Lam a Cool - Smrt měla zpoždění

Erle Stanley Gardner Gardner Erle Stanley

Hodnocení:

****

Štítky:

Detektivky

S M R T

MĚLA

ZPOŽDĚNÍ

A. A. FAIR

E B F 2 0 1 2

Copyright © 1944 by Erle Stanley Gardner Copyright © 1944 by William Morrov and Company, Inc. Translation © Helena Znojemská 1999

KAPITOLA 1

Když jsem vystoupil z výtahu a vydal se po chodbě, staré, důvěrně známé prostředí mi připomnělo den, kdy jsem tudy šel poprvé a hledal si práci. Tenkrát byl na dveřích nápis: B. Cool – diskrétní vyšetřování. Teď v roce 1944, tu stálo: Cool & Lam, B. Cool v jednom rohu a Donald Lam v druhém. Bylo uklidňující vidět na dveřích své jméno. Vypadalo to, jako bych opravdu měl proč se vrátit zpátky. Otevřel jsem dveře.

Elsie Brandová mlátila do klávesnice psacího stroje. Otočila se, pohlédla na mě přes rameno a automaticky nasadila na uvítanou milý úsměv, jímž uklidňovala nervózní klienty, kteří se odhodlali vyhledat soukromého detektiva. Viděl jsem, jak jí ztuhla tvář. Vytřeštila oči.

„Donalde!“

„Ahoj, Elsie.“

„Jé, Donalde, to je prima, že jsi tady. Moc ráda tě vidím. Odkud tě vítr přivál?“

„Z Tichomoří a kdoví odkud ještě.“

„Na jak dlouho… Kdy se musíš vrátit?“

„Nemusím.“

„Už nikdy?“

„Pravděpodobně ne. Předpokládají, že bych měl jít na kontrolu tak za šest měsíců.“

„Co se stalo?“

„Bacily, nějaké tropické bacily. Spraví se to, když na to nebudu nějakou chvíli myslet, budu žít v chladném podnebí a nebudu se moc rozčilovat. Mimochodem, Berta je u sebe?“

Pohodil jsem hlavou směrem ke dveřím kanceláře s nápisem: B. Cool – Nevstupovat bez vyzvání.

Elsie přikývla.

„Jakou má náladu?“

„Jako vždycky.“

„A co váha?“

„Stále má svých pětasedmdesát kilo a pořád je naježená jako ostnatý drát.“

„Vydělává?“

„Chvíli vydělávala, ale pak se všecko vrátilo do starých kolejí. V poslední době to už moc dobře nejde. Myslím, že bude lepší, když se jí na to zeptáš sám.“

„A ty jsi tu celou tu dobu, co jsem byl pryč, seděla a tloukla do psacího stroje?“

Zasmála se: „Ne, samozřejmě, že ne.“

„Jak to myslíš?“

„Jenom osm hodin denně.“

„To vypadá na úplný návrat do vyjetých kolejí. Myslel jsem, že jsi dala výpověď a odešla pracovat do letecké továrny.“

„Copak jsi nedostal mé dopisy?“

„V nich ale nestálo nic o tom, že jsi stále tady.“

„Nemyslela jsem, že bych se o tom měla zmínit.“

„Proč?“

Uhnula očima: „Nevím. Považuj to za můj příspěvek válečnému úsilí.“

„Projev věrnosti této práci?“

„Ne, práci ne,“ odpověděla, „spíš… já nevím, Donalde. Tys tam někde bojoval a já jsem se snažila dělat, co bylo v mých silách, abychom udrželi podnik nad vodou.“

Na Elsiině stole zabzučel domácí telefon.

Elsie zvedla sluchátko, přepojila hovor z Bertiny kanceláře a řekla: „Ano, paní Coolová.“

Berta byla tak rozběsněná, že přístroj nebyl schopen obsáhnout celou sílu jejího hlasu. Podrážděný, zlostný tón bylo slyšet až k místu, kde jsem seděl. „Elsie, kolikrát ti mám opakovat, že s klienty máš mluvit jen tak dlouho, než zjistíš, jaký mají problém. Pak mě máš zavolat. Podrobnosti s nimi proberu sama.“

„Ale to není klient, paní Coolová.“

„A kdo tedy?“

„No… přítel.“

Berta zvýšila hlas o celou oktávu. „Panebože, platím ti snad za to, abys v kanceláři pořádala dostaveníčka? Nebo ti platím, abys pro mě občas udělala nějakou tu práci? Nebesa, přítel! Fajn, hned to dám do pořádku!“

Praštila sluchátkem tak silně, že až málem poskočil i telefon na Elsiině stole. Slyšeli jsme hlasitou ozvěnu dvou rychlých kroků, pak se dveře s trhnutím otevřely a Berta stanula na prahu; navztekané malé oči metaly blesky a velká brada byla bojovně vysunutá. Šlehla prudce pohledem, aby určila mou polohu, pak se potácivě sunula směrem ke mně jako bitevní loď snažící se narazit do ponorky. V půli cesty dospěla informace, kterou zachytily její oči, do uvztekaného mozku.

„Cože! Ty kluku ušatá…“ zarazila se, jako by přimrzla k podlaze.

Chvíli byla ráda, že mě vidí. Pak jste mohli pozorovat, jak se ovládla. Určitě by nikomu nedovolila, aby to na ní poznal. Otočila se k Elsie a zeptala se: „Proč jsi mi, k čertu, neřekla, kdo to je?“

Elsie ostýchavě začala: „Snažila jsem se, paní Coolová. Zrovna když jste zavěsila, jsem vám chtěla říct, že…“

„Kecy,“ odsekla Berta a obrátila se zase ke mně: „To je zázrak, že jsi neposlal telegram.“

Použil jsem jediný argument, který byla její chamtivá mysl schopna přijmout: „Telegramy stojí peníze.“

Ale ani to nezabralo: „No, tak jsi mohl využít službu turistických vzkazů. Ty mají docela nízkou sazbu. Místo toho sem vrazíš jako velká voda a od…“

Berta zmlkla uprostřed slova a upřela pohled na mléčné sklo ve dveřích z chodby.

Promítla se v něm silueta horní části ženské postavy; štíhlé a elegantní, patřící evidentně mladé ženě s hlavou poněkud skloněnou ke straně; snad to měla ve zvyku, nebo ji jen tak naklonila. Každopádně jí to dodávalo vznešený vzhled.

Berta zamumlala: „K čertu. Klienti mě vždy zastihnou v přijímací kanceláři. To se nehodí. Vypadá to, jako bychom neměli co dělat.“

Shrábla z Elsiina stolu pár papírů, nasadila zaměstnaný výraz a začala v nich listovat.

Návštěvnice však dovnitř nevešla.

Uběhlo několik dlouhých sekund, které nám připadaly jako celá věčnost, během kterých byla silueta přilepena k mléčnému sklu, a pak náhle stín pokračoval dál chodbou.

Berta Coolová hodila papíry na Elsiin stůl.

„Tady to máte,“ vykřikla. „Poslední dobou to vždycky dopadne takhle. Ta zatracená potvora teď pravděpodobně dojde až do Trans-continental Detective Agency a vyklopí svoje problémy tam. Já bych do toho…“

„Uklidni se, Berto,“ konejšil jsem ji. „Možná je jenom trochu nervózní a za chvíli se vrátí zpátky.“

„Blbost,“ odfrkla Berta. „Něco se jí na tomto místě nezdálo. Byla odhodlaná vejít, ale pak si to, bůh ví proč, rozmyslela a vypadla. Tady to opravdu nevypadá, jako bychom měli plné ruce práce. Elsie, začni ťukat do stroje. Donalde, ty pojď ke mně do kanceláře. A pamatuj si, Elsie, pokud se vrátí, nebude ve své kůži. Tento typ nechce čekat. Posadí se na chvíli, pak bude předstírat, že na něco zapomněla, vyskočí, uteče a už ji víckrát neuvidíme. Měla na hlavě malý klobouček, trochu posazený na stranu a…“

„Prohlédla jsem si její siluetu docela dobře,“ přerušila ji Elsie.

„Tak jo. Okamžitě, jakmile vejde, mi dej vědět. Nezdržuj. Zvedni hned sluchátko… Já přece nemohu vyběhnout na chodbu, chytit ji za rameno a přitáhnout ji sem, nejsme přece v zastavárně… Nerozhodnost… to je něco, co nikdy nepochopím. Když se rozhodnu něco udělat, tak nač to váhání? Proč něco začínat, když si to pak rozmyslím… Poskakovat sem a tam… Donalde, jdeme ke mně. Ať se Elsie může v klidu věnovat svému psacímu stroji. Jde se,“ přikázala.

Elsie po mně bleskla pohledem. V očích jsem jí mohl přečíst tiché pobavení. Pak se sklonila nad strojem a začala do něj zase bušit o sto šest.

Berta Coolová se do mě zavěsila svojí velkou silnou rukou a zopakovala: „Pojď dál, Donalde, půjdeme ke mně do kanceláře a ty mi musíš všechno povědět.“

Vešli jsme do Bertiny kanceláře. Berta obešla psací stůl a plácla sebou do skřípající otáčecí židle. Já se usadil na opěradlo velkého čalouněného křesla.

Berta si mě prohlédla a poznamenala: „Přibral jsi, Donalde.“

„Donutili mě k tomu.“

„Kolik teď vážíš?“

„Šedesát kilo.“

„Vypadáš nějak vyšší.“

„Nejsem vyšší. To je tím vojenským postojem.“

Nastala chvíle ticha. Berta našpicovala uši na zvuky z vedlejší kanceláře, ale Elsie Brandová nepřestávala bušit do psacího stroje.

„Kšefty jdou špatně?“ zeptal jsem se.

„Příšerně,“ zavrčela.

„V čem je problém?“

„Ať mě vezme čert, jestli to vím. Než ses objevil ty, živila jsem se krejcarovými případy – drobnými sledovačkami, rozvody a podobnými krámy. Většinou šlo o vrtání se v rodinných vztazích, kterým se ostatní agentury nechtěly zabývat. Pak jsi přišel ty. Poprvé jsi vyrazil do terénu a hned jsi mě vtáhl mezi prominenty – více peněz, větší riziko, více vzrušení a více klientů… a potom ses dal odvést k námořnictvu. Chvíli to šlo, jako bys byl stále tady. No a pak se něco stalo a já… Celý minulý rok jsem neměla žádný pořádný případ.“

„A co se děje? Copak lidé už nechodí?“

„Ale jo, chodí,“ zamumlala. „Ale jaksi na ně nedokážu udělat dojem. Nevyhovuje jim, jak dělám určité věci, a já je zase neumím dělat jako ty. Jsem jako nějaký kříženec.“

„Co myslíš tím, že neumíš dělat věci jako já?“ zajímalo mě.

„Podívej se třeba na křeslo, na kterém sedíš,“ začala. „To je docela dobrý příklad.“

„Nějak ti nerozumím,“ zavrtěl jsem hlavou.

„Když ses stal mým partnerem, sebral ses a utratil jsi sto dvacet pět dolarů za tohle křeslo. Tvrdil jsi, že klientova důvěra se nedá získat, když není ve své kůži; že po něm nemůžeme chtít, aby se nám svěřil se svým trápením, když se nebude cítit pohodlně. A tak klienty posadíš do tohoto hlubokého luxusního křesla a oni se tam cítí jako v sedmém nebi. Usadí se tam, uvolní a začnou mluvit.“

„No a?“

„Tobě to funguje, ale mě ne.“

„Možná,“ namítl jsem, „nedáváš lidem pocítit pohodlí.“

Bertě rozzlobeně zajiskřily oči: „A proč bych, k čertu, měla? Kvůli tomu jsme utratili sto dvacet pět dolarů za křeslo. Jestli si myslíš, že jsem utratila sto pětadvacet dolarů jenom proto, aby…“

Zarazila se v půli věty.

Naslouchal jsem a chvíli jsem neslyšel nic. Pak jsem si uvědomil, že Elsie Brandová přestala psát. O chvíli později zazvonil telefon na Bertině stole.

Berta vytrhla sluchátko z vidlice a opatrně se zeptala: „Ano?“ a pak šeptem pokračovala: „Je to ta žena, která… Ano, opravdu? A jak se jmenuje? Tak mi ji sem pošli.“

Zavěsila a obrátila se na mě: „Zvedni se z toho křesla. Přichází klientka.“

„Kdo?“ zajímalo mně.

„Jmenuje se slečna Georgia Rusheová. Jde dovnitř. Je…“

Elsie Brandová otevřela dveře a pronesla, jako by vcházející ženě poskytovala mimořádnou milost: „Paní Coolová se vám bude okamžitě věnovat.“

Slečna Georgia Rusheová vážila něco kolem padesáti kilo. Nebyla tak mladá, jak jsem odhadoval, když jsem sledoval její siluetu za skleněnými dveřmi. Bylo jí tak třicet, dvaatřicet a hlavu už na stranu nakloněnou neměla. Ten sklon, který jsme viděli, když stála za dveřmi na chodbě, musel znamenat, že naslouchala.

Berta Coolová se na ni zářivě usmála a nasládlým hlasem se zeptala: „Nechtěla byste se posadit, slečno Rusheová?“

Slečna Rusheová se podívala na mě. Měla tmavé, hluboké oči překypující citem, plné rty, vysoko posazené lícní kosti, sametovou, opálenou pokožku a velmi tmavé vlasy. Způsob, jak se na mě podívala, naznačoval, že je připravena otočit se a zdrhnout z kanceláře.

Berta chvatně pronesla: „To je pan Donald Lam. Můj partner.“

Slečna Rusheová vydechla: „Ach tak.“

„Tak pojďte dál,“ zvala ji Berta. „Posaďte se přece, slečno Rusheová.“

Stále ještě váhala.

Dlouze jsem zívl, aniž bych se to snažil nějak zamaskovat, vytáhl jsem z kapsy zápisník a nedbale prohodil: „Takže já se teď budu věnovat záležitosti, o které jsme před chvílí mluvili. Nebo,“ dodal jsem, jako by mě to dodatečně napadlo, a otočil se ke slečně Rusheové, „si přejete, abych zůstal?“

Nechal jsem hlas schválně zaznít trochu znuděně, jako by další případ znamenal pouze další rutinu. Slyšel jsem, že se Berta zhluboka nadechla a začala něco povídat, ale slečna Georgia Rusheová se na mě usmála a odpověděla: „Myslím, že bych byla ráda, abyste u toho byl také.“

Popošla k velkému křeslu a usadila se v něm.

Bertin obličej zářil. „Tak, dobrá, slečno Rusheová. Co vás k nám přivádí?“

„Potřebuji určitou pomoc.“

„Proto jsme tady.“

Chvíli si pohrávala s kabelkou, přehodila si nohu přes nohu, pečlivě si uhladila sukni a po celou dobu se vyhýbala Bertinu pohledu. Měla hezké nohy.

Berta pravila vemlouvavě: „Cokoliv, co pro vás můžeme udělat…“

Georgia Rusheová chvatně odvrátila pohled.

Vytáhl jsem znovu zápisník a načmáral Bertě upozornění: Přestaň být tak nedočkavá. Lidé chtějí výsledky. Nikdo si nenajme jako detektiva velikou ženskou, která je celá ulepená, jak se snaží být roztomilá a sladká.

Vytrhl jsem stránku ze zápisníku a přisunul ji Bertě přes stůl.

Georgia Rusheová sledovala, jak Berta sebrala list papíru a přečetla si moji poznámku.

Berta zrudla. Zmačkala papír, hodila ho do koše a uštědřila mi nasupený pohled.

„Fajn, slečno Rusheová,“ začal jsem pomalu a nedbale. „Jaký máte tedy problém?“

Georgia Rusheová se zhluboka nadechla a odpověděla: „Nechci, aby mě někdo kritizoval.“

„Tady vás nikdo kritizovat nebude,“ ujistil jsem ji.

„Nechci poslouchat žádná morální ponaučení.“

„Taky nebudete.“

Zadívala se pozorně na Bertu: „Ale žena nemusí být tak tolerantní.“

Berta se usmála a medově začala: „Ale, má drahá…“ Pak si náhle připomněla moji poznámku, s trhnutím hlavy se vrátila do své obvyklé role a úsečně vyhrkla: „K čertu s těmi kecy. Co máte na srdci?“

„Pro začátek,“ řekla Georgia Rusheová rozhodně, „vám musím oznámit, že jsem rozbíječka manželství.“

„No a?“ zeptala se Berta.

„Nechci poslouchat nějaké morální lekce, až uslyšíte, co jsem udělala.“

„Máte dost peněz, abyste zaplatila za naše služby?“ zajímalo Bertu.

„Samozřejmě,“ ohradila se slečna Rusheová, „jinak bych tu nebyla.“

Na to řekla Berta pevně: „Tak jen kupředu. Jen rozbijte všechna manželství, která budete chtít, drahoušku. A co chcete, abychom udělali my? Abychom prozkoumali, která manželství jsou vhodná k rozbití? To není problém.“

Slečna Rusheová se nervózně usmála a po chvíli poznamenala: „Jsem ráda, že to berete takhle, paní Coolová.“

Berta pokrčila rameny: „Manželství se nerozbíjejí zvenčí. Ničí se sama.“

Georgia Rusheová pokračovala: „Pracuji pro pana Craila téměř čtyři roky.“

„Kdo je pan Crail?“ zeptala se Berta.

„Ellery Crail, předseda Crailovy společnosti na výrobu okenních žaluzií.“

„Už jsem o té společnosti slyšela. Jak dlouho je ženatý?“

„Osm měsíců.“

Zase jsem se posadil a zapálil si cigaretu.

Georgia Rusheová pokračovala: „Začala jsem pracovat v osobním oddělení. V té době byl Ellery ženatý. Jeho manželka zemřela krátce poté, co jsem nastoupila do práce. Dost ho to zdrtilo. Nevím, nakolik ji miloval, ale když zemřela, určitě ji postrádal. Je to muž, který má rád domácí pohodu; silný, věrný, odvážný muž, který je tak bezelstný a poctivý, že si dokonce ani nedokáže představit, že by někdo mohl být jiný.“

Na chvíli zaváhala, zhluboka si povzdechla a pak pokračovala: „Po čase se trochu přenesl přes první ochromující vlnu zármutku a… No, začal se o mě trochu zajímat.“

„Znamená to, že vás pozval na schůzku?“ zeptala se Berta.

„Ano, vyšli jsme si spolu několikrát na večeři.“

„A co divadlo?“

„Taky.“

„Byl u vás doma?“

„Ne.“

„A vy u něho?“

„Ne. On takový není.“

„Kdy se s ním seznámila jeho nynější manželka?“

Georgia Rusheová řekla: „Byla jsem přepracovaná, sesypala jsem se. Měli jsme spoustu problémů, které jsme museli řešit. Pan Crail si myslel, že bych si zasloužila delší volno, a navrhl mi, abych někam na měsíc odjela. Když jsem se vrátila, byl už ženatý.“

„Ušil na vás pěknou boudu, co?“ neodpustil jsem si.

V očích jí nenávistně blýsklo. „Stal se obětí vychytralé, mazané, pletichářské, intrikářské, pokrytecké, licoměrné a ukňourané lidské bytosti, pokud lze lichotit ženštině jejího typu tím, že ji nazveme lidskou bytostí.“

„Vehnala ho do manželství?“ zeptala se Berta.

„Tak nějak.“

„Jak se to stalo?“

„Začalo to jednou večer, když se pan Crail vracel z práce domů. Za šera nevidí moc dobře a tehdy ještě ke všemu pršelo a silnice byla kluzká. Ale i tak si nemyslím, že to byla skutečně jeho chyba. Třebaže se snaží tvrdit, že ano. Přímo před ním jel malý sporťák, padla oranžová a sporťák náhle zastavil. Nefungovala mu brzdová světla. Irma samozřejmě přísahala, že vystrčila ruku z okna a dala znamení, že zastavuje. Ale ona by přísahala na všechno, co by se jí hodilo do krámu.“

„Irma je ta manželka?“

„Ano.“

„A co bylo dál?“

„Pan Crail jí narazil do vozu. Nijak zvlášť silně, pokud šlo o skutečnou škodu. Padesát dolarů by stačilo na opravu obou aut.“

„Byl někdo zraněn?“ zeptala se Berta.

„Nějaké poškození páteře. Ellery vyskočil ze svého auta a běžel k jejímu. Když zjistil, že auto řídí žena, začal se omlouvat, jako by to byla všechno jenom jeho chyba. A Irma Begleyová pohlédla do Elleryho sympatického obličeje, zachytila pevný a zúčastněný pohled jeho očí a rozhodla se, že se za něj provdá. A vskutku neztratila ani minutu.“

„Zahrála to na soucit?“ zeptala se Berta.

„Částečně. Více méně od všeho trochu. Ellerymu zemřela manželka a byl osamělý. Byl závislý na mé maličkosti mnohem více, než si uvědomoval. A v tom jsem odjela. Později jsem našla ve spisech založený telegram, který mi poslal, a kterým mě žádal, zda bych nemohla dovolenou přerušit a vrátit se. Ten telegram nebyl z nějakých důvodů doručen. Kdybych ho byla dostala, mohlo mi to změnit celý život. Ale takhle si mohl myslet, že jsem se na něj jednoduše vykašlala.“

Podíval jsem se na hodinky.

Slečna Rusheová zrychlila: „No a dál. Irma Begleyová se snažila být velmi roztomilá, a navrhla, že by pan Crail určitě dal přednost tomu, aby nechal opravit auto sám a měl tak jistotu, že ho nikdo nechce napálit. Ellery prohlásil, že je to moc ohleduplné a pěkné, a s opravdovou šlechetností nechal celý ten zatracený krám důkladně prohlédnout. Přikázal opravit každou prkotinu, kterou tam jeho mechanik našel. Pak ho vrátil Irmě. V té době však tu chudinku začala bolet hlava, takže šla k lékaři. Udělali jí rentgen a najednou zjistili, že má poraněnou páteř. A ona se v celé té záležitosti zachovala tak statečně, tak sladce a tak skromně. Samozřejmě, že dala Ellerymu na vědomí, že se bez práce neuživí. A tak Ellery trval na tom, že bude hradit výlohy… A pak… nikdo pochopitelně neví, jak se to přesně stalo, ale když jsem se vrátila z měsíční dovolené, našla jsem svého šéfa na líbánkách.“

„Jak je to dlouho?“

„Půl roku.“

„A co se stalo pak?“

„No, Ellery nejdříve vypadal jaksi omráčený tím, jak náhle se to všechno semlelo. Obzvláště se cítil v rozpacích, když byl se mnou. Myslel si pravděpodobně, že mi dluží nějaké vysvětlení… jako o tom, jak se to seběhlo… ale přesto je dosud příliš velký džentlmen, aby o tom řekl jediné slovo.“

„A co jste udělala vy?“ zajímalo Bertu.

„Byla jsem příliš naštvaná a zraněná na to, abych mu situaci nějak ulehčila. Oznámila jsem mu, že se chystám odejít ihned, jakmile najde někoho na moje místo. On však nenašel nikoho, kdo by mě nahradil. Proto mě požádal, jestli bych byla tak laskavá a ještě zůstala. A… no… já jsem už neměla to srdce, abych odešla.“

„A kdy jste se rozhodla, že se stanete rozbíječkou manželství?“

„Abych vám, paní Coolová, řekla pravdu, tak přesně nevím. Nejdříve jsem byla totálně zdrcená. Cítila jsem, že se mi hroutí celý život. Neuvědomovala jsem si, jak moc Elleryho miluji, dokud… Dokud se všechno beznadějně nepokazilo.“

„Chápu,“ řekla Berta. „Ale snažím se zjistit všechna fakta.“

„No, koneckonců… paní Coolová, nevím nakolik je to důležité, protože se to té věci týká jenom mimochodem. Chtěla jsem to vyřídit hned, protože nechci, abyste se o tom dověděli později a naštvali se pak na mě.“

„Ale změnila jste názor a chcete o pana Craila bojovat,“ Berta spíše konstatovala, než se ptala.

„Rozhodla jsem se, že mu nehodlám stavět do cesty žádné překážky, bude-li se ucházet o mě.“

„A projevuje nějaké náznaky v tomto smyslu?“

„Je zraněný a zmatený. Tápe v mlze.“

„A začíná se přiklánět k vám, abyste mu poradila.“

Georgia Rusheová se setkala s Bertinýma očima. „Budu upřímná, paní Coolová. Myslím si, že si uvědomil, že udělal kardinální chybu. A myslím, že si to uvědomil velmi brzy potom, co jsem se vrátila.“

„Ale je příliš čestný, aby s tím něco udělal?“ zeptala se Berta.

„Ano.“

„A vy si stále myslíte, že by něco udělat mohl?“

„Ano, mohl by.“

„A jestli to udělá, rozhodla jste se, že mu to ulehčíte?“

Georgia Rusheová pravila rozhodně: „Ta malá intrikářská fuchtle mi ho ukradla. Schválně rozdala karty tak, aby měla samá esa a ukončila partii dřív, než se vrátím. A tak jsem se rozhodla, že si ho ukradnu zpátky.“

Berta řekla: „Takže teď víme, o co jde. Pokračujte a povězte nám, co chcete po nás.“

„Víte něco o Stanberry Building?“

Berta nejdříve zavrtěla hlavou, ale pak si vzpomněla: „Moment, to je na Sedmé ulici, že ano?“

Georgia Rusheová přikývla. „Třípatrová budova; v přízemí obchody, kanceláře v prvním patře, Rimleyho restaurace Rendezvous ve druhém a byty pana Rimleyho a jeho zaměstnanců ve třetím.“

„A co je se Stanberry Building?“

„Irma chce, aby jí ten barák Ellery koupil.“

„Proč právě Stanberry Building?“ zeptal jsem se.

„Nevím. Ale myslím, že s tím má něco společného ten noční klub.“

„A co je na nočním klubu tak zvláštního, že to z domu dělá tak výhodnou investici?“

„Já nevím. Pittman Rimley má čtyři nebo pět podobných podniků po celém městě. Myslím si, že je jediný, komu se podařilo úspěšně zkombinovat restauraci, seznamovací čaje o páté a pak noční kluby. Střídá zábavné programy a zdá se, že je to velice výnosný obchod.“

„Co myslíte těmi seznamovacími čaji o páté?“ zajímalo Bertu.

„To je odpoledne,“ vysvětlila Georgia. „Osamělé ženy chodí do těchto podniků na skleničku. K tanci tam hraje podmanivá hudba a ty ženy nejsou nepřístupné k…“

„Crail má peníze?“ zeptal jsem se.

Vyhýbavě odpověděla. „Myslím si, že obchod se žaluziemi je velmi lukrativní.“

„Takže má peníze?“

„No, myslím, že ano.“

„A co tedy chcete, abychom udělali?“

Vyhrkla: „Chci, abyste zjistili, co za tím vším je. Ona je zkažená až do morku kostí a já chci vědět, o co jí ve skutečnosti jde.“

Berta Coolová poznamenala: „Ale to všechno bude něco stát.“

„Kolik?“

„Pro začátek dvě stě dolarů.“

Georgia Rusheová byla chladně praktická: „A co za těch dvě stě dolarů budu mít, paní Coolová?“

Berta zaváhala.

Odpověděl jsem místo ní: „Máte nárok na deset dnů naší práce.“

„Nepočítaje v to výdaje,“ vyštěkla kvapně Berta.

„A co za tu dobu zjistíte?“ nedala se Georgia Rusheová.

Berta odměřeně odsekla: „My jsme detektivové, ne jasnovidci. Jak to můžeme, k čertu, vědět?“

Byla to zřejmě ta správná odpověď, protože Georgia Rusheová otevřela kabelku.

„Nikdo nemusí vědět, že za tím stojím já,“ dodala.

Berta přikývla. Její nenasytné, chtivé oči se zabodly do kabelky. Georgia Rusheová vytáhla šekovou knížku. Berta jí mrštně strčila do ruky plnicí pero.

KAPITOLA 2

Berta si vzala cigaretu a obrátila se ke mě: „No, a tak to tu poslední dobou chodí.“

„Vždyť to je prima“

„Takový nijaký případ. Ženská, která si užírá srdce a má přehnanou představu o tom, co zmůže detektivní agentura.“

„Ale to je v pořádku, Berto.“

„Když jsi přišel,“ řekla Berta, „dostal jsi nás mezi nejvyhledávanější agentury. Ať se propadnu, jestli vím, jak jsi toho dosáhl. Mohl jsi vzít dokonce ten sebenepatrnější případ, a než jsi ho dokončil, vyklubala se z něj velká věc a velké peníze. Pak jsi odešel. Chvíli to šlo. Dva nebo tři případy proběhly podobně, jako bys byl tady. Pak se všechno obrátilo vzhůru nohama. Mohla jsem vzít cokoliv, co se zpočátku zdálo tím největším trhákem a stejně se to vytratilo do ztracena; zbyl z toho nezáživný případ a téměř vůbec žádný zisk. Nastal čas malých, bezvýznamných případů jako tento.“

„Nelam si s tím hlavu. Já se do toho pustím.“

„A co chceš dělat?“

„Zajdu na Úřad evidence obyvatelstva a vyhledám všechny dostupné informace o současné paní Crailové. Zjistím, kde bydlela před sňatkem, tam to prozkoumám a možná se dovím, kde bydlela předtím. A pokusím se přijít na to, proč ten náhlý zájem o Stanberry Building.“

„To je spousta pracného vyšetřování,“ znechuceně odfrkla Berta.

„Tak se do něho hned pustím,“ řekl jsem a vyšel ven.

Elsie Brandová vzhlédla od svého psacího stroje.

„Jdu pryč na celý den,“ oznámil jsem jí. „Budu dělat na případu. Ozvu se později odpoledne a uvidíme, co bude nového.“

Elsie na chvíli zaváhala, jako by mi chtěla něco sdělit, ale náhle se začervenala. Ať už se chystala říci cokoli, nedostala to ze sebe. Prudce se otočila na židli a schovala svoje rozpaky za rachotící klávesnici psacího stroje.

Vyzvedl jsem služební auto z parkoviště, kde bylo vždy odstaveno. Posledních osmnáct měsíců se zdálo jako sen. Pokračoval jsem tam, kde jsem před rokem a půl skončil.

Statistické údaje říkaly, že Ellery Crailovi je třicet osm, Irmě Begleyové dvacet sedm; že Crail už byl ženatý, ale jeho žena zemřela; že Irma Begleyová ještě nebyla vdaná a před svatbou bydlela na bulváru Latonia číslo 1891.

Zajel jsem na tuto adresu. Byl to jednoduchý třípatrový cihlový penzion se štukovým průčelím a zdobeným vchodem. Nad ním byl nápis Penzion Javorový háj a poznámka, která upozorňovala na to, že nejsou žádné volné byty.

Stiskl jsem zvonek, na kterém bylo napsáno Správce, a musel jsem počkat téměř pět minut. Ukázalo se, že správcem je korpulentní dáma kolem čtyřicítky s vychytralýma černýma očima, plnými, tlustými rty a snědou pletí. Ze začátku vypadala jako velký, útočící, hrůzu nahánějící tank. Pak jsem se na ni usmál, po chvíli mi úsměv vrátila a náhle byla vlídná jako hravé kotě.

„Je mi to strašně líto, ale nemáme žádné volné byty a…“ začala.

„Chci pouze malou informaci o ženě, která tady bydlela,“ přerušil jsem ji.

„A o kom?“

„O slečně… slečně,“ předvedl jsem skvělý výstup – jako že jsem zapomněl jméno. Vytáhl jsem zápisník z kapsy, přejel prstem dolů po stránce a dodal. „Slečně Lathanové… Ne, moment, to není ona…,“ přejel jsem prstem ještě několik řádek níže a přečetl: „Begleyová. Jo, to je ona, Irma Begleyová.“

„Ano, bydlela tady. Ale vdala se.“

„A víte, koho si vzala?“

„Ne, to nevím. Ale myslím si, že to byla docela dobrá partie. Víte, nebyla příliš sdílná.“

„A vy jste tehdy byla správkyní?“

„Ano.“

„Víte o ní něco… Jaké měla přátele, odkud sem přišla a další podrobnosti…“

„Ne, dokonce mi nenechala ani adresu, kam se odstěhovala. Zjistila jsem, že zašla na poštu a postarala se o to sama.“

„To je docela neobvyklé.“

„Ano, nájemníci obyčejně nechávají adresu, kam se stěhují, pro případ, že by sem náhodou něco přišlo nebo je někdo hledal.“

„Dobrá, a co když si najímala byt. Musela přece předložit nějaké doporučení.“

„Ó, ano.“

„Předpokládám, že bychom se na ně mohli podívat.“

„Jenom mi řekněte, jak se jmenujete,“ chtěla vědět.

Usmál jsem se: „Nebudete mi věřit.“

„Proč?“

„Jmenuji se Smith.“

„To vám tedy nevěřím.“

„Lidé mi zřídkakdy věří.“

„Nepůjdeme dovnitř, pane Smith?“

„Díky.“

Správkyně měla byt v přízemí. Byl přeplácaný nábytkem a vonělo tam santalové dřevo. Na stole uprostřed pokoje stála porcelánová kadidelnice a vypouštěla proužky bílého kouře. Na stěnách viselo příliš mnoho obrázků, v pokoji stálo příliš mnoho židlí, příliš mnoho stolků a jiných kusů nábytku, po kterých se povalovalo příliš mnoho tretek.

„Neposadíte se, pane Smith?“

„Díky.“

Nabídl jsem jí cigaretu. Vzala si jednu a já jí připálil.

„Proč to chcete vědět?“

Zatvářil jsem se nechápavě.

„Myslím tím, co je příčinou vašeho vyšetřování.“

Odpověděl jsem: „Copak já vím? Nikdy mi to neřeknou, pouze mi předají seznam jmen a přikáží, abych zjistil určité věci. Možná, že požádala o půjčku nebo nějakou pojistku, třeba to může být starý nezaplacený účet nebo například zdědila peníze a oni se ji snaží najít, aby mohli uzavřít dědické řízení. Co já vím?“

„Bylo to velice milé děvče,“ poznamenala domovnice.

Vyfoukl jsem proužek cigaretového kouře: „Ahmn.“

„Velmi tichá, pokud si pamatuji. A byla hodně uzavřená, žádné divoké večírky.“

„To je pěkné.“

„Nebyla ten typ, který neplatí účty.“

„V tom případě to nebude nezaplacený účet,“ souhlasil jsem.

„A vy nevíte, o co jde?“

„To je v pořádku. Někdo o ní chce něco vědět. To je všechno. To je moje práce, zjišťování. Dostávám dolar za jméno a hradím si z toho své náklady.“

„Znám taky pár lidí, o kterých bych chtěla něco vědět,“ posteskla si.

„Dejte mi jejich jména a já to předám v kanceláři. Nevím, co s tím v kanceláři udělají. Určitě budou chtít nějakou zálohu. Člověk si musí zajistit dost práce ať už v průběhu měsíce či roku nebo kdykoliv jindy a samozřejmě berou víc než dolar za jméno. Dolar je můj podíl.“

Zavrtěla hlavou: „Když to říkáte takhle, nestojí mi za to je hledat, protože na dlani chlup neutrhnete. Tak se podíváme, jak vám mohu pomoci.“

Otevřela zásuvku stolu s rovnou deskou, vytáhla odtud nějaké pořadače a začala rychle listovat přes klasifikaci označenou BA-BE. Po chvíli našla kartu, kterou hledala. Vytáhla ji a řekla: „Tady je to. Irma Begleyová. Předtím než se nastěhovala sem, bydlela na Jižní Fremingtonské ulici číslo 392.“

„Dala vám nějaká doporučení?“ zeptal jsem se.

„Ano, dvě. Benjamin C. Cosgate a Frank L. Glimson.“

„Nějaké adresy?“

Domovnice obrátila kartu: „Je tady obchodní adresa v centru města. A to jsou veškeré informace, které vám o ní mohu poskytnout. Kromě toho, že platila nájem pravidelně a byla pokládána za dobrého nájemníka.“

„V pořádku. To je všechno, co potřebuji,“ přikývl jsem. „Mnohokrát děkuji.“

Domovnice ještě dodala: „Když jich stihnete dost během jednoho dne, můžete si přijít na slušné peníze.“

„Jeden se musí otáčet.“

„Ano, neuvažovala jsem o tom. To, že si musíte platit sám výdaje, není jednoduché. Kolik toho o nich musíte zjistit?“

„Och, dost, aby se dověděli, co chtějí, ať už je to cokoliv. Když nevím, na co to potřebují, musím získat, co se dá, aby si mohli vybrat podle toho, co hledají. Někdy je to jednoduché. Jindy to dá docela zabrat. Většinou můžete počítat tak pětačtyřicet minut na jedno jméno. Mám tu pár dalších jmen v okolí, tak se to pokusím udělat naráz.“

„Doufám, že zjistíte všechno, co potřebujete, pane Smith,“ usmála se.

„Díky,“ vrátil jsem jí úsměv.

V telefonním seznamu v nedaleké lékárně jsem zjistil, že Benjamin C. Cosgate je advokát, Frank Glimson je také advokát a mají společnost Cosgate & Glimson.

Začal jsem vytáčet jejich číslo, pak jsem si to lépe promyslel a odložil to. Zajel jsem ještě jednou do soudní budovy. Tentokrát jsem se podíval do Rejstříku civilních sporů, rubriky „Navrhovatelé“. Pročetl jsem spoustu jmen, která mi nevyhovovala, až na jedno, které jsem hledal. Stálo tam: Irma Begleyová versus Philip E. Cullingdon. Poznamenal jsem si číslo případu. Pak jsem trochu zalhal zřízenci o tom, že jsem právník, který vyhledává nějaké starší záznamy, a požádal ho o spis toho případu.

Byla tam pěkná žalobička, návrh na odmítnutí žaloby na základě právní nedostatečnosti důkazů, doplněná žaloba, návrh na odmítnutí doplněné žaloby a rozhodnutí o zamítnutí. Právníky žalobce byli Cosgate & Glimson.

Prolistoval jsem žalobu. Konstatovala, že 5. dubna 1942, zatímco žalobkyně řídila motorový dopravní prostředek způsobem dbalým zákonů, obžalovaný nepozorně a bez ohledů na bezpečnost jiných dopravních prostředků a dalších účastníků silničního provozu řídil svoje auto na veřejné magistrále známé jako bulvár Wilshire tak nedbale, lehkomyslně a nezákonně, že jeho vinou výše zmíněný automobil narazil do automobilu řízeného žalobkyní. V důsledku výše uvedené srážky žalobkyně utrpěla trvalé poranění páteře, které mělo za následek úhradu účtu lékaři ve výši dvou set padesáti dolarů, ošetřování a léků ve výši osmdesáti pěti dolarů a dvaceti centů, rentgenu za sedmdesát pět dolarů a honoráře odbornému lékaři ve výši pěti set dolarů. Žalobkyně utrpěla trvalou újmu na zdraví a nedbalé řízení automobilu žalovaným, jak bylo uvedeno výše, bylo jedinou, výhradní a bezprostřední příčinou citovaného zranění. Pročež obžaloba žádá odškodnění ve výši padesáti tisíc dolarů a úhradu veškerých nákladů trestního řízení.

Spor byl zaprotokolován 31. března 1943.

Udělal jsem si pár poznámek, zaznamenal si jména a adresy obhájců žalovaného. Podíval jsem se do telefonního seznamu na Philipa E. Cullingdona. Našel jsem ho uvedeného jako stavebního podnikatele a opsal si jeho adresu. Pak jsem pokračoval chodbou k telefonní budce a zavolal do kanceláře. Zjistil jsem, že Berta je pryč. Oznámil jsem Elsie, že se chystám zaskočit si na skleničku do Rimleyho restaurace Rendezvous; pokud se objeví něco důležitého, Berta mě zastihne tam.

Elsie se mě zeptala, jak mi to jde a já jí odpověděl, že jsem udělal malý pokrok, sice nic, o čem by stálo za to referovat, ale získal jsem několik stop. A zavěsil jsem.

KAPITOLA 3

V určité době zachvátil celou zemi jako epidemie nápad seznamovacích čajů o páté. Noční kluby zavedly odpolední programy, které lákaly ženy po třicítce hledající trochu falešné romantiky. Dílem to byly slaměné vdovy ve středním věku, dílem vdané paničky, které vodily za nos své manžely a možná i samy sebe, když předstíraly, že byly na nákupech a jen tak se zastavily na drink, popovídat si a odpočinout po namáhavém běhání po obchodech. Byl to dobrý kšeft pro noční kluby, které najednou zjistily, jak na chvíli vydělávat i odpoledne. Pak to s nimi začalo jít z kopce. Muži, kteří sem chodili, neznamenali pro tyhle podniky nic dobrého. Původní záměr celého projektu se začal vytrácet a první věc, kterou zaznamenaly, byl pokles zisků. Většina z nich začala zavádět drastická omezení… zákaz vstupu ženám bez doprovodu, žádné chození od stolu ke stolu.

Rimleyho restaurace Rendezvous zůstala otevřená. A pokud jsem mohl odhadnout, žádná omezení tam neplatila, což bylo nadmíru zajímavé. Protože Stanberry Building stála na okraji rušné obchodní čtvrti, bylo těžké najít místo na zaparkování. Uprostřed dalšího bloku bylo hlídané parkoviště. Právě jsem k němu mířil, když se na mě usmálo štěstí. Od vchodu budovy odjíždělo taxi a já jsem si všiml volného místa mezi velkým cadillacem a namalovaným pruhem, který označoval prostor vyhrazený pro zásobování a stanoviště taxi. Jen tak tak jsem tam vmáčkl naše autíčko. Nechystal jsem se ale zůstat v restauraci dlouho a předpokládal jsem, že velký cadillac by mohl patřit jednomu z těch velkých zvířat. Nacpal jsem tam naše auto docela natěsno. Když jsem vystoupil, viděl jsem, že mezi nárazníky obou aut bych neprotáhl ani list papíru. Ale stejně jsem ho tak nechal.

Výtah mě vyvezl do Rendezvous – nezřetelná vůně opojného parfému, tlusté koberce, tlumená světla, zasněná, omamující hudba, svižně se pohybující ochotní číšníci… atmosféra tajné společnosti spojená s bezpečím a stabilitou. Skvělé prostředí. Dal jsem si skotskou se sodou. Naservírovali mi ji v matném skle, takže jsem neviděl, jakou barvu má tekutina uvnitř. Ale i kdyby Pittman Rimley platil dodavateli dvacet dolarů za láhev své skotské, stále si mohl vydělat pěkné prachy na cenách, které účtoval, a na množství alkoholu, které dával do pití. Byl tam roztomilý orchestr, několik žen a pár mužů… ten druh úředníčků s odulými tvářemi, kteří si protáhli přestávku na oběd, chlapi s nevyzpytatelnými obličeji a dlouhými kotletami, kteří byli na své žaludky velmi tvrdí, protože se snažili vypadat jako filmoví herci. Nebylo to pro mladší ročníky. Na ně to bylo příliš drahé.

Za zády jsem zaslechl profesionálně svůdný hlas. „Cigarety, doutníky.“

Otočil jsem se a pořádně si ji prohlédl. Bylo jí kolem třiadvaceti, na sobě měla sukni, která končila pár centimetrů nad koleny, zářivě bílou zástěrku, blůzku se širokým rozevlátým límcem a hlubokým výstřihem do V. Tradiční podnos zavěšený na popruhu přes ramena nabízel bohatý výběr doutníků, cigaret a cukrovinek. Zaplatil jsem za krabičku cigaret pětadvacet centů ze zálohy, kterou jsme dostali od Georgie Rusheové, zdánlivě proto, že bych s ní mohl navázat kontakt, ve skutečnosti protože se mi líbila. Měla rozmarné, světlešedé oči, které se usmály zkušeným, kultivovaným „díky“ a dala najevo, že má nestranné filosofické porozumění pro muže, kteří si rádi prohlédnou dívčí nohy. Neodcházela, ale čekala, aby mi mohla připálit.

„Děkuji,“ řekl jsem.

„Potěšení na mé straně,“ odpověděla.

Líbil se mi její hlas, ale to bylo všechno, co jsem slyšel. Věnovala mi další milý úsměv, otočila se a odkráčela pryč se zvučným „Cigarety, doutníky“.

Obhlédl jsem si pozorně celý podnik. Zajímalo mě, zda paní Irma Ellery-Crailová náhodou nesedí mezi přítomnými. Nezpozoroval jsem žádnou ženu, která by byť částečně odpovídala popisu, který nám poskytla slečna Rusheová. Neprůbojné, zakřiknuté bledule do těchto podniků za odpolední romantikou nechodí. Klientelu podobných podniků tvoří sexuálně neuspokojené ženy. Nemělo cenu tím ztrácet čas. Čekaly mě nudné povinnosti obyčejné detektivní práce za deset babek denně a neměl jsem zatím příležitost použít moc obratnosti svého mozku. Zašel jsem k telefonní budce a zavolal do kanceláře.

Berta byla stále pryč. Dal jsem Elsie Brandové přesné pokyny: „Sedím v Rimleyho restauraci Rendezvous. Potřebuji zjistit, zda je tu jedna žena. Podívej se na hodinky. Počkej přesně sedm minut, pak zavolej sem do Rendezvous a zeptej se, jestli je tu paní Irma Ellery-Crailová. Řekni, že bys ráda, aby přišla k telefonu. Ať ti ji vyvolají, pokud ji neznají, že to je důležité. Počkej, dokud ji nepůjdou hledat, a pak zavěs.“

„Něco jiného?“

„Ne. To je všechno.“

„Nějaký vzkaz pro Bertu?“

„Jenom jí řekni, že jsem tady.“

„Dobrá, Donalde. Ráda jsem tě slyšela.“

„Já tebe taky. Nashle.“

Vrátil jsem se ke svému stolku. Číšník postával nedaleko od mé židle a tvářil se, jako bych nepil svůj drink dostatečně rychle. Tak jsem ho dorazil a objednal si další. Přinesli mi pití, právě když uběhlo oněch sedm minut, které jsem dal Elsie. Začal jsem se nenápadně rozhlížet kolem sebe. Vrchní číšník zavolal jednoho z podřízených, něco mu řekl, ten přikývl a velice nenápadně přešel ke stolku, kde seděli muž a žena zabraní do živého hovoru. Něco té ženě řekl, ona vstala a omluvila se. Nejdříve se mi tomu nechtělo věřit. Pak jsem viděl ze způsobu, jak šla k telefonu, že to musí být ta, kterou jsem hledal. Její chůze byla trochu nepravidelná. Nešlo však o kulhání v pravém slova smyslu, spíš o jakousi nedefinovatelnou ztuhlost páteře. A určitě nebyla taková, jak nám ji vylíčila Georgia Rusheová. Vůbec se nepodobala nějakému chudokrevnému zakrslému stvoření. Byla to ženská se vším všudy a byla si toho velmi dobře vědoma. Pletený kostým upnutý přes pěkně tvarované boky; brada nakloněná v elegantním úhlu a pikantní nezávislost ve způsobu jak nesla hlavu. Když kráčela, muži si mohli krky vykroutit, aby si ji prohlédli, a v tomto prostředí to mluvilo za vše.

Zatímco byla u telefonu, prohlédl jsem si muže, který s ní seděl. Bylo to vytáhlé stvoření se sexuální přitažlivostí mramorové desky. Vypadal jako pokladník z banky s náruživým zaujetím pro přesná čísla – na papíře. Nedokázali byste si ho představit, jak se nadchne pro něco jiného. Cítili jste jistotu, s jakou se jeho prsty pohybují po klávesnici sčítacího stroje. Bylo mu něco kolem padesátky a v obličeji měl výraz, který nasadí amatérští herci, když hrají roli anglického komorníka. O pár minut později se paní Ellery-Crailová vrátila ke stolu. Její společník vstal a podržel jí židli se škrobenou ztuhlou formálností. Pak se usadil zpátky na své místo a tiše pokračovali v přerušeném rozhovoru. Z výrazu jejich obličejů by jeden usoudil, že diskutují o státním dluhu.

Vstal jsem ještě jednou od stolu, šel k telefonu a znovu zavolal do kanceláře. Elsie Brandová mi oznámila, že se Berta už vrátila. Tak jsem ji požádal, aby mě přepojila.

„Nazdar,“ ozvala se Berta. „Kde teď jsi, drahoušku?“

„Jsem v Rimleyho restauraci Rendezvous.“

„To tam stále ještě sedíš?“

„Ano.“

„Co to je, ksakru, za práci na případu,“ vykřikla nazlobeně, „když sedíš za stolem a srkáš pití na úkor nákladů a…“

„Sklapni,“ přerušil jsem ji. „Aby bylo jasno, paní Crailová je tady s nějakým mužem. Nemyslím, že tu zůstanou dlouho. Rád bych věděl, kdo je ten chlap. Dejme tomu, že se sem rychle dopravíš, budeš se tu kolem poflakovat a pověsíš se jim na paty, až se rozhodnou odejít.“

„Ty máš služební auto.“

„Ale ty máš svoje, nebo snad ne?“

„No… ano.“

Dodal jsem: „Paní Crailové je kolem osmadvaceti. Váží asi čtyřiapadesát kilo. Je vysoká metr šedesát pět, má na sobě černý pletený kostým, obrovský černý slaměný klobouk s červenou stuhou, červené lodičky na vysokém podpatku a červenou kabelku. Muž, který je s ní, má asi dvaapadesát let. Je vysoký metr sedmdesát sedm, váží něco mezi sedmdesáti sedmi, osmdesáti kilogramy. Dlouhý nos, protáhlá brada, bezvýrazný ciferník, bledá pleť, oči buď šedivé nebo světle modré. Nemohu to odhadnout na tu vzdálenost. Má na sobě dvouřadý šedomodrý oblek s bílým stromečkovým vzorem, tmavě modrou kravatu s červeným vzorkem tvořícím velká esíčka. Ji poznáš snadno podle chůze. Pohupuje se elegantně v bocích. Ale když udělá krok pravou nohou, levou tahá trochu za sebou. Musíš ji pořádně pozorovat, abys to zaznamenala. Ale pokud ji budeš pečlivě sledovat, musíš si toho všimnout.“

Berta nějak obměkčené prohlásila: „Dobrá, všechno je v pořádku, když jsi je našel. Jsem ráda, že se ti něco podařilo. Vyrazím okamžitě. Neměla bych raději zajít počkat do klubu?“

„To ne. Počkal bych venku. Mohlo by být příliš nápadné, kdyby ses zvedla a odešla pryč ve stejnou chvíli jako oni. Mohli by dostat podezření, zejména po tom telefonátu, který se neuskutečnil.“

„Tak dobře, zlato. Postarám se o to.“

Šel jsem zpátky a zase se usadil ke svému stolu. Číšník, jak jsem si všiml, mě pozoroval docela důkladně.

„Doutníky, cigarety.“

Hlas se známkou úsměvu se ozval přímo za mými zády. Otočil jsem se a zadíval se jí na nohy.

„Nazdárek,“ usmál jsem se. „Právě jsem si koupil krabičku cigaret. Pamatujete? Tak rychle zase nekouřím.“

Naklonila se trochu dopředu a tiše pronesla: „Kupte si ještě jednu. Vypadá to, že se tu docela bavíte. A já s vámi chci mluvit.“

Chtěl jsem ji nějak vtipně odpálit, ale pak jsem si všiml výrazu v očích a sáhl do kapsy pro další čvrťák.

„To je férová výměna,“ poznamenal jsem.

Položila krabičku cigaret na stůl, natáhla se, aby sebrala můj čtvrťák a řekla: „Vypadněte odtud!“

Povytáhl jsem obočí.

Usmála se shovívavě, jako by ji pobavila moje odpověď a odtrhla růžek krabičky cigaret. Jednu vytáhla a nabídla mi ji.

„Vy jste Donald Lam, ne?“ zeptala se a škrtla zápalkou.

Tentokrát jsem ani nemusel zvednout obočí, nadskočilo samo.

„Jak to, k čertu, víte?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Nebuďte hloupý, používejte trochu mozek. Máte ho snad?“

Předklonila se a přiložila zápalku ke konci cigarety. „Odejdete?“

„Ne.“

„Tak si aspoň, proboha, sedněte k nějaké ženské nebo obcházejte stoly. Sbalte jednu z těch žen, které vás pozorují a už předem souhlasí. Tak jak tu sedíte, bijete do očí jako bolavý palec.“

To byl nápad. Náhle jsem si uvědomil, že nezadaný muž si jen tak nezajde do Rendezvous, aby pouze srkal whisky se sodou. Ale pořád mě ještě zajímalo, odkud dívka prodávající cigarety zná mé jméno. Byl jsem něco přes osmnáct měsíců v jihozápadním Pacifiku. A nemyslím, že předtím jsem byl všeobecně znám. Taneční orchestr začal vydávat nějaké zvuky. Všiml jsem si mladé, živě vypadající brunety, sedící o pár stolů dál. Vypadala až moc skromně a ostýchavě, když jsem kráčel přes sál.

„Tancujete?“ zeptal jsem se jí.

Vzhlédla ke mně s velmi pečlivě vypracovaným výrazem hraného překvapení. „Proč? Nejste náhodou trochu drzý?“

Podíval jsem se jí zpříma do očí: „Jsem.“

Zasmála se. „Mám ráda drzé muže,“ poznamenala, vstala a natáhla ke mně ruce.

Obtancovali jsme mlčky téměř půl parketu. Pak už to nevydržela. „Tak nějak nejste ten typ, jak jsem si vás představovala.“

„Jak to myslíte?“

„No podle způsobu, jak jste támhle seděl a mračil se na svoji skleničku… vypadal jste zádumčivý a útočný.“

„Možná to byla útočnost.“

„Ne. Zajímala jsem se o vás. Ach… předpokládám, že jsem teď na sebe prozradila, že jsem vás pozorovala.“

„Je snad na tom, že jste mě pozorovala, něco špatného?“

„Ne. Ale nepředpokládá se, že to žena připustí.“

Nekomentoval jsem to a dále jsme mlčky tancovali. Pak se zasmála a řekla: „Měla jsem pravdu. Jste melancholický a útočný.“

Pokýval jsem hlavou: „Pojďme mluvit chvíli o vás. Kdo jsou ty dvě ženy s vámi?“

„Přítelkyně.“

„Vy mě překvapujete.“

Usmála se. „My tři si sem zajdeme dost často. Víte, máme něco společného.“

„Vdané?“

„No… Ne, to ne.“

„Rozvedené?“

„Ano.“

Tancovali jsme ještě chvíli. Pak jí to zase nedalo: „Vy sem ale nechodíte moc často, že?“

„Ne.“

„Že jsem vás tu ještě neviděla. Zajímáte mě… něco na vás je. Nevypadáte, jako ten typ mužů, kteří sem chodí. Vypadáte rozhodně a… víte, nemáte v sobě nic malicherného nebo strojeného.“

„A co ti muži, kteří sem chodí?“ zajímalo mě.

„Na většině z nich není nic dobrého… Občas potkáte někoho, kdo je trochu zajímavý… Ale to je jednou za uhersky rok. No vidíte, už se zase kompromituji.“

„Takže vy si ráda zatančíte a příležitostně sbalíte partnera. Je to tak?“

„Něco v tom smyslu.“

Hudba skončila. Zavedl jsem ji zpátky ke stolu. Opatrně se zeptala: „Kdybych znala vaše jméno, mohla bych vás představit svým přítelkyním.“

„Nikdy neprozrazuji své jméno.“

„Proč?“

„Já nejsem typ, kterým byste se ráda chlubila svým přítelkyním.“

„Proč?“

„Jsem ženatý a mám tři děti, které velice strádají. Nemohu uživit svoji ženu, protože trávívám odpoledne na podobných místech jako tohle. Čas od času mě napadne, že bych s tím měl přestat. Ale jednoduše to nemohu udělat. Jdu tak po ulici a najednou zahlédnu hezký obličej a pěknou postavu jako vaši, jak míří do jednoho z těchto podniků. A okamžitě mě to táhne za vámi. Utratím poslední cent, jenom abych měl to potěšení s vámi mluvit, držet vás v náručí, zatímco tancujeme kolem přecpaného parketu.“

Už jsme byli u jejich stolu. Usmála se a řekla: „Děvčata, myslím, že se jmenuje John Smith. Je docela príma.“

Dva ženské obličeje ke mně vzhlédly s pobaveným zájmem.

Přistoupil ke mně vrchní: „Promiňte, pane.“

„Jaké pravidlo jsem porušil teď?“ zeptal jsem se.

„Žádné, pane. Ale ředitel mi přikázal, abych vám vyřídil, že se poroučí a požádal vás, abyste se k němu na chvíli připojil. Je to dost důležité.“

„Ach, to se mi líbí,“ vykřikla dívka, se kterou jsem tancoval.

Vrchní mě mlčky a naléhavě uchopil za loket.

Usmál jsem se na ty tři mladé dámy a omluvil se: „Koneckonců, ještě se snad vrátím. Počkejte.“

Šel jsem za svým průvodcem ven hlavním vchodem, pak jsem prošel závěsem na dveřích do předpokoje a nakonec dveřmi, na nichž byl nápis „Nevstupovat bez klepání“. Vrchní je otevřel bez zaklepání a suše oznámil: „Přišel pan Lam, pane.“ Ustoupil, nechal mě projít a zavřel za sebou masivní dveře.

Muž, který seděl za velkým naleštěným stolem z ořechového dřeva, vzhlédl od nějakých papírů a jeho oči se setkaly s mými. Tvrdé, temné a nepokojné oči, ze kterých vyzařoval oheň silné dynamické osobnosti. Úsměv mu zjemnil tvrdý výraz tváře. Muž odstrčil otáčecí křeslo a obešel stůl. Nebyl nijak zvlášť vysoký, ani tlustý. Byl však robustní, měl širokou hruď, silný krk a tělo jako válec. Krejčí odvedl opravdu skvělou práci. Pečlivě přičíslé vlasy svědčily o tom, že kadeřník věnoval spoustu času jejich úpravě. Každý vlásek byl pečlivě uhlazený a na svém místě.

„Jak se máte, pane Lame? Jmenuji se Rimley. Patří mi to tu.“

Potřásli jsme si rukama.

Zamyšleně a pozorně si mě měřil.

„Posaďte se. Dáte si doutník?“

„Ne, díky. Kouřím cigarety.“

Otevřel kazetu na cigarety. „Myslím, že tu najdete vaši oblíbenou značku. Já…“

„Ne, díky,“ přerušil jsem ho. „Mám krabičku v kapse a chci ji dokouřit“

Zašmátral jsem v kapse. Napadlo mě, že by v tuto chvíli nebylo vhodné, aby se dověděl o druhé krabičce.

„Dobrá, tak si sedněte a udělejte si pohodlí. Chcete něco k pití?“

„Právě jsem měl dvě skotské se sodou.“

Zasmál se: „Myslím tím skutečné pití.“

„Tak tedy skotskou se sodou,“ objednal jsem si.

Zvedl sluchátko stolního telefonu, ťukl prstem na přepínač a poručil: „Dvě skotské se sodou. Moji soukromou značku.“

Cvaknutím vypnul telefon a obrátil se ke mně. „Zrovna jste se vrátil z Jižního Pacifiku, že ano?“

„Smím se vás zeptat, jak to víte?“

Klenuté obočí se mu nadzvedlo: „Proč ne?“

To nebyla žádná odpověď, takže jsem na to šel z jiného konce.

„Byl jsem dost dlouho pryč. A i kdyby váš podnik fungoval už předtím, než jsem odjel, nemyslím, že bych tady někdy byl. Prostě se stalo, že jsem sem nezašel.“

„Proto mě taky zajímá vaše dnešní návštěva.“

„Ale jak víte, kdo jsem?“

Usmál se. „Ale, ale, pane Lame. Jsme přece oba realisté.“

„Předpokládejme, že ano.“

„Tak si představte, že jste na mém místě. Řídíte-li podobný podnik, ocitnete se občas na druhé straně zákona. Člověk musí vydělávat.“

„Přirozeně,“ přitakal jsem.

„A aby vydělával, je třeba vžít se občas do kůže zákazníků. Proč sem chodí? Co chtějí? Co hledají? A co dostanou? Za co budou ochotni zaplatit? Pane Lame, pokud se vžijete do mé kůže a uvědomíte si, že se snažím myslet v mezích přání a zájmů svých zákazníků, bez váhání snadno pochopíte, že neohlášená návštěva soukromého detektiva je… No, je něco, co se mi musí neprodleně hlásit.“

„Ano, to chápu. Ale copak znáte všechny soukromé detektivy ve městě?“

„Samozřejmě, že ne. Ale znám ty, kteří jsou dost chytří na to, aby byli nebezpeční.“

„A podle čeho je třídíte?“

„To já nedělám. Oni se vytřídí sami.“

„Obávám se, že to nechápu.“

„Když je člověk soukromým detektivem, je to stejné, jako když se věnuje jakékoliv jiné profesi. Neschopní jedinci se oddělí sami jako plevel. Nikdo je nezná a zabývají se pouze obyčejnými a nezáživnými případy. Ti, ve kterých něco je, přitahují pozornost okolí, získávají další a další případy. Lidé o nich začínají mluvit. Znám je všechny.“

„Lichotíte mi.“

„Nebuďte tak zatraceně skromný, pane Lame. Předtím než jste se přihlásil k námořnictvu, získal jste si docela dobré jméno. Malý chlapík s kuráží a vychytralým mozkem, troufalý podnikavec, který hraje hru bez hranic a vždy svému klientu zajistí výhru. Sledoval jsem vaši kariéru s velkým zájmem. Myslel jsem si, že bych vás někdy mohl sám potřebovat.

A pak samozřejmě, je tu vaše partnerka – Berta Coolová. Docela nápadná osobnost.“

„Vy ji znáte osobně?“

„Upřímně řečeno, nikdy jsem se s ní nezatěžoval, dokud jste se s ní nedal dohromady a nestali jste partnery. Berta byla samozřejmě také na mém seznamu; jako jedna z mála agentur, které berou nicotné případy zabývající se rodinnými vztahy. Ale nic, co stálo za to, abych tím osobně ztrácel čas. Věnovala se běžným záležitostem obvyklým způsobem.

Pak jste přišel vy a začal jste se zabývat běžnými záležitostmi velmi nekonvenčním stylem. Případy, kterými jste se zabýval vy, už nebyly obyčejnými.“

„Víte toho o mě dost,“ poznamenal jsem.

Tiše přikývl, jako když někdo souhlasí se zřejmým faktem.

„To bych řek, že toho o vás vím dost.“

„A proč jsem poctěn dnes odpoledne?“

Někdo zaťukal na dveře.

„Dále,“ ozval se Rimley.

Všiml jsem si nepatrného pohybu pravé strany jeho těla a uslyšel tlumené klapnutí. Dveře se otevřely a vešel číšník nesoucí podnos se sklenicemi, láhví Johnny Walker Black Label, nádobou naplněnou kostkami ledu a velkou litrovou láhví sodovky.

Číšník položil tác na roh stolu a beze slova se vzdálil. Rimley nalil do sklenic dvě pořádné dávky whisky, vhodil do nich několik kostek ledu, přidal sodu a podal mi jednu z nich.

„Na zdraví,“ řekl.

„Na zdraví,“ zopakoval jsem.

Napili jsme se. Rimley se zhoupl na židli, usmál se a pokračoval: „Doufám, že jsem se vyjádřil zcela jasně a nemusím zacházet do podrobností.“

„Tím máte na mysli, že mě tady nechcete?“

„Rozhodně.“

„A existuje něco,“ zeptal jsem se pomalu, „co s tím můžete udělat?“

Jeho oči náhle ztvrdly, ale rty se dosud usmívaly. „Řekl bych, že ano,“ odpověděl.

„To mě zajímá. Budete mi bránit ve vstupu takovými vytáčkami, jako že všechny stoly jsou obsazeny, nebo poručíte číšníkům, aby mě neobsluhovali? Nevidím nic dost důvtipného a účinného, co byste mohl udělat.“

Usmál se a pronesl: „Všiml jste si, pane Lame, že lidé, kteří moc mluví o tom, co se chystají udělat, zřídkakdy udělají to, o čem mluvili?“

Přikývl jsem,

„Já o tom, co se chystám udělat, nikdy nemluvím,“ zdůraznil. „Já to udělám. A přece bych, koneckonců, nebyl tak omezený, že bych vám prozradil, co se chystám udělat, abych vám zabránil stát se stálým hostem.“

Když jsem to nekomentoval, zeptal se: „Pracujete na nějakém určitém případu?“

Usmál jsem se a odpověděl: „Pouze jsem se zastavil, protože jsem si chtěl trochu užít společenského života.“

„Ale jistě,“ usmál se Rimley. „Myslím, že dokážete ocenit reakce mých zákazníků, kdyby na vás někdo ukázal a řekl: ‚Toto je Donald Lam ze společnosti Coolová & Lam, soukromí detektivové. Je to jedna z detektivních kanceláří, které se zabývají rozvody.‘ Už vidím, kolik mých hostů si náhle vzpomene, že má na práci něco jiného.“

„Abych se přiznal, o tomto konkrétním aspektu jsem nepřemýšlel.“

„Dejme tomu, že o něm pouvažujete.“

Napili jsme se znovu.

„Přemýšlím o tom,“ dodal jsem.

Zajímalo mě, jestli paní Crailová a její společník už odešli a jestli to Berta Coolová stihla. Taky mě zajímalo, zda by odpor Pittmana Rimleyho k soukromým detektivům nemusel aspoň částečně souviset s faktem, že ví o jednání o prodeji budovy, ve které se nachází jeho podnik. A jestli jeho nájemní smlouva má doložku, která mění podmínky v případě, že by budova byla prodána.

Rimley přerušil mé úvahy: „No, neberte si to tak, Lame. Co tak osvěžit váš drink?“ Natáhl se levou rukou pro moji sklenici, láhev skotské opřel o její okraj, nalil do ní jantarovou tekutinu a doplnil sodou. Nevím proč, ale mé oči náhodou zachytily záblesk velmi drahých moderních náramkových hodinek se sekundovou ručičkou rychle kroužící po ciferníku. Ale stalo se. Byly to velké hodinky výhradně pro velkého muže. A šly přesně na zlomek sekundy. Ukazovaly půl páté. Trochu jsem počítal. Nemohlo přece být tak pozdě. Chtěl jsem se podívat na svoje hodinky, ale nějak se mi nezdálo, že by to bylo to pravé.

Rimley si nalil také, usmál se na mě přes okraj sklenice. „Jsem rád,“ řekl, „že jsme si nakonec navzájem porozuměli.“

„Jistě,“ přitakal jsem. „To je koneckonců vše, co je podstatné.“

Nedbale jsem se rozhlédl po kanceláři.

Na registratuře stály námořní hodiny, zasazené do paprsků rukojeti bronzového kormidelního kola. Počkal jsem, dokud se Rimley nepodíval na něco jiného a pak jsem rychle mrknul na ciferník hodin. Ukazovaly čtyři třicet dva.

Zdvořile jsem poznamenal: „Musíte mít dost starostí, když řídíte takový podnik.“

„Každý den není posvícení,“ připustil.

„Předpokládám, že musíte znát své zákazníky docela dobře.“

„Ty, co sem chodí pravidelně, tak ano.“

„Máte nějaké problémy s obstaráváním alkoholu?“

„Občas.“

„Mám klienta, který chce podat žalobu na určité lidi kvůli autonehodě. Znáte nějaké dobré právníky?“

„Je to ten případ, na kterém teď pracujete?“

Jen jsem se usmál.

„Promiňte,“ omluvil se.

„Znáte tedy nějaké dobré právníky, kteří se zabývají automobilovými nehodami?“ zopakoval jsem otázku.

„Ne.“

„Hádám, že by tady v okolí nějací mohli být.“

„To by mohli.“

„Tak, bylo to dobré pití a příjemně jsme si popovídali. Předpokládám, že byste dal přednost tomu, kdybych se ke svému stolu nevracel.“

„Ale klidně tam jděte, pane Lame. Chovejte se tu jako doma. Užijte si to. Odpočiňte si. A až budete odcházet nestarejte se o účet. Jenom vstaňte a odejděte. Žádný účet nebude. Ale nevracejte se!!!“

Snažil se mě zdržovat alkoholem a řečmi. Nyní obojí, alkohol i řeči nějak vyschly. Už mu nevadilo, abych se vrátil do lokálu. Proč měl před několika minutami takovou starost, aby mě dostal z podniku, a teď si tak přál, abych se tam vrátil? Mohlo to být proto, že paní Ellery-Crailová a její společník už odešli? Hodil jsem do sebe zbytek nápoje ve sklenici, vstal jsem a podal mu ruku. „Těšilo mě,“ řekl jsem.

„Děkuji. Chovejte se jako doma, pane Lame. Užijte si to a přeji vám úspěch v každém případě, na kterém budete náhodou pracovat. Pamatujte si pouze, že na něm máte pracovat jinde než tady.“

Šel se mnou ke dveřím a s úklonou mě vyprovodil.

Vešel jsem zpátky do restaurace. Věděl jsem, že se ani nemusím dívat. Jen jsem se chtěl ujistit. Stůl, u kterého seděla paní Ellery-Crailová se zamračeným individuem v šedomodrém obleku s dvouřadým zapínáním, byl prázdný. Podíval jsem se na hodinky.

Ukazovaly tři čtvrtě na čtyři.

Neviděl jsem svou dívku s cigaretami a tak jsem rádoby lhostejně požádal číšníka: „Je tu někde to děvče, co prodává cigarety?“

„Ale ovšem pane. Počkejte chvíli.“

Přišla ke mně dlouhonohá dívka s bílou zástěrkou a podnosem. Ale nebyla to ta samá. Koupil jsem krabičku cigaret.

„Kde je ta druhá dívka?“

„Billy? Ta šla dnes domů o hodinu dříve. Já ji střídám.“

Mé přítelkyně u druhého stolu se zadívaly směrem ke mně. Přešel jsem k nim. Netancovali jsme, ale chvíli jsme si jen tak povídali. Prozradil jsem jim, že jsem byl zatčen, protože nedávám peníze své ženě a sedmi dětem, a že musím zařídit kauci. Zeptal jsem se jich, zda by nemohly něco udělat, abych nemusel do vězení. Viděl jsem, že jsou zmatené, ale že je to zajímá. Znovu za mnou přišel číšník. Vyřídil mi pozdrav od pana Rimleyho a zeptal se, jestli se mé přítelkyně nepřipojí k nějakému drinku – šampaňské nebo snad Johnny Walker Black Label.

Mladé dámy zíraly, jakoby měly halucinace. „Můj bože,“ řekla jedna z nich. „To musí být aspoň vévoda z Windsoru.“

Zasmály se.

Usmál jsem se na číšníka. „Vyřiďte mé díky panu Rimleymu. Řekněte mu, že si vážím jeho pohostinnosti, ale nikdy nepiji více, než mohu bez úhony vydržet. Ale mé přítelkyně pravděpodobně přijmou nějaké to pití. Já odcházím.“

„Ovšem pane. Nemáte tu žádný účet. Pan Rimley se o to postaral.“

„Tak jsem mu také porozuměl. Ale předpokládám, že neodmítnete spropitné.“

Nesporně jsem ho uvedl do rozpaků. „Pokud to nebude vadit vám, pane, nic proti tomu nemám.“

Přikývl jsem, otočil se a rozloučil se s třemi nejudivenějšími ženami ve městě. „Obchodní schůzka,“ ujistil jsem je vážně a vyšel jsem z restaurace.

Vyzvedl jsem si v šatně klobouk a šatnářka žádostivě chňapla po dvou dolarech, které jsem jí podal. Použil jsem výtah, abych se dostal do přízemí. Snažil jsem se vypadat nenuceně, když jsem vyšel ven a zamířil ke služebnímu autu. Vlastníka velkého cadillacu jsem odhadl špatně. Nejen, že odjel dřív než já, ale klidně zařadil jedničku a odtlačil moje auto dopředu, takže nyní stálo přímo před vchodem do budovy na místě vyhrazeném pro taxíky. Tam, kde byl předtím zaparkován cadillac, stál taxík.

Jeho řidič ke mně přistoupil. Měl zlomený nos a uši jako květák.

„To je vaše auto?“

„Ano.“

„Tak ho odsud, sakra odvezte.“

„Někdo mě sem zatlačil. Já jsem ho tady nenechal.“

Uraženě zaprskal: „To už jsem slyšel tolikrát, že mi z toho píská v uších. Musel jsem nechat vystoupit klienta z auta mimo chodník. Stálo mě to dolar na spropitném.“

Napřáhl ruku.

Podíval jsem se vážně na jeho nataženou dlaň. „Chcete říct, že jste přišel o dolar?“

„Jo.“

Vzal jsem za dveře auta. „To je mi líto, kámo. Měl bych to asi nějak napravit.“

„To je výborný nápad,“ zazubil se.

„Dělám v odboru daní z příjmu,“ začal jsem. „Odečtěte si to z tržby a řekněte na odboru, že je to v pořádku.“

Nastartoval jsem. Prudce se ke mně natáhl, setkal se s mým pohledem a zaváhal. Zabouchl jsem dveře auta a odjel. Bylo čtyři dvacet tři, když jsem dorazil do kanceláře.

KAPITOLA 4

Berta přišla chvíli před pátou. Líce měla zardělé a v očích se jí blýskalo. Vrazila do dveří, napochodovala do kanceláře, mrkla na mě a jedním dechem řekla: „Donalde, proč si, k čertu, nejdeš do své kanceláře a nečteš si noviny?“

„Už jsem je četl.“

„Dobře, tak si tam sedni a toč palci. Ale nevysedávej tady. Odvádí to Elsie od práce.“

„Ale ona až doteď psala. A stejně je už konec pracovní doby.“

„No a?“ vyštěkla Berta. „I tak odvádíš její pozornost od práce. Vsadím se, že udělala chyby.“

Přešla k psacímu stroji a prohlédla si poslední dvě stránky, které Elsie napsala. „Tady to máme!“ vykřikla. „Tady je překlep, tady oprava a tady je třetí.“

„No a co?“ zeptal jsem se. „Příslušné společnosti vyplácejí z prodeje mazacích pásek dividendy. Vědí, že písařky čas od času udělají chybu. A tři chyby na čtyřech stránkách nejsou zas tak moc.“

„Pitomost. To si myslíš jenom ty. Podívej se sem.“

Přelétla pohledem pár dalších stránek. Nenašla ani známku po opravách.

Podíval jsem se na Elsie. Líce jí červeně zářily.

„Ty jsi mi pěkný detektiv,“ zavrčela Berta. „Pojď ke mně.“

Chtěl jsem něco říci, ale Elsiin pohled mě prosil, abych to nedělal. Tak jsem pouze následoval Bertu do její kanceláře.

„K čertu!“ vztekle vykřikla. S bouchnutím otevřela víko krabice na cigarety a jednou si posloužila.

„Co se děje? Propásla jsi je?“

„Ne. Přijela jsem včas. A podle tvého popisu jsem je hned poznala. Ona je paní Ellery-Crailová a má buick Road Master zaregistrovaný na její jméno. Muž, který byl s ní, se jmenuje Rufus Stanberry. Je to chlap, kterému patří ten barák. Žije na Fullrose Avenue ve Fullrose Apartments. Je to elegantní místo se spoustou olivrejovaných sluhů a vstupní halou přeplácanou ozdobami. Patří mu velký cadillac.“

„Tak se mi zdá, že jsi odvedla skvělou práci, Berto. Tak v čem je problém?“

„Problém?“ zařvala na mě Berta. „V celém tom špinavém zatraceném zmatku.“

„Tak do toho a ulev si.“

Berta se ovládala s velkým úsilím a zlostně odfrkla: „Bůh ví, co za tím je. Je to zřejmě nějaký tvůj trik – něco jako uhrančivý pohled. Kdykoliv začneš dělat na nějakém případu, nikdy to nejde hladce. Vždycky se stane něco nepříjemného.“

Vytáhl jsem jednu z krabiček cigaret, které jsem koupil v Rendezvous od dívky s dlouhýma nohama a vyklepl si cigaretu.

Bertiny ruce škubly směrem ke krabici na stole. „Během pracovní doby si ber z těchto, zlatíčko. Započítávám je do nákladů.“

Dopravil jsem cigaretu mezi rty, vrátil krabičku do kapsy, škrtl zápalkou a řekl: „Tyto jdou také do nákladů.“

„Jak to?“

„Koupil jsem je od prodavačky v Rendezvous.“

Berta chtěla něco říci, ale pak si to rozmyslela. Vytáhl jsem všechny tři krabičky z kapsy a položil je na stůl.

Berta se zamračila. „Co to zase, sakra, znamená?“

„Ale nic,“ odpověděl jsem lhostejně. „Je to moje značka a to děvče mělo hezké nohy. To je všechno.“

Berta se zakuckala.

„Tak do toho,“ pobídl jsem ji.

„Ďas tě sper. Nevím, jestli si uvědomuješ, jak moc mi lezeš na nervy.“

Podíval jsem se do jejích rozzlobených očí. „Chceš zrušit naše partnerství?“ zeptal jsem se provokativně.

„Ne!“ zařvala.

„Tak buď zticha,“ usadil jsem ji.

Zkřížili jsme na chvíli pohledy a já jsem jí dal možnost, aby uhnula. „Co se stalo, když jsi sledovala paní Ellery-Crailovou?“

Berta zhluboka potáhla z cigarety, vyfoukla kouř a začala: „Seděla jsem venku před Rendezvous. Byla jsem tam asi pět minut, když se otevřely dveře a ti dva vyšli ven. Popsal jsi je skvěle. Bylo to jednoduché jak facka. Chvíli postáli před budovou a bavili se, pak se rozdělili. Muž se podíval na náramkové hodinky a potom nasedl do velkého cadillacu. Žena se pustila po ulici. Rozmyslela jsem se a sledovala jsem toho muže.“

Přikývl jsem. „To jsem také chtěl.“

Šlehla po mě očima. „Ty jsi vmáčkl služební auto přímo před ten velký cadillac a on ho, sakra, odtlačil, aniž by se pokusil vyjet nějak slušně. To mě tak rozzuřilo, že jsem na něj málem vletěla.“

Nekomentoval jsem to.

„Neměl jsi nechávat naše auto zaparkované tak blbě. Namačkal ses zrovna na nárazník cadillacu.“

Potáhl jsem mlčky z cigarety.

„No, tak jsem se přilepila za ten cadillac,“ pokračovala Berta. „Jel dost rychle směrem na bulvár Garden Vista. Pak pokračoval po bulváru a ať se propadnu, jestli za mnou nebylo pověšené nějaké auto. Mrkla jsem do něj a byla to paní Ellery-Crailová, která jela za tím cadillacem.“

Nadzvedl jsem údivem obočí.

„Takže jsem zahnula do středního pruhu, abych zjistila, jestli se snaží sledovat mě nebo cadillac. Ona zpomalila a počkala, až ji předjede další auto. Nechtěla se k tomu cadillacu dostat blízko, aby ji řidič nezahlédl.“

„No a co se stalo pak?“ zeptal jsem se.

„No, dostala jsem se do úzkých, a tak jsem přejela do pravého jízdního pruhu a plazila se v mrtvém bodě cadillacu vedle buicku paní Crailové.“

„Dobrý nápad,“ přitakal jsem. „Pokud by ovšem náhodou neodbočil doleva.“

„To jo,“ vyštěkla Berta. „Odbočil doleva.“

„A ty jsi ho ztratila.“

„Drž hubu!“ rozčilila se. „Tak pitomá nejsem.“

Chvíli zlostně bafala z cigarety a pak pokračovala: „Když jsem viděla, že se chystá odbočit doleva, zpomalila jsem, aby mě auto, které jelo přímo za mnou, mohlo předjet, a já jsem pak chtěla přejet do levého pruhu. Auto za mnou řídila malá coura s koňskými zuby, které se nelíbil způsob, jak jedu. Zpomalila, když jsem zpomalila já. Pak to dotáhla na moji úroveň, zařvala na mě něco v tom smyslu, proč jsem jí nedala vědět, že se chystám strávit svoji čtrnáctidenní dovolenou na jednom místě. Pak šlápla na plyn a vystřelila.“

„A pak?“ zajímalo mě.

„No, a pak…“ pokračovala Berta. „Příliš pozdě se podívala, kam jede. Jiné auto, které jelo v protisměru, odbočovalo doleva. Nemyslím si, že ho ta cuchta zahlédla dřív než půl sekundy před srážkou. Dokonce i tehdy mohla zabrzdit a zachránit se, ale jela příliš rychle a snažila se proklouznout kolem rohu doprava a říznout to před ním z vnitřní strany. Nepovedlo se jí to.“

„Byl někdo zraněn?“

„Ten muž ne, ale žena, co jela s ním, ztratila vědomí. Naprosto mě zablokovali. Vzadu bylo dost aut a ta hromada trosek se rozprostřela přímo přede mnou.“

„A to se stalo, když Stanberry zabočil vlevo?“

„Nebuď hloupý,“ řekla Berta. „Veškerá doprava na té křižovatce byla zablokovaná. Policajtům trvalo pět minut, než to rozhýbali. A ta cuchta s předkusem zamávala na taxík, který zabočoval doleva na stanoviště taxi, a zmizela pryč stejně tiše, jako to umíš ty. A to svoje proklaté auto mi nechala přímo v cestě.“

„Bez toho aniž by zjistila jména svědků, nebo kdo…?“

Berta mě přerušila: „Dala své jméno a adresu řidiči toho auta, do kterého vrazila, pak přešla k autu Stanberryho, zapsala si jeho jméno i adresu a pak obešla pár dalších aut. Dokonce přišla i ke mně. Proto byla doprava totálně zablokovaná. To díky ní jsem získala Stanberryho jméno a adresu.“

„Jak se ti to podařilo?“

„Ulice byla celá ucpaná, jak už jsem řekla. Byl tam pěkný šrumec. Auta, která jela po bulváru směrem do města, poskakovala dopředu po centimetrech a člověk by se mezi ně nedostal ani majzlíkem. Stanberry vypadal, že má porozumění. Samozřejmě, auta za námi dělala pekelný randál. Řidič toho druhého auta sice neobcházel ostatní řidiče, ale zapisoval si čísla aut. Ta zubatá coura si to obcházela sama a zapisovala si jména a adresy. Viděla jsem, jak si do svého zápisníku zapsala Stanberryho jméno, a když přišla ke mně, místo toho, abych ji poslala k čertu, sladce jsem se na ni usmála a řekla jsem jí, že jí ráda sdělím své jméno a adresu, ale že by měla problémy s jeho hláskováním, takže jí ho raději napíši sama.“

„A co udělala?“

„Udělala přesně to, v co jsem doufala,“ ušklíbla se Berta. „Podala mi svůj malý zápisník a požádala mě, ať to tam napíši sama. V posledním zápise stálo: Rufus Stanberry, Fullrose Avenue, číslo 3271. Pohrála jsem si s jejím perem, pořádně si prohlédla jméno a adresu, abych si je zapamatovala. A pak jsem jí napsala jméno.“

„Tvoje vlastní?“ zajímalo mě.

Berta na mě upřela pronikavý pohled. „Nejsem přece cvok. Za koho mě máš? Vymyslela jsem si nejneuvěřitelnější rusky znějící jméno, které mě v tu chvíli napadlo a zapsala jsem tam první adresu, která mi přišla na mysl… někde v Glendale. Sladce jsem se na tu malou kolozubou čarodějnici s vykulenýma očima usmála a vrátila jí zápisník. Pak jsem dala signál řidičům za sebou, aby mě pustili, a snažila se vycouvat.“

„A co pak?“

„Pak jsem se pohádala s nějakým zatraceným pitomcem za sebou, který nemohl couvat, protože za ním stál ještě někdo, kdo nechtěl couvat. Ozývala se spousta troubících klaksonů a už jsem ztratila trpělivost. Snažila jsem se odtlačit to auto za sebou a zaklesla jsem se za nárazník toho pitomce, který za mě zajel příliš blízko. Policajt tam jen tak chodil a svými kecy přiléval olej do ohně a ta zatracená mrcha se zubama jako kůly, která zapříčinila celý ten mumraj, věnovala policajtovi sladký úsměv, chytila taxi, které zabočovalo doleva k hotelovému stanovišti na ulici Mantica, ujela pryč a nechala ten svůj zatracený křáp stát přímo uprostřed ulice.“

„A co jsi udělala pak?“

„Nakonec jsem stoupla na nárazník a tlačila ho dolů, zatímco ten pitomec z druhého auta se snažil ten svůj nadzvednout, a auta jsme nakonec vyprostili. A do té doby…“

„Získala ta ženská i jméno paní Ellery-Crailové?“

„Ale jistě, stálo pár jmen nad Stanberryho. Dobře jsem si ho všimla. Nezajímala mě adresa, protože tu máme. Snažila jsem se zjistit, kdo je ten chlap.“

„A viděl Stanberry jméno paní Crailové?“

„Ne. Já jediná jsem do toho zápisníku psala sama. Ty ostatní si tam zapsala ta dorota, a také čísla jejich licencí. Můžeš se vsadit, že já jsem tam nezapsala své vlastní.“

„A co jsi dělala, když jsi vyprostila svoje auto? Jela jsi zpátky sem?“

„Ne, napadlo mě, že by mohla sledovat Stanberryho domů, takže jsem zamířila k Fullrose Avenue číslo 3271. Prohlédla jsem si dům a zjistila jsem, že má soukromou vrátnici. Chvíli jsem se tam poflakovala kolem a když se neobjevili, vykašlala jsem se na to a vrátila jsem se do kanceláře. Co jsi dělal ty?“

„Vyhodili mě z Rimleyho Rendezvous.“

„Za to, že jsi obtěžoval dámy?“

„Ne. Ředitel mě mile přivítal, nabídl mi pití a doporučil, ať vypadnu a už se nevracím.“

„To je ale křupan.“

„Ne, má pravdu. Řídí podnik, kam si odpoledne zaskočí vdané paničky, aby se nechali sbalit. Kde se po obědě fláká pár unavených obchodníčků. Chtějí si nezávazně zatancovat a trochu zaflirtovat. A soukromý detektiv je v těchto místech stejně vítaný jako veš v kožichu.“

„A jak věděl, že jsi soukromý detektiv?“

„To mě vyvedlo z míry. Prostě to věděl. Věděl, jak se jmenuji, věděl o mně všechno a věděl všechno o tobě.“

„A věděl taky na jakém případu pracujeme?“ zeptala se Berta.

„Zajímalo by mě, jestli si dal dvě a dvě dohromady; ten fingovaný telefonní hovor pro paní Ellery-Crailovou; fakt, že paní Crailová a Stanberry museli odejít zrovna během té doby, kdy mě zabavil ve své kanceláři. A pak ta Rimleyho náhlá snaha ukončit rychle náš rozhovor. To by mohlo být poté, co dostal znamení, že se paní Crailové podařilo zmizet. Nemyslím si, že by někoho napadlo, že můžeš čekat venku, aby ses na ně pověsila a…“

Zazvonil telefon.

Berta chňapla po sluchátku. Slyšel jsem hlas Elsie Brandové, pak cvaknutí a nějaký jiný hlas. Berta se přímo rozplývala. „Ano, slečno Rusheová,“ říkala. „Už jsme se dostali pěkně daleko. Paní Crailová dnes odpoledne byla v Rimleyho restauraci Rendezvous s panem Stanberrym.“

Chvíli bylo ticho a pak Berta poznamenala: „Předám vám pana Donalda Lama. Bude lepší, když si promluvíte přímo s ním. Je tady.“

Podala mi přes stůl sluchátko a zcela zbytečně oznámila: „Slečna Rusheová by s tebou ráda mluvila. Chce zprávu.“

Převzal jsem sluchátko. Georgie Rusheová zaštěbetala: „Můžete dodat něco k informaci, kterou mi už dala paní Coolová, pane Lame?“

„Myslím si, že ano.“

„A co?“

Zeptal jsem se: „Říkáte, že nynější paní Ellery-Crailová, dříve Irma Begleyová, se seznámila s Ellery Crailem díky automobilové nehodě?“

„Ano.“

„Crail narazil do jejího auta?“

„Ano.“

„A ona utrpěla zranění?“

„Ano, poranění páteře.“

„Věříte, že má skutečně poraněnou páteř?“

„Zdá se, že to bylo potvrzeno rentgenem.“

„K poranění došlo pravděpodobně před rokem nebo i dříve při jiné automobilové nehodě. Pokud bychom to mohli dokázat, znamenalo by to pro vás něco?“

„Aby ne,“ vykřikla vzrušeně.

„Dobrá, zatím do toho nevkládejte velké naděje a nesnažte se nám do toho motat jako detektiv amatér. Nechte nás, abychom to zařídili.“

„Jste si jistý, že došlo i k jiné nehodě?“ zeptala se.

„Ne, samozřejmě, že ne. Je to jenom určitá stopa.“

„A jak dlouho vám bude trvat, než to zjistíte?“

Naoko jsem na chvíli zaváhal: „Záleží to na tom, kdy budu schopen vypátrat druhého účastníka oné nehody, muže, který se jmenuje Philip E. Cullingdon, a zjistit, co mi o tom řekne on.“

„A jak dlouho vám to bude trvat?“

„To vám nemohu povědět. Začínám na tom dělat hned teď.“

„Počkám, až se mi ozvete, pane Lame. Moje telefonní číslo tam máte v kanceláři. Brnkněte ihned, jakmile něco zjistíte. Ihned, prosím.“

„V pořádku, dám vám vědět,“ ukončil jsem rozhovor a zavěsil.

Berta se z ničeho nic začala pochechtávat.

„Čemu se směješ?“ zajímal jsem se.

Berta řekla: „Myslím na to, jak na mě ta coura pokřikovala, když mě předjížděla. A jak se připlazila s tím neduživým sladkým úsměvem, když mě potřebovala jako svědka. A představuji si, jak se bude tvářit, až se na adrese v Glendale, kterou jsem jí uvedla, bude snažit najít ženskou, která se jmenuje Boskovičová.“

KAPITOLA 5

Ukázalo se, že Philip E. Cullingdon je muž ve středních letech s unavenýma šedivýma očima s vějířky hlubokých vrásek. Měl pokleslé koutky úst. Ale brada naznačovala jistou neústupnost. Budil dojem, že je laskavý, vlídný, trochu zmatený muž, kterého není snadné vyvést z míry, ale který by mohl jednat opravdu energicky, kdyby byl jednou vyburcován.

Nechodil jsem kolem horké kaše a přímo jsem na něj uhodil: „Vy jste Philip E. Cullingdon, stavební podnikatel, který byl obžalovaným v případu Begleyová versus Cullingdon“

Jeho unavené šedivé oči si mě změřily. „A co je vám do toho?“

„Prověřuji ten případ.“

„A proč? Už byl přece urovnán.“

„Jistě že byl. Vy jste byl pojištěn, že ano?“

„Ano.“

„Víte, jaká byla výše vyrovnání?“

„Ano, znám výši vyrovnání, ale stále nevím, s kým mluvím nebo proč to chcete vědět.“

Podal jsem mu vizitku. „Donald Lam,“ představil jsem se. „Ze společnosti Cool & Lam, soukromí vyšetřovatelé… A prověřujeme tento případ.“

„Pro koho?“

„Pro jednoho klienta.“

„Proč?“

„Snažím se dozvědět něco o Irmě Begleyové, žalobkyni v tom případu.“

„Co o ní?“

„Chci zjistit něco o povaze a rozsahu jejího poranění.“

Poznamenal: „Ano, myslím, že byla nějak zraněna. Tvrdili to lékaři… lékaři na obou stranách. Ale měl jsem pocit, že v tom něco nesedí.“

„A pročpak?“

Poškrábal se na hlavě.

Snažil jsem se ho přimět k řeči. „Všiml jsem si, že žaloba byla podána až jedenáct měsíců po nehodě. Nepředložila vám už předtím nějaké požadavky?“

Cullingdon odpověděl: „Ne. Ta žena si původně nemyslela, že je zraněna. Nepokládala to za něco vážného. Pak, myslím, nastaly menší potíže, které se postupně zhoršovaly. Šla k lékaři, který ji ošetřil a řekl jí, že o nic nejde; nakonec ale zašla ke specialistovi, který jí sdělil, že u ní nastaly komplikace z poranění páteře, které utrpěla.“

„A to vedlo zpátky k automobilové nehodě?“

Přikývl.

„Takže si vzala pár právníků a žalovala vás?“

Znovu přikývl.

„A pojišťovna to vyrovnala?“

„Ano.“

„Na základě vašeho návrhu?“

„Ve skutečnosti,“ začal pomalu Cullingdon, „mě to dost otrávilo. Nechtěl jsem, aby pojišťovna něco platila… rozhodně ne žádnou velkou sumu.“

„Proč?“

„No, nemyslel jsem si, že to byla moje chyba.“

„Proč?“

„Víte, byla to v podstatě maličkost. Myslel jsem si, že ona na tom měla větší vinu, než já. Připustil bych, že jsem se snažil projet na červenou. A možná bych i projel, ale ona udělala to samé. Takže na tom měla stejnou vinu jako já. Samozřejmě, podle toho, jak to vypadalo zpočátku, nedošlo k žádné velké škodě. Rozbili jsme pár reflektorů, pomačkali nárazníky a blatníky a já jsem měl díru v chladiči. Ona vyskočila velmi hbitě z auta a já jsem myslel, že mi vynadá, ale zasmála se a řekla: ‚Ach vy nezbedo. Copak se jezdí na červenou?‘“

„A co jste řekl vy?“

„Řekl jsem jí: ‚Uličnice, neměla jste se snažit přejet přes křižovatku šedesátkou‘.“

„A co pak?“

„No, pak jsme si vyměnili vizitky, zapsali čísla licencí, objevilo se pár chytráků, kteří radili co a jak. No a potom začal někdo řvát, ať uvolníme křižovatku. A to bylo všechno.“

„Vypořádal jste se s ní nějak?“

„Ne, žádný účet jsem nedostal.“

„A vy jste také žádný neposlal?“

„Ne. Já jsem čekal. Myslel jsem, že mi něco přijde. No a pak, když se nic nedělo… Abych vám řekl pravdu, úplně jsem na to zapomněl, dokud nedošlo ke sporu.“

„Kolik zaplatila pojišťovna?“

„Nevím, jestli by se jim líbilo, kdybych vám to řekl.“

„Proč ne?“

„No… Víte, byla to pěkně zaokrouhlená částka. Viditelně měla skutečně poraněnou páteř.“

„A vy víte, kolik to bylo?“

„Povím vám, co udělám,“ řekl. „Zavolám zítra do pojišťovny a zeptám se, jestli mají nějaké námitky, když někomu sdělím, kolik vyplatili. Pokud proti tomu nebudou nic mít, zavolám k vám do kanceláře a dám vám vědět, kolik to bylo.“

„A řeknete mi jméno vašeho pojišťovacího agenta.“

Zasmál se a zavrtěl hlavou. „Myslím si, že jsem vám o tom už řekl všechno, co jsem chtěl… a to nevím, oč jde.“

„Je to zajímavý případ,“ poznamenal jsem.

„Mě ale zajímá,“ zeptal se Cullingdon, „co vlastně prověřujete. Myslíte, že v tom bylo něco podezřelého?“

„Na to vůbec nemyslete. Mohu taky jenom všeobecně prověřovat její solventnost.“

„Ach tak,“ usmál se, „dobrá, řeknu vám, pane Lame… jestli ty peníze pitomě nerozházela, představuje docela důvěryhodného partnera pro jakoukoliv rozumnou investici. Získala od pojišťovny velmi pěkné vyrovnání.“

„Díky,“ kývl jsem hlavou. „Takže vy se zítra spojíte s pojišťovnou a pak brnknete k nám do kanceláře a řeknete, kolik to bylo… samozřejmě za předpokladu, že proti tomu nebudou nic namítat. Je to tak?“

„Ano, jistě.“

Potřásli jsme si rukama. Sešel jsem dolů k autu a právě když jsem startoval, všiml jsem si, že přímo za mnou zastavilo u chodníku další auto.

Mladá žena, která vystoupila z auta, měla štíhlý pas, oblé boky… prostě prvotřídní kočka. Podíval jsem se dvakrát. Pak jsem ji poznal. Byla to dívka, která prodávala doutníky a cigarety v Rimleyho restauraci Rendezvous. Vypnul jsem motor, zapálil si cigaretu a čekal.

Musel jsem čekat asi pět minut. Pak dívka vyšla z domu, rychle přešla k autu, otevřela s trhnutím dveře a naskočila dovnitř.

Vystoupil jsem z auta a zvedl na pozdrav klobouk. Počkala, než jsem přišel k jejímu autu a zastavil se u dveří.

„Na tohle musíte mít licenci, víte to?“ zeptal jsem se.

„Na co?“

„Na to, abyste jednala jako soukromý detektiv.“

Zčervenala a řekla: „Vy jste jistě pořádně chytrej, že jo?“

„Kdepak. Ani ne z poloviny, jak bych měl.“

„Jak to myslíte?“

„Jako soukromé očko jsem naprostý hlupák a zabedněnec.“

„Když se na to podívám ze svého hlediska, nepřipadáte mi jako zabedněnec.“

„Ale jsem.“

„A proč?“

„Okresní správní a soudní úřad je už zavřený.“

„No a?“

„Myslel jsem, bůh ví, jak nejsem chytrý. Prověřil jsem si v Rejstříku navrhovatelů civilních sporů Irmu Begleyovou, zjistil jsem, že Irma byla žalobkyní v jednom sporu o náhradu škody, a myslel jsem si, jak elegantně jsem to neudělal.“

„A ne snad?“

„Ne.“

„Proč?“

„Protože jsem odešel.“

„Nějak to nechápu.“

Vysvětlil jsem: „No, jakmile jsem zjistil, v kterém sporu byla žalobkyní, zapsal jsem si jméno žalovaného, jeho právníků a odešel jsem pryč.“

„No a co jiného byste měl udělat?“

„Měl jsem si to prohlížet dál.“

„Myslíte tím…“

„Samozřejmě, že ano,“ zašklebil jsem se na ni. „Předpokládám, že vy jste nebyla tak nedůsledná.“

„Proč?“

„Protože můžeme dát naše informace dohromady a to mi ušetří zítřejší cestu do Rejstříku.“

„Nejste nějak moc chytrý?“

„Právě se vám snažím vysvětlit, jak jsem pitomý.“

Zasmála se: „Vím o čtyřech žalobách.“

„Všechny pod vlastním jménem?“

„Samozřejmě. Tak hloupá zase není.“

„Jak došlo k tomu poranění páteře?“

„Nevím.“

„Jak dlouho na tom už děláte?“

„No, nějakou dobu.“

„Proč?“

„Nezdá se vám, že se mě nějak moc vyptáváte?“ ohradila se.

Řekl jsem: „Můžeme jet mým autem. Nebo že bych si přisedl k vám? Nebo vás mám sledovat, kam pojedete a co uděláte?“

Chvíli o tom přemýšlela a pak odpověděla: „Pokud bychom měli někam jet, pojedeme mým autem.“

Pečlivě jsem obešel její auto kolem předku, aby nemohla nastartovat a odjet, aniž by mě přejela, otevřel jsem dveře na pravé straně, vklouzl na sedadlo vedle ní, zabouchl a upozornil: „Tak, prosím, řiďte opatrně. Jsem vždy nervózní, když sedím vedle neznámého řidiče.“

Na chvíli zaváhala, pak se smířila s nastalou situací. Hořce se zeptala: „Vždy dosáhnete toho, za čím se pustíte?“

Usmál jsem se a řekl: „Budete se cítit lépe, když řeknu ano?“

„Vůbec mi nezáleží na tom, co říkáte,“ zlostně odsekla.

„To všechno zjednodušuje,“ utrousil jsem a zmlkl.

Po chvíli řekla: „Tak, co chcete a kam jedeme?“

„Auto řídíte vy,“ připomněl jsem jí. „A já chci znát všechny odpovědi.“

„Jako třeba co?“

„Například jakou máte pracovní dobu v Rendezvous?“

Překvapením trhla hlavou. Auto na silnici poskočilo. Pak se znovu věnovala řízení a poznamenala: „No, to je tedy otázka.“

Nic jsem neřekl.

Nakonec odpověděla: „Přicházím ve čtvrt na jednu. Předpokládají, že se obléknu nebo svléknu, říkejte si tomu, jak chcete, a budu na place o půl jedné. Pracuji do čtyř hodin. Po přestávce se vracím o půl deváté a dělám do půlnoci.“

„Znáte paní Ellery-Crailovou?“

„Samozřejmě.“

„Proč samozřejmě?“

„Je to velké zvíře.“

„A znáte toho muže, který s ní byl dnes odpoledne?“

„Ano.“

„A teď se dostáváme k důležitějším otázkám. Proč se zajímáte o paní Crailovou a prošetřujete její minulost?“

„Řekněme, že ze zvědavosti.“

„Vaší vlastní zvědavosti nebo zvědavosti někoho jiného?“

„Mé vlastní.“

„Vy se zajímáte tímto způsobem i o jiné lidi?“

„Ne.“

„A proč tento zvláštní zájem o paní Crailovou?“

„Chci o ní všechno vědět. Jak vlastně začínala a tak.“

„Nebudeme si věšet bulíky na nos, že ne?“

„Co tím myslíte?“

„Já se vás ptám, proč prošetřujete minulost paní Crailové. A vy na to, že ze zvědavosti. Ptám se, proč ta zvědavost. A vy říkáte, protože vás zajímá, jak začínala. Všechna tato slova znamenají jedno a totéž. Co takhle zase zkusit na chvíli nějaký jiný význam?“

„Ale já vám říkám pravdu.“

„Jistě. Já chci ale vědět, co stojí za tou vaší zvědavostí.“

Chvíli řídila mlčky. Viditelně přemýšlela o tom, kolik mi toho má říci. Pak se náhle zeptala: „Co jste zjistil od Cullingdona?“

„Když jsem za ním byl já, ještě neměl žádné podezření. Zajímalo ho to. A chystal se zavolat do pojišťovny a zjistit, co mi může prozradit o výši vyrovnání. Obávám se, že si poté, co jste tam byla vy, bude myslet, že události dostaly příliš rychlý spád.“

„Taky že ano.“

„Co vám řekl?“

„Dával mi spoustu otázek. Třeba kde bydlím, jak se jmenuji a proč to chci vědět.“

„A vy jste mu lhala.“

„Samozřejmě. Řekla jsem mu, že jsem novinářka a získávám materiál pro všeobecný článek o různých typech automobilových nehod.“

„A on se vás zeptal, z jakých jste novin.“

Zčervenala: „Ano.“

„A pak zavolal do redakce místních novin.“

„Ó, jak jste bystrý…“

„Udělal to?“

„Ano.“

„A proto jste tak rychle odešla?“

Přikývla.

„Kostky jsou vrženy. Kdybyste tam nešla, bylo to deset ku jedné, že se mi ozve a prozradí výši…“

„Po čem jdete?“ zeptala se.

„Po výši vypořádání.“

Zavrtěla hlavou. „Vypořádání,“ začala pomalu, „činilo sedmnáct tisíc osm set sedmdesát pět dolarů.“

Teď byla řada na mě, abych se zatvářil překvapeně.

„A co hledáte vy?“

„Kopie rentgenových snímků toho poranění, samozřejmě.“

Chvíli jsem přemýšlel a pak se omluvil: „Tak mi promiňte.“

„Co tím myslíte?“

„Myslím tím, že mi to je líto. Neměl jsem být tak zabedněný. Právě teď jsem se dověděl o těch dalších případech a hned mi nedošly všechny důsledky. Hádám, že mi mozek trochu zlenivěl.“

„Co udělá pojišťovna?“ zeptala se.

„Pravděpodobně zahájí vlastní nezávislé vyšetřování.“

Na jejím obličeji se objevil potěšený úsměv. „To by nebylo tak špatné. Pokud se do toho pustí dost brzo.“

„Stále jste mi nevysvětlila pravý důvod své zvědavosti,“ vrátil jsem se k původní otázce.

„No to snad ne,“ vyhrkla nazlobeně. „Pro případ, že byste byl opravdu tak zabedněný, což si nemyslím, paní Ellery-Crailová se chystá koupit Stanberry Building. Chystá se ji odkoupit od starého Rufuse Stanberryho.“

Přikývl jsem.

„No tak,“ pobídla mě, „používejte hlavu.“

„Myslíte tím, že v Rimleyho nájemní smlouvě je něco o prodeji budovy?“

„Myslím, že ano.“

„Nájemní smlouva končí v případě, že se bude jednat o prodej bona fide?“

„Do devadesáti dní.“

„A vy pracujete pro Rimleyho. Snažíte se na ni něco najít, aby měla svázané ruce.“

„Tak nějak.“

„A jaký je váš vztah s Rimleyem?“

„Záleží na tom?“

„Když to vezmu kolem a kolem, tak ano.“

Po chvíli váhání začala: „Pittman Rimley pro mě nic neznamená. Náš vztah je pouze obchodní a do toho vám nic není. Ale vlastním koncesi na šatnu stejně jako na prodej cukrovinek, doutníků a cigaret.“

„A to tam musíte pracovat sama?“ zeptal jsem se.

„Nedělám to kvůli penězům, pokud jste měl na mysli toto. Ale když se jeden pustí do podnikání, je mnohem lepší, když na to taky sám dohlíží.“

„A to vám nevadí… pracovní podmínky?“

„Myslíte tím oblečení? Nebuďte hloupý. Mám hezké nohy. A pokud se na ně muži rádi podívají, proč ne. Jsem stále svou vlastní paní.“

„A vy myslíte, že až paní Crailová koupí budovu, Rimley bude nucen jednat o nové nájemní smlouvě a bude mu umožněno buď omezit vaši koncesi nebo vám zvednout nájem?“

„Něco na ten způsob.“

„A Rimley ví o minulosti paní Irmy Crailové. Poskytl vám veškeré informace a řekl, abyste za tím šla, je to tak?“

Chvíli váhala a pak namítla: „Nemluvme o Rimleyovi.“

Nechal jsem to být: „Řekla jste, že Irma Crailová to už předtím několikrát zkusila.“

„Ano, párkrát.“

„Kde?“

„Jednou tady, jednou v San Franciscu, jednou v Nevadě a taky jednou v Nebrasce.“

„A pokaždé použila svoje vlastní jméno? Jste si tím jistá?“

„Ano.“

„A jak jste se k těmto informacím dostala?“

Zavrtěla hlavou.

„Dobrá,“ ustoupil jsem. „Nabízí se jediné logické vysvětlení. Máte je od Rimleyho. Ale abychom se někam dostali… Jak se jmenuje muž, kterého jste právě navštívila?“

Zamračila se: „Covington.“

Zavrtěl jsem hlavou: „Špatně. Cullingdon.“

„Ano, to je ono.“

„Vy si to moc nepamatujete, co?“

„Nemám paměť na jména,“ přikývla.

„Jinými slovy, to jméno neznáte nijak dlouho.“

„A co vás vede k tomuto závěru?“

„Jinak byste si ho pamatovala.“

„Nějak nemám paměť na jména…“

„Když už mluvíme o jménech, jak se vůbec jmenujete?“ zeptal jsem se a čekal.

„Chcete znát mé obchodní jméno nebo skutečné?“

„Skutečné.“

„Myslela jsem si to,“ pokývala hlavou.

„A řeknete mi ho?“

„Ne.“

„A to obchodní?“

„Billy Prueová,“ prozradila mi. Mezitím se zešeřilo a tak rozsvítila světla auta.

„Pěkné jméno,“ připustil jsem. „Ale nic neznamená.“

„Copak jména něco znamenají?“

„Mají znít přesvědčivě.“

„A jak zní toto jméno?“

„Toto jméno zní chladně, neosobně – opravdu jako obchodní jméno.“

„No, a to taky je. Proto by mělo být přesvědčivé.“

„Předpokládám, že bychom se o tom mohli dohadovat tak dlouho, dokud si dostatečně nepromýšlíte, co mi chcete svěřit o něčem jiném.“

„Mohl byste být chvíli zticha?“ obořila se na mě. „Chci přemýšlet.“

„To věřím.“

„No ano, potřebuji si něco promyslet.“

„Cigaretu?“ nabídl jsem jí.

„Ne. Při řízení nekouřím,“ dodala po chvíli.

Usadil jsem se pohodlně na sedadle, opřel si ruku o opěradlo a zapálil si cigaretu.

Objeli jsme tak osm, deset bloků téměř hlemýždí rychlostí a pak na to náhle dupla.

„No konečně,“ poznamenal jsem.

„Co, prosím?“

„No, že jste se rozhodla, kam jedeme.“

„Celou dobu vím, kam jedu já.“

„A kampak?“

„Do svého bytu. Převléci se.“

„A já to chápu tak, že ten důraz na první osobu znamená, že moje cesta skončí, až se dostaneme k vašemu bytu.“

„A co byste chtěl?“ zeptala se. „Abych vás adoptovala?“

Usmál jsem se.

„Nemám žádnou sbírku motýlů, pokud jste měl na mysli něco v tom smyslu.“

Nic jsem na to neřekl.

Otočila se ke mně, chtěla ještě něco dodat, pak se ovládla a zůstala zticha. Po pěti minutách zpomalila a zamířila k chodníku. „Ráda jsem se s vámi seznámila.“

„Bez obav. Já počkám,“ usmál jsem se na ni.

„To budete muset čekat pěkně dlouho.“

„Nevadí.“

„A na co vlastně čekáte?“

„Až mi prozradíte, proč se tak zajímáte o paní Crailovou.“

„Dobrá,“ vyštěkla zlostně, „tak si tu seďte a čekejte.“

Prudce vyskočila z auta, obešla ho, vytáhla z kabelky klíčenku, vybrala klíč, otevřela dveře budovy a vešla.

Dal jsem si záležet, abych neotáčel hlavou, ale pozoroval jsem ji koutkem oka. Viděl jsem, že se její silueta po několika krocích zastavila a chvíli postála v matném světle chodby. Pak se rozplynula ve stínu a byla pryč.

O tři minuty později se dveře rozletěly. Po schodech dolů, směrem k autu seběhla postava, která pevně svírala kožich.

Vystoupil jsem a začal obcházet auto, abych jí zdvořile otevřel dveře.

Chladnými prsty sevřela mé zápěstí. „Pojďme,“ řekla chraplavým šepotem. „Prosím, pojďme… Rychle! Oh, můj bože!“

Chtěl jsem se jí něco zeptat, ale pak jsem se jí znovu podíval do obličeje, rozmyslel si to a kráčel beze slova za ní. Dveře se s klapnutím zavřely, ale v pravé ruce svírala klíč. Levou rukou si přidržovala kožich, který měla přehozený přes ramena. Odemkla dveře a prošla chodbou, která byla jen o trochu lépe osvětlena než obrovská hala. Vyšli jsme tři schody a přešli chodbou po tlustém koberci směrem k výtahu, který nás s hvízdáním a chrastěním vyvezl do třetího patra. Vedla mě dál chodbou a zastavila se přede dveřmi na levé straně. Její patentní klíč ještě jednou cvakl v zámku a dveře se otevřely. Všechna světla svítila.

Ocitli jsme se v třípokojovém bytě, pokud považujete malou kuchyňku za pokoj. Okna vedla do ulice a nájem určitě nebyl nízký.

Její kabelka, rukavice a sako, které měla oblečené předtím, se válely na stolku v předsíni. Na stolku stál také popelník s jednou napůl vykouřenou cigaretou. Otevřenými dveřmi jsem zběžně pohlédl do ložnice a na posteli jsem zahlédl sukni a blůzku, které měla předtím na sobě.

Sledovala můj pohled a zašeptala: „Právě jsem se svlékala. Chtěla jsem si dát sprchu. Hodila jsem na sebe první věc, kterou jsem našla, abych se zahalila.“

Podíval jsem se znovu na kožich.

Levá ruka, která kožich svírala u krku, jej trochu pootevřela a já jsem zahlédl růžovou saténovou kůži.

„A kde je zbytek?“ zeptal jsem se.

Beze slova přešla přes chodbičku ke dveřím koupelny. Tam se zarazila a ustoupila o krok zpátky.

„Prosím,“ požádala. „Udělejte to vy.“

Otevřel jsem dveře a podíval se dovnitř. V koupelně se svítilo. Ve vaně leželo tělo muže, který odpoledne doprovázel paní Ellery Crailovou do Rimleyho Rendezvous. Kolena přitažená k hrudníku, hlavu zvrácenou dozadu přes zkosený okraj vany, oči napůl zavřené, dolní čelist sklesle, volně visící, ústa částečně otevřená.

Bylo zcela formální doporučit dívce, aby ustoupila, a uchopit ho za bezvládné zápěstí.

Srdce Rufuse Stanberryho bylo tak bez života jako hřbitov u kostela za mrazivého rána.

Dokonce i po smrti měl v obličeji ten vypočítavý výraz, jako by právě připravoval zprávu o revizi posmrtného života.

„Je… Je mrtvý?“ zeptala se od prahu dveří.

„Ano, je mrtvý,“ přisvědčil jsem.

KAPITOLA 6

Vrátili jsme se do ložnice. Nervózně se třásla.

„Sedněte si,“ pobídl jsem ji. „Musíme si promluvit.“

„Nevím o tom vůbec nic,“ namítla. „Víte stejně jako já, že jsem tu nebyla dost dlouho na to…“

Přerušil jsem ji: „Nechte toho a začneme s fakty. Co se stalo?“

„Už jsem vám to řekla. Přišla jsem sem a začala se vysvlékat. Pak jsem zamířila do koupelny, rozsvítila a… a…“

„Vy jste rozsvítila světlo v koupelně?“ chtěl jsem se ujistit.

„Ano.“

„Jste si jistá, že se už nesvítilo?“

„Ne. Rozsvítila jsem já. A pak jsem ho uviděla a… no… Jen jsem se rychle otočila, popadla první věc, kterou jsem si mohla přes sebe přehodit a vyběhla jsem z bytu za vámi.“

„Docela jste zpanikařila,“ poznamenal jsem.

„Co tím myslíte?“

„Vyděsila jste se?“

„Samozřejmě.“

„Vy jste nevěděla, že je tady?“

„Ne, já…“

„Tak se znovu podívejte.“

„Ale já…“

„Kupředu, podívejte se.“

Odstrkal jsem ji přes pokoj ke dveřím koupelny. Zachytila se futra. Kožich jí sklouzl z ramen. Měla na sobě podprsenku, krajkové kalhotky a tmavé lesklé punčochy. Krátce, ostře a nesouhlasně vykřikla a zůstala přilepená ke straně dveří. Na kabát se vykašlala.

„Dobře se podívejte,“ přikázal jsem.

„A co je tu k vidění?“ namítla. „Mrtvý chlap ve vaně.“

Vykroutila se z mého sevření a utekla zpátky do pokoje.

Opatrně jsem zavřel dveře koupelny.

„Kde je telefon?“

„Zrovna támhle.“

„Oh, ano,“ řekl jsem. Posadil jsem se, vytáhl z kapsy krabičku cigaret, kterou mi prodala dnes odpoledne, vyklepl cigaretu a nabídl jí: „Dáte si?“

„Ne, já…“

Vytáhl jsem cigaretu z krabičky, poklepal na ni prstem, zastrčil ji do úst, zapálil si a pohodlně se usadil v křesle.

„Telefon,“ připomněla mi, „je hned vedle vás.“

Přikývl jsem.

„To nezavoláte policii?“

„Ještě ne.“

„Proč?“

„Čekám.“

„Na co?“

„Na vás.“

„Proč na mě?“

„Abyste si vymyslela lepší příběh.“

„Co tím míníte?“

„Policie vám tu vaši povídačku nebude věřit. Uškodí vám to.“

Záblesk zlosti přeletěl přes její obličej. „Co tím myslíte?“

Nasál jsem kouř z cigarety, vychutnal si ho a pomalu vyfoukl.

„Pokud nezavoláte policii vy, udělám to já,“ pohrozila.

Na stole se povalovaly nějaké časopisy. Vstal jsem, jeden si vybral, posadil se zpátky do křesla, začal ho prolistovávat a prohlížet si obrázky.

„Tak spusťte.“

Ticho trvalo tak deset, patnáct vteřin, pak se zvedla a zamířila k telefonu. „Nedělám si legraci. Když nechcete zavolat policii vy, tak jim zavolám já.“

Pokračoval jsem v otáčení stránek časopisu.

Zvedla sluchátko telefonu a začala vytáčet číslo. Podívala se znovu na mě, pak praštila sluchátkem do vidlice a zeptala se: „Co je špatného na mém příběhu?“

„Dvě nebo tři věci nesedí.“

„Žvásty.“

„Tak za prvé,“ začal jsem. „Je tu jedna nesrovnalost, které si policie ihned všimne. Pár dalších mohou přehlédnou.“

„A co je to?“

„Je to nesrovnalost, která potvrdí, že lžete.“

„Nelíbí se mi, jak to říkáte.“

„A mě se nelíbí, jak to musím říci.“

„Dobrá, když jste tak chytrý, tak mi laskavě prozraďte, co je na mém příběhu špatného.“

Ukázal jsem na kabelku ležící na stolku.

„Co s ní?“

„Měla jste klíče v kabelce.“

„Přirozeně.“

„Kolik klíčů máte?“

Podala mi otevřenou koženou klíčenku. Na kroužku byly čtyři klíče.

„Fajn. Dole jste vytáhla klíčenku. Otevřela jste ji a vybrala klíč k bytu. Jak jsem pochopil, ten klíč otvírá i střelkový zámek u vstupních dveří do domu.“

Přikývla.

„A držela jste klíč v ruce, protože jste chtěla vejít do svého bytu. Vyjela jste nahoru a vešla do bytu. Co jste udělala pak?“

„Už jsem vám to řekla. Začala jsem si svlékat šaty a…“

Přerušil jsem ji: „Přirozené by bylo zavřít klíčenku a schovat ji zpátky do kabelky.“

„Ano… Ale ovšem. To jsem taky udělala. Můj bože, přece vám nebudu popisovat každý jednotlivý pohyb, který jsem udělala. Samozřejmě, že jsem klíče strčila zpátky do kabelky a tu položila na stolek. Pak jsem přešla do ložnice. Rozsvítila jsem tam. Už jsem se svlékala, než jsem vešla do ložnice. Odkopla jsem sukni. Zamířila jsem do koupelny. Otevřela jsem dveře koupelny…“

„Jen pokračujte,“ pobídl jsem ji.

„Rozsvítila jsem světlo a uviděla jsem toho muže. Ani jsem se nezastavila, abych si ho pořádně prohlédla. Úprkem jsem letěla dolů…“

„Věděla jste, že je mrtvý?“

„Samozřejmě, že ne. Nebylo to jisté, ale mohl tam na mě taky čekat.“

„Aby vás přepadl,“ podivil jsem se.

„No… Nebylo to vyloučené…“

„Muži hodně obtěžují dívku ve vašem postavení?“

„Neptejte se jako hlupák. Obtěžují každou trochu atraktivní ženu, nezáleží na tom, kde pracuje.“

„Ale většina mužů si jistě myslí, že jste k mání, protože se jen tak potloukáte a ukazujete své dlouhé nohy.“

„To je snad logické, ne? Nemohu je za to odsuzovat.“

„A to vás sledují až do vašeho bytu?“

„Občas.“

„A snaží se s vámi smluvit schůzku.“

„Samozřejmě.“

„A jak jste věděla, že tohle není třeba nějaký Johnny, který tu na vás čeká?“

„To jsem nevěděla.“

„Pak jste si myslela, že když otevřu ty dveře, měl bych mít v ruce aspoň baseballovou pálku.“

„Nevím…“

„Ale nic jste mi neřekla.“

„Chtěla jste, abyste viděl… co jsem viděla já.“

Zavrtěl jsem hlavou a odporoval: „Vy jste věděla, že je mrtvý.“

„Toto je ta část mého příběhu, o které jste tvrdil, že tomu policie nebude věřit?“

„Ne.“

„A co je to tedy?“

„Vaše klíče a vaše kabelka.“

„A co s tím?“

Vysvětlil jsem: „Podle vaší verze jste byla vyděšená. Máte na sobě pouze spodní prádlo. Popadla jste kožich, přehodila si ho přes sebe a úprkem mě běžela dolů zavolat. To neodpovídá faktům. Pokud jste předtím uklidila své klíče zpátky do kabelky, tu položila na stolek a opravdu byla tak vyděšená, jak říkáte, určitě byste se nezastavila, abyste otevřela kabelku, vytáhla klíče, odložila kabelku zpátky na stůl, a až pak pro mě běžela. Jednoduše byste kabelku sebrala a začala hledat klíče až dole.“

„A to je všechno?“ zeptala se opovržlivě.

„Ano, je,“ přitakal jsem klidně. „Skutečnost, že jste měla klíč od bytu připravený v ruce, už když jste sešla dolů, svědčí o tom, že jste věděla, že ho budete muset použít.“

„Ale jistě; věděla jsem, že ho budu potřebovat, abych se dostala zpátky do domu a taky do svého bytu. Jsou tady všude patentní zámky a automatické zavírání dveří.“

„Ano uvědomovala jste si, že budete klíče potřebovat. Proto jste si je také nechala v ruce, když jste vešla do bytu a odhodila kabelku na stolek. Pak jste vešla do ložnice, hodila klíče na postel, vyklouzla ze sukně, blůzky a saka, omotala kolem sebe kožich, mrkla jste do koupelny, abyste se ujistila, že je tam ještě to tělo, pak jste hrábla po klíčích a běžela pro mě dolů.“

„Pitomost,“ vyhrkla pohrdavě a zvedla znovu sluchátko telefonu. „Tak a teď zavolám policejní ředitelství.“

„A na tom polštáři,“ pokračoval jsem pomalu, „který je velmi měkký, můžete stále ještě zpozorovat místo, kde přistály klíče, když jste je odhodila na postel.“

„Proč… Já…“ upustila telefonní sluchátko, vyskočila a přeběhla ke dveřím do ložnice. Podívala se dovnitř. Obrátila se ke mně s přezíravým výrazem: „Vy jste mi ale chytrý detektiv. Postel je přikryta přehozem, který úplně zakrývá polštáře. Dokonce i kdybych odhodila klíče na polštář, přes silný přehoz by se nevytvořil tak znatelný otisk klíčů, abyste ho mohl zpozorovat.“

„Máte pravdu.“

„Tak co jste tím sledoval? Proč jste mi řekl, že na polštáři je otisk klíče?“

Usmál jsem se: „Pokud byste opravdu mluvila pravdu a klíče by byly po celou dobu ve vaší kabelce, nevrhla byste se překotně do ložnice, abyste se ujistila, jestli na polštáři náhodou není nějaký otisk.“

Chvíli přemýšlela ve stoje a pak se posadila.

Pokračoval jsem: „Tolik k policii. Podle mého vlastního názoru tu jsou další věci, které nesedí. Až moc horlivě jste se snažila, abych zahlédl, že pod tím kožichem máte pouze spodní prádlo, aby to potvrdilo věrohodnost vašeho příběhu. Až moc podezřele rychle jste začala zjišťovat něco o Irmě Crailové… něco, co byste mohla použít jako účinný důkaz, kdyby na to došlo. Když jste vyběhla z bytu Philipa E. Cullingdona, třásla se vám kolena. Byla jste tak rozechvělá, že jste stěží nastartovala auto. Když si jeden dá dvě a dvě dohromady, vyjde následující. Přišla jste dnes odpoledne domů, svlékla se, šla do koupelny a tam jste ve vaně objevila tělo Rufuse Stanberryho. Přesvědčila jste se, že je mrtvý, posadila se a usilovně přemýšlela. Během přemýšlení jste vykouřila tu půlku cigarety (ten dlouhý špaček s červenou rtěnkou na filtru, který leží v popelníku). Pak jste se znovu oblékla a vyšla ven. Dala jste si pozor, abyste za sebou nezanechala nic, co by naznačovalo, že jste v bytě už jednou byla a objevila jste tělo. Ale ušla vám ta cigareta.

Potom jste zajela velice kvapně k Cullingdonovi. Zjistila jste, že tam jsem také, a to narušilo vaše plány. Přidal jsem se k vám ihned, jakmile jste vyšla ven, vnutil jsem se vám do auta a to vás vyvedlo z míry ještě víc. Povídáním se mnou jste se snažila získat trochu času na přemýšlení… Potřebovala jste nějakého svědka, který by potvrdil, že jste nic netušící vešla do svého bytu, a tam jste ke svému překvapení zjistila, že vám vanu obsadila mrtvola. Koneckonců, proč bych nemohl být lepší svědek než někdo jiný, kdo by vám pomohl sehrát vaši hru. Já bych byl upřímný a nestranný. Potvrdil bych tu vaši povídačku a policie by jí uvěřila. Proto jste si mě zvolila za obětního beránka. Zamířila jste přímo ke svému bytu. Vytáhla jste klíč a držela ho v ruce. Vyjela jste nahoru, odhodila klíč na postel a kabelku jste nechala na stolku v předsíni. Vyklouzla jste ze sukně a blůzky, přehodila si přes ramena kožich a ještě rychle jste mrkla do koupelny, abyste se ujistila, že tam zůstalo všechno tak, jak jste to předtím zanechala, seběhla jste dolů a sehrála přede mnou to divadýlko. Myslela jste si, že vám na to skočím, zavolám policii a zaručím se za to, že od chvíle, kdy jste vešla do domu, neuplynulo víc než dvě, tři minuty a…?“

„Fajn,“ přerušila mě otráveně. „Co tedy chcete? A dejte mi cigaretu.“

Nabídl jsem jí cigaretu a zopakoval: „Chci pravdu.“

„Tak jo. Bylo to tak, jak říkáte. Neuvědomila jsem si, že mě klíče mohou prozradit.“

„Našla jste ho tady předtím, než jste odjela k Cullingdonovi?“

„Ano.“

„Víte, kdo je to?“

„Samozřejmě.“

„A ověřila jste si, že je mrtvý?“

„Ano.“

„A co jste udělala?“

„Myslela jsem si, přirozeně, že paní Ellery-Crailová ze mě chce udělat obětního beránka. On byl odpoledne s ní. A najednou jsem ho objevila ve svém bytě a mrtvého. To se mi vůbec nelíbilo. Nikdo nemohl potvrdit, že jsem tu byla. Rozhodla jsem se, že půjdu ven, zjistím na paní Crailovou, co bude v mých silách, pak za ní zajedu, požádám ji o vysvětlení… nebo někde seženu nějakého svědka, který by se mnou šel ke mně domů a… no, aby mi potvrdil alibi. Pak jste se objevil vy, i když mě to zprvu znepokojilo, nakonec jsem se rozhodla, že budete dobrým svědkem.“

„Pravděpodobně mi na další otázku neodpovíte,“ konstatoval jsem.

„A jakou?“

Otočil jsem hlavu ke koupelně: „Už tu někdy byl?“

Podívala se mi do očí: „Ano.“

„Obchodně nebo kvůli sexu?“

„Ani jedno.“

„Žádné návrhy?“

„Kvůli tomu nepřišel.“

„Ale dělal vám milostné návrhy?“

„Nemotorně a neohrabaně se o něco takového pokusil. Ale jenom aby zjistil, jestli si ho pustím k tělu. Zdálo se mi, že se mu dokonce ulevilo, když zjistil, že z toho nic nebude.“

„A co chtěl?“

„Chtěl vědět, jestli Rimleymu jdou obchody natolik dobře, aby unesl zvýšení nájemného.“

„A řekla jste mu něco?“

„Vůbec nic.“

„Tak se podíváme ještě jednou na to tělo,“ pobídl jsem si.

„Ale… nesmíme s ním přece hýbat, dokud…“

„Nebudeme,“ přerušil jsem ji.

Přešli jsme znovu přes ložnici do koupelny. Byla už docela klidná, bez známek paniky.

Prohlédl jsem si tělo, jak nejlépe jsem mohl, aniž bych s ním musel hýbat. Podle všeho byl zabit jediným silným úderem do levého spánku. Vražedná zbraň prorazila lebku a zanechala v ní protáhlý otisk. Podíval jsem se mu do pravé vnitřní kapsy kabátu. Měl v ní peněženku nacpanou složenými bankovkami. Vrátil jsem peněženku zpátky. Kapsa na levé straně obsahovala zápisník. Na první stránce bylo červeným inkoustem napsáno: Rufus Stanberry, Fullrose Avenue 3271. V případě nehody uvědomte Archieho Stanberryho, Malolo Avenue 963. Krevní skupina AB.

Zavřel jsem zápisník a strčil ho zpátky do kapsy. Na jeho levém zápěstí jsem objevil drahé náramkové hodinky. Podíval jsem se, kolik ukazují – pět třicet sedm.

Porovnal jsem to se svými hodinkami.

Bylo přesně šest třicet sedm.

Tak to tedy je. Odvrátil jsem od těla, jako by mrtvý byl malomocný.

„Co se děje?“ zeptala se a pohlédla na mě. „S hodinkami není něco v pořádku?“

„Nic se neděje,“ uklidnil jsem ji a odvedl do vedlejšího pokoje. „Je to v pořádku. Teď můžeme zavolat policii.“

KAPITOLA 7

Dva policisté z rádiem přivolaného hlídkového vozu, kteří se tam dostali jako první, zajistili místo činu, než přijedou jejich kolegové z oddělení vražd, a položili nám pouze pár všeobecných otázek. Pak se dostavila mordparta a my jsme jí pověděli naše příběhy. Potom se asi hodinu nic nedělo. Konečně vkráčel seržant Frank Sellers; klobouk posazený v týle, v koutku úst napůl rozžvýkaný, mokrý doutník.

„Nazdárek, Donalde,“ pozdravil. „Jsem rád, že jste zpátky.“

Potřásli jsme si rukama. Představil jsem ho dívce.

Naši výpověď zapsali těsnopisem. Sellers měl kopii a seznámil se s ní předtím, než se objevil na místě činu.

„To není dobré, že jste se hned po návratu musel zaplést do vraždy, Lame. Děláte zřejmě na nějakém případě, co?“ kývl směrem k Billy Prueové. „Obchodní nebo soukromý kontakt?“

„Mezi námi, tak trochu od obojího,“ odpověděl jsem. „Ale není to nic pro tisk… a ani pro Bertu.“

Prohlédl si pozorně Billy Prueovou: „Jak tomu rozumím, zaparkovala jste auto dole před domem a vyběhla nahoru se převléci.“

„Ano,“ přitakala tiše.

„Vy dva jste se chystali na večeři?“

Přikývl jsem.

„Nezná vás dost dobře na to, aby vás pozvala dovnitř,“ pokračoval Sellers, „pospíchala a nechtěla vás nechat příliš dlouho čekat, co?“

Billy Prueová dodala se slabým, nervózním úsměvem: „Byla jsem už téměř svlečená, než jsem prošla dveřmi. Pak jsem zamířila ke koupelně a… našla tu hrůzu.“

„A co jste udělala s klíči, když jste vešla do bytu?“ zeptal se Sellers, jako by o nic nešlo.

„Vrátila jsem klíčenku zpátky do kabelky,“ odpověděla pomalu, „a tu jsem hodila na stolek.“

„A když jste vybíhala ven… Co jste udělala? Vytáhla jste zase klíče z kabelky ven?“

Pevně se mu podívala do očí. „Ovšem, že ne. Sebrala jsem celou kabelku, zastrčila ji pod paži a zdrhala odsud pryč, jak nejrychleji to šlo. Pak, když se Donald se mnou vracel, otevřela jsem kabelku, vytáhla klíče a otevřela dveře.“

Seržant Sellers si vyčerpaně a otráveně povzdychl. „Tak, vážení. Myslím, že je to všechno. Možná, že budeme později nuceni položit vám pár doplňujících otázek. Ale teď můžete jít klidně na tu večeři.“

„Díky,“ usmál jsem se.

„Jak se má Berta?“

„Stále stejně.“

„Už jsem ji hodnou chvíli neviděl. Ale teď, když jste se vrátil, ji možná uvidím častěji,“ škodolibě a významně se ušklíbl.

Billy Prueová se zeptala: „Je už… je už policie hotova?“

„Ještě ne,“ odpověděl Sellers. „Ale nemějte strach. Všechno dáme do pořádku. Máte svoje klíče, ne?“

„Ano.“

„Tak nevidím žádný problém. Klidně běžte na večeři a dobře se bavte.“

Seržant Sellers stál v bytě a pozoroval nás ze dveří, jak jsme kráčeli chodbou k výtahu.

„Tak. A máme to za sebou,“ zhluboka si oddechla Billy Prueová, když jsme nastoupili do výtahu.

Zmáčkl jsem tlačítko označené jako přízemí. „Raději buďte ještě chvíli zticha,“ varoval jsem ji.

Výtah zadrnčel a zastavil. V přízemí nás stráž v civilu nechala projít a pokývla hlavou na pozdrav. U dveří stál další policista v uniformě. Auto Billy Prueové stálo tam, kde jsme ho nechali. Na volantu, řadicí páce a klikách od dveří byl bílý prášek, který tam policie rozsypala při snímání otisků prstů. Kromě toho prášku bylo auto ve stejném stavu, jako když jsme ho opustili. Beze slova jsem otevřel dveře. Billy půvabně nastoupila, zavrtěla pružným tělem, aby se pohodlně usadila za volantem. Vklouzl jsem na sedadlo vedle ní a zabouchl dveře.

Odstartovali jsme od chodníku.

„Tak co, vy otravo?“ začala.

Nic jsem neodpověděl.

„Nechal jste si navléci oprátku na krk,“ řekla. „Jste v tom teď až po uši, stejně jako já. A už na mě nic nemáte. Nemůžete říct ani slovo, aniž byste se do toho nezamotal.“

„No a?“

„Takže,“ pokračovala, „vám prokáži mimořádnou laskavost a odvezu vás zpátky tam, kde jste nechal vaše auto… jestli na mě budete hodný. Jinak vás vyložím uprostřed ulice.“

„Docela tvrdý postup, když vezmeme v úvahu, že jsem riskoval vlastní krk, abych vám pomohl.“

„To máte za to,“ neodpustila si, „že otravujete lidi.“

Opřel jsem se pohodlně o opěradlo, z kapsy vytáhl krabičku cigaret a jednu jí nabídl: „Cigaretu?“

„Při řízení nekouřím.“

Zapálil jsem si tedy sám, kouřil a pozoroval její profil.

Dvakrát nebo třikrát rychle zamrkala. Pak jsem zahlédl, jak jí z koutku oka vyklouzla slza a kutálela se dolů po tváři.

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

Řídila dost nepozorně na to, jakou jsme jeli rychlostí.

„Nic.“

Kouřil jsem dál.

Zatočila za roh. Viděl jsem, že míříme k Stanberry Building a patrně do Rimleyho Rendezvous.

„Změnila jste názor, že mě zavezete zpátky k mému autu?“

„Ano.“

„A proč pláčete?“

Zabočila k chodníku, prudce zabrzdila, nahmatala kabelku, vytáhla z ní papírový kapesníček a otřela si oči.

„To kvůli vám.“

„A proč?“

„Chtěla jsem vědět, co uděláte. Řekla jsem, že jste otrava, jenom abych viděla, co se stane.“

„No a?“

„Nic se nestalo, čert vás vem. Vzal jste jako hotovou věc, že mám pravdu. Myslel jste si, že jsem taková, abych na vás zkusila takový fígl, že jo?“

„To říkáte vy.“

„Měl jste pochopit, že se vás snažím zbavit.“

Pozoroval jsem ji, jak si utírá stopy slz na obličeji.

„Raději bych se sama zabila, než bych ublížila člověku, který mi pomáhá. Zatraceně málo chlapů by pomohlo holce v nouzi, aniž by za to okamžitě nechtěli protislužbu.“

Stále jsem neříkal nic.

Věnovala mi pohled plný bolesti a zlosti. Pak zavřela kabelku, usadila se na sedadle s rychlým, zlostným trhnutím, znovu nastartovala a rozjela se. Zastavili jsme před Stanberry Building.

„Pittman Rimley mě nemá rád,“ poznamenal jsem.

„Vy nemusíte chodit dovnitř. Musím podat zprávu. Můžete počkat tady.“

„A pak?“

„Pak vás odvezu k místu, kde jste nechal své auto.“

Chvíli jsem přemýšlel. „Řeknete Rimleymu, že jsem byl s vámi, když jste volala policii?“

„Ano. To musím.“

„Tak běžte nahoru. Počkám, když vám to nebude dlouho trvat. Jinak si chytím taxi. Pro všechny případy zamkněte auto.“

Ostře se na mě podívala a pak zamkla volant.

„Jednou,“ varovala mě, „se vám dostanu pod kůži.“

„Už se těším.“

Počkal jsem, dokud nezmizela v budově, pak jsem vystoupil z auta a začal shánět taxi. Kdybych zastavil na stanovišti taxi, přiřítil by se nějaký během deseti sekund. Tam kde jsem stál, jsem čekal dobrých deset minut a pak jsem se pustil dál ulicí. Přešel jsem pět bloků, než jsem na jeden narazil. Dal jsem mu adresu Cullingdonova domu, kde jsem nechal služební auto. Tam jsem zaplatil za taxi, nechal si napsat účtenku, nastartoval naše auto a rychle odjel do kanceláře.

Když jsem přijel, kanceláře byly temné a prázdné. Zavolal jsem Bertě do bytu. Nezvedala to. Chvíli jsem seděl potmě a přemýšlel. Po deseti minutách jsem zaslechl ozvěnu těžkých kroků po chodbě. Pak zachrastily klíče, klapnul zámek a Berta prudce otevřela dveře.

„Kde jsi, k čertu, byl?“ zeptala se.

„Tak různě.“

Zamračila se na mě.

„Už jsi večeřela?“

„Ano.“

„Ale já ne.“

Usadila se v křesle. „Když přijde čas k jídlu, tak jím. Mám velké dynamo, které mě pohání a potřebuje pravidelně doplňovat palivo, aby běželo.“

Vytáhl jsem poslední cigaretu z krabičky, zmačkal ji a odhodil do popelníku.

„No jo. Skočili jsme po hlavě rovnou do případu vraždy.“

„Vraždy!!!“

Přikývl jsem.

„A koho oddělali?“ zajímalo Bertu.

„Rufuse Stanberryho.“

„Kde? Jak? Kdy?“

„Stalo se to v bytě dívky, která prodává cigarety v Rimleyho Rendezvous. Říká si Billy Prueová. Na to jak, je také jednoduchá odpověď. Někdo ho silně udeřil do spánku. Pouze to proč, trochu komplikuje situaci.“

„A co tvůj odhad?“

„Buď ten muž věděl příliš mnoho, nebo…“

„Nebo co?“ vyštěkla Berta, když jsem se odmlčel. „Pokračuj.“

„A nebo toho věděl příliš málo.“

Berta se na mě zamračila. „Už jsi jako novináři,“ odfrkla. „Vykládáš samozřejmosti, jako by to bylo, kdo ví jak hlubokomyslné.“

Věnoval jsem se kouření.

Po minutě Berta řekla: „Ty opravdu dokážeš zatáhnout agenturu do těch nejneuvěřitelnějších případů.“

„Nezatáhl jsem do toho agenturu,“ namítl jsem.

„To si myslíš jenom ty. Ale udělal jsi to. Kdybych se tomuhle případu věnovala já, ukázalo by se, že to není nic, kromě nepatrné rutinní práce spočívající v prověření záznamů o té ženské. Nenašla bych nic, co by mohlo být naší klientce k užitku, a…“

„Ve chvíli, kdy bys ji začala prověřovat,“ přerušil jsem ji, „našla bys něco, co by upoutalo pozornost naší klientky… něco velmi zajímavého o paní Crailové.“

„A co?“

„Je profesionální simulantka.“

„Co jsi na ni zjistil?“

„Část z toho vím pouze z druhé ruky. Je tu případ Begleyová versus Cullingdon. A pokud bych pátral dál do minulosti, našel bych, jak jsem pochopil, další případy v San Franciscu a v Nevadě.“

„Takže to zranění si vymyslela?“ zeptala se Berta.

„Ne, takový podfuk by byl příliš riskantní. Utrpěla opravdu poranění páteře, pravděpodobně při první nehodě. Tehdy zjistila, jak je snadné toho využít a rozhodla se, že to bude jednodušší, než si vydělávat na živobytí prací. Počkala na další příležitost naaranžovat vhodnou nehodu, aby se příliš nevystavila nebezpečí, že bude odhalena. Zástupci pojišťovny pak mohla tvrdit, že byla pouze trochu v šoku, že nechtěla žádné peníze… ani cent… můj bože ne! Samozřejmě že to nebyla její chyba, zranění nebylo nikterak vážné, a tak tomu nevěnovala zvláštní pozornost. Potom uběhlo pár měsíců, šla k lékaři a popsala mu příznaky. Pak si vzpomněla na automobilovou nehodu, na kterou už téměř zapomněla. No a lékař ji poslal k advokátovi a začal šrumec. Zdálo se, že utrpěla poranění páteře, ale tehdy si myslela, že má jenom naražená žebra a že se to samo zahojí.“

„Nemohli ji při tom chytit?“

„Těžko. Než podala žalobu, počkala, až téměř uplyne zákonná promlčecí lhůta. Rentgenové snímky dokázaly, že má poraněnou páteř. Je to přitažlivá a půvabná žena a dokáže zapůsobit na porotu. Pojišťovna vždy raději přistoupí na mimosoudní vyrovnání. V posledním případě ji zastupovala firma Cosgate & Glimson.“

„A proč toho nechala?“

„Protože to bylo už moc riskantní. Provedla to už několikrát a pojišťovny znají způsob, jak porovnávat zápisy o podobných případech. Se vší pravděpodobností nezamýšlela použít stejný trik, aby si opatřila manžela. Přece nijak nemohla odhadnout, podle toho, jak muž řídí auto, jestli představuje dobrý úlovek. Když ale náhodou došlo ke srážce s autem pana Craila, ukázalo se, že Crail je velmi výhodná partie. A tak se do toho pustila s plnou vervou.“

Berta poznamenala: „Dobře, vykonali jsme pro naši klientku práci za dvě stě dolarů. Budeme se tomu věnovat ještě pár dní a snažit se získat podrobnosti o těch dalších případech. Potom předáme všechno, co jsme zjistili, do rukou slečny Rusheové. Ta ať naloží s paní Crailovou, jak si bude přát. Všechno pouze prověříme a budeme se snažit, abychom se nenamočili do té vraždy. Ty ses v tom osobně neangažoval, že ne, drahoušku?“

„Ne.“

„Začínám o tom pochybovat.“

„Co tě k tomu vede?“

„Způsob, jaký jsi řekl to ne. Je v tom nějaká holka?“

„Ne, ta v tom nejede. V jejím bytě pouze našli tu mrtvolu.“

„Povídal jsi, že to je dívka, která prodává cigarety?“

„Ano.“

„Ta, která ti prodala ty tři krabičky cigaret?“

„Ano.“

„Ksakru,“ zavrčela. Otočila hlavu a zadívala se mi do očí. Její oči metaly blesky. „Nohy?“

„Přirozeně.“

„Myslím tím hezké?“

„Velice.“

„Zatraceně,“ ulevila si Berta a po chvíli přidala. „Teď mě dobře poslouchej, Donalde Lame. Budeš se od toho držet dál a…“

Ozvalo se zaklepání na dveře kanceláře.

„Křikni přes dveře, že už máme zavřeno,“ poradil jsem jí.

„Nebuď hloupý, Donalde. Možná je to klient s penězi.“

„Vidím obrysy postavy skrz mléčné sklo. Je to žena.“

„No, tak to tedy bude klientka s penězi.“

Berta přešla kancelář dlouhými, rozhodnými kroky, vytáhla petlici a otevřela dveře.

Mladá žena stojící na prahu se mile usmála.

Vypadala na milion dolarů netto, s norkovým kožichem a velkým kožešinovým límcem, který rámoval její obličej. Jako by měla přímo na zádech vylepeno daňové přiznání od společnosti Dun & Bradstreet. Byl to ten typ klienta, který si skutečně může dovolit financovat jakékoliv pátrání.

Chování Berty Coolové roztálo jako čokoládová tyčinka v dětské dlani.

„Pojďte dál,“ zavrkala. „Jen pojďte dál. Máme sice už zavřeno, ale pokud máte nějaké problémy, rádi vám pomůžeme.“

„Mohu se vás zeptat, jak se jmenujete?“ zeptala se pozdní návštěvnice Berty.

Viděl jsem, jak si Berta dívku prohlíží s lehkým zamračením, jako by ji už někdy předtím viděla a snažila se ji zařadit.

„Jsem Berta Coolová,“ začala Berta. „Jsem jedním z partnerů v této agentuře. A toto je Donald Lam, druhý partner. A vy, slečno… slečno… slečno…?“

„Witsonová,“ dodala mladá žena, „Jsem slečna Esther Witsonová.“

„Ó, ano,“ přikývla Berta.

„Chtěla bych s vámi mluvit, paní Coolová, o…“

„Jen pokračujte,“ pobídla ji Berta. „Mluvte přímo tady. Pan Lam a já jsme tu k vašim službám. Cokoliv, co pro vás můžeme udělat…“

Slečna Witsonová na mně upřela velké modré oči. Rty v úsměvu odhalily její vyčnívající přední zuby, aby ukázala, jak byla potěšena.

Berta ji podle nich poznala. „Ale k čertu,“ vykřikla. „Vy jste ta ženská, která řídila to auto.“

„Proč… ano, paní Coolová, myslela jsem, že jste mě poznala. Byla to pěkná fuška, než jsem vás našla. Pamatujete si, uvedla jste jméno Boskovičová“ a slečna Witsonová zaklonila hlavu a v širokém úsměvu předvedla nádherný předkus, nad kterým by zaplesalo srdce každého stomatologa.

Berta na mě pohlédla s výrazem polapené zoufalé bezmocnosti.

„Došlo ke sporu ohledně odpovědnosti za tu nehodu, slečno Witsonová?“ zeptal jsem se.

„To je mírný způsob, jak to říct,“ usmála se.

„Přece nedošlo k žádné vážnější škodě,“ připojila se Berta.

„To je velice mírný způsob, jak to popsat.“

„Co máte na mysli?“ vyžadovala Berta odpověď.

„To druhé auto řídil pan Rolland B. Lidfield. Jeho manželka jela v autě s ním.“

„Ale auta nebyla nijak moc poničena, nebo snad ano?“

„Nejedná se o auta,“ vysvětlila slečna Witsonová. „Jde tu o paní Lidfieldovou. Stěžuje si, že utrpěla nervový šok. Svěřila se do péče svého lékaře a nechala manžela, aby jednal místo ní… svého manžela a své právníky.“

„Právníci!“ vykřikla Berta. „Tak brzo!“

„Právnická firma, která se specializuje na podobné případy. Jak jsem vyrozuměla, jsou to pánové Cosgate a Glimson. Lékař jim je doporučil.“

Mrkl jsem na Bertu, jestli zaznamenala ta jména.

Zatím jí to nedošlo.

„Cosgate a… jak bylo to druhé jméno?“ zeptal jsem se.

„Cosgate & Glimson.“

Znovu jsem se podíval na Bertu a lehce přimhouřil levé oko.

„Ó jé,“ uklouzlo jí.

„Potřebuji vaši pomoc, paní Coolová.“

„A jak vám mohu pomoci?“

„Když řeknete, co se stalo.“

„Byla to obyčejná srážka,“ pronesla Berta a znepokojeně na mě pohlédla.

„Ale víte, že jsem jela velice pomalu; že jsem jela za vaším autem tak dva, tři bloky; že vy jste pak zpomalila, až jste jela skoro krokem a já jsem vás předjížděla…“

„O tom ale nic nevím,“ namítla Berta.

„Aha,“ pokračovala vítězoslavně slečna Witsonová. „A proč jste se z toho snažila vyklouznout a udala jste vymyšlené jméno, když jsem vás chtěla zapsat jako svědka? To vám nepřinese nic dobrého, paní Coolová, protože jsem si zapsala číslo vašeho auta. A myslím, že jsem to udělala z jediného důvodu. Viděla jsem totiž pana Lidfielda, jak si zapisuje čísla všech aut, která stála poblíž. Takže vás v každém případě povolají za svědka, paní Coolová. To znamená, že se budete muset postavit buď na jednu nebo na druhou stranu. A měla byste si rozmyslet, které auto tu srážku opravdu zavinilo.“

Berta se ohradila: „Nemusím si vůbec nic rozmýšlet. A už vůbec si nemusím vybírat žádnou stranu.“

„Byli tam i jiní svědkové?“ zeptal jsem se slečny Witsonové.

„Samozřejmě.“

„A kdo?“

„Spousta. Pan Stanberry… paní Crailová… dva nebo tři další.“

Otočil jsem se k Bertě: „Bude velmi, velmi zajímavé, vyslechnout si, co o tom bude na svědecké lavici vypovídat paní Crailová.“

Berta vystrčila bradu a spustila: „Mohu vám potvrdit jednu věc. Auto, které zatáčelo doleva, jelo jako ďábel. Řidič viděl, že auto, ve kterém jel Stanberry odbočuje doleva, takže si myslel, že má šanci střihnout to ostře doleva a projet před ostatními auty.“

Slečna Witsonová přikývla a řekla: „Ano, já jsem měla přednost. Byla jsem na křižovatce jako první. Byla jsem vpravo od něho a on přijížděl z mé levé strany, takže jsem měla právo jet dál… měla jsem přednost, víte?“

Berta přikývla.

„A ještě něco,“ pokračovala vítězoslavně slečna Witsonová, „Já jsem do něho vůbec nevrazila. To on narazil do mě. Můžete vidět podle poškození aut, že on to napálil přímo do mě.“

Berta byla náhle přátelská: „Na vašem místě bych si s tím nedělala těžkou hlavu, drahoušku. Ten chlap se řítil přes křižovatku. A zdá se mi, že paní Lidfieldová je pěkný zlatokop.“

Esther Witsonová podala Bertě impulsivně ruku.

„Jsem tak ráda, že to berete takhle, paní Coolová. A nemusíte mít obavy, že promarníte čas, když mi to dosvědčíte. Samozřejmě, že vám nemohu nic slibovat. Mohlo by to vypadat, jako že se snažím koupit si vaše svědectví. Ale uvědomuji si, že jste zaměstnaná žena. A jestliže tomu budete věnovat svůj drahocenný čas… Víte, vždy se snažím být fér… v obchodních záležitostech,“ sladce se usmála.

„Copak nejste pojištěná?“ napadlo mě náhle.

Slečna Witsonová se zasmála. „Myslela jsem si, že jsem. Ale vypadá to, že mi pojištění propadlo. Přiznávám, že jsem se na to tak trochu vykašlala. A teď bych na to nechtěla doplatit. No, děkuji vám velice, paní Coolová. A ujišťuji vás… víte, nemohu nic říci, ale…“

Mnohoznačně se usmála a popřála nám dobrou noc.

Berta natáhla vzduch do svých mohutných plic.

„Ten parfém stojí kolem padesáti babek za tři gramy. A všiml sis toho norkového kožichu? Takhle se musí pracovat v detektivní branži, Donalde, drahoušku. Musíš navazovat kontakty hlavně mezi boháči.“

„Myslím, že jsi ji nazvala malou kolozubou a okatou courou, která…“ připomněl jsem jí.

„No, teď vypadá jinak,“ prohlásila důstojně Berta.

KAPITOLA 8

Na adrese, kterou jsem hledal, jsem narazil na dvoupatrový cihlový dům se štukovým průčelím. Nebyla tam žádná vrátnice. Vstupní dveře byly zamčené na automatický zámek. A byla tam řada zvonků s mikrofony a jmenovkami. Našel jsem jméno Stanberry, A., a zmáčkl zvonek. O pár sekund později to v mikrofonu pronikavě zahvízdalo a pak se ozvalo: „Co chcete?“

Přiložil jsem ústa až na mikrofon: „Archie Stanberry?“

„Kdo ho chce?“

„Jmenuji se Lam.“

„A proč s ním chcete mluvit?“

„Hádejte.“

„Novinář?“

„Co myslíte?“

Ozval se bzučák. Zatlačil jsem na dveře a ty se otevřely. Vešel jsem.

Byt Archie Stanberryho měl číslo 533. Automatický výtah, který se dokonce pohyboval, mě s poskakováním vyvezl do patra. Prošel jsem chodbou k bytu 533 a zaklepal na dveře.

Archie Stanberrymu bylo tak pětadvacet, šestadvacet. Jeho kůže měla barvu jako okraj nedopečeného koláče, který měl zůstat v troubě ještě tak čtvrt hodiny. Oči měl oteklé a červené od pláče, ale snažil se vypadat statečně. Byt měl šmrnc a působil dojmem, že se tam Archie dobře zabydlel.

„Byl to pro mě velký šok,“ začal Archie.

„Chápu.“

Nečekal jsem, až mě pozve, vešel jsem mlčky dovnitř, vybral si pohodlné křeslo, posadil se, vytáhl krabičku cigaret, kterou mi prodala Billy Prueová, vyklepl cigaretu, zapálil si a zeptal se: „Jaký byl váš vztah?“

„Byl to můj strýc.“

„Vídal jste se s ním často?“

„Byli jsme nerozluční.“

Z kapsy jsem vytáhl zápisník.

„Kdy jste viděl strýce naposledy?“

„Včera večer.“

„Slyšel jste ho někdy mluvit o Billy Prueové… mladé ženě, která bydlí v bytě, kde bylo nalezeno tělo?“

„Ne.“

„A nevíte, jestli ji znal?“

„Ne.“

„Víte, co tam dělal?“

„Nevím,“ odpověděl Archie. „Ale mohu vás ujistit, ať to bylo cokoliv, bylo to nevinné. Můj strýc je… byl vzor počestnosti.“

Vyslovoval slova, jako by přednášel předvolební projev.

„Bydlíte tu dlouho?“ zeptal jsem se.

„Pět let.“

„Komu patří ten dům?“

„Strýčku Rufusovi.“

„Zanechal po sobě značný majetek, že ano?“

Odpověděl až moc rychle: „Nevím. O jeho finančních záležitostech toho vím velmi málo. Vždy jsem se domníval, že je docela zámožný.“

„Pracujete?“

„V současnosti…“ začal pomalu, „nepracuji v tom smyslu, že bych měl zaměstnání. Provádím výzkum pro historický román.“

„Už jste někdy něco vydal?“ zajímalo mě.

Začervenal se a řekl: „Do toho vám nic není.“

Pokrčil jsem rameny. „Myslel jsem, že by se vám možná hodilo trochu publicity, to je všechno.“

„Ten nápad s historickým románem měl strýček Rufus.“

„A on to financoval?“ zeptal jsem se.

Na chvíli se vyhýbal mému pohledu, pak se na mě zadíval – zarudlé, oteklé, roztěkané oči, které vypadaly jako, že se něčeho bojí.

„Ano,“ odpověděl. „Ale teď předpokládám, že toho budu muset nechat.“

„A o čem to je?“

„O pobřežní stráži.“

„Historický román?“

„Ano. Vracím se do doby skutečného obchodního loďstva,“ spustil a v hlase mu zaznělo nadšení. „Vracím se do dnů, kdy San Francisco bylo opravdovým městem, skutečným přístavem, kde se pod Golden Gate tísnily lodě ze všech koutů světa. Do dnů, které jsou už minulostí. Ale tyto dny se jednou vrátí, až se americký obchod znovu vrátí na americké lodě, až se budete moci postavit kamkoliv na pobřeží a při pohledu na moře uvidíte proužky kouře na horizontu, kdy…“

„Ano, je to opravdu zajímavé,“ přerušil jsem ho. „Váš strýc nebyl ženatý?“

„Ne.“

„A co další příbuzní?“

„O žádných nevím.“

„Zanechal poslední vůli.“

„Tedy, pane…“

„Lam.“

„Tak tedy, pane Lame, nemyslím, že je to v tuto chvíli vhodná otázka. Mohu se vás zeptat, pro které noviny píšete?“

„Pro žádné.“

„Prosím?“

„Nepíši pro žádné noviny.“

„Rozuměl jsem vám, že sbíráte materiál pro tisk.“

Usmál jsem se: „Jsem detektiv.“

„Ach,“ vykřikl krátce a ostře.

„Kdy jste se o tom dověděl?“

„O smrti strýce?“

„Ano.“

„Velmi krátce poté, co bylo nalezeno tělo. Požádali mě, abych zašel do… do toho bytu, kde ho našli,“ vzlykl, vytáhl kapesník z kapsy a vysmrkal se.

„Máte to tady pěkné,“ pochválil jsem mu zařízení.

„Líbí se mi to. Několikrát jsem strýčka upozorňoval, že mohu klidně bydlet v menším bytě, ale trval na tom, abych zůstal tady. Je to docela vtipně vymyšleno… dva byty spojené do jednoho.“

Znovu se vysmrkal, pak se ke mě náhle otočil: „Asi mám něco v pravém oku. Omluvíte mě na chvíli?“

„Ale ovšem.“

„Nějaká saze, nebo něco.“

Vytáhl kapesník, navlhčil růžek, přešel k zrcadlu a stáhl si víčko pravého oka.

„Mohu vám pomoci?“ zeptal jsem se.

„Snad.“

Podíval se vzhůru. Pod dolním víčkem měl malé nahnědlé smítko. Vytáhl jsem ho růžkem kapesníku a on mi poděkoval.

Znovu jsme se posadili.

„Máte nějakou stopu… Co se mohlo stát?“ zeptal se.

„Nejsem od policie, jsem soukromý,“ vyvedl jsem ho z omylu.

„Soukromý detektiv?“

„Ano.“

„A mohu se vás zeptat, kdo si vás najal? Po čem jdete? A proč…“ zarazil se a podíval se na mě.

„Dostal jsem se k tomu náhodou. Zjistil jsem, že se váš strýc chystal prodat Stanberry Building.“

„Myslím, že ano.“

„A řekl vám o tom něco?“

„Jenom povšechně. Věděl jsem, že jedná o prodeji.“

„Víte za kolik?“

„Ne, nevím. A i kdybych věděl, nemám žádný důvod, proč bych to měl říci zrovna vám. Koneckonců, pane Lame, zdá se mi, že vaše dotazy jsou trochu impertinentní.“

„Kolik bylo vašemu strýci?“

„Padesát tři.“

„A byl někdy ženatý?“

„Ano.“

„Vdovec?“

„Ne, rozvedený.“

„Jak je to dlouho?“

„Asi dva roky.“

„A znal jste jeho manželku?“

„Ano.“

„Kde je teď?“

„To opravdu nevím.“

„A kdo chtěl ten rozvod? Ona nebo váš strýc?“

„Ona.“

„Došlo k majetkovému vypořádání?“

„Myslím, že ano. Opravdu, pane Lame, ve svých otázkách zacházíte až moc daleko, nemyslíte?“

„Pověděl jste policii víc než mě?“ nedal jsem se.

„Nemyslím, že bych jim toho řekl sotva polovinu. Vaše otázky jsou trochu… více méně osobní.“

„Omlouvám se,“ řekl jsem. „Víte já…“ Zarazil jsem se uprostřed věty, začal jsem kašlat, dávit se a zamumlal jsem: „Koupelna… rychle… kde je koupelna?“

Běžel ke dveřím a otevřel je. Potácel jsem se za ním. Archie proběhl ložnicí a otevřel dveře do koupelny. Vběhl jsem dovnitř, zavřel za sebou, počkal asi pět sekund a pak dveře znovu otevřel. Uslyšel jsem jeho hlas z obývacího pokoje. Telefonoval.

Rychle jsem si prohlédl ložnici. Byla upravená a velmi dobře zařízená. Šatník byl přeplněný oblečením. V policích ležely téměř dva tucty párů bot, všechny pečlivě natažené na kopyto. Na vnitřní straně dveří šatníku byly dva věšáky na vázanky, na kterých viselo něco přes stovku kravat. Na nočním stolku ležely kartáče a hřeben. Kartáče byly čisté, ani v hřebenu nebyly žádné vlasy. Na toaletce bylo rozestaveno tak tucet zarámovaných fotografií a některé visely i na stěnách. Přímo nad postelí jsem zpozoroval oválné místo, měřící na délku tak třicet centimetrů, dvacet na šířku, které mělo trochu jinou barvu, než zbytek stěny. Na toaletce se válela cigareta roztržená na polovinu. Byl to jediný nepořádek v celém pokoji.

Náhle se rozletěly dveře. Archie Stanberry stál na prahu a díval se na mě vyčítavě.

„Myslel jsem, že jste chtěl do koupelny.“

„Tam jsem byl. Máte to tu opravdu hezké.“

„Pane Lame, musím vás požádat, abyste opustil tento byt. Nelíbí se mi vaše způsoby.“

„To mi nevadí,“ řekl jsem.

Přešel jsem do obývacího pokoje. Stanberry mi předvedl menší představení; proběhl pokojem, otevřel vstupní dveře do bytu a postavil se k nim s důstojností sochy.

Nikam jsem nešel. Vrátil jsem se zpátky k pohodlnému křeslu a sedl si.

Archie Stanberry setrval na chvíli ve své póze. Pak zopakoval: „Žádám vás, abyste ihned odešel. Pokud neodejdete, budu s tím muset něco udělat.“

„Pokračujte,“ pobídl jsem ho.

Počkal a pak pomalu zavřel dveře.

Chvíli jsme se navzájem měřili pohledem. Pak Stanberry poznamenal: „Měl jsem s vámi krajní trpělivost, když jsem vám dovolil, abyste se sem vetřel a obtěžoval mě v mém zármutku, protože jsem si myslel, že jste reportér.“

Pronesl to, jako když matka kárá neposlušné dítě.

„Ale řekl jsem vám, že jsem detektiv.“

„Kdybyste mi to řekl dříve, nedovolil bych vám… hlavně kdybych věděl, že jste soukromý čmuchal.“

„Detektiv si musí všechno prohlédnout,“ namítl jsem.

„Pane Lame, nevím, jakou hru se mnou hrajete a čeho se snažíte dosáhnout, ale pokud okamžitě neodejdete, zavolám policii.“

„To mi vyhovuje,“ přikývl jsem. „A až je budete volat, nechte si zavolat Franka Sellerse. Spolupracuje s oddělením vražd. A má na starosti vraždu vašeho strýce.“

Klidně jsem seděl a Archie Stanberry tam stál. Po chvíli váhavě přešel k telefonu, pak se otočil a sedl si.

„Nechápu, proč jste tak nestydatý.“

„Tak za prvé,“ začal jsem. „Přestože se snažíte vystupovat jako hrozně přepečlivý mladý muž s pořádkumilovnými zvyky, nejste pořádný dostatečně.“ Palcem jsem ukázal k ložnici. „Jste oblíbený synovec bohatého strýčka, který vlastní pěkný majetek. Proto vám tu uklízí posluhovačka. A jaká. Vaše ložnice je čistá jako klícka.“

„A co to má společného s tím případem?“

Ušklíbl jsem se: „A to je slabé místo vaší výzbroje.“

„Co tím myslíte?“

Vložil jsem do svého hlasu veškerou možnou přesvědčivost: „Posluhovačka bude schopná určit, který obrázek jste sundal ze stěny… Tady jste udělal chybu. Neměl jste ho odstranit takto. Měl jste obraz vytáhnout z rámečku, zasadit tam jiný a pověsit na původní místo. Ale tak, jak jste to udělal… můžete zpozorovat malé odlišnosti v barvě stěny tam, odkud byl odstraněn obraz. A na stěně je také malá dírka od hřebíčku, na kterém byl obrázek pověšen.“

Díval se na mě, jako bych ho praštil do žaludku.

„A teď,“ pokračoval jsem, „klidně zavolejte policii. Když přijde seržant Frank Sellers, přivedeme sem posluhovačku a ukážeme jí fotku Billy Prueové. A zeptáme se jí, jestli je to ten obrázek, který byl odstraněn ze stěny přímo nad vaší postelí.“

Splaskl jako píchnutý balónek.

„Co… co chcete?“

„Pravdu, přirozeně.“

„Pane Lame, řeknu vám něco, co jsem ještě nikomu neřekl. Co jsem ani nepředpokládal, že by se mohlo stát.“

Nekomentoval jsem to, pouze jsem seděl a čekal, co z něj vypadne.

„Čas od času jsem zašel do Rendezvous. Bylo to docela normální.“

„Sbíral jste materiál pro váš román?“

„Nebuďte hloupý. Chtěl jsem si odpočinout a trochu se porozhlédnout. Když se muž dlouho věnuje duševní práci, musí se pak nějak odreagovat.“

„A vy jste si na to vybral Billy Prueovou.“

„Nechte mě, prosím, dokončit mé vyprávění.“

„Tak pokračujte.“

„Billy Prueová mi prodala cigarety. Prohlédl jsem si ji a pomyslel si, že to je nejkrásnější dívka, jakou jsem kdy viděl.“

„A pokusil jste se ji sbalit?“

„Přirozeně. Ale nikam jsem se nedostal.“

„A co se stalo pak?“

„Pak jsem se o ni začal zajímat vážněji. A obávám se, že můj strýc… Obávám se, že se mému strýčkovi nelíbil způsob, kterým jsem… jak on prohlásil, přicházel o rozum.“

„A co udělal?“

„Nevím, pane Lame. Dávám vám čestné slovo, že nevím.“

„A co si myslíte?“

„Já ani nemyslím.“

„Možná bych mohl trochu zapřemýšlet místo vás,“ navrhl jsem.

Pozvedl ke mně napuchlé, zarudlé oči; v pohledu měl výraz poraněného zvířete, které se mě ptá, proč jsem mu ublížil.

„Váš strýc si myslel, že šla po majetku?“ začal jsem.

„Myslím, že to logicky vyplynulo z toho, co jsem řekl.“

„Proto ji šel navštívit a nabídl jí, že když s vámi sehraje patřičné divadýlko, tak aby vás to vyléčilo… třeba uprchne s někým jiným, nebo vás nechá nachytat někoho jiného v jejím bytě… ať udělá cokoliv, po čem vystřízlivíte… dá jí víc, než by mohla doufat, že získá jako alimenty po rozvodu legitimního manželství.“

Archie vytáhl z kapsy promáčený kapesník, začal si ho omotávat kolem prstu. „Nevím,“ řekl. „Nevím. Nemyslím, že by strýček Rufus udělal něco podobného. A nemyslím, že by to Billy Prueová poslouchala. Myslím, že by měla… že by to odmítla.“

„Se sekáčkem v ruce?“ zeptal jsem se.

„Můj bože,“ povzdychl si. „Doháníte mě k šílenství tím vaším nechutným cynickým přístupem. Samozřejmě že ne. Billy by neublížila ani mouše. Měli bychom z toho Billy vynechat. Musíme.“

„A co ten obrázek?“

„Sundal jsem ho ihned, jakmile jsem zjistil, že… co se stalo.“

„Ona vám ten obrázek dala?“

„Ne. Zjistil jsem si, který fotograf jí dělal reklamní snímky. Podplatil jsem ho, aby mi udělal jeden pěkný obrázek. Ona neví, že jsem ho měl.“

„A tak jste byl stoprocentní…“ prohlásil jsem.

„Stoprocentní co?“ chtěl vědět.

„Krysa,“ dokončil jsem a vykráčel ven. Vyčítavě za mnou zíral slzami nasáknutý kapesník pozvednutý k nosu.

KAPITOLA 9

Dům, ve kterém se mi podařilo získat jednopokojový byt pomocí trochy protekce a spousty štěstí, stál asi tři bloky od místa, kde bydlela Berta Coolová, což bylo příliš blízko.

Byl to elegantní dům se soukromou vrátnicí, garáží a luxusně zařízenou vstupní halou. Nájem byl patrně stanoven ve chvíli, kdy se Cenový úřad nekoukal.

Zaparkoval jsem agenturní auto, přešel k vrátnici a řekl: „Tři sta čtyřicet jedna.“

Muž za pultem se na mě pozorně zadíval. „Vy jste tady nový?“ zeptal se.

Přikývl jsem. „Nastěhoval jsem se dneska.“

„Ale ovšem, pan Lam, že ano?“

„Ano.“

„Máte tady vzkaz.“

Podal mi klíč a poskládaný list papíru. Na něm stálo: Zavolej Bertu Coolovou. Okamžitě.

„A také vás,“ pokračoval vrátný, „každých patnáct minut shání nějaká mladá žena. Ale nechtěla mi říct své jméno ani číslo. Prý zavolá znovu.“

„Mladá žena?“ zeptal jsem se.

Vrátný se blahosklonně usmál: „Podle hlasu je mladá a atraktivní.“

Zastrčil jsem si Bertin vzkaz do kapsy a vyšel nahoru do bytu.

Když jsem vcházel, telefon vyzváněl. Zavřel jsem dveře, zašel do koupelny, opláchl si ruce a obličej a počkal, dokud vyzvánění nepřestalo. Pak jsem přešel k telefonu a zavolal na ústřednu.

„Dnes večer mi už nepřepojujte žádné hovory.“

Operátorka namítla: „Moc se omlouvám, pane Lame, řekla jsem jí, že neodpovídáte. Ale vypadala opravdu rozrušeně a povídala, že je to velmi důležité.“

„Žena?“ zeptal jsem se.

Dívka v ústředně přitakala.

Rozmyslel jsem si to a řekl: „Dobře, až zavolá znovu, tak mi ji sem přepojte. Promluvím s ní.“

Když jsem se nastěhoval, neměl jsem ani čas vybalit si. Teď jsem hodil na postel cestovní vak a začal vybalovat věci. Jedna věc se musí americkému námořnictvu nechat. Naučí člověka omezit svůj majetek na minimum.

Zívl jsem, odestlal postel a vytáhl pyžamo.

Telefon zazvonil. Zvedl jsem sluchátko.

Uslyšel jsem Bertu: „Ach proboha. Co je s tebou? To ti tak narostl hřebínek, že nezavoláš šéfovi kvůli obchodním záležitostem.“

„Partnerce,“ upozornil jsem.

„No tak partnerce. To je jedno. Proč jsi mi, k čertu nezavolal, když jsi se vrátil?“

„Měl jsem práci.“

„To ještě budeš mít. Pěkně sis to zavařil. Okamžitě přijeď.“

„Kam?“

„Ke mně do bytu.“

„Uvidíme se zítra,“ namítl jsem unaveně.

Berta zařvala: „Přijedeš sem hned teď, nebo si mě nepřej. Seržant Frank Sellers je tady. Jediným důvodem, proč ještě nejsi v lapáku, je skutečnost, že Frank je můj přítel. Měl bys pro jednou hrát s policií na rovinu. Nechápu, proč se o tebe vůbec starám. Měla bych tě nechat, ať se v tom pořádně vykoupeš. Možná by ti to prospělo.“

„Dej mi k telefonu Sellerse,“ požádal jsem.

„Měl bys raději přijet sem,“ nesouhlasila Berta.

„Dej mi ho k telefonu,“ rozkřikl jsem se.

Slyšel jsem, jak Berta říká: „Chce s vámi mluvit.“

Sellersův hlas zabručel ve sluchátku o chvíli později.

„Poslouchejte, Franku. Jsem utahaný. Nemám náladu s Bertou probírat pořád dokola nějaké pitomosti. Předpokládám, že mi vyklopíte, o co jde.“

Sellers řekl: „Víte velmi dobře, o co jde. A nehrajte si přede mnou na neviňátko, nebo mi dojde trpělivost. Nastavuji svůj vlastní krk, abych z toho Bertu vynechal. A může mě to hodně stát.“

„O čem to, sakra, mluvíte?“

„Moc dobře víte, o čem mluvím. O místě, kde byla schovaná vražedná zbraň.“

„Jaká vražedná zbraň?“

„Sekáček.“

„A kam jsem ji měl schovat?“ zeptal jsem se.

„Nedělejte si ze mě legraci,“ vyštěkl Sellers.

„Ale já opravdu nevím, o co jde.“

„Nehrajte si na hlupáka,“ pokračoval Sellers. „Spadl jste do toho pěkně hluboko. Jenom jediné vás může zachránit; vyklopit všechno na rovinu. Když to neuděláte, vydáme se spolu na malou projížďku a oba přijdete o své licence. Tak, za jak dlouho tady můžete být?“

„Do pěti minut,“ vyhrkl jsem a zavěsil.

Bertin byt byl ve čtvrtém patře. Když jsem vcházel do výtahu, podlomila se mi kolena. S překvapením jsem zjistil, jak moc jsem unavený. Zdálo se mi, jako by to ke dveřím Bertina bytu byla míle. Zmáčkl jsem zvonek.

Berta otevřela dveře. Do nosu mě zasáhla kouřová příchuť dobré skotské. Podíval jsem se Bertě přes rameno a zahlédl Franka Sellerse sedícího jenom v košili, nohy položené na stolku, skleničku v ruce. Mračil se na svoji sklenici a vypadal ustaraně.

„Tak pojď dál, Donalde,“ zavrčela Berta. „Nestůj tam a nezírej na mě.“

Vešel jsem.

Berta měla na sobě volné domácí šaty.

„Můj bože,“ začala. „Už ses v minulosti dostal do různých problémů, ale toto je poprvé, kdy jsi do toho zatáhl i mě. Děláš ze mě vola. Hádám, že v tom jsou nohy.“

„Jaké nohy?“ zeptal se Frank Sellers.

Berta vysvětlila: „Když se tento pitomec ocitne vedle dívky, která dobře vypadá a má dlouhé nohy, ztrácí smysl pro realitu.“

Sellers zasmušile přikývl: „To všechno vysvětluje.“

„To nevysvětluje vůbec nic,“ odsekl jsem. „Už byste, za tu dobu co ji znáte, mohl vědět, že když ji budete poslouchat, nikdy se nikam nedostanete.“

Sellers se snažil usmát. Vyšel z toho podivný úšklebek.

„Nesnaž se mě zase z toho vynechat, protože se ti to nepodaří,“ ohradila se Berta.

Sellers řekl: „Nerad to dělám, Donalde, ale jste v tom až po uši. Půjdete na kobereček a v nejlepším případě přijdete o licenci. Možná se mě podaří z toho vynechat Bertu, ale vám už nic nepomůže. Pěkně jste si to zavařil.“

„Počkejte, až uslyšíte, co vám poví,“ utrhla se Berta na Sellerse. „Neodsuzujte ho předem, aniž by měl možnost se hájit.“

Sellers zachmuřeně namítl: „Já nikoho neodsuzuji. Pouze mu říkám, jak se věci mají.“

„Ale jemu to říkat nemusíte,“ dopáleně odsekla Berta. „Tento chlapík má víc rozumu, než kdy budete mít, i kdybyste žil tisíc let.“

Sellers chtěl něco říci, pak si to ale raději rozmyslel a věnoval se své skleničce.

Berta se zatvářila znepokojeně. „Donalde, drahoušku, jsi bílý jako stěna. Co se děje? Netrápíš se tím, že ne?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Neber si to tak. Sám jsi mi to říkal. Můj bože, večeřel jsi vůbec?“

Její otázka mě překvapila. Začal jsem vzpomínat, co jsem dnes vlastně dělal, a pak odpověděl: „Ne. Jak tak o tom přemýšlím, ještě jsem nejedl.“

„To jsi celý ty,“ řekla Berta. „Přijedeš si domů napůl nemocný; tělo plné nějakých zatracených tropických bacilů, oslabenou odolnost – měl by ses vyvarovat jakéhokoliv rozrušení; a ty se bezhlavě zapleteš do vraždy a ani si nedáš večeři.“

Berta nám věnovala nasupený pohled a pokračovala: „Tak, a teď abych ti šla něco uvařit.“

„Na ulici je jedna restaurace,“ řekl jsem jí. „Mají ještě otevřeno. Poslechnu si, co mi chce právo sdělit, a pak se tam stavím.“

„Ten pajzl!“ vyštěkla Berta a zamířila do kuchyně. Její mohutné tělo zahalené do volných šatů kolem nás proplulo s lehkou elegancí.

Sellers se zeptal: „Kde jste přišel k tomu sekáčku, Donalde?“

„Buďte zticha,“ okřikla ho Berta a přísně na něj pohlédla přes rameno. „Nebudete přece toho chlapce trápit na lačný žaludek. Vezmi si skleničku, drahoušku, a pojď sem za mnou do kuchyně.“

Sebral jsem svoje pití a šel do kuchyně. Frank Sellers se pomalu loudal za mnou.

Berta rozklepla do misky několik vajíček, na pánev mrskla pár plátků slaniny a na sporák postavila konvici na kávu. Pohybovala se beze spěchu, ale účelně. To mátlo, protože se zdálo, že je pomalá.

Frank Sellers se usadil v malém koutku a skleničku si odložil na stolek před sebou. Vytáhl z kapsy neožmoulaný doutník a zopakoval: „Kde jste přišel k tomu sekáčku?“

„Jakému sekáčku?“

Berta mě poučila: „Policie našla v kufru našeho auta sekáček, drahoušku. Topůrko bylo upilováno, takže měří asi dvacet centimetrů. Nebyla to moc pečlivá práce. Nejdříve upilovali kousek z jedné strany, pak to otočili a pokračovali na druhé.“

Sellers se na mě podíval. Podíval jsem se mu do očí, zavrtěl hlavou a řekl: „To je pro mě novinka, Franku.“

„Řekněte mu, jak jste jej našli, Franku,“ pobídla ho Berta. „Věřím, že ten malý bastard mluví pravdu.“

„Policie není tak prostoduchá, víte?“ ušklíbl se Sellers.

„Já vím.“

„Došlo k tomu náhodou,“ začal Sellers. „Zajeli jsme za Archiem Stanberrym. Byl zlomený zármutkem, ale věděl o té vraždě už předtím, než jsme tam přijeli, a…“

„Jak to víte?“ přerušil jsem ho.

„Podle toho, jak se choval,“ vysvětlil Sellers. „Předvedl nám výstup, který si předtím pečlivě nacvičil. Byl samý úsměv, když nás přivítal, a chtěl vědět, co pro nás může udělat. Položili jsme mu pár otázek a on odpovídal až moc sladce a nevinně. Pak jsme mu řekli, co se stalo, a úplně ho to zdrtilo. Jenomže to na nás hrál. Poznal by to i amatér. Udělal stejnou chybu, jako většina lidí. Trochu přestřelil; ten svůj smutek dost přehnal. Nic, co by jeden mohl potvrdit u soudu, ale člověk to vycítí.“

Přikývl jsem.

„Dobrá,“ pokračoval Sellers, „předstírali jsme, že jsme mu na to skočili, sdělili mu pár podrobností a pak odešli. Ale napíchli jsme mu telefon a nechali před domem pár chlapíků, abychom zjistili, kdo k němu chodí a co udělá.“

Opět jsem přikývl.

„Objevil jste se vy ve služebním autě. Vešel jste dovnitř a naši chlapci si mysleli, že by nebylo špatné trochu se porozhlédnout po tom vašem vehiklu. Jenom prověřit registraci a tak. Nepoznali vás ani auto. Chápejte, byl jste hodnou chvíli mimo dění.“

Znovu jsem přikývl.

„No, a tak prozkoumali i kufr vašeho auta,“ pokračoval unaveně Sellers, „a co nenašli? Šikovný malý sekáček s uříznutým topůrkem. Trochu si ho prohlédli a objevili na něm krev. Bohužel s ním příliš manipulovali, ale to jim člověk nemůže mít za zlé, jsou to také jenom lidi a mysleli si, že provádí pouze rutinní práci.“

V kuchyni se smísila vůně kávy a smažící se slaniny. Berta opatrně slila tuk ze slaniny, otočila plátky na pánvi, zapnula elektrický topinkovač, vložila do něj dva krajíčky chleba a stiskla kontrolní knoflík.

„Jak se ta vražedná zbraň dostala do našeho auta, Donalde?“

„To byla vražedná zbraň?“ zeptal jsem se Sellerse.

Přikývl.

„Ať se propadnu, jestli to vím.“

„Měl byste si odpověď lépe promyslet,“ upozornil mě Sellers.

„Ten malý bastard říká pravdu,“ oznámila Berta.

„A jak to víte?“ zajímalo Sellerse.

„Podle toho, jak to říká,“ odsekla nazlobeně. „Pokud by lhal, vymyslel by si takovou povídačku, že byste ani nezapochyboval o její pravdivosti. Způsob jak říká Já nevím, znamená, že je buď hloupý nebo nevinný. A Donald není hloupý.“

Sellers povzdechl a obrátil se ke mě s tázavým pohledem.

Začal jsem unaveně: „Fajn. Vezmeme to od začátku. Vzal jsem si služební auto. Zajel jsem do okresní správní a soudní budovy prověřit pár záznamů. Zastavil jsem se na Úřadě evidence obyvatelstva a v Rejstříku navrhovatelů civilních sporů. Pak jsem jel do Rimleyho Rendezvous, odkud mě vykopli. Vrátil jsem se do kanceláře. Potom jsem zajel prověřit jednoho svědka a nechal auto zaparkované poblíž jeho bytu…“

„Potřebujeme trochu víc podrobností,“ přerušil mě Sellers. „O tom svědkovi myslím.“

„Ten člověk nemá s tou vraždou nic společného.“

„Jste v tom až po uši, Donalde,“ upozornil Sellers.

„Tak jo,“ ustoupil jsem. „Tento svědek bydlí na Jižní Graylordské Avenue.“

„Číslo domu?“

„Skutečně, nevidím žádnou spojitost…“ nedal jsem se.

Zavrtěl hlavou a dodal: „Tím sekáčkem ho zabili, Donalde. Uvědomte si, že mezi vámi a kanceláří okresního návladního stojím pouze já.“

„Jmenuje se Philip E. Cullingdon. Bydlí na Jižní Graylordské Avenue číslo 906.“

„Jakou v tom hraje roli?“

„Už jsem vám řekl, že je to úplně jiný případ.“

„Kdy jste tam dorazil?“

„Opravdu nevím.“

„Jak dlouho jste tam byl?“

Poškrábal jsem se na bradě. „To nemohu odhadnout, Franku. Dost dlouho na to, aby mi někdo strčil sekáček do kufru.“

„Říkáte Cullingdon, ano?“

Přikývl jsem.

Sellers vyskočil z malé lavičky v koutku, zavadil o stůl a málem převrhl pití.

Berta vzhlédla od sporáku a řekla. „Jděte k čertu, Franku Sellersi. Jestli rozlijete tu whisky, tak vás praštím. To je whisky pro zákazníky.“

Ani se na ni nepodíval a přešel k telefonu. Slyšel jsem, jak obrací stránky telefonního seznamu. Po chvíli jsem zaslechl vytáčení čísla a tichý rozhovor.

„Jsi ve srabu,“ poznamenala Berta.

Neodpověděl jsem. Nemělo to smysl.

Berta utrhla papírový ubrousek, rozprostřela ho na polici nad sporákem, odložila na něj plátky slaniny, aby se osušily. Přilila trochu husté smetany do misky s vajíčky, rozkvedlala je, vylila na pánev a začala je míchat.

Whisky mě hřála v žaludku. Měl jsem pocit, jako by do mě někdo zasunul zástrčku a odčerpal veškerou moji energii.

„Ty chudáčku,“ obrátila se ke mě Berta zúčastněně.

„Jsem v pořádku,“ namítl jsem.

„Nalej si ještě.“

„Už nechci, díky.“

„Musíš se najíst,“ řekla Berta. „Najíst a odpočinout si.“

Sellers ukončil hovor, vytočil další číslo a něco si ověřoval. Pak zavěsil a vrátil se zpátky do kuchyně. Když byl v obývacím pokoji, dolil si sklenici. Věnoval mi zmatený zkoumavý pohled. Chtěl něco říci, ale pak si to rozmyslel. Když si sedal, zase vrazil do stolu.

Berta se na něj zamračila pro jeho nemotornost, ale nic neřekla. O chvíli později mi Berta naservírovala talíř s horkými míchanými vajíčky, toastem se spoustou másla, dozlatova osmaženou slaninou a velký hrnek horké kávy s malou čepičkou šlehačky plovoucí nahoře.

„Oslaď si ji sám,“ podala mi cukřenku. „Pamatuji si pouze, že máš rád šlehačku.“

Vzal jsem si cukr a poděkoval. S prvním douškem horké kávy se mi po těle rozlilo příjemné teplo. Jídlo bylo vynikající. Poprvé po mnoha měsících jsem jedl opravdu s chutí.

Berta pozorovala, jak mi chutná. Sellers se mračil do skleničky.

„S vámi je ale zábava,“ přerušila po chvíli Berta ticho.

Neodpověděli jsme jí.

„Sehnal jste ho?“ obrátila se na Sellerse.

Přikývl.

„No a?“ zeptala se netrpělivě.

Sellers zavrtěl hlavou.

„Tak se tím udavte,“ vyštěkla.

Posadila se. Sellers se natáhl a uchopil ji za ruku.

„Jste prima ženská, víte?“ řekl z ničeho nic.

Berta se do něj zabodla pohledem. „Myslím, že by se vám nic nestalo, kdybyste mi vysvětlil, o co vám jde.“

„Cullingdon je vystrašený,“ spustil Sellers. „Spousta lidí se z něho pokoušelo tahat rozumy a použili spoustu argumentů. A navíc, už spal. Byl poněkud nedůtklivý.“

„No a?“ zeptala Berta.

Sellers mlčky pokýval hlavou.

Napil jsem se kávy a otočil se k Bertě. „Mysli trochu. Sellers zavolal hlídkový vůz a ti jsou teď na cestě ke Cullingdonovi. Čeká, až co mu řeknou.“

Berta se tázavě podívala na Sellerse.

Ten na mě mrkl a pak se znovu zadíval na Bertu. „Chytrý chlapec,“ poznamenal.

„Už jsem vám řekla, že ten bastard má mozek,“ prohlásila.

„Vraťme se k vašemu příběhu,“ otočil se Sellers ke mě. „Skončili jsme u toho, že jste tam nechal stát auto. Neřekl jste jak dlouho. Viděl jste tam kolem někoho?“

„Možná, že ano… ale nikoho, kdo by mi mohl podstrčit do auta vražednou zbraň.“

„Řeknete mi všechna fakta, jména, adresy. Já si z toho udělám závěry sám.“

„Ne nějaká jména.“

„Kolik?“

„Jedno.“

„Sem s ním.“

„Zatím vám ho neřeknu.“

„Jste na tom špatně.“

„Tak moc zase ne,“ nesouhlasil jsem s ním.

„Já myslím, že ano.“

Mlčky jsem pokračoval v jídle.

Berta se na mě podívala, jako by mi chtěla ukousnout hlavu. „Když mu to neřekneš ty, prozradím to já.“

„Sklapni,“ okřikl jsem ji.

Sellers se na ni v očekávání zadíval.

„Řeknu to,“ zopakovala Berta.

„Vždyť to ani nevíš,“ namítl jsem.

„Jak to, že nevím? Když utratíš společné peníze za tři krabičky cigaret a máš tento zasněný výraz v obličeji, když ti seržant položí jednoduchou otázku, okamžitě vím, kolik uhodilo. A nepochybuj ani minutu, že ne. Na druhou stranu se ti jeden nemůže divit. Byl jsi v Pacifiku tak dlouho, že sis vytvořil spoustu romantických představ o ženském plemeni. Vrátil ses, a ta ženská, kterou bys před pár lety nazval courou, se ti zdá jako ztělesnění krásy s božskou aurou.“

Sellers na ni obdivně pohlédl.

„K čertu, vy jste romantická,“ řekl, natáhl se a znovu ji uchopil za ruku.

Berta se mu vytrhla. „Jednu vám vrazím, pokud mi nepřestanete dělat návrhy.“

Sellers se zašklebil. „Takové ženy mám rád – praktické a nepřístupné.“

Berta se do něho zabodla pohledem.

„Ženy si rády myslí, že jsou jemné, něžné a ženské, Franku,“ poučil jsem ho.

Překvapeně se na mě podíval.

Berta se na mě obořila: „Do toho se nepleť. Myslím, že máš dost svých problémů.“

Posunul jsem prázdný šálek směrem k Bertě. „Budeš tak laskavá a…“

Dolila mi kávu.

Zazvonil telefon.

Sellers ani nepočkal, až se k němu Berta pohne. Káva se mi vylila na podšálek, když vyběhl do obývacího pokoje.

Berta se za ním rozkřikla: „Jako slon v porcelánu. Pitomý velký ploskonohý policajt, který se snaží chovat civilizovaně… Minutku, drahoušku. Já to utřu.“

Přešla ke dřezu, utřela podšálek, přilila do hrníčku kávu, podala mi ho a upozornila: „Raději si ho podrž, až si ta velká opice bude znovu sedat. Tentokrát pravděpodobně vytrhne stůl z kořenů. Co se děje? Copak Berta neudělala tu slaninu dobře?“

„Co jsem snědl, bylo vynikající.“

„Tak to dojez.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Proč?“

„Nevím. V poslední době se mi to stává. Jsem hladový, spolknu pár soust a najednou se mi zvedne žaludek. Nemohu sníst už ani kousek. Stejně jsem toho dnes snědl víc než kdykoli předtím. Dnes večer jsem měl opravdu pořádný hlad.“

„Ubožáčku,“ politovala mě Berta a sedla si do rohu.

Srkal jsem kávu. Bertiny malé dychtivé oči mě pozorovaly s mateřským zájmem.

Seržant Sellers se po chvíli vrátil do kuchyně. Mračil se, a byl tak myšlenkami mimo, že si zapomněl vzít svůj drink a nalít si.

Berta rychle zvedla můj šálek i podšálek a držela je nad stolem, dokud se Sellers neposadil. Pak obojí postavila zpátky na stůl.

„Tak co?“ zeptala se.

Sellers odpověděl: „Je to v pořádku. Zajelo tam pár hochů v hlídkovém voze a proklepli ho. Řekl jim, že se u něho dnes Donald zastavil a ptal se ho na pár věcí ohledně jedné automobilové nehody. Můj bože, tentokrát jste mě dostali.“

„Jak?“ nechápal jsem.

„Když jste mi řekl, že nemá s vraždou nic společného, vsadil bych dvouměsíční plat na to, že nám může mnoho prozradit. Ale naši mládenci říkají, že jste se vyptával na automobilovou nehodu, která se stala už hezky dávno. Také nám řekl, že potom přišla nějaká dívka, která prohlásila, že je reportérka z jedněch novin, a zajímala se o stejnou nehodu. Zavolal do redakce novin, o kterých tvrdila, že pro ně píše. A zjistil, že to na něj hrála.“

Z Bertina výrazu jsem usoudil, že jí to pomalu dochází.

Sellers pokračoval: „Jak jsem pochopil, Donald byl trochu neopatrný, ale není hloupý. Nějak přišel na toho Cullingdona, jel si s ním promluvit a ta holka se na něj pověsila. Ale Donald nebyl tak pitomý. Věděl, že je sledován. Počkal venku, až se ta dívka vrátí, a zaskočil ji. Cullingdon připouští, že šel k oknu, aby zjistil, zda si může zapsat číslo auta té dívky. Viděl ji, jak nastupuje do auta. Pak zahlédl Donalda, jak vystupuje ze svého auta a míří k dívce. Prý smekl klobouk na pozdrav. Donald jí evidentně vynadal. Pak k ní nastoupil a odjeli spolu. Cullingdon říká, že si Donald dával dobrý pozor, když obcházel dívčino auto. Stále se ho dotýkal a obešel ho předem, aby neměla možnost odjet, aniž by ho srazila. Cullingdon si myslí, že Donald je pěkně chytrý chlapík.“

„To je,“ přitakala Berta.

„No, a Cullingdon se trochu porozhlédl,“ dodal Sellers. „Přiznal se, že šel ven k Donaldovu autu a podle značky si ho prověřil. Zjistil, že Donald mluvil pravdu. Sdělil mu své pravé jméno a zřejmě také ten pravý důvod, proč za ním zašel. To je bod k dobru, Donalde.“

Napil jsem se kávy a mlčky čekal, co přijde dál.

„Auto tam stálo hodnou chvíli, jak potvrzuje Cullingdon. Čas od času se podíval z okna a auto tam pořád stálo. Pak se podíval a najednou bylo pryč. Neviděl, kdy se Donald vrátil a odjel. Tak teď byste nám, Donalde mohl prozradit…“

Vytáhl jsem náprsní tašku a vytáhl účet za taxík, který jsem si nechal, abych mohl doložit výdaje.

Podal jsem ho Sellersovi se slovy: „Vrátil jsem se tam taxíkem.“

„Kde vás naložil?“ zeptal se Sellers.

„Někde na Sedmé ulici,“ odpověděl jsem neurčitě. „Nevím přesně kde.“

Sellers si povzdechl a poznamenal: „Myslím, že to bude v pořádku. Někdo si podstrčil vražednou zbraň do vašeho auta, zatímco stálo před Cullingdonovým bytem. Ale kdo to, k čertu, mohl udělat?“

„To je, myslím, práce pro policii,“ neodpustil jsem si. „Já se jedu domů vyspat.“

Sellers ještě dodal: „Váš přítel, pan Cullingdon oceňuje fakt, že jste mu řekl pravdu. A co se týče policie… zachránilo vás to. Cullingdon vám vzkazuje, že vyrovnání činilo sedmnáct tisíc osm set sedmdesát pět dolarů. Myslí si, že palmáre bylo stanoveno na podílové bázi a její právníci z toho měli tak třetinu nebo polovinu.“

„To je od něho hezké,“ poznamenal jsem.

Sellers se zamračil a řekl: „Nejhorší na tom je, že jste opravdu šel za jiným případem. To mi nejde do hlavy.“

„Jsme docela velká agentura,“ řekla Berta. „Máme více želízek v ohni.“

Sellers se na ni zamyšleně podíval, ale nic neřekl.

„Pokud je to všechno,“ ozval jsem se, „tak bych už rád vypadl a vyspal se. Mám toho dnes už plné zuby.“

„Ty moje ubožátko, vypadáš na to,“ souhlasila Berta.

Seržant Sellers i Berta mě doprovodili ke dveřím.

Sellers poznamenal: „Koneckonců jsem mohl vědět, že byste neudělal nic tak pitomého jako najít zbraň a pak si ji schovat do kufru svého auta.“

„A co otisky?“ napadlo Bertu.

„Jak už jsem vám řekl, naši chlapci si s tím sekáčkem chvíli pohráli, než je napadlo, že by to mohlo být nějak důležité. Proto jsou na něm pouze jejich otisky,“ zamračil se Sellers. „A každý vrah, který je natolik chytrý, aby podstrčil vražednou zbraň do kufru cizího auta, má dost rozumu, aby setřel všechny otisky, které by ho mohly prozradit.“

„A co ostří?“ nedala se Berta.

„Skvrny od krve, pár vlasů, které jsme prozkoumali pod mikroskopem. Potvrdilo to, že je to vražedná zbraň.“

„Díky za večeři,“ obrátil jsem se k Bertě.

Berta odpověděla s mateřskou něžností: „Jsi vždy vítán, drahoušku. Teď ale rychle do postele. Odpočiň si. Nenech se nikým a ničím vyrušovat. Koneckonců, s tou vraždou nemáme a nebudeme mít nic společného. A na té druhé záležitosti jsme si vydělali dvě stě dolarů.“

„Dobrou noc,“ rozloučil jsem se.

„Dobrou noc,“ přidali se Berta a Sellers sborem.

Oba hlasy zněly přátelsky.

KAPITOLA 10

Přejít tři bloky zpátky k mému bytu se zdálo jako ujít tři míle. Sešel jsem do garáže a oznámil zřízenci: „Vezmu si znovu auto.“

Podíval se na pětadvacet centů, které jsem mu podal, jako by to byla spíš urážka než spropitné, pak přestavil několik vozů a ukázal palcem na naše firemní auto. „Tady je.“

Nastoupil jsem, nastartoval a vyjel z garáže. Přejel jsem tak půl tuctu bloků, zajel k chodníku a zastavil. Počkal jsem asi pět minut, nastartoval, prudce vyrazil od chodníku, zahnul rychle za roh a bleskově projel kolem dalšího bloku. Tento manévr jsem několikrát zopakoval. Nikdo mě nesledoval.

Od oceánu se zvedala mlha a pomalu zaplavovala ulice. Vzduch se ochladil a vlhký chlad mi pronikal do kostí. Chvíli mi bylo dobře, ale pak mé vnitřnosti sevřela slabost a krev zředěná tropickým vedrem a zeslabená nákazou mi v těle cirkulovala moc pomalu. Rozklepal jsem se, jako bych dostal záchvat malárie. Trvalo to minutu nebo dvě a přestalo to stejně náhle, jako začalo. Byla to pouze slabost.

Zajel jsem k justičnímu paláci, našel dobré místo a zaparkoval. Čekal jsem třicet minut, které se mi zdály jako věčnost. Pak vyšla Billy Prueová, rychle zmizela z osvětleného vchodu, rozhlédla se po ulici, zabočila doprava a vyrazila svižnou chůzí, jako by přesně věděla, kam jde. Počkal jsem, dokud nedošla skoro na konec bloku a pak jsem se pomalu rozjel. Po několika blocích se začala rozhlížet po nějakém taxíku.

Zajel jsem autem k chodníku, stáhl okénko a zeptal se: „Chcete svézt?“

Podívala se na mě nejdříve nerozhodně a váhavě, pak pátravě a nakonec rozzlobeně.

„Klidně si naskočte,“ pobídl jsem jí. „Nebude vás to nic stát.“

Obešla auto a prudce otevřela dveře.

„Takže vy mě špehujete. To jsem si mohla myslet.“

Unaveně jsem namítl: „Nebuďte tak hloupá. Snažím se vám pomoci.“

„A jak víte, že jsem tady?“

„To je dlouhá historie.“

„Měl byste mi ji povědět.“

„Tak jo,“ ustoupil jsem. „Když mé auto parkovalo před domem, kde bydlí Cullingdon, někdo do něj schoval vražednou zbraň.“

Její překvapené vydechnutí mohlo být přehnané nebo taky ne. Pokračoval jsem: „Přirozeně, že si mě zavolali na kobereček a tam mi umyli hlavu. Berta Coolová, moje partnerka, si myslela, že jste to na mě nastražila.“

„A vyklopila to policii.“

„Nebuďte hloupá. Tak pitomá není.“

„A co se tedy stalo?“

„Berta byla namíchnutá. Sice jí uklouzla poznámka o tom, jak a proč jsem si koupil tři krabičky cigaret, ale seržant Frank Sellers z oddělení vražd si toho zdánlivě nevšiml. Z toho jsem usoudil, kde jste.“

„Nějak to nechápu,“ podívala se na mě s otázkou v očích.

Vysvětlil jsem: „Sellers není tak hloupý. Kdyby o vás už všechno nevěděl, skočil by po té narážce o třech krabičkách cigaret a vytáhl by z Berty dost podrobností, aby zjistil, na čem je. Přehlédl to, jako by to neslyšel. Proto jsem okamžitě věděl, že si o vás už všechno zjistil. A pokud si to nezjistil předtím, než si mě zavolal, existovala velká pravděpodobnost, že si vás předvolali na úřad okresního návladního. Jedinou věc jsem nedokázal odhadnout; jestli vás pustí nebo si tam nechají. Netrčel bych tam víc než další půl hodiny, ale já…“

Znovu mnou rozklepala třesavka. Dupnul jsem na brzdy a zpomalil. Ale pevně jsem svíral volant, abych neukázal, jak se chvěji.

Billy Prueová se na mě dívala. Po minutě záchvat přešel. Opět jsem zrychlil.

„Takže,“ pronesla Billy Prueová, „jel jste tam a čekal jste… Na co?“

„Abych vás viděl.“

„A proč?“

„Potřebujeme si vyměnit názory.“

„Na co?“

„Na to, jak se vražedná zbraň dostala do mého auta, když stálo před Cullingdonovým domem.“

„To nevím.“

„Zkuste to znovu.“

„Říkám vám pravdu, Donalde. Skutečně nevím.“

„Nelíbí se mi, když ze mě někdo dělá pitomce.“

„To by mě ani nenapadlo.“

„A když se mi něco nelíbí,“ pokračoval jsem, „tak s tím něco rychle udělám.“

„Říkám vám, že o tom všem nic nevím.“

Znovu jsem zpomalil a navrhl: „Tak si to postupně probereme. Jela jste za Cullingdonem. Byla jste vyděšená. Potřebovala jste svědka. Nakonec jste sbalila mě a sehrála divadýlko s nalezením Stanberryho těla. Pak jste zajela do Rimleyho Rendezvous a já jsem zmizel. O tom jste věděla. Musel jsem projít tak půl tuctu bloků, než jsem chytil taxi. Taxík mě zavezl na Jižní Greylordskou Avenue číslo 906, kde jsem si vyzvedl svoje auto a odjel zpátky do kanceláře. Tam jsem se setkal se svou partnerkou, probrali jsme pár věcí a pak jsem odjel navštívit Archieho Stanberryho…“

„No a?“ zeptala se, když jsem se odmlčel.

„Rimley měl dost času, aby dopravil vražednou zbraň do mého auta, než jsem se tam dostal,“ nadhodil jsem.

„A vy si myslíte, že se vyřítil ven, podstrčil vám tam tu zbraň a…“

„Nehloupněte,“ přerušil jsem ji. „Jednoduše zvedl telefon a někomu řekl: ‚Auto Donalda Lama stojí před domem 906 na Jižní Graylordské Avenue. Myslím, že by to mohlo být šikovné místečko… aby tam policie našla vražednou zbraň, protože byl s Billy Prueovou, když našli Stanberryho tělo. Policie si bude myslet, že je v tom nějak namočený a…‘“

„Nesmysl,“ vykřikla Billy.

„Vím… je jednoduché mě takhle napálit.“

„Kdybyste chvíli používal mozek, došlo by vám, že to by byla poslední věc na světě, kterou by Pittman Rimley s vražednou zbraní udělal. Jakmile by vás do toho zatáhl, jenom by to vyvolalo další zájem o mou maličkost… tak proto mě tedy drželi na policejní stanici a mořili mě otázkami. Nerozuměla jsem tomu, myslela jsem, že jste mě podrazil.“

Zajel jsem autem k chodníku a zastavil jsem. Byla to tichá, liduprázdná, málo osvětlená ulice v obchodní čtvrti, prakticky bez provozu. Malé přízemní obchody byly zavřené.

„To mám tady vystoupit a pokračovat po svých?“ zeptala se nervózně.

„Musím vám něco povědět.“

„Tak do toho. Spusťte.“

„Zaskočil jsem si odpoledne do Rimleyho Rendezvous. Doporučila jste mi, ať vypadnu. Nikam jsem nešel. Vrchní číšník mě odvedl k Rimleymu. Ten mi nepokrytě oznámil, že mám zmizet a už se nevracet.“

„No tak,“ pousmála se, „povězte mi něco, o čem ještě nevím.“

„Rimleyho náramkové hodinky byly posunuty o hodinu dopředu. Hodiny na registratuře také.“

Seděla bez hnutí. Zdálo se, že téměř ani nedýchá.

„Je to pro vás něco nového?“ zeptal jsem se.

Nereagovala.

„Pak jsme ve vaší vaně objevili tělo Rufuse Stanberryho. Jeho náramkové hodinky šly o hodinu pozadu.“

„A co z toho Mistr Mozek dedukuje?“ zeptala se s pokusem o vtip, ale moc se jí to nepovedlo.

„Dedukuji z toho, že si Rimley chtěl vytvořit alibi. Zařídil, aby hodiny na registratuře i jeho náramkové hodinky šly o hodinu dopředu. Stanberry byl pravděpodobně u něho v kanceláři. Možná se Stanberry krátce předtím zastavil v umývárně a sundal si své náramkové hodinky, když si myl ruce. A obsluha v umývárně mohla obdržet pokyn, aby mu je posunula o hodinu dopředu.“

Pronesla bez nějakého zvláštního důrazu: „O hodinu dopředu?“

„Ano, to jsem řekl.“

„Ale před chvílí jste povídal, že když jsme ho našli, jeho náramkové hodinky šly o hodinu pozadu.“

„Myslím, že je to docela jasné a nemusím vám vysvětlovat podrobnosti.“

„Raději byste měl. Když něco nakousnete, měl byste to taky dokončit.“

„Dobrá. Rimley si vypracoval rafinované alibi. Stanberry k němu zašel na návštěvu až potom, co mu někdo přetočil hodinky. Rimley si našel příležitost, aby Stanberryho upozornil na čas. Stanberry si neuvědomil, že je tak pozdě, a pro jistotu porovnal svoje hodinky s hodinami na registratuře. A aby ho přesvědčil, ukázal mu Rimley i své náramkové hodinky. A od této chvíle je to klasický příklad, jak příliš mnoho kuchařů pokazilo polévku.“

„Co tím myslíte?“

„Když jste objevila Stanberryho tělo, věděla jste, že jeho hodinky jsou posunuty o hodinu dopředu. Nevěděla jste, kolik je přesně hodin, protože sama hodinky nenosíte. Vzala jste za bernou minci, že Stanberryho hodinky jdou o hodinu dopředu, takže jste je přetočila o hodinu zpět. Ale někdo jiný, kdo také věděl, že hodinky byly posunuty, je už před vámi o hodinu vrátil.“

Byla tak dlouho zticha, že jsem se na ni podíval, abych se ujistil, jestli neomdlela.

„No, tak co vy na to?“ zeptal jsem se.

„Já… Nemám co říct… Vám ne.“

„Tak jo,“ přikývl jsem a nastartoval.

„Kam jedeme?“

„Zpátky do bytu Berty Coolové.“

„A co je v bytě Berty Coolové.“

„Seržant Frank Sellers z oddělení vražd.“

„A co tam budete dělat?“

„Povím mu, co jsem vám teď vyprávěl, nechám ho, ať si s vámi popovídá sám. Už jsem ze sebe dělal blázna dost dlouho.“

Stávkovala ještě pár bloků, pak se přese mě natáhla a otočila klíčkem v zapalování. „Tak dobrá,“ řekla. „Zastavte.“

„Budete mluvit?“

„Ano.“

Zamířil jsem s autem k chodníku, zastavil a pohodlně se uvelebil na sedadle. „Tak do toho,“ pobídl jsem ji.

„Zabijí mě, když se dozví, že jsem vám to řekla.“

„Zatknou vás za vraždu prvního stupně, pokud mi to neřeknete.“

„Dovedete být tvrdý, když chcete,“ povzdechla si.

Bojoval jsem proti dalšímu záchvatu třesavky, když mi chladná vlhká mlha pronikala až do morku kostí. Podařilo se mi však docela výhružně říci: „Jsem tak tvrdý a tak chladný jako zamřížované dveře vězeňské cely.“

Odevzdaně ustoupila: „Tak jo. Co chcete vědět?“

„Všechno.“

„Nemohu vám říct všechno, Donalde,“ namítla. „Mohu vám prozradit jenom to, co se týká pouze mě. A mohu vám říct dost, abyste pochopil, že se vás nikdo nesnaží falešně obvinit. Ale nemohu vám prozradit záležitosti, které se týkají jiných osob.“

„Buď mi povíte celý příběh teď, tady a bez čekání na posily, nebo vás seržant Frank Sellers podrobí výslechu třetího stupně. Rozmyslete si to.“

„To není fér,“ namítla.

„Je to fér vůči mě.“

„Není fér, že jste mě dostal do takového postavení.“

„Rozmyslete si to,“ zopakoval jsem. „Už několikrát jsem kvůli vám riskoval vlastní kůži. A pomalu mě to začíná unavovat. Měla byste mi to splatit. A můžete začít hned teď.“

„Mohla bych taky vyskočit z auta a utéct. Neodvážíte se mě chytit a odtáhnout zpátky.“

„Zkuste to a uvidíte, co se stane.“

Opět jsem se rozklepal. Byla však tak zaujatá vlastními trampotami, že si toho vůbec nevšimla.

Chvíli tiše seděla a pak spustila: „Víte, jak Rufus Stanberry přišel k penězům?“

„Vyprávět máte vy.“

„Vydíráním.“

„Pokračujte.“

„Dost dlouho jsme to nevěděli.“

„Kdo je to my?“

„Pittman Rimley.“

„A co se stalo, když to zjistil?“

„Dal se do práce.“

„Povězte mi o tom vydírání něco víc.“

„Nedělá to jako ostatní. Je mazaný jako liška. Udělal spoustu mravenčí práce… Sbíral drobné klípky, které vyšperkoval a ty mu později přinesly velké peníze.“

„Například paní Crailová?“

„Přesně. Dokud neznamenala nic, nestaral se o ni. Ale počkal si, až se vdala a pak ji začal ždímat ve velkém stylu… Zařídil to tak, aby neměla možnost se bránit. Prodával jí Stanberry Building za cenu třikrát vyšší, než je její hodnota.“

„Zajímavý obchod, když se povede,“ poznamenal jsem.

„A jemu se dařilo. Vždy postupoval tak, že se proti tomu nedalo skoro nic dělat. Oběti ho většinou ani osobně neznaly. A možná také vydíral lidi, které ani sám od vidění neznal.“

„Jak to dokázal?“

„Měl pochopitelně určitou organizaci… Takovou malou tajnou službu, která získávala materiály. Jeho úspěch spočíval v tom, jak dokázal uchovat získané informace… měsíce i léta… dokud nenastala příhodná chvíle k úderu. Pak vyhlédnuté oběti zavolal… pouze jednou…“

„A co jí řekl?“ popostrčil jsem ji.

„Jenom trochu pohrozil a doporučil zaplatit jeho drahému synovci Archiemu peníze v hotovosti. Potom mohl přijít jeden nebo dva anonymní dopisy s kopiemi důkazů. Ale obvykle už ten telefonát měl natolik destruktivní dopad, že zbytek byla už jenom brnkačka. To už zvládl Archie klidně sám.“

„Archie měl oči celé nateklé a zarudlé od smutku způsobeného tím, že roztrhl cigaretu, vytáhl malý kousek tabáku a strčil si ho do každého oka. Musel jsem mu pomoci jedno vytáhnout. A zahlédl jsem roztrženou cigaretu u něho v ložnici na toaletce.“

Mlčela.

„Archie měl na stěně nad postelí pověšený váš obrázek,“ pokračoval jsem.

„Ale sundal ho, nebo snad ne?“ zeptala se rychle.

„Sdělil mi, že ho získal úplatkem od vašeho reklamního fotografa.“

„Vydíráním by bylo to správné slovo, kterého jste měl použít,“ hořce povzdechla. „Archie byl ubohý moula a trouba. Jeho strýc měl mozek… nebezpečný mozek.“

„A jak se k tomu dostal Rimley? Nesnažte se mě rozesmát tím, že Stanberry vydíral i jeho.“

„Určitým způsobem ano… Ale pochopitelně to bylo nepřímo.“

„Jak?“

„Vydíral Rimleyho klienty. Zneužíval Rendezvous, aby tam získával informace, které by mohl později použít. Ale byl to schopný dlouho maskovat… Získal spoustu informací, než jsme přišli na to, co se děje. Vlastně to byla ta záležitost s paní Crailovou, která nám otevřela oči. A Rimley měl na tom samozřejmě i hmotný zájem. Jeho nájemní smlouva skončí do devadesáti dnů po prodeji bona fide.“

„Takže paní Ellery-Crailová tu budovu ve skutečnosti nechtěla koupit a Pittman Rimley vůbec netoužil po tom, aby to Stanberry prodal. Chápu to správně?“

„Ano. Tak nějak to bylo.“

„A co ten zbytek?“

„Nevím. Vím jedině, že Stanberry měl plný sejf různých papírů a my jsme se k nim dostali.“

„Kdo je sebral?“

Jednoduše se usmála: „Já.“

Trhl jsem sebou čirým překvapením. „Vy jste je sebrala?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Dnes odpoledne.“

„Jak?“

Začala vyprávět: „Proběhlo to přesně tak, jak jste si domyslel. Víte, v umývárně v Rendezvous je olivrejovaná obsluha. Chlapec, který vám nalije do misky vodu, rozstříkne trochu voňavky, podá vám mýdlo a ručník. Pak stojí s kartáčem v ruce dychtivě v pozoru, připraven na další práci, jakmile budou vaše ruce suché a vy si to budete přát. Což mu samozřejmě přinese pěkné spropitné. Stanberry si vždy umýval ruce tak pečlivě, jako by je chtěl vydrhnout na týden dopředu. Sundal si náramkové hodinky a podal je obsluze. Rimley tomu chlapci dal pouze pokyn, aby přetočil hodinky o hodinu dopředu.“

„A co pak?“

„Rimley poslal pro Stanberryho, téměř okamžitě, jakmile se vrátil do restaurace. Rimley samozřejmě posunul i hodiny ve své kanceláři a své náramkové hodinky.“

„V pořádku,“ přitakal jsem. „To mnohé vysvětluje. A teď mi povězte, jak se ocitl ve vašem bytě.“

„Copak vám to nedošlo?“

„Ne.“

„Mě také vydíral.“

„Kvůli čemu?“

Zasmála se a odpověděla: „Kvůli návnadě, kterou jsem mu podstrčila. Když se Rimley rozhodl překazit mu vydírání našich návštěvníků, potřeboval kavku. A já jsem to vzala.“

„A dál?“

„Archie Stanberry se o mě trochu snažil. Nechala jsem ho, aby se dostal k podstrčeným materiálům a odnesl je strýci. A starý Stanberry na to skočil.“

„Co na vás našel?“

Rozesmála se: „Že mě hledají pro vraždu.“

„Bylo to něčím podložené?“

„Samozřejmě, že ne. Byla to falešná stopa. Měla jsem nějaké staré novinové výstřižky a pár inkriminujících dopisů, které jsem napsala sama sobě. No a ještě několik dalších věcí. Nechala jsem je v šuplíku stolu, kde je Archie mohl snadno najít. Našel je, pročetl a odnesl strýčkovi.“

„A co udělal jeho strýc?“ zajímalo mě.

„Dnes odpoledne mi zavolal. To jste tak hloupý, že vám to ještě stále nedošlo?“

„A vy jste ho praštila po hlavě sekyrkou.“

„Nemluvte nesmysly. Přidala jsem mu do pití prášky, které ho měly omámit přesně na hodinu patnáct minut.“

„Aha. Už mi to začíná docházet. Dala jste si s ním schůzku na určitou hodinu. Když přišel, z nějakého důvodu jste ho upozornila na čas, takže věděl, že přišel přesně. Když upadl do bezvědomí, chtěla jste mu přetočit hodinky zpátky na správný čas a říct, že byl bez sebe pouze deset, patnáct minut; že to musela být srdeční slabost.“

„Přesně tak.“

„A co jste dělala během té hodiny a patnácti minut?“

„Asi tak tři čtvrtě hodiny jsem si hrála na lupiče.“

„Nechala jste po sobě nějaké stopy?“

„Nemyslím.“

„Jak jste to provedla?“

„Asi před měsícem jsem si pod falešným jménem pronajala byt ve Fullrose Apartments. Byla jsem velice opatrná. Chodila jsem tam pouze tehdy, když jsem stoprocentně věděla, že je Stanberry pryč. A i tak jsem tam přenocovala pouze občas, aby posluhovačka viděla, že se v posteli sem tam spalo. Řekla jsem jim, že jsem novinářka, která pracuje na jednom příběhu a pendluje mezi Los Angeles a San Franciscem. Později bych ten byt pustila s odůvodněním, že jsem zjistila, že trávím většinu času v San Franciscu, takže pro mě bude levnější zůstávat v hotelu, když sem náhodou zajedu.“

„A teď vyklopte zbytek.“

„No, už je to skoro všecko. Vypil nadrogovaný drink, udělalo se mu trochu špatně a zamířil do koupelny. Tam omdlel a napůl spadl do vany. Vytáhla jsem mu z kapsy klíče. Už jsme věděli, že kombinaci od sejfu má v zápisníku zapsanou tak, že připomíná telefonní číslo. Rufus Stanberry nikdy nevěřil jen a pouze paměti. Téměř všechno si zaznamenával.

Byla to brnkačka. Prostě jsem se vypařila, odjela do Fullrose Apartments, vyjela ke svému bytu a chodbou pak přešla k jeho. Dveře jsem otevřela jeho klíčem, vytočila kombinaci sejfu a vybrala všechno, co by mohlo někomu ublížit. Vymetli jsme Rufuse Stanberryho z vyděračského podnikání jediným mávnutím smetáku.“

„A co se stalo pak?“

„To už víte. Vrátila jsem se do svého bytu. Byl mrtvý.“

„Co jste udělala s jeho klíči?“

„Zastrčila jsem mu je zpátky do kapsy.“

„A pak?“

„Zavolala jsem Rimleymu. Poručil mi, abych okamžitě vypadla, odjela k Philipu E. Cullingdonovi a zjistila všechno, co ví o Irmě Begleyové, která ho oškubala v případě jedné automobilové nehody.“

„Ptala jste se proč?“

„Ano.“

„Co vám odpověděl?“

„Že ta Irma Begleyová je nynější paní Ellery-Crailová.“

„Kdo vám řekl o výši vypořádání a o těch dalších žalobách?“

„Rimley.“

„Když jste mu telefonovala?“

„Ano.“

„A co vám řekl, abyste udělala potom?“

„Řekl, abych vypadla z bytu a získala všechny dostupné informace o paní Crailové. Potom jsem měla pokud možno náhodou sbalit nějakého svědka, zajet do svého bytu a objevit tělo.“

„A tak jste jako svědka sbalila mě.“

„Ale až po tom, co jste se mi naboural do mé hry. Myslela jsem si, že byste mohl být docela vhodný svědek. Problém je v tom, že jste až moc dobrý… Přišel jste na to kvůli tomu klíči.“

„A proč ten náhlý zájem o paní Crailovou?“ zeptal jsem se.

„Protože paní Crailová měla schůzku se Stanberrym v Rendezvous. Odešli spolu. Dole se rozloučili a když Stanberry odjel ve svém cadillacu, paní Ellery-Crailová ho sledovala.“

„Jak to víte?“

„Rimley mi to řekl.“

„A jak se to dověděl on?“

„To nevím.“

„A podle vás si Rimley myslel, že se paní Crailová do té vraždy zapletla.“

„Myslím, že se domníval, že by bylo dobré mít v rukou dost důkazů… Poslouchejte, Donalde. Vůbec nevím, co si Rimley může myslet. Je tak nevyzpytatelný, tajemný…“

„Dobře. Vraťme se zpátky k vraždě. Hodila jste mu tedy prášky do pití. Jak jste se k nim dostala?“

„Dal mi je Rimley.“

„Už jste to udělala někdy předtím?“

„Ne.“

„Když jste odešla a nechala Stanberryho v bytě, co jste přesně udělala? Zamkla jste dveře, že ano?“

„Ne, nezamkla.“

„Proč?“

„Protože jsem dostala pokyn nezamykat.“

„Od koho?“

„Od Rimleyho.“

„Co to bylo za nápad?“

„Měla jsem nechat Stanberrymu v ruce lístek tak, aby ho určitě uviděl, kdyby se probral. Stálo na něm: Měl jste asi srdeční slabost. Vyběhla jsem do lékárny pro nějaké léky. Takhle jsem si kryla záda, kdyby se Stanberry probudil dříve, než bych se vrátila.“

„To je logické, ale proč jste za sebou nezamkla dveře?“

„Nezamkla jsem je a nechala je navíc trochu pootevřené, aby si Stanberry myslel, že jsem velice pospíchala.“

„A čí byl tento nápad?“

„Také Rimleyho.“

„To se mi nelíbí.“

„Proč?“

„Pokud je vaše povídačka pravdivá, vypadá to, jako by to Rimley celé připravil tak, aby z vás udělal obětního beránka. Je to příliš příhodné… perfektní příprava na vraždu. Stanberry omdlí ve vašem bytě. Máte nechat otevřené dveře. Pošlou vás ven za účelem… Ne. Moment.“

„Co je, Donalde?“

„Ne, Rimley je na to moc chytrý. Kdyby na vás chtěl ušít boudu, nepraštil by Stanberryho sekáčkem po hlavě. Přitlačil by mu na obličej polštář a udusil by ho, aby to vypadalo, že mu prášky zastavily srdce. Ne, ten úder sekáčkem do hlavy je příliš primitivní a nezapadá do Rimleyho plánu. Teď chápu jeho zájem o paní Crailovou.

Když jste se vrátila, měl Stanberry váš vzkaz ještě v ruce?“

„Ano.“

„Co jste s ním udělala?“

„Zničila jsem ho.“

„Dobře. Až dosud to souhlasí. Byl to zajímavý plán. Stanberry přišel na schůzku s vámi. Nikdy by ho samozřejmě nenapadlo, že mu někdo posunul hodinky o hodinu dopředu a pak je zase vrátil. Mohl by mít podezření, že s pitím nebylo něco v pořádku, ale těžko by si myslel, že jste měla dost času sebrat mu klíče a… ty klíče byly důležité?“

„To bych řekla. Na dveřích do bytu měl speciální zámek, který neotevřete žádným paklíčem. A další kvalitní zámek byl na vnitřních ocelových dveřích sejfu. A ještě jeden na kovových dveřích přihrádky, ve které uchovával inkriminující materiály.“

Zadumaně jsem pronesl: „Ano, takhle by to mohlo být. Na druhou stranu by to mohla být vynikající příprava vraždy, kdyby…“

Vrhla se na mě. Omotala mi ruce kolem krku. Přitiskla se ke mně obličejem.

Překvapeně jsem se ji snažil odtlačit.

Přitiskla se ke mně ještě víc a zašeptala mi do ucha: „Dej do toho trochu vášně. Zpoza rohu právě vyjíždí hlídkový vůz. Jde nám o krk. Musíme se objímat. Jestli chytí nás dva, jak tu stojíme a povídáme si…“

Nic dalšího už nemusela říkat. Políbil jsem ji.

Zamumlala nespokojeně: „Nebuď tak zatraceně platonický.“

Přivinul jsem ji k sobě trochu těsněji.

Její pootevřené plné rudé rty se přisály k mým. Pevně se ke mně přitiskla.

Slyšel jsem, jak auto zastavilo.

„Nejsme v nedělní škole,“ zavrčela Billy.

Rozehřálo mě to.

Světlo baterky mi přeběhlo po tváři. Hluboký, chraplavý hlas pronesl: „Co se tu, ksakru, děje.“

Neochotně jsem se od Billy Prueové odtáhl a zamrkal do ostrého světla.

„Co to tu, k čertu, děláte?“ vykřikl ten hlas. „Toto je obchodní ulice.“

Billy Prueová se na něj podívala, pak si rukama zakryla obličej a začala vzlykat.

Paprsek světla prozkoumal auto.

„Tak se na vás trošku podíváme,“ poznamenal policajt.

Zvedl jsem hlavu a mžoural do bodavého světla baterky. Všiml si rozmazané rtěnky, rozcuchaných vlasů a povolené kravaty.

„Dobrá. Vypadněte odtud a příště si zalezte do autokempu,“ propustil nás policista.

Nastartoval jsem a rychle odjel.

Billy Prueová si oddechla: „Bože, měli jsme namále.“

„Ale zareagovala jsi pěkně rychle,“ poznamenal jsem.

„Musela jsem. Můj bože, Donalde, to ti vždycky trvá tak dlouho?“

Chtěl jsem něco říct, ale chladná vlhká mlha a emocionální vzrušení, kterému jsem se nemohl ubránit, když se mi Billy vrhla kolem krku, mě zasáhly jako rána palicí. Roztřásl jsem se po celém těle. Snažil jsem se zastavit auto, ale než jsem mohl cokoliv udělat, začalo kličkovat po ulici.

„Bože, co to s tebou je?“ vykřikla Billy.

„Tropy mi rozředily krev na vodu a ta se díky tobě začala vařit.“

Nakonec se mi podařilo auto zastavit.

Billy mě jemně vytlačila od volantu. „Poslouchej,“ řekla, „musíš do postele. Kde bydlíš?“

„Ke mně ne,“ ohradil jsem se. „Nemůžeme jet ke mně.“

„Proč?“

„Protože to tam Frank Sellers bude hlídat.“

Neodpověděla. Nastartovala a rozjela se.

„Kam jedeme?“ zeptal jsem se.

„Poslouchal jsi, co nám radil ten policajt?“

KAPITOLA 11

Jako ve snu jsem vnímal bílé světlo nad nějakými sloupy. Řada namačkaných malých bungalovů. Slyšel jsem, jak Billy Prueová říká: „… můj manžel… nemocný… vrátil se z tropů… děkuji… další přikrývky… ano, dvě prosím.“

Matně jsem si vzpomínal na tekoucí vodu… pak jsem byl v posteli… horký vlhký ručník uklidňující roztěkané nervy, které zapříčinily, že mi křeč ochromila svaly.

Billy Prueová se nade mnou sklonila. „Klidně spi.“

„Musím si sundat šaty.“

„Neblázni, všechno jsem zařídila.“

Zavřel jsem oči. Obklopilo mě teplo a náhlé zapomenutí.

Probudily mě sluneční paprsky kreslící zářivé obrazce na přikrývku. Cítil jsem vůni čerstvé kávy.

Protřel jsem si oči.

Dveře se pomalounku otvíraly. Billy Prueová nahlédla do pokoje. V obličeji se jí objevila úleva, když zjistila, že jsem vzhůru.

„Nazdar,“ pozdravila. „Jak se cítíš?“

„Myslím, že už to je fajn. Můj bože, já jsem včera večer omdlel?“

„Nestalo se nic zlého, až na to, že jsi byl zesláblý.“

„Kde jsi sehnala kávu?“

„Byla jsem nakoupit. Nedaleko odtud je malý krámek.“

„Kolik je hodin?“

„Jak to mám, k čertu, vědět?“ opáčila. „Nenosím hodinky. Pamatuješ, poukázal jsi na to včera večer, když jsi se na mě snažil hodit vraždu Rufuse Stanberryho.“

Téměř okamžitě mi na mysli vytanuly všechny možné důsledky Stanberryho vraždy.

„Musím zavolat do kanceláře,“ vyhrkl jsem.

Usadila mě: „Napřed se najez a pak přemýšlej. Koupelna je ti plně k dispozici. Nebuď tam dlouho, protože peču oplatky.“

Vrátila se do kuchyňky. Šel jsem do koupelny, dal si vzpružující horkou koupel, oblékl se, přičísl si vlasy a šel za Billy do kuchyňky.

Billy připravila báječné jídlo a já měl hlad, že bych ohlodával kosti.

Pozorovala mě přemýšlivýma, hlubokýma očima. „Jsi prima kluk, Donalde,“ řekla.

„Co jsem udělal tentokrát?“

Usmála se. „Jde o ten způsob, jakým neděláš určité věci,“ odmlčela se. „To z tebe dělá džentlmena.“

„Jak jsme tady zapsaní?“

Neodpověděla, pouze se na mě zářivě usmála.

Snědl jsem toho dost, než se můj žaludek náhle vzbouřil. Přímo uprostřed sousta.

Odstrčil jsem talíř.

Billy mě pobídla: „Běž ven a posaď se na sluníčko. Jestli za tebou přijde ta ženská, co to tady vede, a bude si s tebou chtít povídat, nedej se vyvést z míry. Nemáme žádná zavazadla a ona si myslí, že žijeme v hříchu, ale má syna u námořnictva.“

Vyšel jsem na verandu a posadil se na sluníčko.

Autokemp stál za městem, na okraji údolí táhnoucího se až k horám pokrytých sněhovou čepičkou, které čněly vysoko k tmavé modré obloze. Usadil jsem se pohodlně a odpočíval. Přišla správcová a představila se. Měla syna, který byl někde na torpédoborci v jižním Pacifiku. Pověděl jsem jí, že jsem také sloužil na torpédoborci, že jsem se s jejím synem možná setkal, dokonce jsem s ním mohl mluvit, aniž bych znal jeho jméno. Posadila se vedle mě ve slunečním světle provoněném kvetoucími pomerančovníky. Oba dva jsme se tiše ponořili do svých myšlenek a nechtěli se navzájem rušit. Po chvíli vyšla Billy a přidala se k nám. Pak řekla, že už musíme jet. Správcová se omluvila, že má něco na práci. Nechtěla nás přivádět do rozpaků a připomínat nám, že ví, že nemáme žádná zavazadla.

Billy vklouzla za volant služebního auta a zamířila k městu.

„Cigaretu?“ zeptal jsem se.

„Ne, když řídím, tak nekouřím, Donalde.“

„Ach ano, zapomněl jsem.“

Byli jsme téměř u Rendezvous, když se náhle zeptala: „Kolik z toho, co jsem ti včera řekla, se chystáš sdělit svému příteli, seržantu Sellersovi?“

„Nic.“

Zamířila k volnému místu u chodníku a zastavila.

Svými jemnými prsty sevřela pevně moji ruku.

„Jsi pašák, Donalde,“ poznamenala. „I když…“

„I když co?“ zeptal jsem se, když se zarazila.

Otevřela dveře auta. „I když mluvíš ze spaní. Sbohem, Donalde.“

KAPITOLA 12

Zavezl jsem auto na parkoviště u kanceláře a šel nahoru. Bylo půl jedné, když jsem vstoupil do dveří. Elsie Brandová byla na obědě. Z Bertiny kanceláře jsem zaslechl skřípání židle, pak těžké kroky na vrzající podlaze a nakonec se dveře s trhnutím otevřely.

Berta stála na prahu a pozorovala mě s chladnou zlostí.

„Ty!“ vykřikla.

„Správně.“

„Proklatě!“ zaječela. „Kdo si, k čertu, myslíš, že jsi? A co mělo, sakra, znamenat, že jsi prásknul do bot? Myslela jsem, že jsi unavený. Vypadal jsi jako přízrak. Ustrouhám si prsty, abych ti připravila vajíčka a slaninu, a ty si klidně začneš běhat za ženskými…“

„Chceš se hádat v přijímací kanceláři, kde nás mohou slyšet klienti?“ zeptal jsem se klidně, posadil se na židli a ze stolu sebral ranní vydání novin.

„Ty drzý nestoudný chladnokrevný nevděčníku. Berta obětovala láhev nejlepší whisky za osm dolarů, aby urovnala vztahy s tím ploskonohým opičákem od policie a ty si klidně…“

Kývl jsem hlavou směrem ke dveřím.

„Lidé, kteří chodí po chodbě, tě mohou slyšet, Berto. Mohl by tam stát taky nějaký náš budoucí klient…“

Berta ještě zvýšila hlas. „Vůbec mě nezajímá, kolik zatracených klientů stojí venku. Teď ti chci něco říct a ty budeš poslouchat. Pokud si myslíš, že se sem můžeš jen tak vrátit a…“

Za sklem dveří do kanceláře se zastavil černý stín. Ukázal jsem na něj prstem.

Berta se ovládla jen s velkým úsilím. Někdo uchopil za kliku od dveří. Berta se zhluboka nadechla. „Podívej se, kdo to je, drahoušku.“

Odložil jsem noviny, vstal, přešel kancelář a otevřel dveře. Muž středního věku s nápadně kostnatým hubeným nosem, vysokým čelem a vystouplými lícními kostmi se podíval skrz mě šedivýma očima, které se mazaně a vychytrale leskly za luxusními brýlemi s polovičními skly.

„Paní Berta Coolová?“ otázal se.

Bertino chování se zklidnilo. „Ano. Jak vám mohu pomoci?“

Muž sáhl do kapsy. „Nejdříve mi dovolte, abych se představil. Jsem Frank L. Glimson, starší partner advokátní firmy Cosgate & Glimson. Paní Coolová, chtěl bych, abyste pro mě něco udělala.“

Podal jí nějaký papír.

Berta si ho automaticky vzala a prohlásila: „Děláme spoustu práce pro advokáty, pane Glimsone. Dalo by se dokonce říci, že se v tomto oboru specializujeme. Donalde, odlož ty noviny. Toto je můj partner, pane Glimsone, Donald Lam. Byl u námořnictva. Právě se vrátil a rovnou se pustil do práce. Co pro vás tedy můžeme udělat? Je to v těchto papírech?“

Berta rozevřela papíry. Pak strnula, jako když do ní uhodí blesk.

„Cože? Proč? To mě podržte! Jděte k čertu! Co to má znamenat?“

Glimson zvedl ruku. „Moment, paní Coolová. Počkejte chvíli. Prosím, nechte mě to vysvětlit.“

„Vysvětlit!“ zařvala na něj Berta. „Tohle je soudní obsílka v případě paní Rolland B. Lidfieldová versus slečna Esther Witsonová a paní Berta Coolová. Co to má k čertu znamenat?“

„Minutku, paní Coolová. Počkejte chvíli. Prosím, nechte mě to vysvětlit,“ zopakoval Glimson.

Berta prolistovala stránky složeného právního dokumentu.

„Padesát tisíc dolarů?“ zaječela. „Padesát tisíc dolarů?“

„Přesně,“ opáčil kousavě Glimson. „A pokud si přejete setrvat ve svém nepřátelském postoji, paní Coolová, bude vás to padesát tisíc dolaru stát.“

Berta na chvíli ztratila řeč.

Glimson klidně pokračoval: „Paní Coolová, mám pro vás připraven docela slušný návrh. A proto jsem také ty listiny přinesl osobně.“

Glimson po mě mrskl okem a obdařil mě vlídným přátelským úsměvem.

„Paní Coolová,“ pokračoval konejšivě, „ve skutečnosti si nemyslíme, že vy jste něco zavinila. Myslíme si, že pouze Esther Witsonová nese celou vinu na této nehodě a jako taková musí být povolána k odpovědnosti.“

Usmál se na Bertu.

Berta Coolová byla nakloněna dopředu jako příď bitevní lodi chystající se k útoku.

„Jaký návrh máte na mysli?“ zeptala se zlověstně.

„Paní Coolová, teď jste na mě ale naštvaná.“

„Na to vemte jed, že jsem pořádně naštvaná,“ zaječela Berta.

„Paní Coolová, nechci zneužít žádné nepoctivé výhody. Já jsem právník a vy ne. Chystám se vám přesné vysvětlit, co říká zákon. Obvykle se předpokládá, že zproštění viny jednoho obviněného z právního deliktu automaticky zprošťuje viny druhého obviněného. Ale toto pravidlo bylo změněno – přesněji řečeno, bylo našimi soudy vysvětleno. V případě Ramsey versus Powers, 74 Cal. App. 621 stojí: Jestliže došlo k deliktu a dvě nebo více stran byly uvedeny stranou žalující, že jej společně spáchaly…“

„Proč bych se, k čertu, měla starat o nějaké pachatele?“ přerušila ho Berta.

„Copak to nechápete, paní Coolová? Jediné, co musíte udělat, je pomoci nám prokázat, že to skutečně byla jen a pouze slečna Witsonová, která udělala chybu a tu nehodu zavinila. To je všechno. Ale je tady jedna zvláštnost zákona, paní Coolová. Abychom získali rychlé svědectví a to mělo právní váhu, osoba, která svědectví poskytuje, musí být jednou ze stran ve sporu. Nechci tím říci, že jsme vás zatáhli do tohoto sporu úmyslně, abychom získali vaše svědectví, paní Coolová. Ale rád bych získal vaše svědectví právě tady ve vaší kanceláři dnes ve tři hodiny odpoledne. A pokud vaše výpověď prokáže, že nehodu způsobila pouze a výhradně chyba Esther Witsonové, požádáme soud, aby obvinění proti vám zamítl na základě toho, že se nemůže mluvit o nějaké odpovědnosti z vaší strany.“

Glimson jí věnoval široký úsměv.

Berta namítla: „Předpokládejme, že vaše klientka… Jak že se jmenuje vaše klientka?“

„Paní Rolland B. Lidfieldová,“ doplnil Glimson.

„Správně,“ pokračovala Berta. „Předpokládejme, že chyba byla na straně paní Lidfieldové.“

Glimson sepjal ruce tak, že se dotýkaly špičkami prstů. „Ale paní Coolová, patrně jste přehlédla význam toho, co jsem vám právě řekl. Požádáme soud o zamítnutí obvinění proti vaší osobě jenom v případě, že se prokáže, že nehodu způsobila nedbalost slečny Witsonové…“

„Co to, k čertu, znamená? Podplácení nebo vydírání!“ vykřikla Berta.

„Ale moje drahá paní Coolová. Moje drahá paní Coolová.“

„Nejsem žádná vaše drahá,“ odsekla Berta. „Co, k čertu, stojí za celou tou věcí?“

„Chceme vaše svědectví, paní Coolová. Cítíme, že máme právo zaznamenat vaše svědectví. Když se případ dostane k předběžnému projednávání, budeme přesně vědět, s čím máme počítat. V podobných záležitostech, paní Coolová, se často setkáváme s tím, že svědectví mohou doznat podstatné změny. Jeden si myslí, že má jasný případ, a když se to dostane k soudu, pak… Koneckonců, paní Coolová, jste žena znalá světa a určitě tomu rozumíte.“

„Nic z toho nechápu,“ odsekla Berta. „Kromě toho, že se do toho nenechám zatáhnout… Jděte a prokažte nějakou chybu na mé straně. Přineste mi důkazy a já to spolknu.“

Glimson zaklonil hlavu a zasmál se. „Vyjádřila jste se velmi vtipně, paní Coolová. Ale myslím, že vám nebude moc do smíchu, až budete soudu vysvětlovat, proč jste udala své jméno jako Boskovičová.“

Zazvonil telefon. Naklonil jsem se přes Elsiin stůl a zvedl ho.

Hlas, který přicházel po drátech se chvěl vzrušením. „Haló, haló! Kdo je tam?“

„Tady Donald Lam.“

„Ach, pane Lame. Tady je Esther Witsonová. Pamatujete, slečna Witsonová, která měla automobilovou nehodu a která se stavila včera večer…“

„Ano, pamatuji se.“

„Chtěla bych mluvit s paní Coolovou.“

„Právě nemá čas. Možná by bylo lépe, abyste zavolala o trochu později.“

„Ale nemohla by přijít k telefonu jenom na chvíli, aby…“

„Má teď nějaké jednání. Opravdu by bylo lépe, kdyby si s vámi promluvila o chvíli později.“

Esther Witsonová o tom chvíli přemýšlela a pak jí to zřejmě došlo. „Ach. Myslíte tím, že paní Coolová je zaneprázdněna ve spojení s… něčím společným s tou nehodou?“

„Ano.“

„Zajímalo by mě, jestli mi můžete odpovědět na pár otázek, pane Lame.“

„Pokusím se.“

„Je tam ten advokát s ostře řezanými rysy? Myslím, že se jmenuje Glimson.“

„Ano.“

„A právě s ní mluví?“

„Ano.“

„Och, pane Lame. Zajímalo by mě, jestli byste mohl pro paní Coolovou převzít vzkaz. Můj právní zástupce říká, že Glimson se snaží obvinit Bertu jako spoluvinici, aby si mohl zapsat její svědectví. A bude-li paní Coolová souhlasit se vším, co jí Glimson navrhne, aniž by se nějak zavázala k tomu, co její svědectví bude znamenat, pak… to bude nejlepší způsob, jak nachytat Glimsona při něčem, co můj advokát nazývá nekalými praktikami.“

„Ano,“ pokýval jsem hlavou. „Uvidím, co se s tím dá dělat.“

„Zajdu k vám později a vysvětlím podrobnosti,“ dodala Esther Witsonová.

„Pokusím se vám předat Bertu,“ ukončil jsem náš rozhovor a natáhl sluchátko k Bertě.

„Vezmu si to později,“ odsekla Berta.

„Raději by sis to měla poslechnout, Berto,“ naléhal jsem. „Promyslet si to můžeš později, ale poslechni si to teď.“

Berta přešla k telefonu a ozvala se: „Haló,“ pak chvíli naslouchala a odpověděla. „V pořádku. Na shledanou,“ a zavěsila.

Otočila se ke Glimsonovi. „Kde chcete zapsat to svědectví?“

Ten se usmál. „Může se to konat přímo tady, u vás v kanceláři, paní Coolová. Mohu sem přivést notáře, který je také stenografem u soudu. Nechci vás nijak obtěžovat. Jen pár otázeček… Bude to chvilka.“

„Kdy?“

„Už jsem navrhoval třetí hodinu odpoledne, ale…“

„Fajn,“ vyštěkla Berta. „Uvidíme se ve tři hodiny. A teď, k čertu, vypadněte, abych mohla pracovat.“

Glimson ke mně natáhl ruku. Potřásli jsme si rukama. Podal ruku také Bertě. Pokýval hlavou a vycouval z kanceláře se spokojeným výrazem na tváři.

„Ten špinavý, zatracený gauner,“ neodpustila si Berta, když se za ním zavřely dveře.

„Počkej do tří odpoledne, než něco řekneš,“ upozornil jsem ji. „A raději začni hned přemýšlet o tom, co jim tam budeš vykládat. Myslím si, že se ta jejich firma specializuje na autonehody.“

Berta na mě upřela zlostný pohled.

„Pokud si ten bastard s vychrtlým obličejem myslí, že mě dokáže vyděsit, tak se pořádně mýlí. Nějaký advokát přes autonehody se mi bude plést pod nohama! Houby! Já mu ukáži, zač je toho loket.“

„Se mnou si nedělej starosti,“ řekl jsem a znovu se začetl do novin. Berta si mě zase vztekle prohlédla a právě se chystala něco říci, když Elsie Brandová strčila klíč do zámku a otevřela dveře kanceláře. Byla docela překvapená, když nás dva uviděla v přijímací kanceláři.

„Oh, nazdar. Nepřerušuji vás, že ne?“

Berta zlostně odsekla: „Sakra, to se musí naše porady vždycky odehrávat tady, v přijímací kanceláři? Na co máme soukromou kancelář?“

Elsie řekla neosobním tónem: „Pardon.“ Přešla ke svému stolu a usedla za psací stroj.

Berta se ke mně otočila. „Byli jsme přerušeni,“ vzpomněla si se zlobou v očích. „Kde jsi, k čertu, včera v noci spal? Frank Sellers ti řekl…“

Trhla sebou, když se otevřely dveře. Muž, který vešel, měl široká ramena a mohutnou postavu. Uvědomil si, že se naše zraky k němu obrátily, a tvářil se zmateně, jako kdybychom ho přistihli u pultu s dámským prádlem.

„Paní Coolová?“ zeptal se.

Berta přikývla.

„Pan Lam?“

Vstal jsem.

„Jmenuji se,“ představil se pomalu, „Ellery Crail.“

Berta na mě mrkla a vyhrkla: „Pojďte dál, pane Craile, právě jsme se chystali k odchodu. Proto jste nás náhodou zastihl v přijímací kanceláři. Ale můžeme to odložit.“

„Je mi líto, že vás vyrušuji,“ omluvil se Crail. „Jsem však dost zaneprázdněn a…“

„Pojďte dál,“ zopakovala Berta.

Vešli jsme do Bertiny kanceláře.

Berta se usadila za stolem, určila mi židli po pravici a Craila posadila do velkého pohodlného křesla pro klienty.

Crail si odkašlal. „Musím vás upozornit,“ začal, „že se k vám neobracím v rámci vaší profese.“

„Ne?“ zeptala se Berta a okamžitě se stáhla do ulity nepřátelství. „A co tedy chcete?“

Crail vysvětlil: „Mám pádný důvod věřit, že jste včera byla svědkem automobilové nehody.“

„Ach, to!“ vztek v Bertě narůstal.

„Z osobních důvodů,“ pokračoval Crail, „bych byl vděčný, kdyby se ten případ vyrovnal mimosoudně. Aby se dosáhlo dohody a vyšetřování se přerušilo.“

Berta našpicovala uši a oči prozradily, jak rychle počítá. „A jak si představujete,“ zeptala se, „že by k tomu mohlo dojít?“

„Nechci se setkat s právníky jedné nebo druhé strany. Napadlo mě, že vy jako zúčastněná a patřičně zainteresovaná strana, budete schopna zařídit mimosoudní vyrovnání v hotovosti a celý ten případ vyřídit tak, aby se o něm moc nemluvilo.“

„A mohu vědět, proč vám na tom tak záleží?“ zeptal jsem se.

„Na tuto otázku bych raději neodpovídal.“

„Jeden z účastníků nehody si zapsal čísla licencí aut, která stála kolem,“ poznamenal jsem.

Crail se neklidně zavrtěl v křesle. „Potom znáte i moji odpověď.“

„A co z toho,“ požadovala Berta, „budu mít já… budeme mít my.“

„Mohl bych,“ řekl Crail, „zařídit, že dostanete pět set dolarů, pokud budete schopni stanovit vyrovnání do dvou a půl tisíc. Potom mě to bude stát tři tisíce dolarů se vším všudy.“

„Jinými slovy,“ řekla dychtivě Berta, „zaplatíte tři tisíce dolarů, aby se tento případ urovnal. A rozdíl mezi výší vyrovnání a třemi tisíci dolarů bude…“

„To jsem neřekl,“ přerušil ji Crail. „Aby bylo jasno, jsem ochoten zaplatit vám pět set dolarů, když zařídíte urychlené vyrovnání do výše dvou a půl tisíce dolarů.“

„Předpokládejme, že dosáhneme vyrovnání za dva tisíce.“

„Váš honorář bude pět set.“

„Stejně jako když to zařídíme za dva a půl tisíce?“

„Ano.“

„Takže nebudeme mít důvod usilovat o nižší vypořádání?“ ptala se dál Berta.

„Přesně tak,“ přitakal Crail. „Předkládám svůj návrh tímto způsobem z jednoho prostého důvodu. Nechci, abyste se dostali do pokušení a snažili se zvýšit svůj honorář tím, že budete smlouvat a protahovat jednání. Chci tuto záležitost vyřídit okamžitě.“

Berta přikývla: „Upřesněme si to. Chcete po nás pouze, abychom vyřídili tento případ automobilové nehody. Ještě něco jiného?“

„Ne, to je všechno. Co dalšího by tu mělo být?“

„Pouze to chci pochopit správně,“ vysvětlila Berta. „Aby to nepřekáželo žádné další práci, kterou tady v naší kanceláři máme.“

„Nevidím důvod, proč by mělo, paní Coolová. Můj návrh je velmi prostý.“

„Chceme zálohu,“ pokračovala Berta. „Pár stovek předem.“

Crail si sáhl do kapsy pro šekovou knížku, odšrouboval víčko plnicího pera, pak si to rozmyslel, zase pero zašrouboval, vrátil ho do kapsy, schoval šekovou knížku, vytáhl peněženku a odpočítal dvě stě dolarů v deseti a dvaceti dolarových bankovkách. Berta naškrábala potvrzení, které Crail složil a zasunul do peněženky. Pak s úsměvem povstal. Potřásl si s námi rukou a odešel.

Bertiny oči jenom zářily.

„Tak, drahoušku, rozjíždí se to slibně. Dvě stě babek tady, dvě stě babek támhle. A začíná to vypadat jako skutečně zajímavý případ.“

„Proč si myslíš, že chce tu nehodu zahrát do autu, Berto?“ zeptal jsem se.

Berta nadzvedla obočí. „Proč? Z prostého důvodu. Nechce, aby se někdo dověděl, že jeho žena sledovala Stanberryho.“

„Pokud bych byl na místě paní Crailové, těžko bych se svěřoval manželovi,“ poznamenal jsem.

„No, co bys udělal ty a co udělala paní Crailová jsou dvě odlišné věci.“

„Možná, ale mě začíná zajímat, jestli ten případ nemá jiné souvislosti, které jsme si zatím neuvědomili.“

Berta se na mě obořila: „To je tvůj největší problém, Donalde. Neustále pochybuješ o nepopiratelných faktech. Ale teď půjdeš s Bertou ven a dáme si pořádný oběd, abys nezkolaboval jako včera v noci.“

„Snídal jsem trochu později,“ namítl jsem.

„Tak ať. A vůbec, kde jsi byl včera v noci?“ vrátila se ke své původní otázce jako obehraná gramofonová deska.

„Já…“

Zazvonil telefon. Berta se na mě zadívala a pak zvedla sluchátko.

Slyšel jsem, jak hlas Elsie Brandové říká: „Je tady Esther Witsonová.“

„Och, můj bože,“ vykřikla Berta. „Zapomněla jsem, že má přijít. Pošli ji dovnitř.“

Zlostně praštila sluchátkem a obrátila se ke mně. „Jestli vytlučeme dvě stě dolarů i z ní, tak se zdá, že se nám začíná dařit.“

KAPITOLA 13

Esther Witsonová vrazila dovnitř, obličej zaplněný zubatým úsměvem. Pár kroků za ní vešel podsaditý muž s postupující pleší. Usmíval se na nás zpoza brýlí s kostěnými obroučkami. Měl bledě zelené oči. Velmi dobře si uvědomoval svoje fyzické i duševní přednosti a podle toho se taky pohyboval. Vypadalo to, jako by četl příručky o tom, jak zapůsobit na lidi, zapamatoval si každičké slovo, které si přečetl, a podřídil tomu své chování. Krátký, pečlivě zastřižený rezavý knírek, tuhý jako kartáč mu odděloval nos od silného horního rtu. Tlustými prsty svíral rukojeť kufříku.

„Můj advokát, pan Mysgart. John Carver Mysgart. Spravuje mé záležitosti už hezkou řádku let,“ vysvětlila slečna Esther Witsonová.

Mysgart se uklonil a světlo procházející oknem do kanceláře se odrazilo od jeho naleštěného plešatého zátylku.

„Toto je paní Coolová,“ pokračovala v představování Esther Witsonová, „a tohle je pan Donald Lam.“

Mysgart si s námi potřásl rukama. Byl, jak prohlásil, velmi potěšen, že se s námi oběma konečně setkává.

„Neposadíte se?“ pobídla je Berta.

Esther Witsonová začala: „Doručili mi žalobu. Přivedla jsem s sebou svého právníka, protože chci, aby vám řádně vysvětlil všechny právní aspekty situace.“

Obrátila se na Mysgarta a věnovala mu jeden ze svých ozubených úsměvů.

Mysgart si odkašlal. Přátelský výraz postupně opouštěl jeho obličej a vystřídala ho přísná právnická nezaujatost. Obřadně pronesl: „Je to zneužití práva, paní Coolová. Je neštěstí, že právnická profese je pošpiněna takovou firmou, jako je Cosgate & Glimson.“

„Jsou to podvodníci?“

„To přesně ne, paní Coolová,“ vysvětlil Mysgart. „Jsou bystří, mazaní, inteligentní a schopní, jsou úzkostliví při dodržování přesné litery zákona. To je ale také všechno, paní Coolová, to je všechno. Pochopte, nechtěl bych být citován. Je to pouze důvěrné sdělení a nechci, aby se dostalo ven.“

„Už se s nimi předtím setkal,“ dodala Esther Witsonová.

Mysgart zvedl svůj kufřík a otevřel ho.

„Vezměme například onen opovrženíhodný a odporný pokus, jak ovlivnit vaše svědectví, paní Coolová. Je to legální v tom smyslu, že to žádný zákon nezakazuje. Ale slušný právník by se k tomu nikdy neuchýlil. Viděla jste sama, co udělali, že ano?“

„Žalují mě,“ odpověděla Berta.

„Přesně. Zatáhli vás do toho, aby vás zastrašili… aby vás šikanovali… aby vás trápili a zahnali do kouta. Chtějí dosáhnout toho, abyste své svědectví přizpůsobila tomu, co chtějí slyšet.“

„Nemohou mě zastrašit,“ ohradila se Berta.

Esther Witsonová nadšeně přikývla. „To jsem také panu Mysgartovi řekla, paní Coolová.“

Mysgart se na Bertu usmál. „Rád jsem to slyšel z vašich vlastních úst, paní Coolová. Představuji si, že se nám podaří obrátit ten jejich ohavný trik proti nim. Máte právo na pětidenní lhůtu, než mohou vyžadovat vaše svědectví. Což vám samozřejmě nesdělili. Chtěli vás přinutit svědčit ve prospěch jejich klienta a zastrašit vás. Určitě. Vypracovali jsme dokonalou obranu proti jejich plánu, paní Coolová. Nejenom, že moje klientka je nevinná, ale je to i šlechetná žena, která vám s vděčností vynahradí veškeré nepříjemnosti spojené s tímto případem. Paní Coolová, moje klientka, Esther Witsonová, mi sdělila, že uhradí veškeré výdaje, pokud budete svědčit před soudem. Jinými slovy, mám od své klientky pokyn zastupovat vás jako váš právník v tomto případě, dokud nebude vyřízen. A nebude vás to stát ani cent. Ani cent, paní Coolová. Moje klientka uhradí veškeré náklady.“

Bertě se po tváři rozlil úsměv. „Znamená to, že si nemusím najímat právníka?“

„Ne. Pan Mysgart pro vás bude pracovat. O všechno se postará,“ potvrdila Esther Witsonová.

„A nebude mě to stát ani cent?“

„A nebude vás to stát ani cent,“ zopakoval Mysgart.

Berta si ulehčeně oddechla a natáhla se pro cigaretu. Chvíli bylo ticho. Zapálila si. Viděl jsem, že s námahou hledá diplomatický přístup. Náhle vyhrkla: „A co vyrovnání?“

„Vyrovnání?“ vykřikl Mysgart. Převaloval slova v ústech jako kdyby se snažil říci něco naprosto trestuhodného. „Moje milá paní Coolová, tady není co vyrovnávat. Absolutně nic…“

Berta si odkašlala a pohledem mě žádala o pomoc.

Zůstal jsem zticha.

Pomalu začala: „Koneckonců, všichni víme, že soudní výlohy bývají vysoké. A tak mě napadlo… abychom předešli všem nepříjemnostem spojeným s procesem… no víte, že bych mohla nabídnout právníkům žalující strany nějaké vyrovnání, abychom věděli, jestli na to skočí.“

„Oh, ne! To ne! Pro lásku boží, to nedělejte, paní Coolová. To by bylo přiznání viny z vaší strany. To by ohrozilo celý případ. To by mělo katastrofální následky.“

„Dobře,“ ustoupila Berta. „Jsem zaneprázdněná žena. Nemohu ztrácet čas…“

„Ale skutečně vás to nebude nic stát,“ přerušila ji Esther Witsonová. „Pan Mysgart vás bude zastupovat v celém procesu a nebudete muset platit žádné poplatky. Vůbec žádné.“

„Ale je to můj čas,“ namítla Berta a nepřesvědčivě pokračovala. „Přemýšlela jsem o tom, že jim nabídnu tisíc nebo dva a počkám, co udělají.“

Mysgart a jeho klientka si vyměnili nevěřící ohromené pohledy.

„Myslíte tím, že by to šlo z vaší kapsy?“

„Proč ne?“

„Ale proč byste to dělala?“ divil se Mysgart. „Copak nechápete, paní Coolová, že jediným důvodem, proč vás do tohoto případu zatáhli, je získat vaše svědectví; zastrašit vás, abyste překroutila skutečnost v jejich prospěch. Je to velmi vychytralý a zoufalý trik. Postaví vás do pozice žalovaného, který čelí rozsáhlé odpovědnosti, a pak vás ujistí, že když vaše svědectví bude vyhovovat jejich záměrům, toto obvinění stáhnou. Je to jasný případ zastrašování svědka.“

Berta po mě znovu šlehla pohledem.

Zapálil jsem si cigaretu.

Zadívala se na Mysgarta, hledala slova a pak se náhle otočila ke mně a vyhrkla: „Sakra, tak už něco řekni.“

Mysgart nadzvedl obočí a zvědavě na mě pohlédl.

„Chceš, abych řekl, co si myslím?“ zeptal jsem se Berty.

„Ano.“

„Tak se do toho pusť a řekni jim pravdu. Řekni, že slečna Witsonová jela za tebou; že jsi zastavila auto, protože jsi chtěla odbočit doleva; že jsi jí ukázala, aby tě předjela a ona zpomalila, aby ti vynadala; že to byl důvod, proč neviděla Lidfieldovo auto.“

V kanceláři se rozhostilo tak hluboké ticho, že by se dalo nakrájet na proužky a zabalit do papíru.

Pak se ozvala Esther Witsonová: „Pokud je toto stanovisko, které se chystáte zaujmout, budu muset trochu přehodnotit svůj návrh.“

Mysgart konejšivě zasáhl: „Ale dámy, přece…“

„Mlčte!“ okřikla ho slečna Witsonová. „Je pravda, že tato bečka sádla jela, jako by jí patřila celá silnice. Nejdříve jela vlevo. Pak si to švihla do pravého pruhu přímo přede mě. A potom si klidně zastavila a začala ukazovat, že chce odbočovat doleva. Mávala rukou jako při gymnastice.“

„Kdo je u tebe bečka sádla,“ zařvala Berta.

„Ty.“

„Ale dámy, dámy…“ snažil se je uklidnit Mysgart.

„Můj bože! Žádná kolozubá coura mě nebude nazývat bečkou sádla. Jsem trochu silnější, to je pravda. Ale to jsou svaly. Není na mě ani špetka sádla. Vypadněte odsud.“

„A protože,“ pokračovala Esther Witsonová, „jsem nevěděla, co vlastně chce udělat, snažila jsem se ji objet. A vlítla jsem do křižovatky a…“

„Moje milá mladá přítelkyně,“ přerušil ji Mysgart, který se musel postavit mezi ni a rozzlobenou Bertu Coolovou. „Nesmíte, jednoduše nesmíte, prohlašovat něco podobného.“

„K čertu s tím,“ zaječela Esther Witsonová. „A co se mě týče, za celou tu záležitost je odpovědná pouze ona.“

Berta odsekla: „Byla jsi úplně soustředěná na to, abys mě seřvala, až jsi téměř vystrčila krk z okna. A vůbec ses nedívala, kam jedeš. Jediné, na co si dobře pamatuji, jsou tvoje obrovské zuby…“

„Nemáš právo kritizovat moje zuby, ty tlustý sude plný odpadků.“

Mysgart přiskočil ke dveřím a otevřel je. „Prosím, slečno Witsonová. Prosím. Zapřísahám vás. Už ani slovo.“

Esther Witsonová zařvala přes rameno: „Nechci vůbec, abys pro mě svědčila. Nesnáším tlustou zabedněnost…“

„Raději měj ústa dobře zavřená, drahoušku,“ doporučila jí ještě Berta. „Vypadáš hrůzostrašně, když otevřeš pusu. Aby se tě někdo nepolekal…“

Dveře se zabouchly.

Bertin obličej byl temně purpurový vztekem. Podívala se na mě. „K čertu! Za to můžeš ty. Občas mám chuť roztrhat tě na kousky, abych zjistila, co tě vlastně pohání. Ale asi tě nic nepohání. Jsi moc kluzký. Vypadá to, jako by tě tvořila spousta dobře promazaných koleček. Bože, jak já tě nenávidím.“

„Tvoje cigareta propaluje stůl,“ upozornil jsem ji klidně.

Berta vztekle zvedla zbytek cigarety, zamáčkla ho v popelníku a očima po mě metala blesky.

„Muselo to nastat. Dříve nebo později. Je lépe, že k tomu došlo teď. Snažíš se žonglovat s pravdou a ublížilo by to jedině tobě. Nakonec stejně ten případ urovnáme pro Craila. Nesmíme ale nechat Mysgarta, aby si myslel, že má případ, který může vyhrát. Esther Witsonová má očividně peníze. Pokud dosáhneš vyrovnání, Mysgart po ní nebude moci chtít tučné palmáre. Kdybys byla na jeho straně, natahoval by proces kvůli těm právnickým švindlům a až by to skončilo, poslal by klientce účet odhadem tak na tři tisíce. Řekni pravdu a Mysgart si bude také přát mimosoudní vyrovnání. Mám teď něco na práci. Uvidíme, až si přijdou pro tvé svědectví. Raději si pečlivě promysli, co jim řekneš.“

Vyšel jsem z kanceláře.

Berta se mračila na stůl. Byla příliš zaměstnána svými myšlenkami, než aby se mě pokusila zastavit.

Elsie Brandová bušila do psacího stroje. Aniž by zpomalila, vzhlédla na mě, její pravé oko se pomalu přivřelo.

Taky jsem na ni mrknul a vypadl.

KAPITOLA 14

Bylo přesně tři sedmnáct, když jsem se vrátil do kanceláře. Celé to divadlo už začalo. Za stolem Elsie Brandové seděl soudní stenograf a těsnopisem zaznamenával všechno, co bylo řečeno. Berta seděla na svědecké židli a tvářila se docela spokojeně. Vedle Franka Glimsona seděl nějaký muž. Bylo mu tak padesát, měl úzkou bradu a dychtivé našedlé oči. Musel to být Rolland B. Lidfield, žalující strana v tomto případě.

John Carver Mysgart vsunul svoje tělo mezi Esther Witsonovou a Bertu Coolovou. Esther Witsonová seděla až moc blízko vedle něho. Když jsem otevřel dveře, Mysgart si něco zuřivě čmáral do zápisníku. Pravděpodobně si zapisoval, co se chce Berty zeptat, až na něj přijde řada.

Když jsem vešel, všichni se ke mně otočili. Pak Glimson pokračoval v otázkách. Ruce měl pozvednuty do úrovně prsou, rozevřené prsty se špičkami dotýkaly. Patrně to byla jeho oblíbená pozice. Hlavu měl jemně zakloněnou a kostnatý obličej nehybný jako masku.

„Tak, paní Coolová, řekněte nám přesně, co jste udělala?“

„Zpomalila jsem před křižovatkou a zezadu jsem uslyšela to chraptivé troubení.“

„Ano, ano. Pokračujte dál.“

„A pak slečna Witsonová stočila svoje auto do středního jízdního pruhu.“

„A udělala ještě něco jiného?“

„Ano. Vztekle mi vynadala, protože se jí nelíbilo, jak jsem jela.“

„Zastavila, když k tomu došlo?“ zeptal se Glimson.

„Kdepak. Proletěla kolem mě, jako když ji vystřelí z děla.“

„A dívala se vám do obličeje,“ Glimson spíše konstatoval, než se ptal.

„Ano, viděla jsem jí do tváře.“

„Viděla jste její oči?“

„Ano. Viděla jsem její oči a taky její zuby.“

Esther Witsonová se pohnula.

Mysgart se opřel o opěradlo a pohybem ruky svoji klientku uklidnil. Glimsonovi nadšeně zářily oči.

„Když vás slečna Witsonová míjela, dívala se tedy na vás a mluvila na vás. Je to tak?“

„Ano.“

„Abych porozuměl vašemu svědectví správně, paní Coolová. Řekla jste, že když jste dorazila ke křižovatce, zpomalila jste a téměř zastavila?“

„Ano, to je pravda.“

„Aby nedošlo k nedorozumění. Když vás slečna Witsonová míjela, dívala se na vás a mluvila na vás a vaše auto bylo v tu chvíli na křižovatce?“

„Ano,“ přisvědčila Berta.

„Takže přední kola jejího auta musela už být v křižovatce?“

„Ano.“

„Zatímco se ona na vás dívala a mluvila na vás?“

„Ano.“

„A celou tu dobu jela velmi rychle?“

„Ano, šlápla na plyn.“

„A kdy se otočila, aby se podívala, kam jede?“ zeptal se Glimson.

„Otočila se náhle. Vypadalo to, jako by jí najednou došlo, že se nekouká…“

„Námitka,“ zasáhl Mysgart. „Svědkyně nemůže přísežně prohlásit, co probíhalo myslí mé klientky. Může pouze dosvědčit, co…“

„Ano, ano,“ přerušil ho Glimson. „Řekněte nám pouze fakta, paní Coolová, ne to, co si myslíte.“

„Nebo to, co si myslí, že si myslela moje klientka,“ dodal sarkasticky Mysgart.

Glimson se do něho zabodl pohledem.

Mysgart pokrčil horní ret, takže mu knírek poškrábal nos.

„Tak jo,“ vyštěkla Berta. „Náhle se otočila a to druhé auto bylo nalevo před ní.“

„Myslíte tím auto, které řídil pan Rolland B. Lidfield, muž sedící po mé pravici?“

„Ano.“

„A toto auto řízené panem Rollandem B. Lidfieldem zatáčelo doleva není-liž pravda? Takže mířilo na ulici Mantica severním směrem?“

„Ano, to je pravda.“

„A slečna Witsonová, jak jste prohlásila, šlápla na plyn a mířila slepě do křižovatky bulváru Garden Vista a ulice Mantica. Řítila se přímo před auto řízené panem Lidfieldem, je to tak?“

„Ano, je to pravda.“

Glimson se zhoupl na své židli, spustil ruce na břicho, otočil se k Mysgartovi se spokojeným úsměvem. „Z mé strany to je všechno. Chtěl byste křížový výslech?“

Esther Witsonová se neklidně pohnula na židli.

Mysgart ji opět uklidnil posunkem.

„Jistě,“ odpověděl.

„Tak do toho.“

„Díky,“ odsekl Mysgart se temným sarkasmem v hlase.

John Carver Mysgart se na židli trochu zavrtěl. Berta Coolová na mě rychle pohlédla s vítězoslavným výrazem, jako by chtěla říci, že žádný zpropadený právník ji nemůže poplést, a otočila své dychtivé oči k Mysgartovi.

Ten si odkašlal.

„Vrátíme se zpátky na začátek, abych zjistil, že jsem všechno správně pochopil, paní Coolová. Jela jste západním směrem po bulváru Garden Vista?“

„Ano.“

„A jak dlouho jste tímto směrem jela po bulváru Garden Vista, než jste dorazila na křižovatku s ulicí Mantica?“

„Asi tak osm, deset bloků.“

„A jak jste uvedla, vaše auto jelo u křižovatky s ulicí Mantica v pravém jízdním pruhu? V pruhu, který je hned vedle chodníku?“

„Ano.“

„A jak dlouho jste jela v tom pruhu?“

„To nevím.“

„Mohlo by to být celých osm, deset bloků?“

„Ne.“

„Takže nějakou dobu jste jela v levém jízdním pruhu, v tom, který je nejblíž středu ulice, je to tak, paní Coolová?“

„Předpokládám, že ano.“

„A chvíli jste také jela ve středním pruhu.“

„Ne.“

Mysgart překvapením nadzvedl obočí.

„Jste si tím jistá, paní Coolová?“

„Absolutně jistá,“ vyštěkla Berta.

„Ani na chvíli jste nejela ve středním pruhu? Chápu to správně?“

„Ano, chápete to správně.“

„Ale byla jste v levém jízdním pruhu?“

„Ano.“

„A v době nehody vaše auto bylo v pravém jízdním pruhu?“

„Ano.“

„Pak nám tedy,“ pokračoval s pečlivě zdůrazňovanou ironií Mysgart, „laskavě vysvětlete, paní Coolová, jak jste se dostala z levého jízdního pruhu do pravého, aniž byste chvíli jela ve středním pruhu.“

„Mohla jsem ho také prostě přejet,“ namítla Berta.

„Ach,“ pronesl Mysgart s dobře předstíraným překvapením. „Pak jste tedy musela jet ve středním pruhu.“

„Ten jsem přejela,“ trvala na svém Berta.

„Přímo?“

„Ano.“

„Mám to chápat tak, že jste ostře zatočila a přejela střední jízdní pruh v pravém úhlu?“

„Nedělejte ze sebe hlupáka. Postupně jsem přejela do pravého pruhu.“

„Takže jste zatočila náhle před auta jedoucí za vámi?“

„Určitě ne,“ namítla Berta. „Nesnažte se mě poplést. Zpomalila jsem a klidně přejela z pruhu do pruhu.“

„Takže vám to zabralo tak blok jízdy, abyste dokončila svůj manévr? Nebo dva bloky nebo tři nebo dokonce čtyři bloky?“

„To nevím.“

„Ale mohly to být čtyři bloky?“

„Nevím… klidně ano.“

„Takže dost dlouho, možná celé čtyři bloky, vaše auto, paní Coolová, jelo ve středním jízdním pruhu?“

„Mířila jsem přes něj.“

„A co jste myslela tím, když jste prohlásila, že jste ani na chvíli nejela ve středním pruhu?“

„No, myslela jsem tím, že jsem nebyla… že jsem nejela ve středním pruhu a nezamýšlela v něm zůstat.“

„Ale střední pruh jste přejela?“

„Přejela? To ano.“

„Takže po určitý čas, zatímco jste jela po Garden Vista Boulevard, musela všechna čtyři kola vašeho auta jet mezi bílými čarami ohraničujícími střední jízdní pruh?“

„Hádám, že ano.“

„Nechci žádné vaše dohady, paní Coolová,“ pronesl Mysgart. „Chci fakta. Předpokládejme, paní Coolová, že jste dobrá řidička, jak jste prohlásila. A určitě budete schopná přesně a bez dvojsmyslů říci, jestli jste během toho, co jste mířila těch osm bloků po bulváru Garden Vista, po určitou dobu jela nebo nejela tak, že se všechna čtyři kola vašeho auta pohybovala mezi dvěma bílými čarami označujícími střední jízdní pruh magistrály.“

„Jela jsem tak, ano!“ zařvala na něho Berta.

Mysgart se zhoupl na židli se smutnou rezignací. „Takže jste svědčila nepravdivě, paní Coolová, když jste prohlásila, že jste ani na chvíli nejela ve středním pruhu?“

Berta začala něco říkat, ale slova se slila v zlostné, nesrozumitelné zvuky. Soudní zapisovatel na ni překvapeně pohlédl.

„No tak, pokračujte,“ pobídl ji s úsměvem Mysgart. „Odpovězte na moji otázku.“

„Už jsem vám řekla, co se stalo.“

„Přesně. Pověděla jste mi dvě odlišné věci, paní Coolová, a já se snažím zjistit, které z vašich prohlášení je pravdivé.“

Na Bertině čele se objevily malé kapičky potu.

„No, tak jo, přeberte si to, jak chcete.“

„Ne! Ne! Ne tak, jak to chci já,“ vykřikl chvatně Mysgart. „Vy podáváte svědectví. A musím vás upozornit, že jste pod přísahou. Soustřeďte se a řekněte mi pravdu.“

„Tak jo,“ zaječela na něho Berta. „Jela jsem v levém jízdním pruhu. Přejela jsem přes střední do pravého. Co je na tom špatného?“

„Může toho být hodně špatného,“ připustil blahosklonně Mysgart. „Záleží na tom, jak jste to udělala. Dala jste nějaké znamení, když jste přejížděla do pravého pruhu?“

„Ne, nedala.“

„A podívala jste se za sebe?“

„Samozřejmě, že jsem se podívala.“

„Otočila jste hlavu?“

„Ne. Mrkla jsem do zpětného zrcátka.“

„A protože vaše auto nejelo rovně, nemohla jste vidět celý pruh. Jinými slovy – protože jste zabočovala ostře doprava, vaše zpětné zrcátko mohlo ukázat pouze auta přímo za vámi. Z toho mi vyplývá,“ pokračoval Mysgart klidně, „že jste nemohla vidět auto, které řídila moje klientka, slečna Esther Witsonová a které jelo vpravo za vámi.“

„Ne, neviděla,“ připustila Berta.

„A kdy jste ho zahlédla poprvé?“

„Když jsem zajela vpravo k chodníku a zastavila. Pak jsem se podívala dozadu a uviděla jsem ji přímo za sebou.“

„Och, vy jste zastavila!“

„Ano, zastavila,“ odsekla Berta zlostně. „Teď se snažte a vyždímejte z toho něco.“

„A dala jste nějaké znamení, že zastavujete?“

„Ano, dala.“

„Jak?“

„Vystrčila jsem ruku z okna a ohnula ji.“

„Celou ruku?“

„Celou ruku,“ přisvědčila Berta

„A dala jste znamení, že zastavujete?“

„Ano,“ prohlásila Berta.

„A proč jste vůbec zastavila, paní Coolová? Přece jste neměla žádné spolucestující, kteří by chtěli vystoupit?“

„Ne, neměla.“

„A věděla jste, že tam není místo k parkování?“

„Samozřejmě.“

„A byla jste přímo na křižovatce?“

„Přímo na křižovatce.“

„A na ulici Mantica jsou semafory?“

„Ano.“

„A na světlech svítila zelená pro vozidla jedoucí po bulváru Garden Vista?“

„To je správně.“

„A vy jste tam zastavila?“

„No, chtěla jsem zastavit.“

„Nezajímá mě, co jste chtěla udělat. Chci vědět přesně, jestli jste zastavila.“

„No, já možná… jela jsem velmi pomalu.“

„Ale před chvílí jste, paní Coolová, prohlásila, že jste zastavila.“

„Tak jo,“ zaječela Berta. „Tak jsem zastavila.“

„Vaše auto se vůbec nehýbalo?“

„Jo, vůbec se nehýbalo, když to chcete slyšet.“

„Nezáleží na tom, co chci slyšet, paní Coolová, ale na tom, co jste opravdu udělala.“

„Ano, zastavila jsem.“

„Naprosto?“

„No, nevystoupila jsem ven a nepřekontrolovala, jestli se pneumatiky náhodou trochu nehýbou,“ prohlásila Berta sarkasticky.

„Ach,“ povzdechl si Mysgart, jako by to všechno vysvětlovalo. „Myslím, že jste mě nepochopila, paní Coolová. Nebo jsem nepochopil já vás. Podle vašeho nynějšího svědectví si nejste naprosto jistá, jestli vaše auto úplně stálo nebo pomalu jelo.“

„To máte pravdu.“

„Ale rukou jste dala znamení, že se chystáte zastavit?“

„Ano.“

„Znamení, které označuje úmysl zastavit?“

„Ano, to jsem řekla.“

„A také jste to tak myslela?“

„Samozřejmě.“

„Znovu se vás ptám, paní Coolová, proč jste zastavila? Měla jste v úmyslu tam zaparkovat?“

„Měla jsem v úmyslu zabočit doleva. Ihned, jakmile by mě to druhé auto předjelo.“

„Vy jste chtěla zabočit doleva? Doprovodila jste svůj úmysl nějakým znamením?“

„Jistě.“

„Myslíte tím, že jste dala znamení, že zabočujete doleva?“

„Ano.“

„A jak jste to udělala, paní Coolová?“

„Tak jak to dělají všichni.“

„Ne! Ne, paní Coolová. Chci slyšet, jak jste to udělala vy.“

Berta odsekla: „Vystrčila jsem levou ruku rovně z okna.“

„Celou ruku?“

„Ano, celou.“

„A pak jste uviděla to auto za vámi.“

„Ano.“

„Poprvé?“

„Poprvé.“

„A chtěla jste, aby vás předjelo?“

„Ano.“

„A tento váš úmysl jste nějak řidiči druhého auta naznačila?“

„Jistě.“

„A co jste udělala?“

„Ukázala jsem, aby jel dál.“

„Jak?“

„Zamávala jsem rukou.“

„Jak to myslíte, paní Coolová?“

Berta zvedla ruku a několikrát mávla kolem dokola.

„Do zápisu dejte,“ požádal Mysgart, „že v tomto momentě paní Coolová zvedla ruku a několikrát jí zakroužila odshora dolů. Je to tak, paní Coolová?“

„Správně. Jsem ráda, že jste aspoň něco pochopil správně,“ dodala uštěpačně Berta.

„A slečna Witsonová vás předjela, když uviděla toto znamení? Je to tak?“

„Ano. Objela mě a obdařila mě několika svými myšlenkami.“

„Měla jste otevřené levé okno?“

„Ano.“

„A co okna slečny Witsonové… Dávejte pozor, paní Coolová, nechci vás nachytat. Pouze chci prověřit vaše pozorovací schopnosti a zjistit, co všechno si pamatujete. Bylo pravé okno v autě slečny Witsonové zavřené nebo otevřené?“

Berta chvíli přemýšlela a pak odpověděla: „Bylo zavřené.“

„Jste si tím jista?“

„Naprosto.“

„Všechna okna na pravé straně auta slečny Esther Witsonové byla zavřena?“

„Ano.“

„Úplně?“

„Už jsem to řekla.“

„A co vám tedy slečna Witsonová řekla? Přesně. Jaká slova použila?“

Bertě se v očích objevil pobavený vyraz. „Mě jen tak nenachytáte,“ řekla.

Mysgart povytáhl obočí. „Co tím myslíte?“

„Myslím tím… když byla okna na pravé straně auta slečny Witsonové zavřena, nemohla jsem přece slyšet, co říká. Víte to stejně dobře jako já. Pouze jsem ji viděla, jak mluví.“

„Ale slova jste neslyšela?“

„Samozřejmě, že ne, když okna byla zavřená.“

„Neslyšela jste ani slovo?“

„Ne. No, víte, zaslechla jsem… Ne, na to bych nepřísahala.“

„A jak tedy víte, že slečna Witsonová vás, jak jste prohlásila, obdařila několika svými myšlenkami!“

„Odhadla jsem to z výrazu její tváře.“

„Ale neslyšela jste ani slovo z toho, co říká?“

„Ne, to ne.“

„Takže vaše prohlášení, že vás obdařila několika svými myšlenkami, se zakládá pouze na vaší zázračné telepatické schopnosti?“

„Viděla jsem výraz její tváře.“

„A vy dokážete odhadnout, co si lidé myslí, podle výrazu jejich tváří?“

„Ano. Když se jejich rty pohybují.“

Mysgart ihned nehlasně pohnul několikrát rty a pak se zeptal: „Co jsem teď řekl, paní Coolová?“

„Neřekl jste nic.“

„Ale pohyboval jsem rty. Ve skutečnosti jsem něco prohlásil. Vydal jsem velmi určité prohlášení, paní Coolová. Pohyboval jsem rty a vy jste mohla pozorovat výraz mého obličeje, nebo snad ne?“

Berta na to nic neodpověděla.

„Takže nevíte, co jsem povídal?“

Berta hledala útočiště v zamračeném mlčení.

Mysgart počkal několik sekund a pak dodal: „Dejte do zápisu, že svědkyně buď nemůže nebo nechce odpovědět na otázku.“

Berta se potila.

Mysgart pokračoval: „Takže, paní Coolová, přejela jste prudce z levého jízdního pruhu do pravého přímo před auto, které řídila moje klientka, slečna Witsonová. Pak jste náhle dala znamení, že zastavujete. Zpomalila jste, ale nevíte, jestli jste úplně zastavila nebo ještě kousek pomalu jela. Pak jste dala znamení, že chcete odbočovat doleva. Nakonec jste několikrát divoce zamávala rukou, načež jste naprosto zablokovala provoz v pravém jízdním pruhu. Můžete předložit nějaké logické vysvětlení, proč jste to všechno udělala?“

„Už jsem vám řekla, že jsem chtěla zabočit doleva a chtěla jsem, aby mě to auto předjelo.“

„A víte, že jste neměla právo zastavit na křižovatce, když svítila zelená pro auta jedoucí po bulváru Garden Vista?“

„No, ano,“ připustila Berta.

„Takže jste zastavila na zakázaném místě?“

„No jo.“

„A víte, že z pravého jízdního pruhu se nemá zabočovat doleva?“

„Samozřejmě. Proto jsem taky chtěla, aby mě auto za mnou předjelo.“

„A tyto dva nezákonné manévry jste doprovodila nezákonnými znameními? Bezprostředně za sebou?“

„No, pokud to chcete vykládat takto… Ano.“

„A auto, které řídil pan Lidfield, kdy jste ho poprvé viděla?“

„Chvíli před srážkou.“

„Můžete udat přesně, jak dlouho před srážkou to bylo?“

„To vám nemohu potvrdit. Řekla bych tak sekundu.“

„A kde to auto bylo, když jste ho poprvé zahlédla?“

„Právě se snažilo zabočit doleva.“

„A víte, v kterých místech došlo k nehodě?“

„Ano.“

„Kde?“

„Přímo před mým autem. Zablokovalo mě to tak, že jsem se nemohla pohnout ani na jednu ani na druhou stranu.“

„Přesně. Nechci vás nachytat, paní Coolová. Odborný posudek říká, že vzdálenost od místa srážky do středu křižovatky činila přesně devět a půl metru. Tato vzdálenost se vám zdá přijatelná, paní Coolová?“

„Mohlo to tak být.“

„Je to přesná vzdálenost, paní Coolová. Myslím si, že druhá strana se mnou bude souhlasit.“

Mysgart se podíval na Glimsona a ten mlčky přikývl.

„Když jste poprvé uviděla Lidfieldovo auto,“ pokračoval Mysgart, „bylo už na křižovatce?“

„Ne, ještě nedosáhlo středu křižovatky.“

„Upřesníme to. Jeho auto muselo dojet do středu křižovatky, objet ho a pak ještě projet devět a půl metru předtím, než narazilo do auta slečny Witsonové?“

„Hádám, že ano.“

„Celkovou vzdálenost kolem patnácti metrů?“

„Asi ano.“

„Takže byste řekla, že Lidfieldovo auto muselo ujet nejméně patnáct metrů od chvíle, kdy jste ho poprvé uviděla, do okamžiku srážky?“

„Ano, to bych řekla.“

„A uvedla jste, paní Coolová, že jste to auto zahlédla asi sekundu před srážkou?“

„Tak to bylo,“ přikývla Berta.

Mysgart pokračoval: „Napadlo vás vůbec, paní Coolová, že auto, které projede patnáct metrů za sekundu, jede rychlostí přes devětset metrů za minutu. A devětset metrů za minutu je skoro padesát pět kilometrů za hodinu.“

Berta zamrkala.

„Podle vašeho vlastního svědectví, paní Coolová… Nechci vás nachytat. Ale podle vašeho vlastního svědectví se Lidfield řítil křižovatkou rychlostí pětapadesáti kilometrů za hodinu. Je to tak?“

Berta zapřemýšlela. „Nemyslím, že by jel tak rychle.“

„V tom případě vaše svědectví musí být nesprávné. Myslíte si, že to bylo dál než patnáct metrů od křižovatky?“

„Ne, to ne.“

„Ale přinejmenším patnáct metrů od místa nehody?“

„Ano.“

„Potom vaše časové určení nebude správné. Myslíte si, že to bylo víc, než sekundu?“

„Možná.“

„Ale už jste potvrdila, že to bylo právě sekundu, paní Coolová. Chcete změnit toto prohlášení?“

Bertino čelo bylo pokryto krůpějemi potu. Odpověděla: „Nevím, jak rychle to auto jelo. Právě jsem vzhlédla, zahlédla ho a pak přišla srážka.“

„Och, vy jste vzhlédla a uviděla ho?“

„Ano.“

„Potom jste se předtím musela dívat dolů?“

„Víte, já nevím, kam jsem se dívala.“

„Aha. Takže nevíte, jestli vaše auto jelo nebo stálo. Nevíte, zdali jste se dívala na jednu nebo druhou stranu…“

„Dívala jsem se dolů,“ odsekla Berta.

„Takže jste se nedívala na stranu?“

„Ne.“

„Potom jste tedy nemohla sledovat Esther Witsonovou?“

„Dívala jsem se na ni.“

„Rozmyslete si to,“ upozornil Mysgart.

Berta zarputile mlčela.

Mysgart se vítězoslavně usmál.

„Myslím, že to je s mé strany všechno,“ prohlásil.

Muž, který zaznamenával svědectví, zavřel svůj blok.

Esther Witsonová se na Bertu zaculila a vykráčela z kanceláře. Mysgart pokrčil rameny.

Bezprostředně na to se všichni postupně rozešli, až jsme v kanceláři, která vypadala spíše jako zápasnicky ring po odchodu soupeřů, zůstali s Bertou sami.

KAPITOLA 15

Berta Coolová pečlivě zavřela dveře.

„K čertu s tebou,“ rozzlobeně vyštěkla, „ty jsi mě do toho dostal. Proč jsi mě nevaroval, proti čemu jdu?“

„Snažil jsem se, ale ty jsi mi řekla, že žádný zatracený právník tě nemůže zaskočit.“

Berta do mě zabodla pohled a natáhla se pro cigaretu.

Vytáhl jsem z kapsy svoje a usadil se v křesle pro klienty.

Berta si ulevila: „Jak si, k čertu, má člověk přesně pamatovat všechny ty podrobnosti. Přece si nemůžeš pamatovat, co jsi dělal, kolik uplynulo sekund a všechno ostatní.“

Poznamenal jsem: „Zajímá mě Esther Witsonová. Jela za tebou osm nebo deset bloků. Vzpomeň si, ona…“

Ozvalo se opatrné zaklepání na dveře.

„Pokud to bude náhodou Mysgart,“ upozornil jsem Bertu, „tak se, prosím tě, ovládej.“

Berta se na mě bezradně podívala.

„Pokud to je ten zatracený právník, Donalde,“ požádala mě, „budeš mluvit ty, ano?“

Otevřel jsem dveře.

Mysgart se zeptal: „Mohu vejít?“

„Jen pojďte dál,“ pobídl jsem ho a ukázal na křeslo pro klienty.

Mysgart se na Bertu usmál: „Ještě se na mě zlobíte, paní Coolová?“

Odpověděl jsem místo Berty: „Kdepak. Je to přece obchodní záležitost.“

„Jsem rád, že to tak berete, pane Lame. Víte, moje klientka je trochu výbušná… nechá se lehce unést stejně jako spousta ostatních žen.“

Berta si ho pouze změřila pohledem a vyfoukla kouř z cigarety.

„Cigaretu?“ zeptal jsem se Mysgarta.

„Děkuji.“

Přisunul jsem mu krabici s cigaretami. Vybral si jednu a zapálil si.

„Je paní Lidfieldová těžce zraněná?“ zeptal jsem se.

Ušklíbl se a opáčil: „Víte, jak to chodí. Až dostane odškodné, vyskočí čiperně jako srnka. Když ho nedostane, může zůstat v posteli klidně rok. Glimson je zpropadeně mazaný. Specializuje se na podobné případy.“

„Ale vy se v tom taky vyznáte docela dobře,“ poznamenal jsem.

Usmál se.

Berta zasáhla: „Ke všem proklatým…“

Obrátil jsem se na ni. „Omluv mě. Pokud se o to chceš postarat sama, jdu pryč.“

Zamířil jsem ke dveřím.

„Nechoď, Donalde.“

Na chvíli jsem zaváhal a významně na ni pohlédl.

„Už budu zticha,“ slíbila.

Sundal jsem ruku z kliky od dveří.

Mysgart nečekaně vyhrkl: „Paní Coolová se zmiňovala o tom, že má zájem nabídnout určité vyrovnání v tomto případě, aby nemusela svědčit…“

„Ale už svědčila,“ namítl jsem.

Mysgart otevřel svůj kufřík, chvíli v něm hrabal, pak vytáhl nějaké papíry a začal si je horlivě prohlížet. Po chvíli pronesl: „Myslím si, že by bylo možné domluvit se na určitém vyrovnání. Myslím, že to je taky ten důvod, proč se Glimson snažil tak rychle získat svědectví paní Coolové. Předpokládám, že chce dosáhnout určitého vyrovnání.“

„Fajn,“ usmál jsem se. „Je to na vás.“

Podíval se na mě překvapeně. „Chcete tím říci, že teď už nechcete navrhnout žádné vyrovnání?“

„Ani moc ne.“

„Ale proč, pane Lame? Nechci jednat nijak ukvapeně. Věřím, že tento případ můžeme vyřídit v obchodním a přátelském duchu. Ale důkazy nyní ukazují, že paní Coolová byla dost neopatrná. Dokazuje to její vlastní svědectví. Zastavila na zakázaném místě, v nedovoleném čase a nezákonným způsobem. Dala několik rozporuplných znamení o dvou nedovolených manévrech.“

„A co vaše vlastní klientka,“ ohradil jsem se. „Pokud Lidfield jel rychle, musel se dostat na křižovatku před slečnou Esther Witsonovou. Takže ona měla dávat pozor, kam jede.“

„Připouštím, že v tomto případě jsou určité zavádějící a matoucí aspekty.“

„Ale nejsou matoucí pro Glimsona.“

Mysgart poznamenal: „Doufal jsem, že způsob, jakým můžeme celou tu záležitost vyřídit, vyplyne sám o sobě.“

„Kolik chce Glimson?“ zajímalo mě.

„Nemám ani nejmenší tušení.“

Kouřil jsem dál.

„Pokud byste, vážení, navrhli nějakou částku,“ rozvíjel pomalu svoji představu Mysgart, „moje klientka by možná byla ochotna přispět a mohli bychom to mezi sebou vyjasnit.“

„Přestaňte chodit okolo horké kaše.“

Mysgart pokrčil nos jako králík. „Tato situace,“ pokračoval, „má některé nešťastné aspekty…“

„Tak jo,“ přestalo mě to bavit. „Začnu tedy já. Dáme vám pět set dolarů.“

Vyčítavě se na mě podíval: „Pět set dolarů? To má být vtip… nebo urážka?“

Pokrčil jsem rameny. „Přeberte si to, jak chcete. Pokud se vám to nelíbí, odvolávám.“

„Ne, ne! Ne, ne!“ vykřikl. „Neunáhlujte se, pane Lame. Konec konců jsme oba obchodníci a můžeme ovládat své emoce. Nebo snad ne?“

„Nevím,“ ušklíbl jsem se.

Mysgart vyskočil, urychleně naházel svoje papíry zpátky do kufříku.

„Jenom zůstaňte klidný,“ požádal mě. „Ponechte si chladnou hlavu. Koneckonců jsme oba obchodníci. Uvidíme, co se dá dělat. Glimson a jeho klient čekají u výtahu. Promluvím si s nimi.“

Mysgart vyšel z kanceláře.

„Proč jsi mu nenabídl aspoň patnáct set dolarů. Po tom by skočil.“

„Počkej a uvidíš,“ pobídl jsem ji.

Berta si ulevila: „Celá ta zatracená věc je podle mě směšná a praštěná. Zpropadení právníci. Nejraději bych jim vykuchala vnitřnosti. Otázky co mi pokládali! Proč jsem je vlastně neposlala k čertu?“

Zasmál jsem se.

„Jen se klidně škleb jako cheshirská kočka,“ utrhla se Berta. „Ráda bych věděla, co bys dělal, kdybys seděl na svědecké lavici a ti ptáčkové ti pokládali stejně pitomé otázky.“

Zazvonil telefon.

Berta zvedla sluchátko a ohlásila se: „Haló?“

Hlas jí změkl. „Ale ovšem, slečno Rusheová. Ne, opravdu… nezapomněli jsme na vás. Dám vám raději Donalda. Je někde v kanceláři. Možná chvilku potrvá, než ho seženu. Zůstaňte na drátě.“

Berta položila dlaň na sluchátko a obrátila se ke mně. „Je to Georgia Rusheová a zajímá ji, jestli jsme na ni nezapomněli. Cože jsme to pro ni měli udělat? Ach ano, to sledování paní Ellery-Crailové. Nechávám na tobě, abys s ní promluvil, drahoušku. Jsi expert na improvizace. Díky bohu, že jsem měla dost rozvahy vymluvit se… hrát na čas a řekla jí, že tě musím hledat někde v kanceláři. Něco si vymysli. Já ji mezitím řeknu, že máš plné ruce práce s diktátem a ať chvíli počká.“

„Promluvím s ní,“ přikývl jsem.

„Fajn a vymysli si něco důvěryhodného,“ řekla mi Berta, sundala ruku ze sluchátka a ohlásila se: „Slečno Rusheová, právě diktuje. Ale bude tu za chvíli. On… už je tady. Co? Co prosím?“

Berta se zlověstně zamračila na sluchátko. „Řekněte to ještě jednou,“ požádala, „a zopakujte to pomalu.“

Berta poslouchala asi půl minuty a pak odpověděla: „Jste si jistá, že to opravdu chcete? Ano… Dobrá, pokud to tak cítíte. Ubohé dítě, vy pláčete? Teď poslouchejte. Raději si promluvte s Donaldem. Ano, je tady a chce s vámi mluvit.“

Ještě jednou přikryla dlaní sluchátko.

„Vezmi si to, Donalde. Ona se snad zbláznila.“

Převzal jsem telefon a řekl: „Tady Donald Lam, slečno Rusheová.“

Georgia Rusheová vylila ze sebe slova tak rychle, že bylo velmi obtížné porozumět. Valil se na mě rovnoměrný proud téměř hysterických zvuků.

„Chci všechno odvolat, pane Lame. Chci, abyste toho nechali. Už nic nedělejte! Nechte to tak, jak to je. Je mi líto, že jsem to všechno začala. Neuvědomila jsem si, kam to povede, jinak bych takto nepostupovala. A nedělejte si starosti s dvěma sty zálohy. Jednoduše si je nechte a zapomeňte na celou tu záležitost. Jenom… za žádných okolností neprozraďte, že jsem vás najala, abyste pro mě něco udělali. Prosím! Zapřísahám vás, zastavte všechno. Okamžitě! Už nechci. Přestaňte, ať jste, jak chcete daleko. Zapomeňte na všechno.“

„Mohu se vás zeptat, jak jste došla k tomuto rozhodnutí, slečno Rusheová?“

„To vám nemohu říci. Nemohu vám o tom říci ani ň. Nemám čas s vámi o tom diskutovat. Ani nechci. Prostě se na to vykašlete, prosím.“

Nechtěl jsem ustoupit. „Možná by bylo lepší, kdybyste přišla za námi do kanceláře a osobně potvrdila tyto pokyny.“

„Nepotřebuji je potvrzovat. Jsou jasné. Udělejte, co jsem vám řekla. Jistě nepotřebujete můj podpis potvrzený notářem, když vás odvolávám z případu. Co to, sakra, s vámi je, lidi? O co vám jde? Prostě toho nechte. Říkám vám snad jasně, že chci, abyste přestali pracovat na mém případě. Nedělejte už vůbec nic. A na všechno zapomeňte. Vezměte si peníze a zarazte to hned teď…“

Vodopád svých slov zakončila téměř hysterickým vzlykotem.

„Ale slečno Rusheová, právě jsme… získali jsme opravdu hodnotné informace. Dostáváme se…“

„Toho jsem se obávala. Proto chci, abyste skončili. Ihned to zastavte. Už nechci zjistit nic dalšího. Já jedu pryč. Už tady nebudu. Už mě znovu neuvidíte. Nikdy.“ Na druhé straně drátu se ozvalo štkaní a pak se náhle ozval obsazovací tón.

Položil jsem sluchátko na vidlici.

„Co s tím uděláš?“ zajímalo Bertu.

Vážně jsem se na ni podíval a vysvětlil: „Pokud jsem tomu dobře rozuměl, přeje si, abychom skončili práci na jejím případě.“

Bertě se nahrnula krev do tváří. „K čertu s tebou! Copak si myslíš, že nerozumím anglicky. Vím, co říkala. Já se tě ptám, co s tím hodláš udělat? Občas jsi nejbídnější malý…“

Ozvalo se nesmělé zaklepání na dveře.

„Mysgart,“ upozornil jsem.

Berta mi věnovala poslední vzteklý pohled, pak nasadila sladký úsměv a nechala se slyšet: „Koneckonců, tenhle čubčí syn pro nás vydělává peníze. Jen pojďte dál, pane Mysgarte.“

Mysgart téměř omluvně otevřel dveře. Způsob, jakým vstoupil do kanceláře svědčil o taktice tichošlápka, ve které si liboval. Nohy se mimovolně přizpůsobily mužovým duševním pochodům. Téměř po špičkách přešel ke křeslu pro klienty.

„Pane Lame,“ spustil. „Myslím… jestli nám nabídnete tisíc dolarů, budeme schopni zařídit vyrovnání.“

Podíval jsem se na hodinky a ušklíbl se: „Přišel jste o dvě minuty později.“

„Co tím myslíte?“

Vysvětlil jsem: „Myslím tím, že paní Coolová a já jsme právě obdrželi nepříznivou zprávu. Byli jsme odvoláni z velmi důležitého případu, na kterém jsme pracovali.“

„Velký případ?“ zajímalo ho.

„Malý případ,“ usmál jsem se, „jak už případy začínají. Ale vedlo to k něčemu velkému, velmi velkému.“

Pokrčil nos.

„Za těchto okolností, nevím, zda bychom byli schopni přispět k vyrovnání i těmi pěti sty dolarů, které jsme vám předtím nabídli. Obávám se, že budeme muset nechat věcem volný průchod.“

„Ach, ale to nemůžete udělat. To prostě nemůžete udělat. Už jsem domluvil to vyrovnání.“

„Na základě tisíce dolarů?“ zeptal jsem se.

„Moment!“ spěšně vyskočil z křesla. „Jenom minutku. Nikam nechoďte. Dejte mi minutku.“

Proletěl dveřmi jako kulový blesk.

Berta se na mě zadívala a řekla: „To, co nám řekla Georgia Rusheová přece nemá vliv na práci, kterou děláme pro pana Craila.“

Rozmarně jsem jí odpověděl: „Víš, nesmíš být úzkoprsá. Obzvláště, když jednáš s právníkem specializujícím se na automobilové nehody.“

Berta na mě mrkla a nečekaně prohlásila: „Mám tě ráda, ty malý bastarde. Chovám upřímný obdiv k tomu myslícímu stroji, který máš schovaný za tím drzým čelem… a zatraceně mě dokážeš vyvést z míry, že bych tě s chutí zabila tucetkrát za den. Ty…“

Ozvalo se znovu Mysgartovo opatrné zaklepání. Tentokrát ani nečekal, až ho pozveme dál. Klepal pouze ze zdvořilosti. Zmáčkl kliku a pootevřel dveře pouze tak, aby protáhni své zavalité tělo. Vklouzl do kanceláře a opatrně za sebou zavřel. Pokyvoval hlavou. Jeho rty se usmívaly, ale jeho oči vyjadřovaly váhavou pochybnost.

„Je to v pořádku. Podařilo se mi to dohodnout. Všechno je vyřízeno. Přijměte moje gratulace, oba dva. Navrhli jste velmi dobré vyrovnání. Dostali jste se z velmi prekérní situace. Všechno je v pořádku. Pět set dolarů to spraví. Vysvětlil jsem oběma stranám, že hotovost bude okamžitě k dispozici.“

„Paní Coolová ale bude chtít prohlášení podepsaná panem Lidfieldem, paní Lidfieldovou a slečnou Esther Witsonovou.“

„Může je mít. Požádám vaši sekretářku, aby napsala prohlášení pro Esther Witsonovou, když dovolíte, paní Coolová. A Glimson už má podobné prohlášení podepsané paní Lidfieldovou a panem Lidfieldem.“

„Kde sehnal podpis paní Lidfieldové?“ zeptala se podezíravě Berta.

„Glimson má bianco podepsané prohlášení s sebou. Obsah se samozřejmě musí doplnit.“

Berta odstrčila židli o pár centimetrů: „Myslíte tím, že ten grázl přišel sem a sehrál to divadýlko, jenom aby ze mě dostal nějaké vyrovnání? A myslíte tím, že měl podepsané prohlášení v kufříku celou tu dobu, co mi kladl stupidní otázky?“

Mysgart pozvedl své silné ruce. „Moment, paní Coolová. Uklidněte se prosím, zapřísahám vás. Nerozčilujte se. Skutečně to není neobvyklá situace. Když právník má od klienta pokyny vymáhat pro něho odškodné, klient často podepíše podobné prohlášení a právníkovi poskytuje jistou volnost jednání. Dělá se to z jednoho prostého důvodu. Když se všechny strany dohodnou a naleznou společnou řeč, je lépe, když dojde k okamžitému vyrovnání a výměně dokumentů, než kdyby došití ke zbytečnému zdržení, které může přivodit nežádané komplikace. Mohu vás ujistit, že je to velice používaný způsob, paní Coolová. Už jsem to také udělal.“

Obrátil jsem se k Bertě.

„Vypiš šek pro Johna Carvera Mysgarta, právního zástupce slečny Witsonové a firmu Cosgate & Glimson, právní zástupce pana a paní Rolland B. Lidfieldových ve výši pěti set dolarů.“

„O čem to, k čertu, mluvíš?“ zaprskala Berta. „Vypíši šek pro Lidfieldovy a Esther Witsonovou a předám jim ho, až dostanu potvrzení. Dříve ne.“

Mysgart si odkašlal.

Poučil jsem Bertu: „Ani nápad, Berto. Jednáš s párem advokátů specializovaných na autonehody.“

„No a co?“ nechápala Berta.

Vysvětlil jsem: „To je záležitost profesionální zdvořilosti. Proto se šek vystavuje na právníky a ne na jejich klienty.“

„A co ochrání mě?“

„Prohlášení našich klientů,“ zasáhl Mysgart a vděčně se na mě usmál. „Dostanete prohlášení podepsané našimi klienty. Prohlášení, ve kterém se zříkají veškerých nároků proti vaší osobě od stvoření světa až po dnešní datum.“

„Od stvoření světa?“ podivila se Berta.

Mysgartova pleš odrážela světlo, když vehementně přikyvoval. „Ano, je to právní pojistka, paní Coolová.“

„Och, jak jste ke mně laskavý,“ prohlásila sarkasticky Berta. „Myslím, že od doby bronzové to postačí.“

„Stvoření světa je právní formulace, terminus technicus, paní Coolová. Pan Lam má patrně povědomost o postupu v takových případech a myslím, že vás může ujistit, že to je obvyklá formulace. A pro vás bude lepší, když využijete výhody její ochrany, paní Coolová.“

„Můj bože,“ prohlásila Berta znechuceně. „A to musím všechno napsat na šek?“

„Elsie to může vypsat na stroji. Dej mi šek a já jí ho odnesu, aby ho vyplnila.“

„Nedávej šek z ruky, dokud nedostaneš ta prohlášení,“ ohradila se Berta.

Mysgart opět zakašlal.

Otočil jsem se k němu. „Banka je přímo dole. Už je sice po zavírací době, ale pustí nás postranním vchodem a proplatí nám šek určený pro vyrovnání. Vy a Glimson můžete jít se mnou do banky. Když pokladní prostrčí hotovost pod sklem, podáte mi podepsaná prohlášení a…“

Mysgartova hlava nadšeně poskakovala nahoru a dolů.

„Vy jste výborný obchodník, pane Lame. To je vynikající.“

Berta s trhnutím otevřela šuplík stolu, vytáhla šekovou knížku a vytrhla prázdný šek. Zamračeně mi ho podala.

„Donalde,“ řekla, „pokud ti na mě aspoň trochu záleží, odveď ty zatracené advokáty z mé kanceláře.“

Mysgart se otočil a začal něco smířlivě povídat. Uchopil jsem ho za paži a jemně ho vystrkal z kanceláře.

Elsie Brandová musela namačkat řádky, aby to všechno dostala na šek, ale nakonec se jí to podařilo.

Otočil jsem se k Mysgartovi. „Počkejte tady. Půjdu a nechám to Bertu podepsat. Pak spolu zajdeme dolů. Ale je tu ještě pár maličkostí, které chceme získat v souvislosti s tím vyrovnáním.“

„A co je to?“

„Esther Witsonová si dala tu práci a zapsala si jména a čísla licencí svědků té nehody. A myslím, že pan Lidfield se o to také trochu zajímal. Moje partnerka je nedůvěřivá. Chce získat tyto údaje od obou stran. To znamená všechna jména a všechna čísla.“

„Ale ovšem,“ přitakal nadšeně Mysgart. „Mohu jenom ocenit její přístup. I když si trochu plete můj profesionální přístup s osobními pocity. Samozřejmě, že jí předáme všechna data, pane Lame. Všechna. Nenecháme si ani čárku. Opravdu ne.“

Usmál se na mě.

Sebral jsem šek a položil ho Bertě na stůl. Podívala se na mě podezíravě. „Když ti zatracení advokáti začali poskakovat po kanceláři a culit se na sebe, ať se propadnu, jestli ses k nim nepřidal, neposkakoval a neculil ses stejně jako oni. Nevím, co to má, k čertu, znamenat. Že by to byla tvoje právní praxe?“

Vztekle hrábla po peru a téměř protrhla papír, když šek podepisovala.

Vyšel jsem a jemně za sebou zavřel dveře.

U výtahu čekal hlouček lidí. Lidfield se od nich odpojil, popošel ke mně a nesměle natáhl ruku. „Ještě jsem neměl tu čest seznámit se s vámi, pane Lame. Jsem rád, že to tak skončilo. Docela nepříjemný případ, co?“

„Doufám, že vaší paní je už lépe.“

Přes obličej mu přelétl výraz nevyslovitelného smutku. „Také doufám. Ubohé děvče.“

Všichni jsme sešli dolů do banky.

„Ještě moment,“ upozornil jsem. „Předtím, než předám peníze, musíme vyřídit ještě jednu maličkost, pamatujete Mysgarte? Mám dostat kompletní seznam svědků té nehody,“

Mysgart se usmál na Esther Witsonovou a řekl: „Je to logické, slečno Witsonová. Myslím, že s sebou máte svůj zápisník…“

Esther Witsonová vytáhla z kabelky zápisník a prohlásila: „Můžete si to opsat nebo…“

Přerušil jsem ji: „Vezmu si originální stránky z vašeho zápisníku. Je to přece kroužkový blok a…“

Esther Witsonová vytrhla stránky ze zápisníku a podala mi je.

„Je to všechno?“ zeptal jsem se.

„Všechno,“ odpověděla.

„A teď,“ řekl Glimson, „co ta část vyrovnání, kterou bude platit sama slečna Witsonová…“

„To vyřídíme mezi sebou,“ spěšně ho přerušil Mysgart. „Banka slečny Witsonové je tady v ulici o pár bloků dál. Když si pospíšíme, dostaneme se tam bočním vchodem. Znají tam slečnu Witsonovou velmi dobře a…“

Glimson se obrátil k Lidfieldovi: „Dejte mi váš seznam svědků.“

Lidfield se omluvil: „Zapsal jsem si pouze čísla licencí okolo stojících aut.“

Požádal jsem Glimsona: „Váš klient vám určitě předal tento seznam a vy jste zajisté provedl vlastní pátrání a zjistil vlastníky aut.“

Glimson neochotně přikývl, otevřel svůj kufřík, vytáhl z něj list papíru hustě popsaný strojem a podal mi ho beze slova.

Dívka za přepážkou se na mě tázavé podívala. Přikývl jsem.

Shrábli peníze a zamířili ukvapeně ke dveřím. Chtěli se dostat do banky Esther Witsonové, než zavřou.

KAPITOLA 16

Přešel jsem na druhou stranu k telefonní budce a zavolal do kanceláře.

Telefon zvedla Elsie Brandová.

„To jsem já, Elsie,“ ohlásil jsem se. „Jaká je nálada?“

„Na bodu mrazu.“

„Dobře. Teď musím trochu přemýšlet. Pokud je v kanceláři napjatá situace, raději se tam nevrátím. Sednu si do auta a budu přemýšlet tam.“

„Já osobně,“ navrhla Elsie, „doporučuji to auto. Čerstvý vzduch uklidňuje. Stále tu ve vzduchu visí nezodpovězená otázka, kde jsi byl včera v noci.“

„V pořádku. Díky. A chovej se slušně.“

„To by mělo platit pro obě strany,“ řekla a zavěsila dříve, než jsem se jí mohl zeptat, co míní tou poslední narážkou.

Šel jsem na parkoviště, sedl si do našeho auta a vytáhl popsané stránky, které jsem dostal od Esther Witsonové. Jméno paní Crailové tam nebylo. Jméno Rufus Stanberry tam také nebylo. Ani jméno Boskovičová. Celá jedna stránka zápisníku chyběla. Bylo tam půl tuctu dalších jmen a čísel licencí. Na chvíli jsem tyto stránky odložil na sedadlo vedle sebe a zadíval se na seznam, který jsem dostal od Lidfielda.

Byla na něm pouze čísla licencí. Ale na listě psaném strojem, který mi předal Glimson stála nejenom čísla licencí, ale vedle nich i jména zaregistrovaných majitelů. Bylo tu číslo Bertina auta, její jméno a adresa; číslo licence auta, které bylo zaregistrováno na paní Ellery-Crailovou, bytem bulvár Scarabia 1013; číslo auta zapsaného jako cadillac-sedan, patřícího Rufusu Stanberrymu, Fullrose Avenue číslo 3271; tři nebo čtyři další čísla, která se shodovala se seznamem slečny Esther Witsonové; pak několik čísel, která si Esther Witsonová nezapsala; a nakonec číslo, vedle kterého stálo – slečna Georgia Rusheová, Západní Orleans Avenue 207.

Poskládal jsem seznam, uschoval ho do náprsní tašky, vystoupil z auta, našel telefon a zavolal do Crailovy společnosti na výrobu žaluzií.

„Mohl bych mluvit se slečnou Georgií Rusheovou?“ zeptal jsem se operátorky v ústředně.

„Kdo volá? Musíte se představit.“

„Vyřiďte jí, že s ní chce mluvit Donald.“

„Počkejte chvíli.“

Slyšel jsem cvakání přístroje při přepojování, vzdálenou ozvěnu přízračného hovoru a nakonec profesionálně srdečný hlas typický pro kvalifikovanou telefonistku, který pravil: „Dnes odešla dřív.“

Podíval jsem se na hodinky. Bylo 4:35.

„Díky,“ zavěsil jsem.

Zkusil jsem vytočit číslo Georgie Rusheové, které nám nechala v kanceláři, když nás najímala. Nikdo to nezvedal. Vrátil jsem se do auta, nastartoval a nechal chvíli běžet motor, zatímco jsem v duchu porovnával časy a místa, abych si pro sebe ujasnil sled událostí. Pak jsem odjel do Crailovy společnosti na výrobu žaluzií. Byla to velká, dvoupatrová cihlová budova, dole na okraji obchodní čtvrti. Nápis nade dveřmi byl starý a zašlý. Pozlacená písmena, která tam už musela být pěknou řádku let hlásala: Crailova společnost na výrobu žaluzií.

Zaparkoval jsem blízko vchodu. Bylo po konci pracovní doby a ze vchodu proudili roztroušeně dělníci – starší muži s bandaskami na oběd, štíhlá, atraktivní děvčata vylévající si své city s dravou vitalitou mládí. Živě spolu rozprávěla, když scházela dolů po schodech.

Vešel jsem a zkusil vnitřní dveře. Byly zvenku zavřené. Stál jsem tam a čekal, až je prudce rozevřela nějaká dívka, která patrně pospíchala a chtěla dohnat skupinku na ulici. Stěží si všimla, jak jsem dveře chytil, aby zase nezaklaply.

Nápis se šipkou ukazoval: Kanceláře nahoru po schodech. Vyšel jsem po schodech do malé přijímací kanceláře, kde bylo několik židlí, pult s malým obloukovým okénkem, nad nímž byl nápis Informace. Pod ním bylo skleněné vytahovací okénko, které se dalo lehce spustit nebo vytáhnout, aby osoba stojící před přepážkou nemohla zaslechnout důvěrný telefonický rozhovor za přepážkou. Zdálo se, že v recepci nikdo není, a proto jsem zamířil ke vchodu do oddělení. Našel jsem dveře na západku, která se zevnitř otvírá elektromagnetem a z druhé strany povolí při tlaku zkušených prstů na správné místo. Odsunul jsem západku, otevřel dveře a vešel.

Přede mnou se táhla dlouhá chodba s napůl prosklenými odděleními nesoucími nápisy pozlaceným písmem: Ředitel prodeje, Finanční ředitel, Účtárna a až na konci byly dveře označené Prezident. Tady nahoře byla slyšet ozvěna zvuků z nižšího patra – rychlé kroky, zabouchnutí dveří, tlumené hlasy. Druhé patro samo o sobě bylo tiché jako nehostinná soudní síň poté, co obžalovaný byl odsouzen k trestu smrti, soudce posbíral své papíry a odešel si zahrát golf.

Otevřel jsem dveře označené Prezident. Ellery Crail seděl za stolem, bradu skloněnou téměř až na hrudi. Velké chlupaté obratné ruce měl tak pevně sevřené, že odpolední slunce, které procházelo velkým obrovským oknem, barvilo kůži napjatou přes kotníky do pronikavých odstínů. Neslyšel, jak se otevírají dveře, a ani se nepohnul. Zíral soustředěně před sebe, obličej ponurý od mučivého přemýšlení. Seděl tam v ztuhlý v nehybném transu, jako by byl zhypnotizován. Přešel jsem po tlustém koberci. Nezaznamenal mě, dokud jsem se neusadil na židli naproti psacímu stolu. Vzhlédl se zamračenou rozmrzelostí a pak, když mě poznal, řekl s náhlým podrážděním: „Vy!!“

Přikývl jsem.

„Jak jste se sem dostal?“

„Přišel jsem dveřmi.“

„Dveře měly být zavřené.“

Nekomentoval jsem to a pobídl jsem ho: „Spojte se s Georgií Rusheovou.“

„Není tady. Dnes odešla dřív. Odešla domů.“

„Chce se vším skoncovat.“

Trvalo to sekundu nebo dvě než pochopil celý dosah mých slov. Konečně mu svitlo. Vykřikl: „Chce si něco udělat? Můj bože, Lame. To ne!“

„Ale ne,“ vysvětlil jsem. „Špatně jsem se vyjádřil. Mínil jsem s tím, že bere roha.“

„Můj bože, pochopil jsem, že myslíte…“

„Co?“

„Nevím, co jste myslel.“

„Jed?“

„Možná.“

„Měl byste si s ní promluvit. V případě, že neznáte její adresu, bydlí na Západní Orleans Avenue 207. Mám dole auto.“

Chvíli mě pozoroval, jeho oči tvrdé jako křemen mě podrobily důkladné prohlídce…

„Kolik toho,“ zeptal se, „kolik toho víte!“

„Tolik, že nemusíte říci ano slovo, pokud nechcete.“

Mlčky odsunul židli.

„Tak jo,“ vzdal se. „Jdeme.“

Sešli jsme dolů po širokém schodišti a prošli zamčenými dveřmi. Vrátný už byl na místě a automaticky se rozloučil: „Dobrou noc, pane Craile.“

„Dobrou noc, Tome,“ odpověděl Crail.

Dveře se za námi zabouchly a zámek zaklapl. Ukázal jsem na naše auto a řekl: „Tady stojím.“

Obešel jsem auto, posadil se za volant a Crail na přední sedadlo vedle mě. Dostali jsme se v tuto hodinu do dopravní zácpy, ale riskoval jsem pokutu. Ani ne za deset minut jsme byli na Západní Orleans Avenue. Byl to starý činžák bez obvyklé bílé štukové fasády mající zakrýt stopy neúprosného času. Pár zelených úponků psího vína se šplhalo po průčelí budovy. Úzká okna svědčila o nedostatečném přístupu světla a vzduchu.

Jediný pohled na dům a člověk vycítil psychické napětí sklíčených, skleslých duší, kuchyňské pachy, a dráždivé zplodiny špatně seřízeného plynového topení. Držel jsem se trochu zpátky a pustil Craila dopředu. Prstem stiskl tlačítko u kousku papíru vystřiženého z vizitky a nesoucího staroanglickým písmem napsané jméno Georgie Rusheová.

Nic se nestalo.

Zámek na vstupních dveřích byl trochu lepší, než ostatní. Měl jsem paklíč, který by se k němu hodil, ale nechtěl jsem ještě ukazovat všechny karty. Zmáčkl jsem dva nebo tři jiné zvonky a po chvíli se zevnitř ozval tlumený bzukot, který naznačil, že někdo zmáčkl knoflík, který ovládá elektrickou západku dveří. Zatlačil jsem do nich a otevřel.

Podle čísla na poštovní schránce jsme zjistili, že Georgie Rusheová bydlí v bytě číslo 243. V zadní části haly byl možná výtah, ale neohlížel jsem se po něm. Pustil jsem se vzhůru po schodišti. Crail stoupal rychle za mnou s energií svalnatého muže. Bral jsem schody po dvou.

Když jsem zaklepal na dveře bytu 243 nic se neozvalo. Pohlédl jsem na Craila. Na jeho obličeji se mísil výraz napětí a vyčerpání. Dokonce v matném světle dusné páchnoucí chodby jsem viděl mrtvolně bílou bledost jeho kůže a hluboké vrásky, které se mu táhly od nosu ke koutkům úst.

Neměl jsem žádný důvod, abych byl úzkoprsý. Vytáhl jsem z kapsy koženou klíčenku, rozepnul ji a vytřepal své paklíče. Hned první se hodil. Zámek klapl a vešli jsme.

Malý jednopokojový byt, který měl dvě úzká okna, jimiž sem proudilo jen málo čerstvého vzduchu, byl umístěn v zadní části budovy na severní straně. Jediné další větrání bylo možné pomocí nastavitelného světlíku nade dveřmi.

V bytě se svítilo a žárovka byla dost silná, aby pokoj vypadal docela jasně. Byl to obyčejný jednopokojový byt se sklápěcí postelí za šedivými dveřmi se skleněnou klikou. Postarší židle měla už nejlepší dny za sebou a čalounění bylo hodně opotřebované. Sekretář byl pravděpodobně opravován už několikrát a potřeboval další opravu. Vybledlý koberec byl u stolu vyšlapaný až na podlahu a dva hluboké kulaté otisky označovaly místo, kde spočinou nohy postele, když je rozložena. V malém universálním stolku, který v noci stál po straně postele, byla otevřená zásuvka. Stůl z borovicového dřeva obarveného na tmavý mahagon stál uprostřed pokoje. Na něm leželo jen několik časopisů. Na židli se válely dámský klobouk a plášť.

Dveře od něčeho, co dříve sloužilo patrně jako komora, byly otevřeny a odhalovaly malé umyvadlo a plynový vařič se dvěma hořáky, nad kterým visela malá elektrická chladnička a plechová police obsahující nějaké misky a sklenice. Dveře, které nesly obrovské vestavěné zrcadlo, vedly evidentně do koupelny. Na židli s rovným opěradlem ležel napůl zabalený kufřík. Víko bylo zvednuto a odhalovalo dámské prádlo.

Crail si zhluboka vydechl úlevou. „Ještě neodjela.“

Rozhlédl jsem se po pokoji a řekl: „Když správce domu zajde tak daleko, že poskytne silné žárovky, jeden hned ví, že v bytě je tma jako v pytli i ve dne.“ Zhasl jsem.

Pokoj byl najednou temný a deprimující. Odpolední slunce, které procházelo okny, bylo tak silně rozptýleno, že propůjčovalo pokoji atmosféru melancholické šeré neskutečnosti.

Všiml jsem si tenounkého proužku světla vycházejícího zpod dveří koupelny.

Crail vykřikl: „Pro boha svatého. Rozsviťte znovu.“

Zmáčkl jsem vypínač.

„Tak,“ pokračoval Crail, „pravděpodobně pro něco vyběhla. Zrovna si balila. Hádám, že…“

„Co doporučujete, abychom udělali?“ zeptal jsem se.

„Čekali.“

„Fajn. Posaďte se.“

Crail si vybral ošuntělou čalouněnou židli a snažil se nalézt pozici, která by byla pohodlná.

Přešel jsem k malému stolku, který stával u hlavy postele, když byla rozložená a podíval se do otevřeného šuplíku. Ležela tam malá lahvička s odšroubovaným víčkem. Lahvička byla prázdná. Na nálepce stálo: Luminal.

Chvíli jsem přemýšlel, podíval se na hodinky a pak se obrátil ke Crailovi: „V kolik hodin odešla z kanceláře?“

„Asi deset minut po čtvrté,“ odpověděl. „Necítila se dobře a požádala, jestli může odejít dřív. Řekl jsem jí, ať klidně jde.“

„Nevšiml jste si něčeho zvláštního?“

„Jako čeho?“

„Třeba toho, jak se s vámi rozloučila?“

Podíval se na mě zmučenýma očima a pomalu přikývl. Neptal jsem se, co to bylo, a on dobrovolně poskytl tuto informaci.

„Ve způsobu, jak to řekla, byl jistý cit. Něco… konečného. Hádám, že mi četla myšlenky.“

Podíval jsem se na hodinky. Bylo 5:15.

Sedl jsem si na židli naproti Craila a vytáhl krabičku cigaret. „Chcete jednu?“ nabídl jsem.

Zavrtěl hlavou.

Zapálil jsem si. Crail seděl a pozoroval mě, jak kouřím. Stowattová žárovka u stropu mu na čele osvětlovala malé, téměř mikroskopické kapičky potu.

„Jak,“ zeptal se, „jak jste věděl, že odchází?“

Podíval jsem se na něj a odpověděl otázkou: „A jak jste vy věděl, že vaše manželka sleduje Rufuse Stanberryho?“

Uhnul pohledem, ale po chvíli se na mě znovu zadíval. „Řekla mi to.“

Ušklíbl jsem se.

Zrudl. „Nevěříte tomu?“

„Ne.“

Ztuhnul. „Nejsem zvyklý, aby se o mém slovu pochybovalo.“

„Já vím,“ přitakal jsem. „Lhaní vám nejde. Řídila Georgia, nebo jste si od ní auto půjčil?“

Nemohl zakrýt ohromení ve svých očích. Zaklonil jsem se na židli a potáhl z cigarety.

„Jak víte, že tam bylo auto Georgie?“ zeptal se.

„Jeden z účastníků té nehody si zapsal čísla licencí okolo stojících aut.“

„Tak si musel zapsat špatné číslo,“ namítl.

Mlčky jsem se usmál.

„Tak dobrá,“ přiznal se. „Půjčil jsem si její auto. Nevěděla o tom vůbec nic. Já… myslím, o tom, co chci udělat. Já… zatraceně, Lame, choval jsem se jako opovrženíhodný hulvát. Sledoval jsem svoji ženu. Chtěl jsem vědět… No myslel jsem si, že má s někým domluvenu schůzku a zajímalo mě… Víte, ta věc se Stanberry Building…“

„Vím,“ přikývl jsem.

Chvíli nic neříkal.

„A když jste zjistil, že vaše paní má problémy, rozhodl jste se dál nepátrat po tom, co to je, a chystal jste se ji podržet. Ale věděl jste, že Esther Witsonová si ve spojení s tou nehodou poznamenala její jméno i adresu stejně jako registrační číslo auta. Proto jste to chtěl urovnat.“

Stále mlčel.

„Život je podivná náhoda, či spíše celá série náhod. Mnohdy je obtížné udělat něco, aniž bychom nezranili někoho druhého,“ řekl jsem.

Viděl jsem, že se na mě zkoumavě dívá, ale neotočil jsem se k němu a pokračoval v abstraktním vysvětlování. „Mnohokrát si v záležitostech srdce musíte vybrat a neobejde se to bez toho, abyste někoho nezranil. Nezáleží na tom, co uděláte. Někdy zraníte více lidí. Ale když máte možnost vybrat osobu, kterou nechcete zranit, někdy si jako hypnotizovaný vyberete toho člověka, který nechce být zraněn. Chápete, co tím myslím?“

„Nechápu, co to s tím má společného?“ zavrtěl hlavou.

„Někdy se žena, která vás opravdu miluje, stáhne do pozadí, takže si neuvědomujete plný dosah toho, jak ji zraňujete. Na druhé straně je tu spousta žen, které jsou odbornice na to, jak vás vyplašit tím svým ‚Nechci být zraněna‘.“

„O čem to, ksakru, mluvíte?“ zeptal se Crail.

„O vaší ženě,“ odpověděl jsem a odmlčel se.

Dlouhých deset sekund jsme seděli mlčky.

„Můj bože,“ zakuckal se Crail a vyskočil na nohy.

Nic jsem neřekl.

„Měl bych vás praštit,“ ulevil si.

„Raději to nedělejte,“ doporučil jsem mu. „Místo toho se podívejte do koupelny.“

Crail mi věnoval úzkostlivý pohled. Pak se třemi skoky přiblížil ke dveřím do koupelny a otevřel je. Georgia Rusheová ležela úplně oblečená ve vaně. Měla zavřené oči. Obličej byl trochu bledý a brada byla svěšená.

Přešel jsem k telefonu, vytočil číslo policejního ředitelství a požádal: „Spojte mě s Frankem Sellersem z vražd. Rychle!“

Trvalo to pouze pár sekund, než jsem dostal Sellerse k drátu.

„Franku,“ začal jsem, „tady Donald Lam. Pošlete ambulanci na Západní Orleans Avenue 207. Osoba, kterou hledáte, je v bytě 243. Snažila se spáchat sebevraždu tím, že vzala Luminal. Není to víc než tři čtvrtě hodiny, co spolykala celou lahvičku. Výplach žaludku a nějaký stimulant ji přivedou k sobě.“

„Jak se jmenuje?“ zeptal se Sellers.

„Georgia Rusheová.“

„Proč bych se tím měl zabývat?“

„Je tady Ellery Crail,“ vysvětlil jsem. „A má zajímavý příběh, který vám poví, pokud si s ním chvíli popovídáte.“

„Už to chápu.“

„A pošlete pár mužů za Frankem L. Glimsonem z Cosgate & Glimson. Jsou to advokáti. Řekněte Glimsonovi, že Irma Begleyová, která byla žalující stranou v případě proti Philipovi E. Cullingdonovi se přiznala k podvodu a podepsala svědectví, které obviňuje advokátní kancelář Cosgate & Glimson ze spoluviny. Zeptejte se jich, jestli by k tomu nemohli něco dodat. A nepouštějte je k telefonu.“

„Bude ta Georgia Rusheová mluvit?“ zeptal se Sellers.

„Ne. Ten, koho potřebujete, je Ellery Crail.“

Crail se právě vynořil z koupelny. Zeptal se: „Co se děje. Kdo tady o mně mluví?“

„Pokusil jsem se sehnat nějakou horkou kávu,“ řekl jsem mu a otočil se k telefonu. „Raději se pokusíme vytáhnout ji z vany a uvidíme, jestli pomůže studená voda.“

Zavěsil jsem.

Vytáhli jsme ji s Crailem z vany.

„Je omámená,“ škytl Crail. „Musíme něco udělat.“

„Omotejte jí čelo vlhkými studenými ručníky a přiložte jí je taky na hrudník. Snažil jsem se, aby nám sem poslali silnou horkou kávu, ale neudělají to. Zajdu dolů a přinesu trochu černé kávy.“

Crail se zoufale podíval do kuchyňky a navrhl: „Možná bychom tady mohli něco uvařit.“

„Na to nemáme čas. Dole v ulici je restaurace,“ odsekl jsem a vyběhl ze dveří zanechávaje za nimi Craila s Georgií Rusheovou.

KAPITOLA 17

Jel jsem služebním vozem velmi rychle a riskoval pokutu za nedodržení rychlosti. Bylo by možná lepší, kdybych zastavil blok nebo dva od bytu Billy Prueové, ale neměl jsem čas. Zajel jsem před její dům a zaparkoval přímo přede dveřmi. Vyběhl jsem po schodech a několikrát zmáčkl zvonek u jejího bytu. Měl jsem šanci jedna k deseti… jedna ke stu. Pokud je vůbec uvnitř, určitě bude balit. Ale… Zazvonil jsem znovu. Nic se nestalo.

Zámek u vstupních dveří domu byl docela rozviklaný. Jakýkoliv klíč, který by zapadl do drážky, by ho otevřel. Ani jsem nemusel vytahovat paklíče. Odemkl jsem ho klíčem od svého vlastního bytu. Vyšel jsem nahoru k bytu Billy Prueové. Zaklepal jsem dvakrát na dveře. Zevnitř se nic neozývalo. Kolem bylo hrobové ticho. Vytáhl jsem své paklíče a zkusil jeden z nich. Nešlo to.

Dřív než jsem ho stačil vytáhnout, dveře se otevřely. Billy Prueová sarkasticky vyštěkla: „Klidně se chovej jako doma. Pojď přímo… Och! To jsi ty?“

„Proč jsi neodpověděla, když jsem klepal na dveře?“ zeptal jsem se jí.

Rukou se chytila za krk. „Připravil jsi mě o radost ze života.“

„Ale nechováš se tak.“

„Neodvažuji se. Proč jsi neřekl, kdo to je?“

„A jak?“

„Mohl jsi zavolat přes dveře.“

Pečlivě jsem za sebou zavřel a ujistil se, že zámek zapadl. Usmál jsem se.

„No to by bylo nádherné… stát tam venku na chodbě a řvát: ‚Haló, haló! Billy, tady je Donald Lam, soukromý detektiv. Chci s tebou mluvit pracovně. Otevři.‘“

„Ach, ty jsi tady pracovně!“

Prohlédl jsem si pokoj. Dveře do ložnice byly otevřené. Postel byla zarovnaná poskládanými šaty. Na podlaze stály dva větší kufříky, lodní kufr a pár krabic na klobouky.

„Někam odjíždíš?“ zeptal jsem se.

„Přece bys nečekal, že tady zůstanu.“

„Ne, jestli máš kam jít.“

„Mám.“

„Kam?“

„K přítelkyni.“

„Posaďme se na chvíli. Musíme si promluvit.“

„Chci odtud vypadnout, Donalde. Je to hrozně deprimující a bojím se.“

„Čeho se bojíš?“

Náhle odvrátila pohled. „Ničeho.“

„Docela logické,“ ironicky jsem přitakal.

„Sklapni. Člověk nemusí uvažovat logicky, když se bojí.“

„Možná ne.“

Usadil jsem se pohodlně v křesle, zapálil si cigaretu a začal: „Mluvme o něčem, co má smysl.“

„A o čem?“

„O vraždě.“

„Musíme o tom mluvit?“

„Ano.“

„A proč?“

„Jsi si jistá, že jeho hodinky šly o hodinu dopředu, když jsi odešla?“

„Ano.“

„A že jsi je posunula zpátky, až když ses vrátila?“

„Ano.“

„Jsi si jistá, že jsi je neposunula před svým odchodem?“

„Neposunula, ale měla jsem. To mě trápí, protože se předpokládalo, že to udělám.“

„V pořádku. Teď použijme své mozky. Dva lidé manipulovali s hodinkami. Ty jsi byla jedním z nich. A teď se soustřeď. Kolik lidí vědělo o vašem plánu a o tom, že jste mu posunuli hodinky dopředu?“

„Pouze Pittman Rimley a já.“

„A co ten chlapec v umývárně?“

„Och. Na něj jsem zapomněla.“

Vstal jsem z křesla a chvíli přecházel po pokoji. Seděla nehybně na židli a nepřenesla ani slovo.

Přešel jsem k oknu, zastavil se a pozoroval ulici.

„Na co se díváš?“

„Služební auto jsem zaparkoval přímo před domem.“

Vstala a postavila se vedle mě.

„No a co?“

„Včera do něho někdo podstrčil vražednou zbraň. Nevím, kdy se tam ta zbraň dostala, ale začínám si uvědomovat proč se tam objevila. To mi může odpovědět na to kdy.“

Zavrtěla hlavou. „Co myslíš tím proč? Myslíš, že se to někdo pokusil na tebe hodit?“

„Buď se to na mě někdo pokusil hodit,“ uvažoval jsem nahlas, „nebo taky ne.“

„To je elementární,“ ušklíbla se.

„Musíme začít se známými fakty. Je tu jedno vysvětlení, které je tak jednoduché, že jsem ho přehlédl.“

„A co to je?“

„Buď mi někdo podstrčil tu zbraň do auta schválně, protože to chtěl na mě shodit, nebo taky ne. Přirozeně. Jednal jsem na základě předpokladu, že ten, kdo tam tu zbraň schoval, to na mě chtěl hodit. Teď začínám přemýšlet o jednodušším vysvětlení.“

„O jakém?“

„Pusťme se trochu jiným směrem. Ten, kdo odložil zbraň do mého auta buď věděl, že to je moje auto, nebo ne.“

„Můj bože, Donalde. Přece si nemyslíš, že by tu byla sebemenší možnost, že někdo strčil do tvého auta vražednou zbraň pouze nešťastnou náhodou?“

„Ne. To by byla opravdu velká shoda náhod.“

„Nechápu tě. Zdá se mi, že si ve svých úvahách protiřečíš.“

„Vůbec ne. Je tu ještě jedno vysvětlení.“

„Jaké?“

„Zbraň se ocitla v mém autě proto, že bylo náhodou prvním nejpříhodnějším místem, kam ji mohl vrah schovat.“

„Ach,“ vykřikla, jako by jí došel plný význam toho, co jsem řekl.

„Takže,“ pokračoval jsem, „jsem vzpomínal, kde jsem auto nechal. Kde stálo dost brzy po vraždě, takže ho někdo pokládal za nejpříhodnější místo, kam mohl odložit vražednou zbraň.“

„Donalde, na tom něco může být,“ přikývla nadšeně.

„A co Pittman Rimley?“ zeptal jsem se. „Nakolik mu věříš?“

„Dost. Byl ke mně vždy… no, upřímný.“

„Existují dvě osoby, které věděly o té záležitosti s hodinkami… Rimley a ten chlapec v umývárně. A možná existoval ještě někdo.“

„Kdo?“

„Paní Crailová. Stanberry se před ní mohl zmínit o tom, kolik už je hodin. To je logické, ne?“

„Ano, když to podáš takhle.“

„Zajímalo mě, proč bylo topůrko sekyrky odřezáno. Máš pilku na maso?“

„Samozřejmě.“

„Tady v bytě?“

„Myslím, že ano.“

„Tak se na ni podíváme.“

Chvíli si mě přemýšlivě prohlížela a pak odešla do kuchyňky. Následoval jsem jí. Pilku na maso měla pod dřezem. Podala mi ji. Na ostří bylo trochu vazelíny a mezi rukojetí a ostřím se zachytilo několik pilin.

„Tak, tady to máme.“

„Co?“

„Vodítko k vyřešení případu.“

„Nic nevidím.“

Upřeně jsem se na ni zadíval.

„Máš sekáček?“

Překvapením zamrkala.

„Ten, kdo to udělal, nečekal, že najde Stanberryho v bezvědomí,“ vysvětlil jsem. „Když se to stalo a ona našla malý sekáček… no, jak se říká, příležitost dělá zloděje… nebo vraha.“

„Ona?“

„Ano, byla to žena.“

Pozoroval jsem ji.

„Nechtěla vražednou nechat zbraň tady. Měla pouze jednu možnost, jak ji odnést. Kabelku. Musela odřezat kousek topůrka, aby se jí tam vešla.“

„Ach, Donalde.“

Otočil jsem se a vyhlédl na ulici. Na několik sekund se rozlilo hrobové ticho. Pak jsem řekl: „Stále si pohrávám s myšlenkou, že se vražedná zbraň ocitla v mém autě, protože se zdálo nejpříhodnějším místem, kam vrah mohl sekyrku schovat. Když budeme pracovat na této hypotéze, zjistíme, že stojíme proti…“

Zarazil jsem se.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Vidíš to auto?“

Podívala se, kam mířil můj prst.

„To policejní auto,“ upřesnil jsem. „Vidíš červený majáček…?“

Z auta vystoupil seržant Frank Sellers. Galantně ho obešel k pravým dveřím, otevřel je a podal někomu ruku. Berta Coolová se opřela o ruku Franka Sellerse a vystoupila z auta tak elegantně, jako když se v komoře řítí pytel cukru z horní police.

„Rychle!“ vykřikl jsem. „Rychle odsud vypadni a… ne, je příliš pozdě.“

Berta zpozorovala naše služební auto. Viděl jsem, jak poklepala Sellersovi na rameno a upozornila ho na to. Sellers ho obešel a podíval se na registrační číslo. Chvíli spolu vážně a soustředěně hovořili a pak vykročili směrem ke vstupním dveřím domu. O chvíli později se ozval zvonek.

„Co mám dělat?“ zeptala se Billy.

Pozorovala mě očima, které byly jako studny plné děsu.

„Posaď se na tuto židli,“ přikázal jsem jí. „Nehýbej se. Nesmíš se ozvat, ať se děje, co se děje. Slibuješ?“

„Když chceš?“

„V žádném případě nesmíš vydat žádný zvuk, rozumíš?“

„Ano. Všechno, co řekneš, Donalde.“

Zvonek se znovu rozezněl.

Otevřel jsem dveře na chodbu a ujistil se, že zámek funguje.

„Za žádných okolností nesmíš vydat ani hlásek, rozumíš?“

Přikývla.

Vyšel jsem na chodbu a zavřel za sebou dveře. Spustil jsem se na čtyři a přiložil ucho ke škvíře v podlaze. Byl jsem v této pozici, kdy jsem uslyšel jasné kroky dole v hale. Pomalu jsem se pohnul a kroky náhle ustaly. Klekl jsem si na jedno koleno, vytáhl z kapsy klíčenku, otevřel ji, vytřepal soubor paklíčů a začal se dobývat do zámku. Kroky se znovu ozvaly.

Otočil jsem se s provinilým výrazem jako někdo, koho přistihnou při něčem nekalém. Přímo nade mnou stál seržant Sellers.

„No,“ začal, „padne ten klíč do zámku?“

„Co prosím?“ snažil jsem se schovat klíče zpátky do kapsy.

Sellersovy prsty mi sevřely zápěstí.

„Dobrá, dobrá, dobrá,“ pronesl, když mi druhou rukou vykroutil klíčenku s nervózního sevření.

„Takže vaše agentura si pohrává s paklíči, co, Berto?“

Berta zaječela: „Čert tě vem, Donalde! Už jsem ti stokrát říkala, že je máš vyhodit. Tak se jenom dostaneš do trablů.“

Nic jsem na to neřekl,

„A jaký,“ zeptal se Sellers, „máte geniální nápad?“

„Chtěl jsem se dostat dovnitř a trochu se porozhlédnout.“

„Domyslel jsem si to. Jak dlouho už jste tady?“

„Nevím, čtyři, pět minut… možná.“

„Tak dlouho?“

„No, zazvonil jsem tak třikrát, čtyřikrát, abych se ujistil, že mi nikdo neodpoví a pak… Dostal jsem se přes vstupní dveře.“

„A co pak?“

„Potom jsem vyšel nahoru a zaklepal. Chvíli jsem naslouchal. Nechtěl jsem riskovat a pokračovat, dokud jsem si nebyl jistý, že je byt prázdný.“

„Je prázdný?“ zeptal se Sellers.

„Ano. Myslím, že se odstěhovala.“

„A proč jste se tedy snažil dostat dovnitř?“

„Chtěl jsem si prověřit něco o poloze vany.“

„Proč?“

„No, chtěl jsem zjistit, kde by stáli dva lidé, pokud by se snažili do vany strčit tělo. Bylo potřeba dvou osob, aby…“

„Nedělejte ze sebe pitomce,“ přerušil mě Sellers. „Pro mě je ten případ jasný jako facka.“

„Skutečně?“

„Ano. Chci tu holku.“

„Proč?“

„Identifikovali jsme sekyrku. Koupila si ji v železářství tři bloky odtud.“

Snažil jsem se, aby můj hlas zněl lhostejně. „Asi teď bude v Rendezvous. Vy jste tam nejel, když jsem zavolal ambulanci?“

Zašklebil se. „Myslel jsem si, že by to mohla být falešná stopa, Donalde. Chci tu Prueovic holku.“

„Ale na tu adresu v Orleans někdo zajel, ne?“

„Jistě.“

„A nenechali jste Craila uniknout?“

„Ne, drahoušku. A vy mi taky neuklouznete. Jdeme. Trochu se projedeme.“

„Dostanu zpátky své klíče?“

„Vy drzoune!“

„Vezměte si tu prokletou věc a vyhoďte ji,“ vyštěkla Berta. „Už jsem toho pitomečka varovala.“

Sellers opáčil: „Jdeme. Přestaňte mě zdržovat.“

Následoval jsem je dolů na ulici.

„Vezmu si služební auto a…“ navrhl jsem.

„Tak to tedy ne!“ vykřikl Sellers. „Zůstanete se mnou, mladý muži, dokud na zápěstí té holky necvaknou náramky. A nemyslete si, že nevím, co máte za lubem. Chtěl byste uklouznout a varovat ji.“

„Náramky na jejím zápěstí?“ ujelo mi překvapeně.

„Jistě, a co jste si myslel?“

„Nenechte se oklamat,“ opět se ozvala Berta. „Moc dobře to ví. Je to malý chytrý bastard. Chtěl ji varovat. Můj bože, jak ten podléhá ženským. To je jeho problém.“

Sellers mě upozornil: „Poslechněte, Donalde. Ona vraždila. Nezamotejte se do toho.“

Podíval jsem se na něj a zasmál se.

„Sekyrku může zvednout kdokoliv,“ poznamenal jsem.

Sellers skočil na návnadu. „Trošku jsem si ji nechal prověřit. Pod vymyšleným jménem si pronajala byt ve Fullrose Apartments. Měla ho tak měsíc. Vždycky byla velice opatrná a nikdy nešla dovnitř, pokud neměla jistotu, že Rufus Stanberry je pryč. Prohledala jeho byt, ten den, kdy se stala vražda, pouze chvíli poté, co Stanberryho oddělala. Odvedla tam čistou práci. Vybílila sejf.“

„A jak o tom víte?“

„Archie Stanberry mi řekl, že v sejfu chybí nějaké věci.“

„Ale jak víte, že to udělala právě ona?“

Zasmál se a vysvětlil: „Byla dost chytrá, když si prohlížela Stanberryho byt. Nenechala tam žádné otisky. Ale nebyla už tak chytrá, když si pronajala byt pod smyšleným jménem. K čertu. Stejně by jí to nepřineslo nic dobrého. Nemohla tam bydlet téměř měsíc, aniž by nezanechala nějaké otisky.“

„Myslíte tím, že jste v tom bytě našli její otisky?“

„Jistě. V tom, který si pronajala pod vymyšleným jménem. A co víc, správce a jeden z vrátných jednoznačně poznali její fotografii.“

„Á sakra,“ ulevil jsem si.

„Nepřipouštěj si to tak, drahoušku,“ uklidňovala mě zúčastněně Berta. „Nebyla nikdy nic jiného než malá zlatokopka s krásnýma nohama.“

„Ó, jak jste na to šel chytře,“ otočil jsem se k Sellersovi.

„Houby, nic na tom nebylo. Vy jste jel navštívit toho chlapa, Cullingdona. Ona taky. Vaše auta byla zaparkovaná vedle sebe nebo za sebou, na tom nezáleží. Věděla, kde stojí vaše auto. Věděla, čí to je auto. Nechal jste ji odjet. Poté, co jste ji opustil, měla dostatek času, aby tam zajela a strčila vražednou zbraň do vašeho auta. Myslela si, bůh ví, jak chytře to neudělala. Tenkrát se jí to zdálo dobré. Ale jenom jí to pomohlo nasadit oprátku na krk.“

Berta náhle vyhrkla: „Poslouchejte Franku, nechci se mačkat v autě s Donaldem a tou courou, až ji zatknete. Dejme tomu, že si s Donaldem vezmeme služební auto a pojedeme přímo za vámi. Dohlédnu na něho, aby se nedostal k telefonu.“

Sellers si to chvíli promýšlel a pak přikývl: „V pořádku.“

Došel s námi k našemu autu.

Sáhl jsem do kapsy pro klíče. Po těle se mi rozšířil pocit nevolnosti. Klíče od auta a rukavice jsem nechal na stole v bytě Billy Prueové.

„No?“ pobídla mě Berta.

Konečně jsem zažil, jak se cítí lidé, kteří mají trému. Pravděpodobně jsem nemohl nic říct, abych oddálil neštěstí. I kdyby mě něco napadlo, stejně bych to neřekl. Ohromen jsem prostě ztratil řeč. Stál jsem tam a šmátral bezradně v kapsách.

„Kde máš klíče?“ zeptala se Berta.

„Musel jsem je nahoře vytrousit na koberec, když jsem z kapsy vytahoval paklíče.“

Berta se podívala na Franka Sellerse.

Sellers vyjekl: „Cože, ty špinavý podrazáku!“

O sekundu později jsem cítil, jak levou rukou uchopil mé zápěstí, zahlédl jsem lesk oceli a uslyšel tlumené cvaknutí náramků. Ocel se mi zakousla do zápěstí.

„Tak, a máš to, ty chytráku,“ rozčilil se Sellers. „Dal jsem ti šanci a tys jí nevyužil. Do všeho se vrháš po hlavě, a tak se k tobě budu podle toho chovat. Jdeme, chlape, jdeme zpátky nahoru.“

Dotčeně jsem se ohradil: „Co vás, k čertu kouslo? Ty klíče se tam válejí někde na chodbě přede dveřmi a…“

„A taky jsem si všiml,“ přerušil mě Sellers, „že nemáš řidičské rukavice. Co já jsem to za detektiva, když jsem ti na to skočil. Tak pojď, ty lotře. Jdeme nahoru.“

Vyšli jsme k bytu Billy Prueové. Nemohl jsem nic jiného dělat. Sellers si před dveřmi do bytu klekl a chvíli prohlížel koberec. Pak vytáhl moje paklíče a jeden zastrčil do zámku.

Pokusil jsem se o poslední zoufalou námitku. „To chcete jít dovnitř bez povolení k prohlídce?“ zeptal jsem se.

Sellers není chlap, kterého by bylo lehké oblafnout.

„Máte fakt pravdu,“ přitakal trochu klidněji. Už mi netykal. „Chystám se tam i bez povolení.“

Zámek klapl. Billy Prueová seděla na židli tak nehybně, jak jsem ji opustil.

Sellers přelétl zkušeným okem pokoj, došel ke stolku a spokojeně konstatoval: „Tady jsou vaše rukavice, Lame. A klíče od auta taky.“

„Neodpovím na žádnou otázku,“ upozornil jsem ho.

Sellers zvedl klíče od auta a usmál se: „Rukavice a klíče jsou dostatečný důkaz. Sbalte si věci, Billy. Trochu se projedeme. Mohu se podívat na vaši ruku?“

Zvedl jí levou ruku.

Nemohla udělat zhola nic, dokonce i kdybych ji byl předem varoval.

O půl sekundy později sebou trhla a vykřikla, když se jí na zápěstí dotkla studená ocel. Pak se ozvalo klapnutí. Billy a já jsme byli připoutáni k sobě.

„Tak jo, malá Slečno Vražedkyně a Pane Spolupachateli,“ pronesl ponuře Sellers, „něco vám ukážu, hrdličky.“

Bertin zrak těkal ze mě na Sellerse. „Poslouchejte, Franku,“ začala. „Dejme tomu…“

„Nechci nic slyšet,“ odsekl Sellers hrubě.

„Ale Franku…“

„Buďte zticha! Už toho mám dost“ okřikl ji, „tentokrát pojedeme všichni mým autem.“

KAPITOLA 18

Sellers se zastavil jenom na chvíli, aby si ověřil, že klíče, které našel u Billy Prueové, se hodí k zámku služebního auta. Pak nás naložil do policejního vozu, nastartoval a zapnul sirénu. Nebylo to vhodné prostředí na přemýšlení, ale věděl jsem, že musím zapnout mozkové závity na nejvyšší obrátky. Až dorazíme na ředitelství, bude příliš pozdě něco podnikat. Siréna ječela, aby nám uvolnila cestu. Auto neustále zrychlovalo. Proletěli jsme křižovatkou. Zahlédl jsem název ulice, do které jsme vjeli. Byla to ulice Mantica. Kousek vlevo před námi stál docela moderní hotel s apartmány a před ním parkovalo pár taxíků. Jeden z řidičů zvědavě vzhlédl, když kolem něho proletělo auto s ječící sirénou. Zahlédl jsem zlomený nos a uši jako květák. Mířili jsme ke křižovatce s bulvárem Garden Vista. Frank Sellers ujížděl, jako by mu hořelo za zadkem. Motor řval.

„Franku!“ křikl jsem na Sellerse.

Ani neotočil hlavu. Když jsme odbočovali na bulvár Garden Vista, pneumatiky jenom svištěly.

„Franku! Proboha, zastavte!“

Něco v mém hlase upoutalo jeho pozornost a trochu ubral plyn.

„Co jste si vymyslel tentokrát, vy jeden podfukáři?“

„Vraha Rufuse Stanberryho,“ začal jsem.

„Sedí vedle vás,“ odsekl Sellers.

„Ne, Franku, aspoň na chvíli zajeďte k chodníku, zastavte a vyslechněte mě, než pojedete dál.“

Zaváhal.

Berta se připojila: „Prosím, Franku.“

„K čertu s ním,“ vyjel Frank. „Jen hraje o čas, a vy to víte stejně dobře jako já. Tomu bastardovi to myslí dost rychle, a tak si určitě stačil vymyslet nějakou novou povídačku a teď chce…“

„Zatraceně,“ zařvala na Sellerse Berta. „Otoč volantem, zajeď k chodníku a zastav!“

Frank Sellers se na ni překvapeně podíval.

Berta se natáhla, otočila klíčkem v zapalování, vytrhla ho ven a vystrčila ruku z okna.

Motor zhasl. Sellers rychle otočil volantem. Setrvačností jsme dojeli k chodníku.

Sellers zůstal strnule sedět. Obličej měl zsinalý vztekem. Po půl minutě ze sebe vypravil: „Mě to nic nebude stát. Seberu a zavřu vás klidně všechny tři.“

Berta se ke mně otočila a řekla: „Nenech se zastrašit, zlatíčko. Nemá na to dost kuráže. Jestli nám máš co říct, okamžitě spusť. A doufám, že jsi už konečně na něco přišel.“

Předklonil jsem se a levou ruku položil Frankovi Sellersovi na rameno. Pravou rukou jsem byl připoutaný k Billy Prueové.

„Poslouchejte Franku,“ začal jsem, „už v tom mám naprosto jasno. Zajímalo mě, jak se ta zatracená vražedná zbraň dostala do mého auta. Přemýšlel jsem o každém kroku, který jsem ten den udělal. Zkrátka ji do mého auta nemohl dát někdo, kdo věděl, komu to auto patří. Nikdo by se nesnažil hodit tu vraždu na mě, pokud by mě nepodvedla Billy Prueová. A já věřím, že mě nepodvedla. Proto je tu pouze jedno vysvětlení, jak se zbraň dostala do mého auta.“

Sellerse to začalo zajímat.

„A dál, Franku, uvědomte si laskavě, že to dělám pro vás stejně jako pro každého jiného,“ upozornil jsem ho. „Pro lásku boží, nemůžete nás přece zašít a nechat to rozmazávat v novinách. Vždyť byste se pak musel plížit kanály.“

„Nestarejte, kudy budu chodit,“ odsekl Sellers. „Raději mi povězte, co vás napadlo o té vražedné zbrani.“

„Jediný způsob,“ pokračoval jsem ve vysvětlování, „jak se mohla dostat do mého auta, byl, že ji tam dal někdo, kdo nevěděl, komu to auto patří. A…“

„Blbost,“ nesouhlasil Sellers.

„A k tomu mohlo dojít v jediném případě,“ ignoroval jsem jeho námitku. „Mé auto bylo v tu chvíli nejpřístupnějším a nejpříhodnějším místem, kam vrah mohl zbraň schovat. A stalo se to tehdy, když jsem zaparkoval před Rimleyho Rendezvous… když jsem se snažil vmáčknout před velký cadillac a doufal, že neodjede dříve než já. Řidič cadillacu pro to ale neměl pochopení. Když odjížděl, jednoduše zařadil jedničku, vytlačil moje auto na místo vyhrazené pro taxíky a klidně odjel. Jeden řidič taxíku mi pěkně vynadal, když jsem vyšel ven. Byl to taxíkář, který teď seděl v autě před hotelem na ulici Mantica. Je to pravděpodobně jeho stálé stanoviště. Vrátím-li se k tomu, jak vražedná zbraň vypadala, existuje také jediné vysvětlení, proč bylo topůrko sekyrky upilováno. Mělo se vejít do dámské kabelky.“

„No, a co to má společného s naším problémem?“

„Copak to nechápete?“ zeptal jsem se. „Pamatujete si tu nehodu na křižovatce ulice Mantica a bulváru Garden Vista? Dejte si dohromady časy. Chcete-li předvést, jak jste mazaný, je to na vás. Chcete-li si dál hrát na hlupáka, klidně si ho hrajte. Už jsem vám toho řekl dost. Vrať mu klíčky, Berto.“

„Ale já to stále nechápu, drahoušku,“ namítala Berta. „Co má ten zatracený taxikář společného s…?“

„Vrať mu ty klíčky,“ přikázal jsem. „Sellers si teď může vybrat. Buď se ověnčí slávou nebo ze sebe udělá kardinálního pitomce. Záleží to jen na něm.“

Sellers se ohradil: „Nebudu ze sebe dělat žádného pitomce. Určitě ne s tím, co mám na Billy Prueovou.“

„Nemáte na ni vůbec nic, kromě nepřímých důkazů,“ pokračoval jsem. „Billy a já jsme se znali už předtím, než jsem odjel. Věděla, že se vrátím zpátky. Nemohli jsme se scházet v jejím bytě, protože by mi Pittman Rimley patrně obrátil vnitřnosti naruby. Pronajala si proto byt ve Fullrose Apartments, abychom mohli být spolu. Bylo to naše hnízdečko lásky. A tam jsem taky byl včera v noci a proto mě Berta nemohla najít.“

„Ty hajzlíku,“ napůl zašeptala Berta a vrátila Sellersovi klíčky.

Frank Sellers ještě asi půl minuty mlčky přemýšlel. Pak šlápl na plyn, nastartoval a uprostřed bloku auto prudce otočil. Siréna se znovu rozječela a zablikal červený majáček.

Prolétli jsme křižovatkou z bulváru Garden Vista na ulici Mantica. Řidič taxi se zlomeným nosem stále seděl za volantem svého auta.

Sellers prudce zabrzdil vedle taxíku. Po stranách zlomeného nosu se zablýskala malá mazaná očka.

„Co se děje?“ zeptal se řidič.

Sellers spustil: „Včera odpoledne byl pěkný zmatek na křižovatce ulice Mantica a bulváru Garden Vista. Víte o tom něco?“

„Slyšel jsem o tom.“

„A vezl jste potom nějakého zákazníka?“

Zlomený nos se pokrčil a jeho majitel za chvíli hlesl: „Ano, ale co je vám do toho?“

„Vezl jste muže nebo ženu?“

„Ženu.“

„A kam jela?“

Lesklá mazaná očka se na chvíli výsměšně zadívala do Sellersových, ale pak uhnula.

Sellers náhle otevřel dveře auta, obešel ho a zastavil se. Jeho mohutná ramena se tyčila nad okénkem taxíku. Málem vyrval dveře taxíku z pantů.

„Ven!“ přikázal řidiči.

Zlomený nos si ho změřil a zaváhal. Sellers prudce vymrštil ruku, popadl řidiče za vázanku a košili a zacloumal jím.

„Řekl jsem ven!“

Řidič taxíku polekaně vystoupil. Na obličeji se mu objevil uctivý výraz.

„Co chcete vědět?“ zeptal se.

„Něco o vaší zákaznici. Kdo to byl?“

„Mladá žena. Chtěla, abych sledoval nějaké auto, které, jak řekla, sem odbočí z bulváru Garden Vista.“

„Pokračujte,“ pobídl ho Sellers.

„Když auto odbočilo za roh ulice Mantica, sledovali jsme ho. Pak jsem si všiml, že nejsme sami. Bylo na něj přilepené ještě další auto. Upozornil jsem na to svou zákaznici. Prohlásila, že jí to druhé auto nevadí, že mám sledovat první. Jeli jsme za ním asi tak tři bloky. Pak zastavilo před nějakým domem a muž vešel dovnitř. Žena, která řídila druhé auto, které taky sledovalo toho muže, odjela pryč. Moje zákaznice mi řekla, že mám počkat. Čekali jsme asi deset minut.“

„A dál?“

„Pak z domu vyběhlo nějaké děvče, naskočilo do auta a odjelo. Moje pasažérka byla vzrušená. Vyskočila z auta, podala mi pětidolarovku a řekla: ‚Tady máte zálohu.‘ Potom vešla do toho domu a byla tam všeho všudy deset minut. Vrátila se, nastoupila a přikázala mi, že mám jet do Rimleyho Rendezvous. Jel jsem tedy k Rimleyho Rendezvous. Nějaký pitomec tam zaparkoval tak blbě, že zabíral většinu místa vyhrazeného pro taxíky. Řekl jsem jí, ať chvíli počká, že to auto odtlačím. Nečekala. Vystoupila. Musela projít kolem toho zaparkovaného auta. Obešla ho a vešla do Rimleyho Rendezvous. Pak odtamtud vyšel nějaký chlap a nastoupil do toho blbě zaparkovaného auta. Snažil jsem se vytřást z něho nějaké prachy, ale nepovedlo se mi to. No, dostal jsem pět babek za jízdu, která stála šedesát centů, a tak jsem ho nechal, jen ať si jede a uvolní mi konečně místo pro taxíky.“

„Všiml jste si, jestli nebylo něco zvláštního na kabelce té ženy?“ zajímalo Sellerse.

Taxíkář se na něho zadíval. Ve tváři se mu objevil uctivý výraz. „Měla v kabelce něco dost těžkého. Čnělo to z ní. Myslím, že by to mohla být…“

„Tyčka?“ napověděl Sellers, když muž zaváhal.

„Ale ne, to nebyla tyčka.“

„A co takhle kladivo nebo sekáček?“

Záblesk jasnozřivosti se kmitl v řidičově obličeji. „Proboha,“ pronesl s odporem. „Určitě máte pravdu. A já pitomec si myslel, že je to tyčka.“

„A jak ta žena vypadala?“ zeptal se Sellers.

„No nevypadala špatně,“ prohlásil řidič uznale. „Měla hezké nohy, pevné boky a čistou pleť. Jen zuby měla velké. To je všechno. Když se usmála, bylo vidět, že má předkus.“

„To mě podržte,“ vykřikla Berta překvapeně.

KAPITOLA 19

Ellery Crail pochodoval tam a zpět před naší kanceláří, když jsme s Bertou vyjeli nahoru výtahem. Obličej se mu rozzářil úlevou, když nás spatřil. Skoro se k nám rozběhl a popadl mě za ruku.

„Doufal jsem, že tu budete. Zřízenec u výtahu mi řekl, že sem často chodíte i v noci, přestože je kancelář oficiálně otevřena pouze do pěti hodin.“

Berta na něho uhodila: „No, zařídili jsme pro vás to vyrovnání a…“

„Nepůjdeme raději dovnitř, kde bychom si v klidu promluvili?“ navrhl jsem.

Berta otevřela dveře a došli jsme do její kanceláře.

Berta pokračovala v načatém tématu: „Jak jsme vám už telefonicky sdělili, dlužíte nám ještě tři sta dolarů a…“

Crail se na ni zadíval, jako by mluvila španělsky, a pak se obrátil ke mně.

Zavrtěl jsem hlavou a řekl mu: „Nic jsem jí ještě nepověděl.“

„O čem to tu vy dva, sakra, mluvíte?“ vyštěkla Berta.

Crail vytáhl z kapsy šekovou knížku a plnicí pero.

„Tři sta dolarů,“ zopakovala mu Berta.

Crail se na ni podíval a spustil: „Paní Coolová, chci vám poděkovat, vám oběma, za nekrásnější věc, která se mi v životě přihodila. A myslím, že za všechno své štěstí dlužím Donaldu Lamovi.“

Bertě klesla brada.

Crail pokračoval: „Předpokládám, že víte, co se stalo… Lam se tak aspoň tváří. Podezíral jsem svou ženu a Stanberryho. Zajímalo mě, proč po mně najednou chce, abych koupil Stanberry Building za cenu, kterou můj bankéř označil za trojnásobně vyšší než je skutečná hodnota budovy.

Když šla včera odpoledne ven, já… No, rozhodl jsem se, že ji budu sledovat. Rozhodl jsem se pro to náhle. Neměl jsem auto, ale věděl jsem, že když si půjčím Georgiino, nebude to vadit. Tak jsem si ho vypůjčil. Neřeknu vám všechno, co se stalo. Lam to stejně ví. Sledoval jsem svou ženu a viděl nehodu. Zjistil jsem dost, abych si uvědomil, že záměrně sledovala Stanberryho. Vrátil jsem se zpátky do kanceláře. Georgia ani nevěděla, že jsem si její auto půjčil. Pak se v novinách objevilo, že Stanberry byl zavražděn a… No, uhodil jsem na manželku. Přiznala, že ji Stanberry vydíral. Nechtěla mi ale říct proč. Víte… chtěl jsem se zachovat jako silný a chápající manžel. Na nic jsem se neptal. Rozhodl jsem se chránit svou ženu. Věděl jsem, že ji předvolají jako svědka kvůli té automobilové nehodě. Rozhodl jsem se pro mimosoudní vyrovnání, aby se nikdo nedozvěděl, že sledovala Stanberryho. Proto jsem přišel za vámi, abyste ten případ urovnali. Pak mi Lam ukázal, že takhle se nedá žít. Nelze obětovat sebe, abyste ušetřil někoho jiného bolesti a nezranil přitom mnohem více dalšího člověka. No a… promluvil jsem si se ženou a tentokrát jsem nebyl tak hloupý. Myslel jsem na to, že Georgia leží v bezvědomí v nemocnici, a věděl jsem, že si sáhla na život kvůli mně. A spoustu věcí jsem uviděl v novém světle.

Irma pak začala mluvit o majetkovém vyrovnání a byla tak nepříjemně věcná… Uvědomil jsem si, že mě považovala pouze za dobrou investici. Spadl mi kámen ze srdce. Udělal jsem to s úlevou. Nabídl jsem jí takové vyrovnání, že jí oči lezly z důlků. A doporučil jsem jí, aby si rezervovala lístek do Rena. Pak jsem přišel sem, abych se setkal s Donaldem Lamem.“

Crail se zhluboka nadechl a začal vypisovat šek. Sáhl po pijáku, osušil šek, vytrhl ho z šekové knížky a hodil na stůl. Vstal, podíval se na mě a já spatřil v jeho očích slzy. Uchopil mě za ruku a potřásl jí. Pak přešel kolem stolu, objal Bertu, sklonil se k ní a políbil ji na rty.

„Jsem rád, že máte za sebou tuhle životní zkoušku, pane Craile,“ usmál jsem se. „Vaše paní Stanberryho nezavraždila. Byla to jiná žena, kterou Stanberry také telefonicky vydíral. A kdyby si byla nevšimla, že Stanberrymu šly náramkové hodinky o hodinu napřed, a neposunula je zpět, celý případ by byl mnohem jednodušší… Neznamená to však, že si vaše žena s vámi nezahrávala. Zahrávala si. Esther Witsonová byla vydírána a unavilo ji to. Sledovala Stanberryho už od Rimleyho Rendezvous a rozhodla se zúčtovat s ním. Možná dokonce tu vraždu i naplánovala. Viděla, jak Stanberry vchází do toho domu. Věděla, že tam bydlí Billy Prueová. Dala si dvě a dvě dohromady a rozhodla se, že počká.

Pak Billy Prueová odešla. Stanberry tam zůstal. Proto se slečna Witsonová rozhodla trochu to prověřit. Šla nahoru k bytu Billy Prueové. Dveře byly pootevřeny. Vešla dovnitř a uvědomila si skvělou příležitost, jak se od Stanberryho osvobodit jednou provždy. V ruce držel papírek s poznámkou, že Billy odběhla do lékárny. Věděla, že je to lež. Viděla jak Billy odjela a vůbec si nevšimla lékárny na rohu. Rozhodla se tedy, že využije této příležitosti a zbaví se Stanberryho jednou provždy. Hledala vhodnou zbraň, našla sekáček a udeřila ho jednou silně do hlavy. Pak se zalekla a v panice se snažila vražednou zbraň ukrýt. Uřezala kousek topůrka, aby se jí sekáček vešel do kabelky. Nakonec se ho při první příležitosti zbavila – vhodila ho do kufru prvního auta, kolem kterého šla, když vystoupila z taxíku. Policie jí našla v kabelce kousek toho odřezaného topůrka.“

Crail pozorně poslouchal: „Slečna Witsonová, hmm. Obával jsem se, že do toho zatáhne mou manželku. A také jsem se obával, že by někdo… No, už je to všechno za námi. Jedu zpátky do nemocnice. Na shledanou a steré díky vám oběma. Chtěl bych vám vyjádřit svou vděčnost aspoň částečně tím šekem. Neumíte si představit, jak jsem vám hluboce zavázán.“

Berta sledovala, jak odchází, a když se za ním dveře s klapnutím zavřely, nedočkavě chňapla po šeku. Viděl jsem, jak se jí začaly rozšiřovat zorničky.

„Krucinál!“ pronesla přiškrceným hlasem. „To snad není pravda.“

Už jsem byl v polovině přijímací kanceláře, když se poněkud vzpamatovala a já uslyšel, jak mi za zády ječí: „Hele, Donalde Lame, jestli máš namířeno do Rimleyho Rendezvous, nezapomeň, že tenhle případ skončil. Už žádné cigarety na účet firmy.“

Zastavil jsem se s rukou na klice. Nemohl jsem odolat a nezasadit jí poslední ránu. „Když mě nezastihneš dneska večer doma, nedělej si žádné starosti,“ řekl jsem a třískl dveřmi dřív, než se Berta zmohla na odpověď.

ERLE STANLEY GARDNER píšící pod jménem A. A. FAIR

SMRT MĚLA ZPOŽDĚNÍ

Z anglického originálu „Give ‚em the Axe“ přeložila Helena Znojemská.

Originál prvně vydán nakladatelstvím William Morrow & Co., Inc., New York v roce 1944.

Obálka s použitím motivu z prvního vydání: MimoI. Grafická úprava: MimoI.

EBF 2012

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai