně jde? Proč bys mu měla pomáhat? Co pro tebe znamená?“

„Je to pro mě cizí člověk,“ řekla. „Nikdy předtím jsem ho neviděla a neviděls ho ani ty.“

Detektiv, který mě měl na starost, řekl: „Bille, vezmi je k Ashburymu. Pojedeme taxíkem. Nechci, aby bylo to děvče s Lamem pohromadě, a ty dávej pozor, aby nemluvila s tím nočním recepčním.“

„Až si třeba vymluví plíce,“ řekl druhý detektiv. „Připravuje si proces sama proti sobě.“

Ester se obrátila k nočnímu recepčnímu: „Kdyby ses na něho tehdy dobře podíval, Waltere, nemohl bys říct, že je to jedna a táž osoba. Neviděls ho tak dobře jako já. Tys –“

„Slyšeli jste, co jsem řekl,“ připomněl detektiv.

„Tak co mám sakra dělat? Mám snad –“

Detektiv, který si mě vzal na starost, vzal Markhama za rameno a řekl: „Vy pojedete s námi.“

Markham šel a kolem kotníků mu plandaly ohrnuté kalhoty. Jeli jsme taxíkem. Ostatní jeli v policejním voze, který nám sirénou uvolňoval cestu. Nikdy jsem se nedověděl, jak se dostala na místo Berta, ale je fakt, že se dokázala našeho tandemu držet. Když jsme zastavili u Ashburyho domu a vystoupili, detektiv se na ni podíval a řekl: „Už zase vy. Kam myslíte, že se s touhle partou protlačíte? Zmizte odsud.“

„Tenhle mládenec u mě náhodou pracuje,“ řekla Berta, „a tak jsem zavolala právníka, který zde bude asi za deset minut. Pan Ashbury chce se mnou mluvit, a když mě nepustíte dovnitř, budete mít na krku žalobu o náhradu ušlého zisku.“

„Žádné advokáty tady nepotřebujeme,“ řekl detektiv. „Potřebujeme si jen ujasnit některé věci. Lam může učinit přímé doznání, a tím to skončí.“

Berta se ironicky uchichtla.

Detektivové se mezi sebou šeptem poradili a pak jsme všichni vstoupili do domu.

„Je slečna Ashburyová doma?“ zeptal se jeden z detektivů vrchního sluhy.

„Ano, pane.“

„Sežeňte ji. Ať sem hned přijde.“

„Ano, pane. Koho mám ohlásit?“

Detektiv obrátil klopu blůzy. „Zákon,“ řekl.

Vrchnímu sluhovi to nebylo nutno říkat dvakrát.

Zaslechl jsem Altiny spěšné lehké kroky. Na jednom z posledních schodů, odkud mohla přehlédnout místnost, se na chvíli zastavila. Nikdo jí nemusel nic vysvětlovat. Chvíli měřila příchozí očima, jakoby většíma než jindy, pak přistoupila blíž a zeptala se: „Copak je to, Donalde?“

„Návštěva s osobním doprovodem,“ řekl jsem.

Ozval se detektiv, který zřejmě akci řídil: „Vy jste Alta Ashburyová?“

„Ano.“

„Vy jste si najala tohoto pána, aby vám opatřil nějaké dopisy?“

„Nic takového jsem neudělala.“

„A co zde dělá?“

„Dává mému otci hodiny kondičního cvičení.“

„Nesmysl.“

Dotčeně se napřímila a její výraz přiměl detektivy k opatrnosti. „Toto je dům mého otce,“ řekla. „Myslím, že vás nepozval, a určitě jsem vás nepozvala já.“

„Seržante, neměli bychom mu sejmout otisky prstů?“ řekl Bill.

„Dobrý nápad.“

Uchopili mě za ruce, a i když jsem se bránil, přidrželi mi zápěstí a vzali otisky prstů.

„Tak spusťte, Lame,“ řekl Bill. „Nemá smysl chodit okolo toho jako kočka okolo horké kaše. Vaše otisky se shodují s těmi, které jsme našli v hotelu.“

„Tak je někdo podstrčil.“

„Ano, to známe. Někomu jste na ten večer půjčil své ruce.“

„Ukažte mi, kde se shodují,“ řekl jsem.

Detektivové dali hlavy dohromady a začali mé otisky srovnávat s nějakými fotografiemi, které měli s sebou. Z hořejší chodby k nám dolehl zvuk kroků a po schodech sestupovala paní Ashburyová s Bernardem Carterem. Byl poněkud znepokojen a podle okolností byl připraven buď ztropit scénu, nebo zahrát divadýlko.

Jakási těžkopádná důstojnost zjevu paní Ashburyové zapůsobila na detektivy víc než běžné patricijské způsoby Alty Ashburyové. Začali být zdrženliví.

„Co se děje?“ zeptala se paní Ashburyová.

„Dopadli jsme vraha,“ řekl jeden z detektivů a ukázal na mě hlavou.

„Donalda!“ zvolala překvapeně.

Přikývl.

Ozval se rychlý dupot nohou; z kulečníkového pokoje přiběhl Bob a stanul ve dveřích. Alta Ashburyová si stoupla ke mně a řekla: „Už sem jde táta.“

Přišel ve chvíli, kdy poldové ještě v hloučku srovnávali otisky prstů. Viděl jsem, že jim to nějak nevychází. Všelijak fotografie posunovali a natáčeli a zachmuřeně zkoumali otisky, které mi před chvílí sňali. Byl jsem rád, že jsem tehdy v hotelu pamatoval na rukavice.

Ashbury si stoupl vedle mě.

Seržant si šel promluvit s nočním recepčním Markhamem. Markham budil dojem člověka, který si je svým zjištěním jist stále nezvratněji. V jednom kuse horlivě přikyvoval. Přesunuli se k Ester Gardové a o něčem spolu šeptali. Ester neustále jen vrtěla hlavou.

„Co se to tu děje, Donalde?“ řekl Ashbury. Berta Coolová ho vzala pod paží, poodešla s ním a šeptem ho informovala.

„Nějak vám to nejde dohromady,“ řekl jsem seržantovi. „Chtěli jste celý případ rozlousknout, není to tak?“

„Jasně, moudrá hlavo,“ řekl, „spusťte a vysypte to. Ještě než skončíme, budete zpívat jinou písničku.“

Ukázal jsem hlavou na Bernarda Cartera.

„Proč se nepodíváte na jeho prsty?“ zeptal jsem se. „Zkuste, jestli se nehodí.“

„Nesmysl. Člověk, kterého hledáme, má vaši postavu, vaše proporce – zkrátka, vás hledáme!“

„Jak chcete,“ řekl jsem, „ale nepodíváte-li se na jeho prsty, budete muset poděkovat sami sobě, že jste propásli příležitost, jak se dostat dál.“

Nebýt toho, jak se Carter zatvářil, myslím, že by ho nechali být.

Polda k němu zamířil a řekl: „Jenom běžná kontrola.“

Carter schoval ruce za zády. „Jak si to sakra představujete? Koho chcete sekýrovat? Postarám se, abyste na to pořádně doplatili.“

Zapálil jsem si cigaretu.

Poldové si vyměnili pohledy a pak Cartera obklopili.

Dost se bránil, nejdřív vyhrůžkami, pak pokusy se jim vytrhnout, ale bez úspěchu. Nakonec mu otisky prstů sňali. Stačil jediný pohled na otisky a na fotografie, následovala krátká porada a jeden z poldů sáhl po poutech.

„Bernarde, co to má znamenat?“ zeptala se paní Ashburyová. „Co to dělají?“

„To je falešné obvinění!“ zaječel. „To nepřipustím!“ Vytrhl se poldům a zamířil ke dveřím.

„To by stačilo, kamaráde,“ řekl seržant.

Carter vletěl do dveří a dal se do běhu chodbou. Polda vytáhl revolver. Paní Ashburyová vykřikla.

„Budu střílet!“ zaječel polda. „Na mou duši, budu!“

Slyšeli jsme, jak se Carter zastavil. Polda k němu zamířil.

„Tohle už celou záležitost dovede k brzkému konci,“ řekl jsem Ashburymu, a když jsem se obrátil, setkal jsem se s Altinýma očima.

Kapitola 16

Berta Coolová nás našla v solariu. Pohlédla na mě a řekla: „Donalde, milánku, je mi záhadou, jak to děláš, ale zřejmě sis sáhl do kouzelného sáčku a vytáhl první cenu.“

„Přiznal se?“ zeptal jsem se.

„Ne, ale ty otisky souhlasí. Našli u něho revolver a podle mínění poldů je to ta vražedná zbraň. Rychle to odvezli na balistiku.“

Alta mi pohladila ruku.

Berta stála a dívala se na nás. „Takže končíme, Donalde,“ řekla. „Dál už je to věc policie. Jedem zpátky.“

„Kam zpátky?“ zeptala se Alta.

„Zpátky do práce.“

„Vždyť je v práci.“

„Pracuje teď na něčem jiném. Tenhleten případ už je vyřízen.“

Sebejistě vykráčela ze solaria.

„Chceš něco zkusit?“ zeptal jsem se Alty.

„Co?“

„Je ještě jedno místo, kde by ty dopisy mohly být.“

V naléhavé obavě se rozhlédla, zda nikdo neposlouchá. „Kde?“ zeptala se.

„Máš zde auto?“

„Hm…“

Vyklouzli jsme zadním vchodem, nasedli a vyjeli ze dvora.

Každou chvíli bylo slyšet sirény, přijížděla policejní auta. „Řekni mi, Donalde, jak jsi na to přišel?“

„Byl jsem hlupák,“ řekl jsem.

„Ty a hlupák!“

„Hm.“

Zasmála se.

„Připadalo mi to jako domácí záležitost,“ řekl jsem. „Musela být. Ester Clardová věděla o pohybu dopisů, o všem, co se zde dělo. Když mě poldové vedli do jejího bytu, byla by je tam pustila, ale jen mě uviděla, zůstala na chodbě. Pochopil jsem, že je v bytě někdo, koho znám. Skoro určitě to musel být Bob. Tipoval jsem ho jako hlavního aktéra, ale něco v tom nehrálo. Přehlédl jsem to nejlogičtější.“

„Co? Snad nechceš říct, že Carter vnikl do mého pokoje a –“

„Ne,“ řekl jsem, „ale tvá nevlastní matka. Ještě se ti to nerýsuje? Ty jediná bylas pro otce skutečný domov. Když jsi byla pryč a on byl ponechán sám sobě, cítil se zoufale osamělý. Nic by ti neřekl, protože si říkal, že máš právo na svůj vlastní život, že se dříve nebo později provdáš a stejně od něho odejdeš. Rozhodl se tedy, že se podle toho zařídí a založí si nový domov. Pak ses vrátila a on si uvědomil, že ze sebe nechal udělat blázna. Paní Ashburyová měla o všem přehled a různé náznaky v tvém počínání jí poskytly klíč.“

„Chceš říct, že se zmocnila dopisů?“

„Ano.“

„Proč?“

„Aby tě zatáhla do případu vraždy Lassterovy manželky a úplně tě zdiskreditovala. Domnívala se, že tak ovládne situaci.“

„A co s nimi udělala?“

„Dala je Carterovi, aby je odevzdal státnímu návladnímu. Carter je svěřil Jedu Ringoldovi, protože s ním nechtěl být v přímém kontaktu. Ringold viděl příležitost, jak sbalit dvacet táců a přitom mít ještě dost dopisů pro státního návladního. Jenže o ty prachy hazardem přišel, a tak se rozhodl prodat i ty zbývající.

Tvůj otec zjistil, že někomu dáváš velké peníze. Od něho se to dověděla paní Ashburyová. Carter přišel na to, že Ringold tvou nevlastní matku podvádí. Ona chtěla, aby ty dopisy dostal státní návladní, ale Carter chtěl státnímu návladnímu dodat jen některé z nich. Ringold, kterého hnala touha po zisku, měl naspěch a dopustil se chyby tím, že zašel příliš daleko.“

„Ale já tomu pořád ještě nerozumím,“ řekla.

„Crumweather ovšem o dopisech věděl, protože mu to řekl Lasster; když se člověk ocitne ve vězení na základě obvinění z vraždy, řekne svému advokátovi všechno. Crumweather chtěl mít jistotu, že jsou dopisy zničeny. Předpokládal sice, žes je spálila, ale chtěl se o tom ujistit.

Crumweather Cartera znal, měl s ním obchodní styky a věděl, že může do vašeho domu kdykoli vstoupit. Vysvětlil mu tedy, že by bylo dobré, aby se přesvědčil, zda byly dopisy skutečně zničeny.

Carter se s tím pak určitě svěřil paní Ashburyové. Ta v tom spatřila příležitost, jak oklamat Crumweathera, zatáhnout tě do skandálu a znepříjemnit ti život tak, že by ses raději odstěhovala hodně daleko a už se zde nikdy neukázala.

Vnikla do tvého pokoje a dopisů se zmocnila. Dala je Carterovi a řekla mu, aby je nesvěřoval Crumweatherovi, ale pro jistotu odevzdal přímo státnímu návladnímu.

Carter byl ochoten na radu paní Ashburyové Crumweathera přelstít, navíc v tom viděl příležitost, jak si finančně přilepšit. Svěřil dopisy Ringoldovi i s povídačkou o krádeži, určenou pro tebe, a s nabídkou, že je můžeš na tři splátky dostat zpět. Podle tohoto plánu mělas dva svazky dopisů koupit ty, třetí svazek měl být odevzdán státnímu návladnímu. Ringold a Carter by si tak mohli dvacet tisíc dolarů rozdělit, a přitom by paní Ashburyová nepřišla zkrátka, protože dopisy, které by se dostaly státnímu návladnímu do rukou, by obsahovaly to nejpodstatnější.

Jenže Ringold se rozhodl podrazit všechny. Řekl si, proč dávat státnímu návladnímu poslední svazek a dostat za to nanejvýš poděkování prokurátorovy kanceláře – a tu neměl právě v lásce.

Pak si uvědomil, že Carter jeho úskok prohlédne a dostane ho do obtížné situace. Nakonec přišel na spásnou myšlenku, totiž vsugerovat ti, žes od něho poslední svazek odkoupila. Šek by si nechal proplatit a svazek by fakticky odevzdal státnímu návladnímu.

Carter však neměl k Ringoldovi důvěru a paní Ashburyové se zdálo, že to všechno moc dlouho trvá. Při tom rozhovoru, jehož část jsi nepozorovaně zaslechla, tvá nevlastní matka Carterovi říkala, aby věc trochu urychlil a namočil tě do toho.“

„Jak k té vraždě došlo?“ zeptala se.

„Carter neměl v úmyslu nikoho zabít,“ řekl jsem, „ale věděl, že se chystáš jít za Ringoldem, a patrně se obával nějakého podfuku. Vzal si v tom hotelu nějaký jiný pokoj, zjistil si, že je čtyřistajedenadvacítka prázdná, odemkl zámek skupinovým klíčem, v příhodnou chvíli proklouzl spojovacími dveřmi a schoval se v koupelně. Zjistil si všechno potřebné a chtěl se vykrást, ale mezitím jsem do toho pokoje přišel a spojovací dveře zamkl, takže se nemohl dostat zpátky. Ringold ho v koupelně překvapil, a tak z toho byl trapas.

Tím se Carter fakticky prozradil. Proto se tě snažil zastrašit tvrzením, že tě viděl v době vraždy někde poblíž. Úplně přitom přehlédl, že tím přiznává i svou vlastní přítomnost v těch místech; jak by tě tam jinak mohl uvidět?“

„K ničemu se nepřiznal. Má nevlastní matka mu hodlá opatřit advokáta a budou se tvrdě bránit,“ řekla zamyšleně.

„Jejich věc,“ řekl jsem na to.

„Ale neobjeví se v tom i ty dopisy?“

„Pokud se k nim nedostane státní návladní, tak ne.“

„A kde vlastně jsou?“

„Podívej se na to takhle. Neví to Carter, neví to Ester Clardová a neví to ani Crumweather. Ten pokoj v hotelu byl prohledán, a to důkladné. Dopisy měl naposledy Jed Ringold, když vstoupil do hotelu. Z hotelu už neodešel a zřejmě tam zůstaly i dopisy.“

„Donalde, tak jak to vlastně je? Chceš snad říct, že jsou ukryty v nějakém jiném pokoji?“

„Snad,“ řekl jsem, „ale nakolik znám jeho povahu, asi by to neriskoval.“

„Co s nimi tedy udělal?“

„Podíváme se na to?“ řekl jsem.

Zajel jsem na poštu, přistoupil k okénku označenému nad přepážkou písmeny ‚Q až Z‘ a řekl: „Jack Waterbury prosím.“

Znuděný úředník prolistoval hromádku obálek a podal mi jednu s adresou Jack Waterbury, poste restante.

Když jsme zase nasedli do auta, podal jsem ji Altě. „Podívej se,“ řekl jsem, „jestli to není to, co potřebuješ.“

Odtrhla růžek obálky a nahlédla do ní. Nic nemusela říkat, poznal jsem jí to na tváři.

„Donalde, jak jsi na to přišel?“

„Mohl tu obálku dát jen na jedno místo. Do skluzného žlábku na dopisy vedle výtahu. Když byl v pokoji s tebou, měl je u sebe. Když byl o několik minut později zastřelen, neměl je. Vrah se jich však nezmocnil, nedostal se k nim Crumweather a nevěděla o nich ani Ester Clardová. Mohly odejít jen jednou cestou – trubicí na dopisy.

Když jsi byla v jeho pokoji, příliš džentlmensky si zrovna nepočínal. Ale když ses chystala odejít, mohl se horlivostí přetrhnout a šel ti přivolat výtah. Udělal to proto, že je žlábek na dopisy hned vedle. Jakmile budeš v kabině, chtěl tam ten dopis hodit.“

„Nějak mi do toho nezapadá Crumweather,“ řekla.

„Nejdřív jsem se od něho nechal napálit,“ řekl jsem. „Ptal se Lasstera jako jeho advokát samozřejmě na ženy. Lasster mu pověděl o tobě a o dopisech. Crumweather se jich chtěl zmocnit a spojil se s Carterem. Carter to řekl tvé nevlastní matce a ona slíbila, že je dostane. To se jí také podařilo, ale svého úmyslu ponechat tě v pasti, se nevzdala. A to ostatní už znáš. Domnívala se, že dopisy dostane státní návladní. Carter a Ringold chtěli dostat dvacet tisíc dolarů, a státnímu návladnímu odevzdat až třetí svazek. Crumweathera vůbec nenapadlo, že na něho ušili boudu; došlo mu to až po vraždě, kdy se s ním telefonicky spojila Ester Clardová a řekla mu, co se stalo. Přirozeně zuřil. Chtěl mít ty dopisy dřív, než se dostanou k státnímu návladnímu.“

„Když jde o to něco vyřešit, dokážeš úplná kouzla,“ řekla.

„Ba ne. Zasloužil bych pár pohlavků za to, že jsem se nechal zmást. Domníval jsem se, že v tom Crumweather celou dobu jede. Myslel jsem si, že vsadil na šanci prodat ti dopisy za třicet tisíc dolarů, abys je mohla spálit, ale zřejmě to bylo trochu jinak. Carter a Ringold ho tahali za nos.“

„A to by byl ochoten zastupovat jako obhájce Cartera?“

„To víš, peníze.“

Chvíli přemýšlela. „Jak jsi věděl, jaké jméno bude na té obálce?“

„Bylo to Ringoldovo skutečné jméno. Dověděl jsem se to včera večer od Ester Clardové.“

„Chceš říct, žes na ten fígl s trubicí na dopisy přišel až pak?“

„Ano.“

„A Carter nevěděl, že mi Ringold hodlá prodat poslední svazek dopisů?“

„Ne. Byl to Ringoldův soukromý byznys. Carter ho sice podezříval, ale nic víc. Neměl odvahu nesplnit svěřený úkol, totiž odevzdat ty dopisy do rukou státního návladního. Víc než Crumweather pro něho znamenala tvá nevlastní matka.“

Zamyslela se a po chvíli řekla: „Kam mě vezmeš teď?“

„Do Obecního domu. Chci si promluvit se sekretářkou pana Fischlera,“ řekl jsem a zazubil se. „Musím ji instruovat, aby trvala na vyplacení deseti tisíc dolarů za odstoupení práva na vlastnictví akcií a předkupního práva na pozemky jedné těžební společnosti.“

„Donalde, ty je chceš fakticky takhle vzít na hůl?“

„Pokud to jejich režie unese,“ slíbil jsem.

Dojeli jsme k Obecnímu domu a šli do Fischlerovy obchodní kanceláře. Když jsem otevřel dveře, Elsie Brandová chvatně zastrčila zásuvku s nastrčeným magazínem. „Jé, to jste vy,“ řekla.

Představil jsem jí Altu Ashburyovou. Udělala na Elsii dojem.

„Až ten cesťák přijde,“ řekl jsem, „povězte mu, že je pan Fischler na nějakém jednání mimo budovu, že bude asi za patnáct minut volat a že s ním můžete telefonicky mluvit, ale že v žádném případě nebude brát vzkazy od někoho jiného • a že asi dva nebo tři dny nebude v kanceláři.“

Vytáhla z levé zásuvky těsnopisný záznamník a rychle si zapsala pár poznámek. „Ještě něco?“ zeptala se.

„Bude na vás chtít, abyste mi zavolala a něco mi vyřídila. Vy mu pak asi za dvacet minut zatelefonujte a řekněte mu, že už o tu transakci nemám zájem a že své předkupní právo odstupuji za rovných deset tisíc dolarů.“

„Ještě něco?“

„To je vše. A ještě mu řekněte, že chci těch deset tisíc v hotovosti a že se postaráte, aby pan Fischler podepsal příslušné dokumenty a uložil podmíněnou smlouvu u Bertiny banky.“

Bleskově načmárala několik těsnopisných klikyháků.

„Je to všechno?“

„Všechno,“ řekl jsem a otočil se k Altě: „Chceš zajít do mé kanceláře?“ Přikývla.

Když jsem za námi zavíral dveře, Elsie se na mě tázavě podívala. Řekl jsem. „Ať mě nikdo neruší.“

Alta usedla na pohovku naproti stolu a já jsem se posadil vedle ní.

„Ta kancelář je tvoje, Donalde?“

„Hm.“

„K čemu ti je? Chci říct, jaký to má smysl?“

„Jde jen o malou investiční transakci s těžebními akciemi.“

Upřela na mě zrak. „Nezahráváš si s nimi příliš?“

„Ani moc ne.“

„A o těch dopisech asi nemám nikomu nic říkat, viď?“

„Naprosto nikomu. Podej mi tu obálku.“

A pečlivě jsem dopisy jedem po druhém spálil a popel rozemnul a vysypal do koše na odpadky.

Jen co jsem s tím skončil, nastal v sousední kanceláři nějaký ruch, ozvaly se těžké kroky a vzápětí vrazila do dveří Berta Coolová. Za ní byl Henry Ashbury.

„Donalde, milánku, ty si odejdeš a ani mi neřekneš kam. Koneckonců snad pro mě pracuješ, ne?“

„Taky že jsem pracoval,“ řekl jsem.

Alta vyskočila a objala otce. „Táto,“ řekla, „Jak já jsem šťastná!“

Položil jí ruce na ramena, aby se na ni mohl podívat, a zeptal se: „Všechno se dalo do pořádku?“

„Naprosto,“ řekla a zanechala mu na tváři otisk rtěnky.

Berta se na mě zkoumavě podívala.

Ashbury přelétl zrakem na mě. „No tak, mladíku?“

„Ano?“

„Jak zní odpověď?“

„Žádná odpověď není. Udělal jsem, co se ode mě očekávalo. Pokud jde o tohle, všechno skončilo.“

„A co ta vražda?“

„Podle všeho byl v tom pokoji Carter, ale ten se k tomu nepřizná a paní Ashburyová už k němu zavolala advokáta.“

„Kterého? Crumweathera?“

„Ano.“

„Může to být Crumweatherův úspěšný případ,“ řekl jsem. „Dokázat Carterovi vraždu nebude pro ně snadné.“

„Nemyslíš, že bys to dokázal vyřešit líp?“

„Proč bych to dělal? Ať se stará policie. Co bychom z toho měli?“

„Viděli bychom, jak se naplnila spravedlnost.“

„A co třeba váš rozvod: asi byste byl také raději, kdyby proběhl klidně a nepozorovaně, není to tak?“

Přikývl.

„Vzhledem k těmto okolnostem by si Carter nemohl lepšího advokáta než Crumweathera přát,“ řekl jsem.

Chvíli se na mě díval a pak řekl: „Jako obvykle máš pravdu, Lame. A my, Berto, půjdem.“

„Potřebuji Elsii zase zpátky,“

„Za dva tři dny ti ji pošlu, jen co zde dokončím tu transakci.“

Berta pohlédla na Altu, pak na mě a nakonec na Ashburyho a řekla: „Tak dobře, Donalde, ale pamatuj, že jsi v práci. Tohle je úřad a má úřední hodiny. Tak už koukej končit.“

„Končit s čím?“ zeptal jsem se.

Kývla hlavou k Altě.

Alta Ashburyová se zatvářila nedůtklivě. „Račte prominout, paní Coolová,“ řekla, „ale co mne se týče, tento případ ještě neskončil. Chci si ještě promluvit o některých jiných věcech.“

„Ale já mám detektivní agenturu a tenhle chlapec je u mě zaměstnán. Můžete si s ním promluvit po úředních hodinách.“

„Nic takového. Možná si to neuvědomujete, paní Coolová, ale my vám platíme sto dolarů denně.“

„Chcete říct –“ vzdechla Berta zhluboka, rychle odhadla situaci a řekla mi: „Jedu teď do své kanceláře.“ Pak se otočila k Altě a řekla: „Drahoušku, za tyhle peníze si ho můžete najmout na celý měsíc“ a vyšla z mé kanceláře.

„Brzy na shledanou,“ rozloučil se se mnou Ashbury a Bertě řekl: „Moment, paní Coolová. Taky k vám zajedu a ověřím si pár drobností.“

Zaslechl jsem, jak se Ashbury uchichtl a Berta Coolová bouchla dveřmi, až se málem vysypalo sklo z přepážky. A pak už jsme byli s Altou Ashburyovou v kanceláři sami.

ERLE STANLEY GARDNER

PÍŠÍCÍ POD PSEUDONYMEM

A. A. FAIR

ZLATO PŘICHÁZÍ V CIHLÁCH

Z anglického originálu

GOLD COMES IN BRICKS

vydaného nakladatelstvím Dell Publishing Company, Inc.

New York

přeložil Jiří Gojda.

Grafická úprava a technická redakce Václav Jedlička.

Vydala nakladatelství PAPYRUS ve Vimperku a JEVA v Rudné u Prahy v roce 1996.

První vydání.

PAPYRUS jako svou 87. publikaci, JEVA jako svou 42. publikaci.

Vytiskla BBS tiskárna Vimperk

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai