Lam a Cool - Netopýři létají za šera

Erle Stanley Gardner

(1951)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Dva starší muže, bratrance, spisovatele a obchodníka, pojí jen velice úsporné a chladné vztahy. Majetnější z nich umírá náhle na následky neidentifikovatelné choroby a v závěti odkazuje bratranci jen nečekaně malou sumu peněz. Současně je na ulici sražena autem sekretářka zemřelého, jejíž tajný ctitel dá do pohybu vyšetřování, které odhalí složitý případ podvodu a vraždy.

NETOPÝŘI LÉTAJÍ ZA ŠERA

ERLE STANLEY GARDNER

(píšící pod pseudonymem A. A. Fair)

1. kapitola

Nápis na dveřích hlásal: Cool & Lam, Důvěrná pátrání. Ale slepý muž si nemohl nápis přečíst. Chlapec obsluhující výtah mu sdělil číslo místnosti a bílá hůl trpělivě počítala dveře od prvních na rohu chodby, až se silueta jeho hubené kostnaté postavy objevila na matném skle vstupní kanceláře.

Elsie Brandová vzhlédla od psacího stroje, spatřila hubeného postaršího muže, těžké černé brýle, bílou hůl, ošatku s vázankami, tužkami a plechový hrneček. Přestala mlátit do klávesnice.

Slepec promluvil dřív, než stačila něco říci: „Paní Coolová?“

„Nemá čas.“

„Já počkám.“

„To vám nebude nic platné.“

Muž na okamžik vypadal zaraženě, pak se mu na vpadlých tvářích objevil bezbarvý úsměv. „Jde o obchod,“ pravil a po několika vteřinách dodal: „Peníze mám.“

Elsie Brandová řekla: „To je něco jiného.“ Sáhla po telefonu, pak si to rozmyslela, odstrčila se od psacího stolu, otočila se i s židlí, dodala: „Počkejte okamžik,“ a prošla kanceláří otevřít dveře označené: B. Coolová – soukromá kancelář.

Padesátnice Berta Coolová, pětasedmdesát kilo chladného realismu, seděla u stolu na rozložité otáčecí židli. Pohlédla na Elsii Brandovou se šedookým skepticismem.

„Copak je?“

„Je tu nějaký slepec.“

„Mladý nebo starý?“

„Starý. Pouliční prodavač. Má kravaty, plechový hrnek a…“

„Vyhoďte ho.“

„Chce mluvit s vámi osobně.“

„A peníze?“

„Prý má.“

„O co jde?“

„To neřekl.“

Berta na Elsii Brandovou zablýskla očima. „Tak ať jde dál. Co tu sakra stojíte? Co můžem ještě chtít, jestli mu jde o obchod a jestli je při penězích?“

Elsie řekla: „Chtěla jsem se ujistit,“ a otevřela dveře. „Pojďte dál,“ obrátila se na nevidomého.

Hůl si proťukala cestu kanceláří a vstoupila do Bertina svatostánku. Jakmile byl muž uvnitř, pátravě se zarazil a pozorně naslouchal s hlavou nakloněnou na stranu.

Jeho bystrý sluch zachytil zvuk jakéhokoli Bertina sebenepatrnějšího pohybu. Obrátil se na ni, jako by viděl, uklonil se a pozdravil: „Dobrý den, paní Coolová.“

„Posaďte se,“ vyzvala ho Berta. „Elsie, přistrčte mu židli. Tak, výborně. To je vše, Elsie. Posaďte se, pane… Jak se jmenujete?“

„Kosling. Rodney Kosling.“

„Výborně. Tak se posaďte. Já jsem Berta Coolová.“

„Ano, já vím. Kde je ten mladý muž, co tu s vámi pracuje, paní Coolová? Myslím, že se jmenuje Donald Lam.“

Bertina tvář nabyla chmurně zlobného výrazu. „Zatracenej chlap!“ prskla.

„Kde je?“

„U námořnictva.“

„A tak.“

„Narukoval,“ sdělila Berta. „Zařídila jsem mu odklad – vzala jsem si kvůli tomu válečnou smlouvu, abych to nějak sfoukla. Šlo to jak po másle, dostala jsem ho do kategorie nepostradatelných pracovníků v klíčovém odvětví – a pak se mi ten blbec dá k námořnictvu.“

„Chybí mi,“ řekl Kosling prostě.

Berta se zamračila: „Vám že chybí? Copak jste ho znal?“

Chabě se usmál. „Myslím, že znám všechny vojáky.“

„Jak to myslíte?“

„Já sedám půl bloku odtud na rohu u banky.“

„Správně. Myslím, že jsem vás tam zahlédla.“

„Znám skoro každého, kdo chodí kolem.“

„A tak,“ řekla Berta. „Každého, kdo se vám ukáže,“ zasmála se.

„Ne, ne,“ opravil ji chvatně. „Tak to není. Já opravdu nevidím. Poznávám lidi podle chůze.“

„Chcete říct, že v celém davu rozpoznáte chůzi různých lidí?“

„Ovšem,“ přisvědčil Kosling prostě. „Lidé chodí tak rozmanitě, jak rozmanitě dělají všechno ostatní. Délka kroků, jejich rychlost, šoupání podpatky a… No, je to spousta věcí. A pak ovšem pořád poslouchám jejich hlasy. Ty člověku hodně povědí. Například vy a pan Lam jste vždycky hovořili, když jste šli kolem. Tedy – vy jste hovořila. Když jste šli ráno do práce, vyptávala jste se ho na případy, na kterých pracoval, a večer jste mu domlouvala, aby si pospíšil a dodal klientům výsledky. On toho moc nenamluvil.“

„To ani nemusel,“ zabručela Berta. „Nejbystřejší kluk, jakého jsem kdy znala, ale blázen. Dát se k námořnictvu – na tom vidíte, že je cvok. Měl zařízený odklad, přišel si na pěkné peníze, zrovna nedávno jsem ho vzala za společníka – a on se mi dá k námořníkům!“

„Cítil, že ho země potřebuje.“

Berta prohlásila pochmurně: „A já zas cítím, že ho potřebuju já.“

„Mně se vždycky líbil,“ řekl slepec. „Byl uvážlivý a přemýšlivý. Myslím, že si u vás hodně polepšil, ne?“

„Když u mne začínal,“ sdělila mu Berta, „byl kost a kůže. Přijala jsem ho, dala jsem mu příležitost slušně si vydělat, pak se propracoval ke společenství – a pak si zmizne a nechá mě v louži!“

Kosling se rozvzpomínal: „Vždycky měl pro mne pár laskavých slov, i když na tom byl dost mizerně. Když potom trochu přicházel k penězům, začal mi házet mince – ale nikdy to neudělal před vámi. A když mi házel mince, nemluvil na mne.“ Nevidomý muž se usmál vzpomínce a pokračoval: „Jako bych nevěděl, kdo to byl! Znal jsem jeho krok stejně dobře jako jeho hlas, ale on si myslel, že mi bude míň trapné, když nebudu vědět, kdo mě obdaroval. Jako by žebrák měl ještě nějakou hrdost! Když už se člověk dá na žebrání, bere peníze od každého, kdo dává.“

Berta Coolová se za stolem napřímila. „Dobře,“ řekla břitce, „když je řeč o penězích – co vlastně chcete?“

„Chtěl bych, abyste mi našla jedno děvče.“

„O koho jde?“

„Já nevím, jak se jmenuje.“

„Jak vypadá? Ach – promiňte.“

„To nic,“ řekl slepec. „Vím o ní tohle: pracuje někde v okruhu tří bloků odtud. Má výnosné zaměstnání. Je jí asi tak pětadvacet, šestadvacet. Je štíhlá, váží asi tak padesát kilo a měří přes sto šedesát centimetrů.“

„Jak to všechno víte?“ zeptala se Berta.

„To mi říkají uši.“

„Uši vám nemohou povědět, kde je zaměstnaná,“ namítla Berta.

„Ale mohou.“

„No teda!“ zvolala Berta. „V čem je ten vtip?“

„To není vtip. Já vždycky vím, kolik je hodin. Jsou tam takové hodiny, co odbíjejí čas.“

„A co s tím mají společného?“

„Chodí kolem mne mezi pátou a třetí minutou před devátou. Když jde kolem tři minuty před devátou, kráčí rychle. Pět minut před devátou chodí pomaleji. Místa, kde pracovní doba začíná v devět hodin, jsou líp placená. Stenografky v okolí začínají většinou v půl deváté. Její věk odhaduji podle hlasu, výšku podle délky kroků a váhu podle ťukání podpatků na chodníku. Divila byste se, co všechno člověku povědí uši, když se na ně naučí spoléhat.“

Berta Coolová o tom okamžik přemýšlela, pak přisvědčila: „Ano, myslím, že ano.“

„Když člověk ztratí zrak,“ vysvětloval Kosling, „má buďto pocit, že je odříznutý od světa, že se už nemůže účastnit života, a ztratí o něj zájem, anebo ho život zajímá pořád, a pak se rozhodne vystačit s tím, co má, a využít toho co nejlíp. Určitě jste si všimla, kolik toho lidé vědí o věcech, které je zajímají.“

Berta Coolová pohrdla příležitostí k filozofické debatě a vrátila se k dolarům a centům. „A proč chcete, abych po té holce pátrala? Proč si ji nenajdete sám?“

„Byla zraněna při autonehodě na křižovatce. Stalo se to minulý pátek, asi ve tři čtvrti na šest večer. Myslím, že se zdržela v práci a pospíchala domů, aby se ještě stačila převléknout. Možná měla schůzku. Myslím, že nebyla ani dva kroky od obrubníku, když jsem slyšel skřípění pneumatik, náraz a její výkřik. Slyšel jsem, jak se sbíhají lidi. Mužský hlas se ptal, jestli je zraněná, a ona se zasmála a řekla, že ne, ale byla hrozně vyděšená a otřesená. Ten muž trval na tom, aby se dala vyšetřit v nemocnici. To odmítla. Nakonec řekla, že by ji mohl svézt. Když nastupovala do auta, říkala, že se přece jen uhodila do hlavy a že by možná přece jen šla k doktorovi. V sobotu se neobjevila a v pondělí také ne. Dnes je úterý, a ona pořád nikde. Byl bych rád, kdybyste ji vypátrala.“

„A proč se o ni zajímáte?“ zeptala se Berta.

Nevidomý muž se dobrácky usmál. „Můžete to brát jako záchvat dobročinnosti,“ řekl. „Já žiju z dobročinnosti a to děvče možná potřebuje pomoc.“

Berta na něj chladně zírala. „Já z dobročinnosti nežiju. Bude vás to stát deset dolarů denně, minimum dvacet pět dolarů. Nebudeme-li mít žádné výsledky, můžete se rozhodnout, jestli chcete pokračovat za deset dolarů denně nebo ne. Těch pětadvacet se platí předem.“

Nevidomý muž si rozepnul košili a opasek.

„Co to má být? Striptýz?“ zajímala se Berta.

„Opasek na peníze,“ objasnil. Berta přihlížela, jak strčil palec a ukazovák do napěchované kapsy opasku. Vytáhl tlustý svazek složených bankovek, vyndal jednu a podal ji Bertě. „Jen mi vraťte drobné,“ řekl. „Stvrzenku nepotřebuji.“

Byla to stodolarovka.

„Nemáte,“ otázala se Berta, „nic menšího?“

„Ne,“ odvětil slepec jednoslabičně.

Berta Coolová otevřela kabelku, vyňala klíč, odemkla zásuvku psacího stolu, vyndala z ní ocelovou pokladnici, klíčkem zavěšeným na šňůrce kolem krku ji odemkla a vyňala z ní sedm desetidolarovek a jednu pětidolarovku.

„Jak a kde si přejete přijímat zprávy?“ zeptala se.

„Chci je ústně,“ řekl, „protože číst nemůžu. Jenom se zastavte u banky a povězte mi, jak to pokračuje. Nakloňte se a mluvte tiše. Dávejte pozor, aby nikdo nenaslouchal. Můžete předstírat, že si prohlížíte kravaty.“

„Dobře,“ souhlasila Berta.

Nevidomý muž vstal, sebral svou hůl a proťukával si cestu ke dveřím. Náhle se zastavil, obrátil se a řekl: „Já jsem už částečně v penzi. Nebude-li hezky, nebudu v práci.“

2. kapitola

Berta shlížela na stenografku Elsii Brandovou a odreagovávala se na ní.

„To je vrchol! Ten chlap si vyhrne košili, rozepne kalhoty a má kolem sebe opasek s penězi tlustý jak pneumatika. Otevře jednu kapsu, vytáhne svazek bankocetlí a jednu odloupne. Ptám se, jestli nemá nic menšího, a on řekne, že ne.“

Elsii Brandové to nepřipadalo nijak zvláštní.

„Chlap,“ pokračovala Berta Coolová, „který sedá na chodníku, nemusí platit nájem ani daně ani zaměstnance a nemusí vyplňovat žádné formuláře kvůli sociálnímu pojištění. A má kolem sebe opasek a v něm učiněný majlant. A já jsem mu musela na tu stovku vrátit, vybrala jsem na to pokladnu pomalu do posledního floka. A potom,“ Bertin chladný hlas stoupal na vrchol emocí, „a potom, představte si, se u dveří ohlédne a řekne, že nepůjde do práce, nebude-li hezky. To já bych si nemohla zůstat v posteli, když je venku slizká mlha nebo chladné deštivé ráno. Já jdu ven, čvachtám se do kanceláře, máchám se v kalužích, nohy mokré až po kotníky…“

„Ano,“ přisvědčila Elsie Brandová, „to já taky. Jenže tady musím být o hodinu dřív než vy, paní Coolová, a kdybych snad já měla rozměnit stodolarovku, tak to tedy…“

„Dobře, dobře,“ Berta Coolová ji rychle přerušila, protože cítila, že se rozhovor dostal na tenký led a že by se Elsie Brandová mohla jen tak mimochodem zmínit o vysokých platech stenografek ve státní službě. „Ono na tom nezáleží. Vykašlete se na to. Jen jsem vám chtěla říct, že jdu na chvíli ven. Jdu hledat tu holku, co byla zraněna při autonehodě.“

„Vy se tomu chcete věnovat sama?“ podivila se Elsie Brandová.

Berta Coolová jen odfrkla. „Proč bych měla za takovou maličkost někomu platit? Holka byla v pátek večer ve tři čtvrti na šest zraněna, když ji na rohu porazilo auto. Řidič ji odvezl do nemocnice. Stačí zajít na dopravní oddělení, sehnat protokol o nehodě, zajet do nemocnice, zeptat se jí, jak se cítí, a pak podat tomu slepci zprávu.“

„A proč tu informaci vůbec chce?“ zeptala se Elsie Brandová.

„Jo,“ přisvědčila Berta Coolová sarkasticky, „proč? Chce prostě vědět, kde to zlatíčko bydlí. Aby jí mohl poslat kytky, protože vnesla půvab a světlo do jeho života. Rád poslouchal, jak její nožičky ťápou po chodníku, a teď se mu po ní stýská, a tak mi zaplatí pětadvacet dolarů, abych mu dušinku našla. Pcha!“

„Vy mu to nevěříte?“ chtěla vědět Elsie Brandová.

„Ne,“ odpověděla Berta stručně. „Já tomu nevěřím. Já nejsem ten typ. To vy možná věříte, že se to všechno děje z dobročinnosti. Berta Coolová věří v pětadvacet doláčů. A do půldruhé hodiny si je vydělá. Takže jestli někdo přijde a bude něco chtít, zjistěte, oč jde, a objednejte ho hned po obědě – pokud z toho budou koukat prachy. Pokud by někdo sháněl na něco příspěvky – a je mi úplně fuk na co – pak jsem mimo město.“

Berta vykročila z kanceláře, zlostně za sebou zabouchla dveře a s uspokojením si všimla, že se psací stroj Elsie Brandové rozbušil, sotva za ní zapadly.

Na dopravním oddělení však Berta Coolová utrpěla první náraz. Vůbec žádná nehoda v tu dobu na oné křižovatce nebyla hlášena.

„To jsou teda záznamy pro kočku,“ postěžovala si Berta úředníkovi ve službě. „Chlap porazí holku, a vy o tom nevíte!“

„Motoristé nehodu často vůbec neohlásí,“ oznámil úředník Bertě. „Za to my nemůžeme. Zákon to ukládá jim. Je-li právě nablízku policista, zapíše si číslo a pak dohlédne, aby motorista podal zprávu.“

„A vy chcete říct, že na takové křižovatce nebyl nablízku dopravní policista?“

„Na té křižovatce,“ vysvětloval muž, „končí dopravní policista službu v 17.40 a jde o dva bloky dál, aby pomáhal zvládat dopravu na hlavní třídě. Nejsou lidi, musíme se snažit, jak jen to jde.“

„Poslouchejte, co vám povídám,“ žádala Berta Coolová. „Já platím daně. Mám tedy právo na informaci a chci ji.“

„Velice rádi bychom vám k ní dopomohli.“

„No a jak se tedy něco dozvím?“

„Mohla byste zavolat do nemocnice a zeptat se, jestli tam v pátek večer tak mezi šestou a sedmou nebyla přijata pacientka na vyšetření. Předpokládám, že ji dokážete popsat!“

„Všeobecně ano.“

„Jméno neznáte?“

„To ne.“

Dopravák zavrtěl hlavou. „No, můžete to zkusit.“

Berta to zkoušela a celá zpocená vhazovala v telefonní budce váhavě minci za mincí do automatu. Když vydala třicet pět centů, docházela jí trpělivost. Vysvětlovala a znovu vysvětlovala, jen aby pokaždé uslyšela: „Počkejte okamžik,“ a byla přepojena na nějaké jiné oddělení, kde musela všechno vysvětlovat znovu.

Nakonec měla o třicet pět centů méně, ale žádnou informaci, která by aspoň trochu zlepšila její mizernou náladu.

3. kapitola

Kolem rohu rušné křižovatky hřmotila doprava. Chodci vracející se z oběda proudili přes ulici v pravidelných potůčcích dojímavého lidství. Zvonění automatických signálů semaforů se ozývalo s jednotvárnou pravidelností ve stanovených intervalech. K dopravnímu hluku se přidávalo příležitostné řinčení tramvaje za doprovodu výstražného zvonku, přeřazování rychlostí, zvuky motorů střídavě pobízených k vyššímu výkonu a zastavovaných.

Den byl teplý, slunný a pach výfukových plynů se držel v betonovém kaňonu ulice jako dusná pára.

Kosling seděl v kousku stínu před budovou banky s nohama pod sebou, se zásobou vázanek vyloženou na ošatce visící mu na popruhu na ramenou. Vlevo na menší ošatce měl tužky. Tu a tam cinkla do jeho plechového hrnečku mince. Méně často se někdo zastavil, aby se podíval na vázanky.

Kosling znal svoje zboží po hmatu a dobře si pamatoval jeho rozložení na ošatce. „Tahle kravata se výborně hodí pro mladého muže, madam,“ prohlašoval, dotýkaje se jasně červeného kousku hedvábí, postříkaného křížem krážem bílými a černými proužky. „Tady mám něco velmi pěkného v tmavě modré a tady je kostka, to by byl skvělý dárek. Tohleto se krásně hodí ke sportovnímu a…“

Zmlkl, když zaslechl na chodníku zvuk rázných kroků Berty Coolové.

„Ano, madam, myslím, že budete s touto spokojena. Ano, madam, padesát centů, jen je prosím vhoďte do šálku. Děkuji vám.“

Protože neviděl, nevzhlédl, když se Berta Coolová naklonila nad ošatku. „Tak co?“ zeptal se.

Berta se sklonila níž. „Nic,“ řekla, „zatím nic.“

Nevidomý muž trpělivě seděl a v očekávání dalších slov neříkal nic.

Berta okamžik váhala, než se rozhodla pro vysvětlení. „Zkontrolovala jsem dopravní záznamy a obvolala nemocnice. Nic tam nemají. Abych mohla pokračovat, musím mít víc informací.“

Muž odvětil klidným jednotvárným tónem člověka, který nemá zapotřebí ohromovat posluchače: „Tohle všechno jsem už udělal před vámi.“

„Tak?“ zvolala Berta. „Proč jste mi to sakra neřekl?“

„Přece si nemyslíte, že bych vysázel pětadvacet dolarů jen proto, aby mi někdo dělal poslíčka?“

„Ale vy jste mi neřekl, co všechno jste už podnikl!“ vykřikla Berta pohoršené.

„A vy jste mi neřekla, že hodláte dělat něco, co by mohl každý. Myslel jsem, že si najímám detektiva.“

Berta se napřímila a oddupala se zrudlou tváří a blýskajícíma očima, s nohama oteklýma z těsné blízkosti rozpáleného chodníku.

Když Berta vkročila do kanceláře, Elsie Brandová vzhlédla: „Pořídila?“

Berta zavrtěla hlavou a pochodovala dál do zadní kanceláře, práskla za sebou dveřmi a posadila se, aby o všem popřemýšlela.

Její úvahy vyústily v inzerát do osobní rubriky deníků.

„Prosíme svědky autonehody, k níž došlo na rohu Crestlake a Broadwaye tento pátek asi ve tři čtvrti na šest večer, aby se přihlásili B. Coolové, Dům Drexel. Nehrozí žádné nepříjemnosti ani předvolání k soudu. Jde o pouhou informaci. Odměna pět dolarů za uvedení poznávací značky automobilu, který srazil mladou ženu.“

Berta se opřela ve své otáčivé židli dozadu, přehlédla koncept, zauvažovala o inzertním poplatku a začala vy škrtávat slova.

V konečné úpravě inzerát zněl:

„Svědkové nehody v pátek Crestlake Broadway se hlaste B. Coolové, Dům Drexel, 3 dolary odměna za poznávací značku.“

Berta inzerát ještě chvilku studovala, pak vyškrtla číslici 3 a nahradila ji dvojkou.

„Dva dolary úplně stačí,“ řekla si. „A kromě toho si nikdo nepamatuje číslo vozu, pokud si ho nezapsal, a pokud si ho někdo zapsal, pak je to drak, který rád svědčí. Dva dolary mu úplně stačí.“

4. kapitola

Ve středu odpoledne otevřela Elsie Brandová dveře soukromé kanceláře Berty Coolové: „Je tam nějaký pán, nechce říct jméno.“

„Co si přeje?“

„Říká, že jste dala do novin inzerát.“

„Jaký?“

„O autonehodě.“

„A co má být?“ ptala se Berta Coolová.

„Přišel si pro dva dolary.“

Bertě Coolové zazářily oči. „Ať jde dál.“

Muž, kterého Elsie Brandová uvedla do soukromé kanceláře Berty Coolové, se zřejmě snažil plout životem s vynaložením co nejmenšího úsilí. Měl jakési preclíkovité držení těla, jako by se jeho krk, ramena, boky i nohy obávaly, že na ně bude naloženo víc váhy, než jim spravedlivě přísluší, a dokonce i cigareta mu nedbale visela v ústech, pohybujíc se nahoru a dolů, když mluvil.

„Brý den,“ řekl. „To vy jste chtěli tu informaci o autonehodě?“

Berta Coolová na něj zazářila. „Přesně tak,“ přisvědčila. „Neposadíte se? Na tuhle židli – tam na tu ne, ta není tak pohodlná. Posaďte se na tu u okna. To je ono, tam je chladněji. Jak se jmenujete?“

Muž se na ni jen zazubil.

Byl to asi pětatřicátník, asi sto osmdesát pět centimetrů vysoký, s podváhou, měl lhostejné pohyby, bledou pleť a drzé oči. „Nepředstavujte si,“ řekl, „že mi někdo vrazí soudní obsílku a řekne – tak vy jste svědek, co s tím uděláte? Než k tomuhle dojde, musíme si moc a moc pohovořit.“

„O čem?“ zeptala se Berta, pečlivě vkládajíc cigaretu do dlouhé vyřezávané slonovinové špičky.

„Začneme tím, co z toho budu mít,“ pravil muž.

Berta se přívětivě usmála. „No, možná bych mohla zařídit, abyste z toho měl hodně, jestli jste tedy viděl to, co doufám, že jste viděl.“

„Abyste neudělala chybu, milá paní – já jsem to viděl všechno. Však víte, jak to chodí, někteří lidé nechtějí být svědky, a člověk jim to nemůže mít za zlé. Pak by dostali obsílku. Půjdou pětkrát k soudu a vždycky se dovědí, že se líčení odročuje. Po šesté se právě projednává jiný případ a budou čekat dva dny, než dojde na ten jejich. Pak se jich bude spousta právníků vyptávat a dělat z nich pitomce. Když případ skončí, podá jim advokát pracku, že jim moc děkuje, a načmárá šek na deset patnáct dolarů svědečného. Svědectví toho chlapíka vynese na patnáct papírů odškodného, ale polovinu toho advokát z klienta vytáhne. Svědek je jen taková kavka. Ne, moje matka takhle pitomé děti neporodila.“

„To vidím,“ zazářila na něj Berta znovu. „Vy jste přesně ten typ, s jakým ráda jednám.“

„No to je ohromný. Tak do toho, jen jednejte.“ Berta Coolová začala: „Mám zvláštní zájem na zjištění čehokoli kolem totožnosti…“

„Počkejte moment,“ přerušil ji muž. „Nezačínejte od prostředka. Vraťme se na začátek.“

„Vždyť já začínám od začátku.“

„Ale nezačínáte. Jen klid, paní. První věc je, že Willíček chce vědět, co z toho bude mít.“

„Snažím se to Willíčkovi vysvětlit,“ řekla Berta se stydlivým úsměvem.

„Tak otevřete šekovou knížku a budem u toho.“

Berta pravila: „Vy jste si ten inzerát asi správně nepřečetl.“

„A vy jste ho možná správně nezadala.“

Berta prohlásila v záchvatu náhlé inspirace: „Podívejte se, já nezastupuju žádného z účastníků té nehody.“

Návštěvník vypadal jako spadlý z Měsíce. „Ne?“

„Ne.“

„Tak oč vám jde?“

„Chci jen zjistit, kdo je ta dívka, co byla zraněna.“

Zašklebil se na ni a jeho škleb byl poťouchlý, plný cynického porozumění.

„Ale ne,“ řekla Berta, „to je jinak. Vůbec mi nezáleží na tom, co bude, až jí najdou. Nehodlám ji dohazovat žádnému advokátovi. Nezáleží mi na tom, jestli bude někoho žalovat o odškodné nebo nebude, jestli se uzdraví nebo ne. Chci jen vědět, kde bych ji našla.“

„Proč?“

„Kvůli něčemu jinému,“ odvětila Berta Coolová.

„Tak?“

„Tak je to.“

„To tedy asi nejste osoba, s kterou chci mluvit.“

„Máte číslo vozu, který ji srazil?“ zeptala se Berta Coolová.

„Povídám, že mám všechno. Poslyšte, dámo, když už mi kápne nějaké to štěstíčko, jsem vždycky v pohotovosti s tužtičkou a notesem. Vidíte? Mám to tu všechno – jak se to stalo, číslo auta –prostě všechno.“ Vytáhl z kapsy notes, otevřel jej a ukázal Bertě počmáranou stránku. „Není to první nehoda, kterou jsem kdy viděl,“ řekl a lítostivě dodal: „To teda není! Při té první jsem honem honem vykládal, jak to bylo. Pojišťovna vyplatila právníkovi deset tisíc. Já jsem k soudu nešel. Advokát mi poděkoval, potřásl mi rukou, řek mi, že jsem prima občan. Jasný? Dostal deset papírů, teda s klientem dohromady. Já jsem byl prima občan. Potřás mi rukou. Jenže pro mne to potřásání rukama zas tak moc neznamená. Pak už jsem byl chytřejší. Nosím u sebe notýsek, ale svědčit nebudu nikomu, dokud si pěkně nepopovídáme. Ale nebojte se, že snad nemám informace. Jakmile někde něco vidím, všechno si píšu. Ten notýsek se hodí. Jasný?“

„Jasný,“ přisvědčila Berta Coolová, „ale jste tady na nesprávném místě. A mluvíte s nesprávnou osobou.“

„Jak to?“

Berta Coolová řekla: „Někdo si přeje, abych mu tu ženu našla. Ani neví, jak se jmenuje. Začínalo mu na ní záležet a nějaké auto mu ji vyrazilo ze života.“

Muž vyňal cigaretu z úst a oklepal popel na Bertin koberec, pohodil hlavou a zasmál se.

Vlna pohoršení začala zabarvovat Bertinu býčí šíji do ruda. „To jsem ráda, že vám to připadá tak legrační,“ pronesla úsečně.

„Legrační? To je fór! Hahaha! Tak on prostě chce mladé dámě poslat valentýnku a neví kam. Číslo auta, co ji srazilo!“

„Nechápete to?“ zeptala se Berta. „Ten člověk, co ji porazil, ji chtěl zavézt do nemocnice. Můj klient chce vědět, do které nemocnice ji vezl.“

Muž v rozložitém, pohodlném, bohatě vycpaném křesle u okna, kde byl chládek, se svíjel smíchy. Ohýbal se, plácal se do stehen, celý zrudl. „Hahaha! Madam, já to nepřežiju! Vy jste číslo! Teda vy jste opravdu číslo!“

Vytáhl z kapsy kapesník, setřel si pot z čela, utřel si oči. „Lidi lidi, tohle už je moc! Co je moc, to je příliš! Řekněte mi, madam, znáte jich hodně, co se takhle zabouchnou? Mne to jen zajímá, protože když se lidi takhle snadno zabouchnou, dá se z toho vždycky něco vyrazit.“

Berta Coolová se odstrčila s židlí od stolu. „Dobře,“ řekla zlostně. „Tak teď mě poslouchejte, vy nicko mazaná! Snad máte v hlavě mozek. Jste maminčinej chytrej chlapeček. Byl jste z celé rodiny nejchytřejší. Jste prostě hlavička. Všichni ostatní jsou pitomci. Co vás to popadlo? Koukněte se na sebe! Kvádro za pětadvacet dolarů z konfekce, kravata za doláč, košile s prodřeným límečkem a sešmajdaný boty. To je elegance! Chytrej chlapec! Vy umíte akorát tak sám sobě zaclánět a kopat do vlastního stínu, že za váma furt leze. Tak, pane Náramněchytrej, teď vám něco povím.“

Berta mezitím povstala a naklonila se přes stůl.

„Když už jste tak náramně chytrej – můj klient je slepý, nevidomý žebrák, který sedá na rohu a prodává tužky a kravaty. Přišel do let, kdy se člověk stává sentimentálním. A ta holka se u něj vždycky zastavila, pohovořila s ním, poklepala mu na rameno a povzbudila ho. Teď má o ni starost, protože nešla do práce ani v pondělí, ani v úterý. Požádal mě, abych se ji snažila vypátrat, a protože je to takový roztomilý starý dobrák, Berta si dá říct a přijme ten kšeft za čtvrtinu taxy, jakou by počítala normálnímu klientovi.

Chtěla jsem to zkusit a dát vám šanci. Kdybyste mi poskytl informaci, jakou jsem chtěla, narafičila bych všechno tak, že kdyby se věci ujal advokát, mohl byste něco shrábnout. Ale když jste tak náramně chytrej, tak si jděte po svých a najděte si advokáta sám.“

Muž v křesle se přestal smát. Už se ani neusmíval. Hleděl na Bertu Coolovou se zaraženým až ohromeným výrazem, který obsahoval trochu zlosti, trochu úžasu.

„No tak,“ pokračovala Berta, „vypadněte, sakra, než vás vyhodím.“

Vykročila kolem stolu.

„Ale počkejte moment, madam, já…“

„Ven!“ zařvala Berta.

Muž vyskočil z křesla jako píchnutý špendlíkem. „Počkejte ještě okamžik, madam. Možná bychom se spolu opravdu mohli dohodnout na kšeftu.“

„Ani nápad,“ prohlásila Berta Coolová. „Nebudu si špinit ruce s takovým laciným krejcarovým naháněčem na halířovej poker. Když jste tak zatraceně chytrej, najděte si právníka, který bude o ty vaše informace stát.“

„No, možná…“

Ale Berta Coolová se už na něj řítila jako lavina. Její pádná pravička sevřela do hrsti plandavou látku saka na jeho zádech a shrnula ji do uzlu. Napřáhla paži přímo před sebe a její statné nohy vykročily.

Elsie Brandová překvapeně zírala, když tak vtrhli do přední kanceláře.

Dveře na chodbu práskly, až matné sklo zařinčelo. Berta Coolová zírala vteřinu či dvě na dveře, pak se obrátila k Elsiinu stolu. „Tak, Elsie, za ním! My mu dáme co proto!“

„Nechápu,“ ozvala se Elsie.

Berta popadla opěradlo stenografické židle, a než Elsie stačila vstát, už se vezla i se židlí po kanceláři.

„Sledujte ho! Zjistěte, kdo to je a kam jde. Jestli má auto, zjistěte číslo. Tak do toho! Honem!“

Elsie Brandová vykročila ke dveřím.

„Počkejte, až bude ve výtahu,“ varovala ji Berta. „Nenastupujte s ním do výtahu. Dohoňte ho na ulici.“

Elsie Brandová vyběhla ze dveří.

Berta Coolová přistrčila židli zpět k Elsiinu stenografickému stolu, odpochodovala do své kanceláře, sebrala napůl vykouřenou cigaretu se špičkou, vložila si ji do úst a klesla do velkého otáčivého křesla.

Byla ze svého výkonu tak trochu usupaná.

„Ten prevít,“ bručela si pro sebe. „K námořnictvu! Panebože, jak ten mi tu chybí! Ten by si s tím poradil jako nic.“

5. kapitola

Elsie Brandová byla zpátky za půl hodiny. „Chytla jste ho?“ tázala se Berta Coolová.

Elsie Brandová zavrtěla hlavou. Na Bertině čele se objevil mráček pohoršení. „Proč?“

„Protože,“ pravila Elsie Brandová, „nejsem Donald Lam. Nejsem detektiv, jsem stenografka. A navíc myslím, že o mně celou dobu dobře věděl.“

„A co dělal?“

„Došel na roh, zastavil se před tím naším slepým klientem, naházel mu do hrníčku stříbrné dolárky – celkem pět. Vždycky, když dopadl dolar do hrníčku, sklonil hlavu a řekl: ‚Díky, bratře.‘ Řekl to pětkrát, úplně vážně a důstojně.“

„A dál?“ ptala se Berta Coolová.

„Pak přešel ulici a přidal do kroku. Natahovala jsem nohy, abych mu stačila. Mazal pořád dál, až se zrovna měnil světelný signál. Pak přelítl přes ulici. Snažila jsem se běžet za ním, ale zadržel mě policajt a vynadal mi. Zrovna přijela tramvaj – a chlap byl pryč.“

Berta Coolová řekla: „Měla jste sledovat tu tramvaj a…“

„Moment,“ zarazila ji Elsie Brandová. „Kousek dál v půli bloku stál taxík. Zuřivě jsem mávala, tak přijel. Nastoupila jsem a taxík tu tramvaj třikrát předjel. Při každém předjíždění jsem si prohlížela cestující. Když jsem toho chlapa v tramvaji neviděla, řekla jsem taxikáři, aby mě zavezl o dva bloky dál před tu tramvaj a tam aby zastavil. Zaplatila jsem mu, a když tramvaj přijela, nastoupila jsem. Ale ten chlap v ní nebyl.“

Berta hluboce vzdychla: „To mě teda usmažte místo řízku.“

6. kapitola

Bylo přesně devět minut před pátou, když Elsie Brandová otevřela dveře soukromé kanceláře Berty Coolové. Zjevně se snažila zakrýt svoje rozrušení, dokud za ní nezapadnou dveře. Pak řekla bez dechu: „Je tu zas!“

„Kdo?“

„Ten svědek, co viděl tu autonehodu.“

Berta Coolová pár vteřin pečlivě uvažovala, než pravila: „Leze ke křížku. Je to zatracený mizerný vyděrač. Neměla bych mu udělat ani tu radost, abych se s ním bavila.“

Elsie Brandová mlčky čekala.

„No dobře,“ rozhodla se Berta Coolová, „ať jde dál.“

Hubeňour vstoupil do kanceláře, usměvavý a přívětivý. „Moc se vám to nepovedlo,“ řekl, „to špehování. Ještě se zlobíte, paní Coolová?“

Berta na to nic.

„Přemýšlel jsem o tom,“ pokračoval muž. „Možná jste přece jen měla pravdu. Pomůžu vám ke kšeftu. Ta holka neví, kdo do ní najel. Myslím, že jsem jediný, kdo to ví. No, a když si tu informaci nechám v notesu, nebude mně k ničemu, a tak vám radši povím její jméno i adresu. Nebude vás to stát ani cent. Zajděte si za ní, pohovořte s ní. Má pořádný důvod k žalobě. A chci dvacet pět procent.“

„Dvacet pět procent? Z čeho?“ zeptala se Berta Coolová.

„Z toho, co dostane od toho řidiče. Určitě je pojištěný. Vyrovná se s ní.“

„S tím já nechci nic mít,“ namítla Berta Coolová. „To jsem vám už řekla.“

„Já vím. To jste mi řekla. O tom se nedá diskutovat. Předem varován, předem ozbrojen. Ale já vám zase říkám, že jestli bude chtít zjistit, kdo ji srazil, bude ji to stát hezký kousek toho vyrovnání. Seženu advokáta, aby sepsal jaksepatří dohodu. Tak co, je to kšeft?“

Berta Coolová sevřela rty a zavrtěla umíněně hlavou.

Návštěvník se zasmál: „Nevoďte mě za nos. To se ví, že je to kšeft. Teď vás takové soudní řízení možná nezajímá, ale bude vás zajímat, až si to rozmyslíte. No, vždycky mě můžete sehnat přes inzerát v osobní rubrice.“

„Jak se jmenujete?“

„Příležitost. John Q. Příležitost.“

Berta Coolová řekla: „Já vám povídám…“

„Ano, ano, já vím,“ přerušil ji uhlazeně. „Ta holka, co ji sháníte, je Josephine Dellová. Bydlí v domě Bluebonnet na Jižní Figueroa. A v nemocnici vůbec nebyla.“

„Proč ne?“ zeptala se Berta Coolová. „Ten člověk ji tam chtěl odvézt.“

„To chtěl,“ připustil návštěvník. „Měl to v úmyslu. Chtěl, aby se na ni podíval doktor, jestli není zraněna, ale ona z nějakého důvodu nechtěla. Stalo se to v pátek večer. V sobotu ráno se probudila celá strnulá a bolavá. Zatelefonovala do práce a řekli jí, aby zůstala doma. V neděli nevstala z postele. Mohla by dostat pár stovek odškodného, ale když ona neví, kdo to do ní vrazil!“

Muž vstal, zapálil si cigaretu a hluboce vtáhl kouř. Jeho oči s poklesávajícími víčky Bertu Coolovou hloubavě zkoumaly. „Tak,“ řekl, „teď vidíte, jak jsem užitečný.“

Berta Coolová pohlédla na dveře, nadechla se, aby něco řekla, ale pak se ovládla.

Návštěvník se usmál. „Zřejmě jste chtěla tu rachejtli poslat, aby mě zase špehovala, ale včas jste si to rozmyslela. Vždyť vy se, paní Coolová, beze mne neobejdete. No, já budu nablízku. Informace byla zdarma. Můžete ji považovat za vzorek mého zboží. Až budete chtít informaci, z jaké opravdu koukají peníze, dejte mi vědět. Na shledanou!“ A bezstarostně vykráčel z kanceláře.

Deset vteřin poté, co za ním zapadly dveře, byla Berta vypravena k odchodu.

Elsie Brandová právě zavírala psací stůl, když Berta vyšla ze své kanceláře do její. Elsie na svou zaměstnavatelku zvědavě pohlédla, zřejmě se už už chtěla pozeptat, zda Berta získala žádanou informaci, ale pak si to rozmyslela. Berta Coolová neposkytovala informace dobrovolně.

Dům Bluebonnet byl typický jihokalifornský činžák s byty většinou pro jednu osobu, s činží ve výši 27,50 až 40 dolarů měsíčně. Boční stěny měl cihlové. Průčelí bylo bíle omítnuté s ozdobnými stříškami čnícími asi půl metru nade dveřmi a okny. Stříšky byly pokryty obvyklými červenými taškami. Budova byla patnáct metrů široká a měla tři podlaží. Neměla vestibul a dopisní schránky u předních dveří byly po straně lemovány štítky se jmény a tlačítky zvonků.

Berta Coolová přelétla pohledem seznam jmen a uprostřed sloupce zahlédla jméno Josephine Dellová. Její statný masitý ukazovák stiskl tlačítko. Sňala z háčku sluchátko a naslouchala.

Mladý ženský hlas se tázal: „Kdo je, prosím?“

„Jedna paní, která vás chce navštívit kvůli vaší nehodě.“

Hlas přisvědčil: „Dobře,“ a za pár vteřin vyzval Bertu elektrický bzučák ke vstupu.

Byt byl nahoře a Berta Coolová zvolna stoupala po schodech s obezřetností člověka, který je rozhodnut šetřit dechem a energií. Kráčela mírně předkloněna a zdvihala nohy zvláštními škubavými pohyby. Došla ke dveřím bytu neudýchána a autoritativně na ně zabušila kotníky prstů.

Mladé ženě, která otevřela, bylo asi dvacet pět let. Měla rezavé vlasy, ohrnutý nosík, smějící se oči a ústa zřejmě vždy pohotová k úsměvu.

„Dobrý den.“

„Dobrý,“ řekla Berta Coolová. „Vy jste Josephine Dellová?“

„Ano.“

„Smím dál?“

„Jen pojďte.“

Josephine Dellová měla na sobě župan, pyžamo a pantofle. Interiér skromného bytu prozrazoval, že je už nějakou dobu odkázána na svoje čtyři stěny. Všude byly poházeny noviny a časopisy. Popelník byl plný po okraj a byt zakouřený.

„Posaďte se,“ vyzvala ji mladá žena. „Zítra z toho už vyváznu.“

„Ležela jste?“ zeptala se Berta Coolová.

„Pod dohledem,“ zasmála se Josephine Dellová. „Smůla nikdy nechodí sama.“

Berta Coolová se pohodlně usadila do křesla. „Přihodilo se vám kromě té autonehody ještě něco jiného?“ zajímala se.

„Ovšem. To nevíte?“

„Ne.“

„Jsem bez práce.“

„Chcete říct, že vás vyhodili, protože jste nemohla pracovat?“

„Panebože, to ne! Ty moje trable začaly, když umřel pan Milbers. Myslela jsem, že to víte. Ale co kdybyste mi tak pověděla, kdo jste a co chcete, než začnem hovořit?“

Berta řekla: „Já nejsem z pojišťovny. Nemůžu vám nabídnout ani cent.“

Josephinina tvář prozrazovala zklamání. „Doufala jsem, že zastupujete nějakou pojišťovnu.“

„To jsem si myslela, že doufáte.“

„Víte, když do mne ten vůz vrazil, myslela jsem, že se mi nic nestalo. No, byl to pořádný náraz. To teda byl, ale bože můj, já jsem tak naučená moc se sebou nenadělat, a tak, jakmile jsem popadla dech, řekla jsem si – nefňukej. Zlomeného nemáš nic. Jenom tě porazil, no.“

Berta se sympatiemi přikývla.

„A ten mládenec byl tak milý. V momentě byl z auta venku. Objal mě, a než jsem se vzpamatovala, strčil mě do auta. Trval na tom, že musím do nemocnice aspoň na prohlídku. Tomu jsem se jen smála a pak mě napadlo, že to dělá možná kvůli sobě, aby se kryl, a tak jsem mu řekla, že tedy pojedu. No a když jsme se rozjeli, začali jsme si povídat a myslím, že jsem ho přesvědčila, že vůbec nejsem zraněná a že nebudu žádat ani šesták. Tak souhlasil s tím, že mě zaveze domů.“

Bertino přikyvování bylo sympatizujícím gestem, které pomáhá udržet v chodu důvěrné sdělování.

„Myslela jsem, že mi nic není, ale pak se začaly objevovat divné příznaky. Zavolala jsem doktora, a jak se ukázalo, není nic neobvyklého, že člověku po takovém nárazu den nebo dva nic není a pak to začne být docela vážné. Podle doktora mám vlastně štěstí, že jsem vůbec naživu.“

Berta Coolová zase přikývla.

„Ale,“ Josephine Dellová se trochu zasmála, „já jsem si ani nezapsala číslo toho vozu. Ani nevím, jak se jmenuje řidič, a nemám vůbec potuchy, kdo to je. Ne že bych ho chtěla uhánět, ale jestli je pojištěný, pak by se mi pár dolarů právě teď hodilo.“

„Ano,“ přisvědčila Berta, „to dovedu pochopit. No, jestli chcete zjistit, kdo to je, byla by tu možnost, že…“

„Ano?“ zeptala se Josephine Dellová a Berta ucukla. „Ale nic,“ řekla.

„A co kdybyste mi tak pověděla, co vy s tím máte společného?“

Berta Coolová jí podala vizitku. „Jsem šéfka detektivní agentury,“ oznámila.

„Detektivka?“ zvolala Josephine Dellová užasle.

„Ano.“

Josephine Dellová se zasmála. „Vždycky jsem si myslela, že detektivové jsou pochmurní lidé. A vy vypadáte tak lidsky!“

„Taková taky jsem.“

„A proč se, proboha, o mne zajímáte?“

„Protože si mě někdo najal, abych vás vypátrala.“

„Kdo?“

Berta se usmála: „To byste neuhodla ani za sto let. Je to muž, který se o vás zajímá. Ví, že jste byla zraněna, a chtěl, abych zjistila, jak na tom jste.“

„A proč proboha nezavolal?“

„Nevěděl, kde vás najde.“

„Chcete říct, že nevěděl, kde jsem zaměstnaná?“

„Přesně tak.“

„A kdo to je?“

„Starší člověk,“ odpověděla Berta Coolová. „Člověk, který zřejmě…“

„Že je to ten slepec?“

Bertu zřejmě trochu zarmoutilo, že Josephine Dellová tak snadno uhodla totožnost jejího klienta. „Jak to víte?“

„Nevěděla bych, ale vy jste si byla tak jista, že neuhodnu, kdo to je, až mi došlo, že to musí být něco neobvyklého. Víte, já na něj hodně myslím. Zrovna dnes jsem tak přemýšlela, jak bych mu mohla dát vědět, že jsem v pořádku.“ Zasmála se a pokračovala:

„Člověk přece nemůže napsat dopis a adresovat ho prostě tomu slepému, co prodává před bankou kravaty, že?“

„To opravdu těžko,“ přisvědčila Berta Coolová.

„Povíte mu, jak si ohromně, ale opravdu ohromně cením jeho zájmu?“

Berta Coolová přikývla.

„Řekněte mu, že to pro mne hodně znamená. Ale asi ho zítra ráno nebo pozítří sama uvidím, jestli nebudou nějaké další komplikace. Myslím, že je úplně zlatý.“

„Zřejmě vás má moc rád,“ řekla Berta Coolová. „Je to dost neobvyklý typ – velmi všímavý.“

„Tak mu řekněte, že jsem v pořádku a že ho pozdravuju. Uděláte to?“

„Jistě.“ Berta vstala z křesla a na okamžik zaváhala. „Snad bych mohla něco podniknout – no, pro vaše odškodnění, ale… zjistit, kdo do vás najel, to by něco stálo. Radši bych to nedělala, pokud se nedomníváte, že je to naprosto nutné.“

„Chcete říct, že byste mohla zjistit, kdo mě to porazil?“

„Myslím, že bych mohla. Ale něco by to stálo.“

„Kolik?“

„To nevím. Nejspíš nějaké procento z toho, co byste dostala. No, řekla bych rovnou, že by to stálo polovinu. A nechtěla bych, abyste se do toho pouštěla, pokud to není nezbytné.“

„A mohla byste celou tu věc za mne vyřídit?“

„Kdyby šlo o dohodu o vyrovnání, pak ano. Kdyby to ale přišlo k soudu, to by bylo něco jiného.“

„Ach, já vím, že to k soudu nepůjde. Ten mladý muž byl tak milý a ohleduplný! Jsem si jista, že je pojištěný, a kdyby tušil, že ležím… Ale vždyť mi nic vážného není. Jen jsem těch pár dní musela zůstat doma z práce, a o zaměstnání jsem stejně už přišla.“

„Vy jste pracovala u toho člověka, co umřel?“

„Ano, byl to pan Harlow Milbers.“

„Ta vaše kancelář je zřejmě blízko místa, kde vysedává ten slepý.“

„Asi dva bloky od banky v té legrační staré ateliérové budově za rohem. Pan Milbers tam měl malý ateliér.“

„Co tam dělal?“

„Výzkum v souvislosti se svým soukromým koníčkem. Měl teorii, že všechna válečná tažení probíhají po určité linii, že obrana proti agresi nemá smysl, pokud agrese nepřesáhne určitý bod, že žádná země nemůže ničeho natrvalo dosáhnout agresí, protože začne-li jednou agrese, nikdy se nezastaví. Ať je na jejím počátku sebevětší síla nebo sebesilnější popud, jednou dospěje k bodu zranitelnosti. Čím mocnější je kdo na začátku, tím dál ho jeho výboje zavedou a tím rozsáhlejší jsou fronty – ale vždyť vás tohle všechno vůbec nezajímá.“

„Ale je to zajímavá teorie,“ podotkla Berta Coolová.

„Chystal se o tom psát knihu a nadiktoval mi spoustu poznámek. Bylo to hezké zaměstnání.“

Berta Coolová řekla: „No, jestli se rozhodnete něco s tou autonehodou podniknout, dejte mi vědět. Předpokládám, že byste mohla dostat tak pět set až tisíc. Ten šok, víte, a…“

„Ach, za ten šok bych nežádala vůbec nic, to jenom za ten ušlý plat a za doktorův účet.“

„No ovšem,“ začala Berta Coolová vysvětlovat, „když začnete něco vymáhat od pojišťovny, bude to obnášet také určité výdaje, a lidé se většinou snaží dostat, co jen mohou, aby jim po zaplacení těch výdajů ještě dost zbylo. Ale rozmyslete si to, děvče. Mou vizitku máte, můžete mě kdykoli vyhledat.“

„Jste moc hodná, paní Coolová,“ řekla Josephine. „Sobota a neděle se nepočítají, tak jsem ztratila vlastně jen tři dny, zatím. Beru třicet týdně, takže by ty tři dny dělaly osmnáct dolarů a doktor si napočítal sedm. Ráda bych tedy od pojišťovny dostala dvacet pět dolarů.“

Berta Coolová se zastavila s rukou na klice a právě řekla: „Nebuďte hloupá…“, když se zvenku ozvalo klepání, jaksi plaché klepání, jako by se k němu někdo musel odhodlávat.

Josephine Dellová ji požádala: „Otevřete, prosím vás.“

Berta Coolová otevřela.

Nevelký, asi sedma– nebo osmapadesátiletý trochu shrbený muž mírných způsobů, s nazrzlým knírem a modrýma očima se na ni usmál. „Vy jste slečna Dellová, že? Já jsem Christopher Milbers. Dostal jsem se do domu, protože jsem omylem zazvonil na zvonek jiného bytu. Omlouvám se. Když jsem zjistil svůj omyl, měl jsem se vrátit. Chtěl jsem s vámi mluvit o svém bratranci. Bylo to tak náhlé…“

„Já ne,“ pravila Berta Coolová, ustupujíc stranou, aby muž viděl do pokoje. „Tohle je slečna Dellová. Já jsem se u ní zastavila.“

„A tak,“ řekl muž omluvně.

„Pojďte dál,“ volala Josephine Dellová. „Když dovolíte, zůstanu sedět, pane Milbersi. Měla jsem nehodu. Nic vážného, ale doktor mi říkal, abych nevstávala víc, než je nezbytně nutné. Mám pocit, že vás znám. Váš pan bratranec mi pro vás nadiktoval hezkých pár dopisů.“

Milbers vešel do pokoje, zářivě se na Josephine Dellovou usmál a řekl soucitně: „Tak vy jste měla nehodu?“

Podala mu ruku. „Jen takovou maličkou. Posaďte se přece.“

Berta Coolová řekla: „No tak já už půjdu,“ a vykročila přes práh.

„Okamžik, paní Coolová,“ zadržela ji Josephine. „Myslím, že bych si s vámi ještě ráda promluvila o té dohodě. Mohla byste ještě chvilku počkat?“

Berta Coolová prohlásila: „Ale já jsem vám opravdu řekla všechno, co jsem mohla. Jen nebuďte hloupá, co se týče odškodného. Chcete-li do toho jít s požadavkem, který by už stál za to, vyhledejte mě. Moje telefonní číslo je na vizitce.“

„Dobře. Děkuji vám, udělám to.“

7. kapitola

Na ranním sluníčku, opřený zády o žulové kvádry bankovní budovy vypadal nevidomý muž ještě křehčí, než jak ho Berta Coolová viděla při svém prvním hlášení.

Když se k němu blížila, pokusila se ho oklamat změnou rychlosti chůze.

Ani nezvedl hlavu a řekl: „Dobrejtro, paní Coolová.“

Zasmála se. „Myslela jsem, že vás oblafnu, když změním krok.“

„Jeho charakteristické rysy změnit nemůžete,“ pravil. „Poznal jsem, že jdete jinak, ale věděl jsem, že jste to vy. Zjistila jste něco?“

„Ano, našla jsem ji.“

„Řekněte mi – je v pořádku?“

„Ano.“

„Jste si jista? Není moc potlučená?“

„Ne, už je v pořádku.“

„Máte její adresu?“

„Dům Bluebonnet na Figueroa. Její zaměstnavatel zemřel.“

„Kdo to byl?“

„Nějaký Milbers. Spisovatel. Měl nějakou teorii o historii a než zemřel, snažil se z ní udělat knihu.“

„A ta kancelář byla tady blízko?“ ptal se nevidomý.

„Ano. Ve starém baráku za rohem dalšího bloku.“

„Pamatuji si to místo – totiž jak vypadá. Ještě než jsem přišel o zrak.“

Na okamžik zavládlo ticho. Kosling zřejmě doloval z paměti něco zapomenutého. Náhle řekl: „Sázím se, že vím, kdo to byl.“

„A kdo jako?“

„Její šéf. Určitě to byl ten starý pán s holí, co tak zvláštně škrtal o chodník pravou nohou. Už kolikrát mě napadlo, co s ním asi je. Naposled jsem ho slyšel jít kolem asi před týdnem. Moc uzavřený člověk. Chodil kolem už přes rok, ale nikdy na mne nepromluvil, nikdy nic nehodil do šálku. Ano, to byl určitě ten Milbers. A říkáte, že je mrtev?“

„Ano.“

„A jak zemřel?“

„To nevím. Ta dívka mi řekla, že zemřel. Předpokládám, že dost náhle.“

Slepec přikývl. „Nebyl zdravý, poslední měsíc nebo tak šest neděl tahal tu pravou nohu trochu víc. Řekla jste jí, proč ji hledáte?“

„Ano,“ přisvědčila Berta Coolová. „Neřekl jste mi, abych jí to nepovídala, a já jsem považovala za správné jí to říct. Pořád si totiž myslela, že zastupuju pojišťovnu a že jí jdu nabídnout nějaké vyrovnání za tu nehodu, a tak jsem jí řekla, co doopravdy dělám. To bylo správné, ne?“

„Bylo. Jak jsme na tom s penězi?“

„Vyrovnáni,“ řekla Berta Coolová. „Dal jste mi dvacet pět dolarů a přesně takový je můj účet, pětadvacet dolarů. Neměla jsem žádné vydání.“

„Výborně, děkuji vám. Teď, když mě znáte, doufám, že se tady vždycky na chvilku zastavíte, když půjdete kolem. Ten váš spolupracovník mi moc chybí. Nemáte o něm žádné zprávy?“

„To nemám.“

„Moc bych ocenil, kdybyste mi dala vědět, až budete nějaké mít.“

„V pořádku, dám vám vědět. Tak hodně štěstí.“

Berta pokračovala ulicí ke vchodu do budovy, kde měla kancelář, nastoupila do výtahu a už slyšela Elsii Brandovou mlátit do psacího stroje. Otevřela dveře vstupní kanceláře, řekla: „Nazdar, Elsie, já jsem…“ a zarazila se uprostřed věty. Vysoký muž s povislými očními víčky seděl rozvalený v křesle, natažené nohy zkříženy v kotnících, ruce v kapsách kalhot. Vrhl na Bertu pochvalný pohled a zeptal se: „Jak jste dopadla?“

„Co máte na mysli?“

„Vy víte co. Setřásla jste pojišťovnu?“

Berta Coolová řekla: „Kvůli tomu jsem tam nebyla.“

„Já vím, já vím. Tak co? Uzavřeme kšeft nebo ne?“

Berta Coolová na to: „Povídám vám, že jsem se o tom skoro nezmínila.“

„Já rozumím. Pětadvacet procent. Bude to kšeft?“

Berta Coolová řekla podrážděně: „Když vám to říkám anglicky, neposloucháte. Nejspíš se budu muset naučit čínsky, uvidíme, jestli budete líp rozumět.“

„Bude to ve všech jazycích stejné,“ sdělil jí.

Berta pravila: „Skoulíme to takhle: vyplatím vám za tu informaci dvacet pět dolarů v hotovosti.“

Zasmál se.

„Tak, to bude ono,“ pokračovala Berta Coolová. „Zaplatím vám to ze své kapsy, protože si mě na žádné jednání s pojišťovnou nenajala. A stejně by netrvala na žádné dohodě, chtěla by jen uhradit účet za doktora a ušlý plat. Vypočítala to na dvacet pět dolarů.“

„Tohle chce?“

„Ovšem.“

„Vy byste ji ovšem mohla poučit.“

Berta Coolová namítla: „Já s tím už asi nebudu nic mít.“

„Možná by pojišťovna chtěla odkoupit můj notes.“

„Možná že ano. Proč to nezkusíte?“

„Třeba to zkusím.“

„Nejspíš jste to už udělal.“

„Ne, já jsem naprosto přímý. Nikdy bych kvůli nikomu neměnil svědectví. Proto jsem nešel rovnou k té holce, abych dostal podíl od ní. Ňákej advokát by to vytáh na světlo a nadělal by čurbes. Ale dohodnout se důvěrně s vámi, jo, to by byla jiná. Kdyby se mě potom ňákej advokát ptal, jestli mi žalobce nabídl peníze, zatvářil bych se moudře a řek bych – jenom obvyklé svědečné.“

Berta Coolová se cynicky zasmála. „Momentálně,“ prohlásila, „nebude žádat víc než dvacet pět dolarů, a já vám taky víc nedám. To risknu.“

„Pětadvacet procent,“ trval na svém.

„Říkám vám, že není z čeho dostat podíl, zatím ne.“

„Dobře, ale třeba se to ještě změní.“

„Podívejte se,“ začala Berta, „kde vás mohu zastihnout?“

Zašklebil se. „To nemůžete,“ řekl a vyplul z místnosti.

Berta Coolová se zamračila i na dveře, které se za ním zavřely. „Zatracenej chlap,“ zavrčela. „Dala bych mu pár facek.“

„Tak proč to neuděláte?“ zeptala se Elsie Brandová zvědavě.

„Nejspíš s ním budu muset hrát,“ připustila Berta.

„To jako – přistoupit na jeho návrh?“

„Případně – pokud nedostanu lepší.“

„Proč?“ tázala se Elsie Brandová zvědavě. „Proč se s takovými lidmi vůbec zaplétáte, hlavně když se vám nelíbí?“

„Protože jde o prachy,“ řekla Berta Coolová a přešla do své kanceláře, aby se tam mohla zavřít s ranními novinami.

Byla v polovině sportovní stránky, když jí na stole zazvonil telefon. Zdvihla sluchátko a slyšela Elsii Brandovou: „Máte pár minut času pro Christophera Milberse? Říká, že jste se už viděli.“

„Milbers… Milbers…“ Berta Coolová to jméno několikrát opakovala, pak náhle řekla: „Ach ano, už vím. Ale co mi chce?“

„To neřekl.“

Christopher Milbers vypadal v Bertině kanceláři ještě skromněji než v bytě Josephine Dellové. „Doufám, že neruším,“ pronesl omluvně.

„Co byste si přál?“ zeptala se Berta Coolová.

„Slečna Dellová mi řekla, že jste detektivka. To jsem tedy žasl.“

„Provádíme důvěrná šetření,“ objasnila Berta Coolová.

„Detektiv, to zní mnohem romantičtěji než vyšetřovatel – nemyslíte?“

Berta Coolová na něj upírala chladný pohled. „Není v tom žádná romantika. Je to podnikání a mám režijní náklady jako každý podnikatel. Co si přejete?“

Milbers řekl: „Rád bych vás trochu zaměstnal. Nevím, kolik si účtujete.“

„To záleží na povaze práce a na obnosu, o který v ní jde.“ Její oči teď prozrazovaly živý zájem.

„Nevadilo by vám,“ ptal se Milbers, „kdybych vás trochu zdržel a pověděl vám tu historku od začátku?“

„Jen do toho.“

„Tak tedy, můj bratranec Harlow byl spíše výstřední.“

„To je mi celkem jasné.“

„Byl příliš individualistický. Chtěl si žít svůj život po svém. Nechtěl, aby mu někdo diktoval nebo vládl. Jeho vztah k příbuzenstvu byl vždycky – řekněme, trochu zabarvený tímto postojem.“

Christopher Milbers zdvihl ruce, roztáhl prsty, sepjal špičky prstů a přiložil si je zespodu k bradě. Díval se na Bertu Coolovou přes špičky prstů, jako by se pateticky snažil, aby pochopila, co má na mysli.

„Ženatý?“ chtěla vědět Berta Coolová.

„Před deseti lety ovdověl.“

„Žádné děti?“

„Ne.“

„Vy jste jediný příbuzný?“

„Ano.“

„A co pohřeb? Kdo to zařídil?“

„Pohřeb je zítra. Tady. Dostal jsem telegram o jeho úmrtí teprve v pondělí večer. Byl jsem mimo město, a tak se to doručení trochu zdrželo. Věřím, že chápete choulostivost rozhodnutí, které na mne zbylo – ohledně pohřbu.“

Berta Coolová prohlásila: „O pohřbech vím houbeles. Co ode mne budete chtít?“

„Ano, ano. Hned jsem u toho. Řekl jsem vám, že bratranec byl výstřední.“

„Ano.“

„Mezi jiným vůbec nedůvěřoval ekonomické jistotě zaběhaného podniku.“

Bertinou tváří projela křeč jakéhosi výrazu. „Sakra,“ řekla, „to není výstřednost, ale rozum.“

Christopher Milbers sepjal dlaně, až se mu prsty v kotnících prohnuly. „Výstřednost nebo rozum, jak chcete, paní Coolová, ale můj bratranec měl vždy u sebe velkou sumu peněz – v peněžence, v náprsní kapse, abych byl přesný. To vím bezpečně. Mám od něj dopis, ve kterém mě o tom informoval. Měl pocit, že kdykoli může nastat něco pořádně nečekaného. Navíc si ve čtvrtek vyzvedl z účtu dalších pět tisíc. Měl v plánu zúčastnit se v pátek odpoledne aukce vzácných tisků.“

„No a?“

„Když jsem přijel kvůli pohřbu, dostal jsem věci, které měl ve chvíli smrti u sebe – oblečení a osobní věci jako hodinky, pouzdro na navštívenky – a peněženku.“

„A co s tou peněženkou?“ zeptala se Berta Coolová s očima planoucíma zvědavostí.

„V té peněžence,“ pokračoval Milbers, „byla jedna stodolarovka, jedna dvacetidolarovka a tři dolarovky – nic víc.“

„Oh!“ poznamenala Berta Coolová.

„Umíte si představit, jak mě to vyvedlo z míry.“

„Řekl jste něco?“

„No, pokud člověk neví, na čem je, tak nerad říká něco, co by se mohlo považovat za obvinění.“

„A tak tedy chcete, abych zjistila, oč jde, že?“

„No, ne tak zcela. Já už to vím.“

„Ale?“

„Ano. Slečna Dellová, víte…“

„Co je s ní?“

„Věděla o těch penězích, co měl u sebe.“

„Jak to?“ zeptala se Berta Coolová.

„Slečna Dellová byla přes rok jeho sekretářkou a pamatuje si, jak jí diktoval do dopisu, že bude mít u sebe pět tisíc dolarů. Totiž, vzpomněla si, když jsem jí osvěžil paměť.“

„Kde je ten dopis?“ zajímala se Berta Coolová.

„Mám ho ve Vermontu – totiž, doufám, že ho tam mám. Jen málokdy likviduji důležitou korespondenci.“

„Korespondenci s bratrancem jste považoval za důležitou?“

„Upřímně řečeno, paní Coolová, byla důležitá.“

„Jak to?“

„Byl to můj jediný žijící příbuzný. Cítil jsem se mu velmi blízký, velmi mi na něm záleželo. Vždyť víte, jak to je, když se rodinný kruh zúží na dvě osoby.“ Milbers se na ni přes špičky prstů zářivě usmál.

„A když jedna z nich je bohatá,“ upřesnila Berta Coolová jízlivě.

Milbers neřekl nic.

„Jak dlouho jste se neviděli?“ zeptala se.

„Tak asi čtyři pět let.“

„To jste nebyli zas tak moc zadobře, jak je vidět.“

„Jemu to takhle vyhovovalo. Rád mi psal, ale co se týkalo osobních styků – no, myslel jsem si, že bude v zájmu rodinné harmonie, aby náš styk byl písemný.“

Berta Coolová řekla: „Tohle je jedna z těch pěkných řečí, které znějí hladce jako hedvábí, dokud se člověk nezastaví a nezačne rozebírat slova, co vlastně znamenají. Řekla bych, že jste spolu moc dobře nevycházeli.“

„V ústní konverzaci,“ připustil Milbers, vybíraje pečlivě a přesně slova, „jsme mívali neshody. Týkaly se určitých radikálních politických a ekonomických názorů. Při dopisování se člověk může kontroverznímu námětu vyhnout, je-li trochu taktní. V rozhovoru to tak snadno nejde.“

Berta Coolová podotkla: „Ušetřil byste sobě i mně spoustu času, kdybyste mluvil rovnou k věci a nazýval motyku motykou.“

Milbersovi nadšeně zazářily oči. „Ach, paní Coolová, vy se dopouštíte stejné chyby jako tolik lidí. Není motyka jako motyka. Totiž, motyka je velmi obecné označení, zahrnující zahradní nářadí různých obvyklých tvarů, ale užívané k různým účelům. Jsou motyky a jsou rýče. Obecně se považuje rýč za motyku a motyka za rýč. Ve skutečnosti ale…“

„Nechte toho,“ přerušila ho Berta Coolová. „Už chápu, proč se váš bratranec choval, jak se choval. Pokračujte.“

„To jako o těch motykách?“

„Ne, o bratranci. Kde bydlel? V penziónu, v hotelu, v klubu nebo…“

„Ne, paní Coolová. V ničem takovém. Bohužel chtěl mít vlastní domácnost.“

„Kdo mu ji vedl?“

„Hospodyně.“

Bertiny blýskající oči žádaly další informace.

„Nějaká paní Nettie Cranningová. Je jí něco přes čtyřicet. Má dceru Evu a zetě – Paula Hanberryho.“

„Paul a Eva s ní bydlí?“ zeptala se Berta Coolová.

„Přesně tak, paní Coolová. Paul dělal mému bratranci občas šoféra, když někdy chtěl někam jet autem. Paní Cranningová, Paul a Eva bydleli v tom domě. Eva, myslím, technicky působila jako pomocnice své matky. Všichni byli dost slušně placeni, a bylo to, chcete-li vědět, vysoce nákladné a neefektivní zařízení.“

„Kolik je té Evě let?“

„Řekl bych tak pětadvacet.“

„A jejímu manželovi?“

„Ten je asi o deset let starší.“

„Co říkají o těch penězích, které měly být v náprsní tašce?“

„To je právě to,“ řekl Milbers, „já jsem se jim o nich nezmínil.“

„Proč?“

„Dávám si moc pozor, aby to, co říkám, neznělo jako obviňování. Ale přece jen mám pocit, že by se o tom mluvit mělo.“

„Nechcete náhodou, abych o tom promluvila já?“ tázala se Berta Coolová v náhlém záchvatu inspirace.

„Přesně tak, paní Coolová.“

Berta pravila: „V těchhle věcech jsem dobrá.“

„Moje slabost na tomto poli je zase politováníhodná,“ připustil Milbers.

Berta Coolová řekla, zpytavě na něj pohlížejíc: „Ano, to si umím představit – jestli je ta hospodyně určitý typ.“

„Přesně tak,“ souhlasil Milbers, přičemž od sebe střídavě odděloval a zase spojoval špičky prstů. „Je to přesně ten typ.“

„Tak tedy existoval dopis o pěti tisících dolarech v hotovosti. A co těch dalších pět tisíc?“

„To bylo, protože bratranec chtěl jít na tu aukci vzácných knih. Zabránila mu v tom nemoc. Ale jeho banka potvrzuje výběr pěti tisíc. Jak tak počítám, paní Coolová, měl můj bratranec v okamžiku smrti v náprsní tašce deset tisíc dolarů.“

Berta Coolová sešpulila rty, hvízdla a najednou se optala: „A co vy, jste na tom dobře?“

„Co to má společného se mnou?“

„Dokreslí to obraz.“

Christopher Milbers po kratičké úvaze opatrně řekl: „Mám ve Vermontu farmu. Vyrábím javorový sirup a cukr a prodávám ho zásilkovou službou. Vydělávám na živobytí, ale nemohu říci, že na něco víc.“

„Byl váš bratranec vaším zákazníkem?“

„Ano, kupoval ode mne javorový sirup. Potrpěl si na javorový cukr, ale dával si ho posílat raději do kanceláře než domů. Čas od času jsem mu posílal vzorky nových výrobků, vlastně jsem mu jeden poslal ještě minulý týden… Je to tak těžké myslet na něj jako na někoho, kdo už není mezi živými.“

„Objemné vzorky?“

„Ne. To víte, že ne. Sladkých věcí se nikdy neprodává tolik, aby se zaplácal žaludek. Jenom tak na zub.“

„Bral jste od bratrance peníze, nebo jste mu to posílal zadarmo?“

„Účtoval jsem mu s třicetiprocentní slevou – a on vždycky dbal na to, aby srazil ještě dvě procenta za poštovné.“

Berta Coolová zvedla pravou ruku s ukazovákem a prostředníkem do tvaru V. „Jinými slovy,“ řekla, „byli jste si s bratrancem asi tak blízcí jako tohle.“

Milbers se usmál. „To byste ho musela znát. Nevím, jestli mu bylo vůbec někdy něco blízké, včetně jeho spodního prádla.“

„Tak? A co ta hospodyně?“

Přes mužovu tvář přelétl stín. „To je jedna z věcí, které mi působí starost. Bezpochyby chtěla, aby byl na ní závislý. Já se jí tak trochu bojím.“

„Já zas ne,“ pravila Berta Coolová. „Jdem na to.“

8. kapitola

Nettie Cranningová, oči zarudlé od pláče, podala Bertě Coolové ruku se slovy: „Jen pojďte dál, paní Coolová. Prominete mi, byl to pro mne hrozný šok – pro nás všechny. Moje dcera – Eva Hanberryová, a tohle je můj zeť – Paul Hanberry.“

Berta Coolová vkráčela do přijímací haly s bryskní samozřejmostí, potřásla si se všemi rukama a hned přistoupila k ovládnutí situace.

Nettie Cranningová, žena málo přes čtyřicet, která věnovala spoustu pozornosti svému zevnějšku a měla vypěstovaný manýrismus, jemuž chyběl jen náležitý úsměv, se zřejmě snažila být v každé chvíli dokonalou dámou.

Její dcera Eva byla pozoruhodně hezká tmavovláska s podlouhlými pravidelnými rysy, jemným nosním chřípím a klenutým obočím, jaksi netýkavými rty a velkýma očima s dlouhými řasami. Ty oči se zřejmě daly uchvátit citem, nastala-li příležitost.

Paul Hanberry vypadal jako velice maskulinní nikdo, vysátý poměrně silnějšími osobnostmi obou žen. Byl průměrně vysoký, měl průměrnou váhu, prostě muž, který nebudil žádný zvláštní dojem. Jak se Berta Coolová později vyjádřila v dopise Donaldu Lamovi: „Na toho chlapa by ses mohl podívat dvakrát, a přesto ho nevidět.“

Christopher Milbers se okamžitě stáhl do pozadí a skryl se za dominantní osobnost Berty Coolové jako dítě, pozorující z úkrytu matku, která přišla do školy „vyšetřit“ kázeňské opatření, jež neschvaluje.

Berta Coolová neztrácela čas a šla rovnou k věci.

„Tak, vážení,“ začala. „Tohle není společenská návštěva. Můj klient Christopher Milbers si tady chce něco ujasnit.“

„Váš klient?“ zeptala se paní Cranningová chladně, rezervovaně. „Smím se zeptat, jestli jste advokátka?“

„Nejsem advokátka,“ odvětila Berta Coolová okamžitě, „ale detektiv.“

„Detektiv!“

„Přesně tak.“

„Ach, panebože!“ zvolala Eva Hanberryová.

Její manžel se protlačil dopředu. „Co je to za nápad, vzít si na to detektiva?“ ptal se se směšnou snahou o výlučnost, která vypadala, jako by sám sobě dodával odvahy.

Berta řekla: „Protože zmizelo deset tisíc dolarů.“

„Cože?“

„Slyšeli jste dobře.“

„A vy,“ začala paní Cranningová, „nás obviňujete, že jsme těch deset tisíc dolarů vzali?“

„Nikoho neobviňuji,“ řekla Berta Coolová, okamžik posečkala a dodala důrazně: „Zatím.“

„Vysvětlila byste nám laskavě, jak to myslíte?“ žádala Eva Hanberryová.

Berta objasnila: „Když Harlow Milbers zemřel, měl v náprsní tašce deset tisíc dolarů v hotovosti.“

„Kdo to říká?“ tázal se Paul Hanberry.

„Já,“ oznámil Christopher Milbers a postoupil o krok dopředu, takže teď stál Bertě po boku. „Náhodou mohu svoje tvrzení i dokázat. Můj bratranec měl v úmyslu jednat o koupi nějakých velmi vzácných historických knih. Z jakýchsi důvodů, o kterých není třeba mluvit, měla platba proběhnout v hotovosti. Měl u sebe deset tisíc dolarů v hotovosti, když zemřel.“

„No tak je asi někam schoval,“ řekla paní Cranningová, „protože když zemřel, tak v náprsní tašce nebyly.“

„Ne, to neschoval,“ odmítl Christopher Milbers. „Vždycky měl pět…“

Berta Coolová ho odsunula zpátky a umlčela rozmáchlým pohybem paže. „Jak víte, že je neměl v peněžence, když zemřel?“ tázala se paní Cranningové.

Paní Cranningová si vyměnila pohledy s ostatními a vyhnula se odpovědi.

Eva Hanberryová řekla pohoršené: „No panebože, já myslím, že když jsme tady zodpovědní za věci, bylo také na nás, abychom prohlédli, co tu mrtvý zanechal, ne?“

Paul Hanberry pravil: „Museli jsme zjistit, kde má příbuzné.“

„Jako byste to nevěděli,“ ozval se Christopher Milbers.

Berta Coolová řekla bojovně: „Nepřišla jsem mařit čas debatou. Chceme těch deset tisíc dolarů.“

„Možná je schoval ve svém pokoji,“ pronesla Nettie Cranningová. „Já jsem si úplně jistá, že je v náprsní tašce neměl.“

„Určitě je tam tedy neměl, když jsem ji dostal já,“ řekl Christopher Milbers, osmělený Bertinou přímou taktikou, která zatlačila ostatní do defenzívy.

„Dobře,“ přisvědčila Berta. „Začneme odtud. Podíváme se do pokoje, kde zemřel. A co ostatní pokoje? Pracoval někdy také doma?“

„Ale bože, ovšem. Moc často v knihovně,“ přisvědčila paní Cranningová. „Pracoval tam dlouho do noci.“

„Tak se podíváme do knihovny? Co je blíž?“

„Knihovna.“

„Tak pojďme nejdřív tam.“

„Ložnice je stejně už prohledaná,“ podotkl Paul. „On…“

Paní Cranningová ho umlčela pohledem plným zuřivého nesouhlasu. Eva řekla tlumeně: „Nech mluvit matku, miláčku.“

Paní Cranningová pronesla značně důstojně: „Tudy, prosím,“ a vykročila napřed do prostorné knihovny. Ve dveřích se rozmáchla rukou, jako by pokoj otáčela tváří k návštěvníkům a zároveň se zříkala veškeré zodpovědnosti.

Paul Hanberry pohlédl na hodinky a náhle sebou škubl. „Jé, já jsem zapomněl na telefon,“ pravil a spěšně vykročil do zadní části domu.

Postoj obou žen se téměř rázem změnil. Paní Cranningová řekla smířlivěji: „Jste si absolutně jist, že měl ty peníze u sebe?“

„Pravděpodobně v náprsní tašce,“ odtušil Milbers. „V bance si bezpečně pamatují, že do ní dal pět tisíc dolarů, které si ve čtvrtek vyzvedl.“

Nettie Cranningová si vyměnila pohled s dcerou. Eva řekla defenzivně: „On nebyl s panem Milbersem ani chvíli sám v pokoji. To víš stejně dobře jako já, mami.“

„Dokud nezemřel, tak ne,“ připustila paní Cranningová, „ale…“

„Mami!“

„No dobře! Ale ty jsi s tím začala.“

„No a ty jako bys ho vinila…“

Paní Cranningová se s úsměvem obrátila na Bertu. „To víte, paní Coolová, pro nás je to velký šok a překvapení. Chceme udělat, co se dá, abychom vám pomohli – jestli o tu naši pomoc stojíte.“

„Ale jistě,“ přitakala Berta Coolová suše. „A budete se opravdu divit, kolik toho mohu udělat já.“

Knihovna byla velká místnost plná regálů s knihami, mnohé z nich vázané v kůži, která během času ztmavla, zhnědla a okorala. Uprostřed místnosti stál velký stůl, zavalený otevřenými knihami, jedna přes druhou. Uprostřed ležel psací blok a tužka. Vrchní stránka bloku byla počmáraná poznámkami psanými hranatým křečovitým rukopisem.

Paní Cranningová pravila: „Myslím, že to tu nikdo neprohlížel kromě pana Christophera Milberse, který si vyžádal prohlédnout celý dům. Je to tu tak, jak to chudák pan Milbers opustil. Přikazoval vždycky, že nikdo, za žádných okolností nemá sahat na žádnou knihu nebo cokoli v pokoji. Měly se vždycky nechat tak, jak od nich vstal. V některé dny jsem nemohla ani utřít prach na stole, protože byl tak zarovnaný, že jsem se k němu prostě nedostala.“

„Tam by asi sotva kdo nechal deset tisícidolarových bankovek,“ podotkla Berta Coolová.

Mlčení paní Cranningové naznačovalo, že smýšlí stejně.

Christopher Milbers řekl: „Už jsem si zkontroloval poznámky v bloku, týkají se jednoho Caesarova tažení. Nemají nic společného s tím, o čem mluvíme. Připadaly mi ohromně zajímavé…“

Berta Coolová se od něj odtrhla a hbitě prošmejdila pokoj.

„Mám dojem,“ pravil Milbers, „že bychom se měli soustředit na prohledání ložnice. Ale podle mého názoru lze předpokládat, že to hledání k ničemu nepovede. Co se týče mne, je to jenom nutná příprava před formální žalobou.“

„Koho a kvůli čemu?“ tázala se Eva Hanberryová s náhlou trpkostí.

Christopher Milbers odvětil velmi pohotově: „To zcela záleží na úvaze detektiva.“

„Jenom soukromá detektivka,“ odfrkla paní Cranningová, „není k ničemu kompetentní.“

„Zastupuje mne,“ oznámil Milbers a dokázal do svého sdělení vložit veškerou důstojnost.

Berta Coolová celý rozhovor nebrala na vědomí. Když šlo o peníze, byla dychtivá jako lovecký pes na stopě. Popošla ke stolu, podívala se na otevřené knihy, prohrábla hustě popsané stránky bloku, přitom se chvilkami zarazila, aby si je mohla přečíst, a řekla: „Komu na těch starých krámech záleží!“

Po kratičkém mlčení se Christopher Milbers zmohl na odpověď: „Bratrance to zajímalo.“

„Pch!“ pronesla Berta Coolová.

A zase chvilka mlčení.

„Má ten stůl nějakou zásuvku?“ otázala se.

Zcela zřejmě neměl.

„Myslím, že bychom mohli přejít do ložnice,“ řekl Milbers.

Berta Coolová ještě jednou pohlédla na zápisník s tolika stránkami počmáranými tolika záznamy.

„Co se s tím vším dělalo?“ chtěla vědět.

„Myslíte s těmi zápisky?“ zeptala se paní Cranningová.

„Ano.“

„Dávaly se sekretářce k přepsání, pak si je pan Milbers znovu přečetl a upravil je. Pak šly do jeho zápisníku. Měl celé tucty bloků, plné údajů, a když…“

„A co ty bloky?“ ptala se dále Berta Coolová. „Takový blok mu nemohl dlouho vystačit, když tolik psal.“

„Myslím, že opravdu ne. Kolikrát jsme viděli…“

„Odkud si bral další?“

Paní Cranningová ukázala na vykládanou skříň. „Tamhle měl zásobu. Vždycky tam měl taky zásobu ořezaných tužek, celý svazek těch bloků a ještě…“

Berta Coolová proklouzla kolem ní ke skříni. Škubnutím ji otevřela, pohlédla na pečlivě srovnané řady papírnického zboží a pak se náhle obrátila na paní Cranningovou. „Co vás vede k domněnce, že to vzal Paul?“

„Co že vzal?“

„Těch deset tisíc.“

„Jak to? Nic takového mě nikdy nenapadlo, paní Coolová, vy mě urážíte. Myslím, že si neuvědomujete, že Paul je můj zeť, a velmi poctivý.“

„Sází na dostizích?“ zeptala se Berta Coolová.

Kratičký vyděšený pohled, který si matka s dcerou vyměnily, byl přesně to, co Berta Coolová potřebovala.

„Chm!“ pronesla. „To jsem si myslela. Nejspíš teď zrovna telefonuje svému bookmakerovi. Něco vám povím. Jestli vám na něm záleží, měly byste z něj dostat pravdu. Jestli to vzal, má pravděpodobně větší část ještě…“

Paul Hanberry vkročil do pokoje v pravou chvíli, aby zaslechl posledních pár slov. „Kdože ještě má větší část čeho?“

„Ale nic, miláčku, ničeho,“ řekla Eva Hanberryová tak přemrštěně kvapně, že bylo naprosto zřejmé její úsilí změnit předmět hovoru.

Hanberry zrudl. „Poslouchejte,“ řekl, „nemyslete si, že ze mne v tomhle uděláte obětního berana. Už dávno vím, že jsem tu nadbytečný. Vy dvě ženské umíte akorát sladce řečnit. Hergot, vy jste si měly vzít jedna druhou. Tebe, Evo, nejspíš nikdy nenapadlo, že když holka dospěje a vdá se, že by měla…“

„Paule!“ řekla Eva ostře.

Paní Cranningová zacukrovala: „Tohle není vhodná chvilka ani místo, Paule, abyste si s Evou vyříkávali domácí záležitosti.“

Eva Hanberryová se snažila odvést pozornost náhlým horlivým prohledáváním skříně. „Vlastně to mohl nechat taky tady,“ prohlásila, přičemž chrlila slova s bezvýraznou rychlostí žongléra, který řečněním maskuje svoje triky. „Vždyť se v tomhle pokoji hodně zdržoval, a tak je docela možné, že…“

„Dovolíte-li,“ protlačil se Milbers sebevědomě dopředu, „podívám se sám.“

Berta Coolová mu nevěnovala pozornost. Začala prohrabávat hromadu papírnického zboží a její široká statná ramena zatarasila ostatním výhled.

„Vzadu je zásuvka,“ řekla.

„Ovšem, přes ty všechny papíry a bloky se k ní nemohl dostat,“ promluvil Milbers. „Ale…“

Berta Coolová otevřela zásuvku.

Ostatní se k ní tlačili. „Je tam něco?“ optal se Milbers.

„Pera, známky a zalepená obálka,“ sdělila Berta Coolová. „Uvidíme. Ta obálka vypadá slibně.“

Otevřela obálku a vyňala z ní podlouhle složený papír.

„Tak co je to?“ zeptala se paní Cranningová, když Bertin mlčenlivý zájem o papír nasvědčoval jeho významnosti.

Berta Coolová řekla: „Mám v ruce dokument datovaný 25. ledna 1942, který vypadá jako poslední vůle Harlowa Milberse. Víte o tom někdo něco?“

„Poslední vůle?“ ptal se Christopher a tlačil se blíž.

Paul Hanberry pravil: „Počkejte okamžik. Kdyže je to datované? 25. ledna? Tedy, vsadil bych se, že…“

„Oč by ses vsadil, Paule?“ otázala se jeho žena, když se tak náhle odmlčel, jako by chtěl vědět, zda má pokračovat.

„Dal mi ten papír podepsat jako svědkovi,“ odpověděl Paul. „Nevzpomínáš si? Říkal jsem ti o tom, bylo to v neděli, když tu byla Josephine Dellová. Pozval nás do pokoje a řekl, že chce něco podepsat a že máme jeho podpis dosvědčit. Podepsal se perem a inkoustem, pak obrátil list a dal nám to podepsat jako svědkům.“

Berta Coolová obrátila list, podívala se na podpisy na druhé stránce a řekla: „To je pravda. Jsou tady podepsáni dva svědkové: Josephine Dellová a Paul Hanberry.“

„Tak je to ono. Jeho poslední vůle.“

„Proč jsi mi to nepověděl?“ tázala se paní Cranningová ostře.

„Řekl jsem Evě, že nám dal něco podepsat. Myslím, že říkal, že je to poslední vůle.“

„Nemyslela jsem si, že to opravdu byla poslední vůle,“ řekla Eva kvapně matce. „Po pravdě řečeno, moc jsem o tom nepřemýšlela. Pamatuji si, že Paul myl venku auto a pan Milbers zaťukal na okno a požádal ho, aby šel dovnitř a…“

„Co je v té poslední vůli?“ zeptal se Christopher Milbers ostře. „Co se tam praví?“

Berta Coolová, pročítající dokument, pohlédla na Milberse a řekla: „Nebude se vám to líbit.“

„No tak,“ pronesl Paul Hanberry jaksi netrpělivě, „co tam je?“

Berta Coolová začala předčítat poslední vůli:

„Nechť všichni přítomní vědí, že já, Harlow Milbers, ve věku šedesáti osmi let, při zdravé a svobodné mysli a paměti a zcela znaven nikoli životem, neboť ten se mi líbí, ale lidmi, kteří trvají na tom, že budou žít zároveň se mnou, činím svou poslední vůlí a závětí slovy i čísly toto:

Mám pouze jednoho žijícího příbuzného, Christophera Milberse, zatraceně puntičkářského pokrytce. Nemám proti Christopheru Milbersovi nic zvláštního kromě toho, že se mi nezamlouvá, že mě jeho osobnost dráždí, že mluví příliš často příliš mnoho o příliš bezvýznamných věcech a že potlačuje svoje vlastní názory o kontroverzních záležitostech, protože doufá, že takto získá podíl na mé štědrosti, až zemřu.

Mnoho z nechuti, s níž přistupuji k definitivnímu rozchodu, je způsobeno úvahou o zvrhlém pokrytectví, s nímž by můj mnohomluvný příbuzný řečnil o posvátnosti rodiny, o ryzím svazku příbuzenství a o neomylných cestách Prozřetelnosti, zatímco by zálibně uvažoval o hmotných výhodách, jež pro něj vzejdou z potvrzení závěti.

S přihlédnutím ke všem těmto okolnostem a k nutnosti nějak svého milovaného bratrance zajistit, abych vyhověl všem konvencím a řečeného milovaného bratrance příliš nezklamal, protože koneckonců si nacházel čas, aby mi psal dlouhé a nezajímavé dopisy, věnuji a odkazuji svému řečenému bratranci Christopheru Milbersovi obnos deseti tisíc dolarů (10 000 $).“

Berta Coolová obrátila list. Než začala číst druhou stránku, přelétla pohledem vytřeštěné tváře všech přítomných.

„Požádal jste o to,“ řekla Christopheru Milbersovi.

Milbers se rty zbělelými pohoršením prohlásil: „Je to urážka –taková poslední slova člověka, který je už mimo dosah dotazu. Je to tvrdé. A zbabělé, ovšem…“

Zamyšleně se odmlčel. Berta Coolová dokončila větu za něj: „Ale ovšem, deset tisíc dolarů je deset tisíc dolarů.“

Christopher Milbers se zarděl. „Pro člověka s jeho prostředky pouhý pakatel,“ pravil. „Je to prostě urážlivé.“

Berta Coolová začala předčítat dál.

„Své sekretářce Josephine Dellové deset tisíc dolarů (10 000 $).

Mé hospodyni paní Nettii Cranningové, její dceři Evě Hanberryové a jejímu zeti Paulu Hanberrymu zbytek všeho, co vlastním.

Nepřeji si, aby Christopher Milbers jakkoli jednal o mých záležitostech se soudem. Vykonavatelkou závěti nechť je Nettie Cranningová.

Jako důkaz tohoto a v poněkud zvláštním rozpoložení, jako by mě tato příprava na posmrtné dělení mého majetku už jaksi osvobodila od pozemského pokrytectví, podepsal jsem před zapečetěním tento dokument dvacátého pátého ledna roku tisícího devítistého čtyřicátého druhého v přítomnosti dvou osob, které jsem učinil svědky svého podpisu za účelem jeho legalizace, a sdělil jsem jim, že je to moje poslední vůle. Nesdělil jsem jim však její obsah.

(podepsán) Harlow Milbers.“

„Dále,“ pokračovala Berta Coolová, „je tu dovětek pro svědky. Myslím, že bych ho mohla také přečíst.“

„Předcházející dokument, sestávající z jedné stránky kromě této, byl zhotoven v naší přítomnosti a v přítomnosti jednoho každého z nás dvacátého pátého ledna roku tisícího devítistého čtyřicátého druhého Harlowem Milbersem, který jej tehdy a na tomto místě prohlásil za svou poslední vůli a závěť a požádal nás, abychom jej podepsali jako svědkové, což jsme učinili v jeho přítomnosti a v přítomnosti jednoho každého z nás, téhož dvacátého pátého ledna tisíc devět set čtyřicet dva.

(podepsána) Josephine Dellová, (podepsán) Paul Hanberry.“

První protrhl mlčení Paul Hanberry. „Jejeje,“ pravil. „Starý pán nám odkázal majetek. No, když mě požádal o podpis jako svědka, neměl jsem ani potuchy, co vlastně v té poslední vůli je – předpokládal jsem samozřejmě, že všechno odkáže svému bratranci.“

„Pamatujete se, jak jste tu poslední vůli podepisoval jako svědek?“ tázala se Berta Coolová.

Pohlédl na ni, jako by to neměla v hlavě v pořádku. „No ovšem,“ řekl pak. „Pamatuji si to. Bylo to tehdy v knihovně, v neděli odpoledne. Pozval si sem Josephine Dellovou na nějaké diktování a já jsem dole pod oknem myl auto. Josephine přišla k oknu a kývala na mne, abych šel dovnitř. Když jsem přišel, seděl šéf tamhle u stolu s perem v ruce. Řekl: ‚Paule, chci podepsat poslední vůli – Chtěl bych, abyste ji vy a Josephine podepsali jako svědci a abyste si také pamatovali – pro případ, že by se někdo ptal – že jsem nevypadal bláznivěji než kdy jindy,‘ – nebo něco takového. Prostě takhle nějak to vyznělo.“

Christopher Milbers prohlásil: „Tohle je pro mne ovšem něco jako šok. Harlowa, svého milovaného bratrance, si v takové póze těžko dovedu představit. Ale faktem zůstává, že teď hledáme deset tisíc dolarů, které zřejmě nějak záhadně zmizely za okolností, které přinejmenším budí podezření.“

„Počkejte,“ vpadla mu náhle do řeči Nettie Cranningová. „Tohle si od vás nemusíme nechat líbit.“

Christopher Milbers se usmál nadřazeným samolibým úsměvem člověka, který je pyšný, jak svou pohotovostí zahnal jiné do kouta. „Nikoho jmenovitě neobviňuji, paní Cranningová. Skutečnost, že mi mou poznámku máte za zlé, naznačuje, že aspoň v duchu…“

Přerušil ho domovní zvonek.

„Jdi se podívat, kdo to je,“ obrátila se paní Cranningová na dceru.

Eva rychle vykročila k domovním dveřím.

Christopher Milbers prohlásil: „Prostě tomu nemůžu uvěřit. Je to nespravedlivost.“

„Ach, zapomeňte na to,“ řekla paní Cranningová. „Dostal jste deset tisíc, a jestli vám to připadá jako pakatel, tak jste mizera.“

Paul se rozřehtal.

Berta Coolová konstatovala: „Ale pořád nám těch deset tisíc chybí.“

V hale zazněly hlasy. Eva Hanberryová se vrátila do knihovny s Josephine Dellovou.

„No lidi,“ volala Josephine. „Víte, co je nového? Já jsem sehnala obrovské zaměstnání. Budu dělat pro jednoho vládního zaměstnance. Lítá po celé zemi, a já budu teda taky hodně cestovat. Nějaké průzkumy kolem zaměstnanosti. Vždycky někam jede, zůstane tam měsíc nebo šest neděl a zas jede dál. Není to ohromné?“

Nettie Cranningová řekla: „Počkejte, až uslyšíte, co je ještě nového.“

„Ano,“ přidala se Eva. „Máte peníze, a na beton o tom nevíte.“

„Cože?“

„Je to tak,“ přisvědčil Paul. „Pamatujete si, jak nám šéf tehdy dal podepsat tu závěť?“

„Jo, myslíte ten den, jak jste myl auto a jak jsem ťukala na okno, že máte jít dovnitř?“

„Ano.“

„No jo, to byla poslední vůle, že? Myslím, že to říkal.“

„To bych řek, že to byla poslední vůle. Máte deset tisíc dolarů,“ sdělil jí Paul.

„Cože mám?“ vykřikla Josephine nevěřícně.

„Deset tisíc dolarů,“ opakoval Paul.

Berta Coolová jí přistrčila dovětek pro svědky pod nos. „Je to váš podpis?“ zeptala se.

„No ovšem, proč?“

„A je to ta poslední vůle, při které jste svědčila?“

„Ano.“

Milbers řekl: „O tom si ještě promluvíme podrobněji, ale momentálně hledám těch deset tisíc dolarů, které měl můj bratranec u sebe ve chvíli smrti. Chci vědět, co se s nimi stalo.“

„Počkejte trochu, povídám!“ ozval se Paul Hanberry s mazaným zábleskem v očích. „Vy chcete vědět, co se s nimi stalo. Ale proč tolik rámusu? Vypadáte, jako byste na těch deseti tisících měl zájem.“

„No taky že mám,“ přisvědčil Christopher Milbers. „Vždyť jsem jeho bratranec.“

„Bratranec, hergot! Tak dostanete svých deset tisíc podle poslední vůle, a to je všechno. Nárok na tamtěch deset tisíc máme my. To my máme všechno zařizovat. To není vaše věc, co se se vším stane, a nezapomeňte, že vykonavatelkou závěti je paní Cranningová. Myslím, že přestanem převracet barák vzhůru nohama kvůli těm deseti tisícům, o kterých si myslíte, že jsme je ukradli. Radši provedeme řádnou inventuru věcí. Jestli těch deset táců najdem, tak dobře. Jestli ne, bude to naše škoda, ne vaše.“

Christopher Milbers stál a jezdil očima z jednoho na druhého s výrazem vzrůstajícího úděsu.

„Myslím, že vy i vaše detektivka, paní Coolová, tady už nemáte co dělat,“ pokračoval Paul. „Věc je vyřízená.“

„Paule,“ řekla paní Cranningová, „nemusíš být hned tak hrubý. Ovšem, co se toho týče, pan Milbers poslední vůli slyšel, a slyšel velmi jasně, že vykonavatelkou jsem já.“

„Ta poslední vůle,“ prohlásil Christopher Milbers, „je nezákonná. Byla sepsána pod nepatřičným ovlivněním.“

Paul Hanberry se zasmál výsměšným jízlivým smíchem: „To zkuste dokázat.“

„Tak je to podvod.“

Paní Cranningová řekla: „Dejte si pozor na jazyk, pane Milbersi.“

Josephine Dellová se vložila do věci: „Bohužel, pane Milbersi, nevím, co v té poslední vůli je, ale co se jí týče, je naprosto pravá. Pamatuji si, jak nás pan Milbers tehdy v lednu zavolal. Paul myl venku auto. Pamatujete se, Paule? Zacouval jste na příjezdovou cestu, zrovna pod okno knihovny. Bylo slyšet stříkání hadicí. Pan Milbers šel k trezoru a vyndal ten papír. Řekl mi, že chce podepsat poslední vůli a já že mám být svědkyní, a říkal taky, že bych měla dojít ještě pro dalšího svědka. Ptala jsem se, pro koho tedy, a on řekl, že je to jedno. A potom říkal – Paul myje venku auto, co? A já jsem řekla, že ano, a on řekl – tak zaťukejte na okno a kývněte na něj, aby šel sem.“

„Bylo to tak,“ přitakal Paul. „A když jsem přišel, řekl šéf, že chce podepsat poslední vůli a že mě chce za svědka. Moc jsem se o to nestaral, protože jsem myslel – no, víte, nenapadlo mě, že z toho budu něco mít.“

Josephine řekla: „Pamatuju si, že jste dělal něco s autem, protože jste měl ruku trochu od oleje. Papír se zamastil a pan Milbers…“

Christopher Milbers chňapl po poslední vůli. „Tady žádné stopy oleje nejsou,“ prohlásil.

Paní Cranningová se mu podívala přes rameno. Okamžik v hrůze mlčela.

Eva Hanbenyová řekla: „No, mastná skvrna poslední vůli nedělá, a kromě toho vás může klamat paměť, Josephine.“

„Ne,“ prohlásila Josephine Dellová pevně. „Je mi jedno, co na tom záleží nebo komu to vadí. Říkám pravdu. Byla tam mastná skvrna. Jestli na tom papíru není mastný flek, pak není pravý. Ukažte mi ten můj podpis.“

„Okamžik,“ řekla Nettie Cranningová. „Ta mastnota mohla vyschnout.“

„Ne,“ odporovala Josephine. „Já jsem ji hned vysušila papírovým kapesníkem, co jsem měla v kabelce, ale skvrna tam zůstala a…“

„Přidržte to proti světlu,“ navrhla Nettie Cranningová. „To je tak… Mastnota se mohla zatím vsáknout do papíru.“

Berta Coolová přidržela druhou stránku poslední vůle proti světlu. Vsáklý olej tvořil mastnou skvrnku velikosti asi desetníku.

Josephine Dellová řekla: „No, teď z toho mám lepší pocit, protože si ten mastný flek jasně pamatuji.“

Berta Coolová prohlásila: „Teď vám něco povím já. Pozvu sem fotografa a v přítomnosti vás všech dám tu poslední vůli ofotografovat. Myslím, že na to máme právo.“

„Osobně,“ pravila paní Cranningová s náhle získanou důstojností ženy, která zdědila celé jmění a svědomitě a usilovně se snaží být dámou, „myslím, že je to obdivuhodný nápad, velice chvalitebný.“

„Chceš říct chvályhodný, mami,“ podotkla Eva.

Paní Cranningová se vytáhla v celé své důstojnosti bohaté paní. „Řekla jsem chvalitebný, Evičko.“

Berta Coolová začala vytáčet číslo.

Zatímco čekala, řekla: „Podepsaní svědkové nemohou dědit, paní Cranningová.“

Nettie Cranningová se uraženě napřímila. „Nebudem přece tak úzkoprsí. Eva, Paul a já dostáváme všechno a rozdělíme si to přesně tak, jak si to pan Harlow Milbers v poslední vůli přál. Nebudeme přece hledat hnidy v právnických technických záležitostech. Harlowa Milberse jsme měli rádi a postaráme se, aby všechno bylo provedeno do puntíku podle jeho přání – že, Evo?“

„Ano, mami.“

9. kapitola

Na pochodu do své kanceláře se Berta Coolová zastavila na slovíčko u Elsie Brandové. „Co je prohnilý, to se taky prolomí.“

„Nechcete mi o tom něco povědět?“ ptala se Elsie Brandová, odstrkujíc se i se židlí od psacího stolu.

„Ne,“ odvětila Berta, „nechci o tom povídat nikomu nic. Jsem blbec. Zamotala jsem se do případu, kde prší zlato, a zbyla na mne děravá lžička. Všichni budou v balíku, jen Berta nic! Jak mi tu ten prcek chybí! Jen kdyby tady byl, však on by už něco vymyslel, jak přijít k prachům, a přece jen bychom z toho vyšli aspoň s balíčkem.“

„V poště je od něj lístek. Je v San Francisku a bude tam takové tři čtyři dny.“

„Donald Lam že je v San Francisku?“

„Ano.“

„Tak tam za ním poletím.“

„To nebude k ničemu,“ poznamenala Elsie Brandová. „Píše na tom lístku, že nemůže mít návštěvy, ale poštu ano.“

Úhel brady Berty Coolové dal náhle najevo nezvratné rozhodnutí. „Tak dobře,“ prohlásila, „já tomu prckovi napíšu. Ten chytrej prevítek! Ten už bude vědět, jak na to. No, ať klidně nosí frňák nahoru. Ale poradí mi, co dělat. Vemte si poznámkový blok, Elsie. Popíšu Donaldu Lamovi do písmene všechno, co se přihodilo.“

Berta Coolová vykročila do zadní kanceláře. Usadila se na otáčivou židli a oznámila Elsii Brandové: „Ten dopis půjde expres letecky. Napište na obálku spěchá, naléhavé, osobní a zcela soukromé.“

Elsiina tužka už jezdila po papíru.

„Začnem takhle,“ řekla Berta. „Milý Donalde, zpráva od Tebe mě moc potěšila, moc mi chybíš. Berta se snaží pokračovat v práci, jak nejlíp dovede, aby ses měl po válce k čemu vrátit. – Počkejte, Elsie. Myslím, že takhle bych to neřekla.“

Elsie Brandová vzhlédla.

„Tohle by mu mohlo dávat skoro právní nárok,“ dodala Berta.

„A nechcete ho sem zpátky?“ ptala se Elsie.

„Co já sakra vím?“ opáčila Berta podrážděně. „Konec války je možná ještě daleko. Škrtněte to a napište tohle: Donalde milý, protože jsi nechal Bertu v bryndě, musíš jí pomoci dát pár věcí do pořádku… Ne, tohle sakra zase zní, jako kdybych ho potřebovala. Škrtněte to, Elsie.“

Berta Coolová chvilku zamyšleně mlčela.

Zčistajasna pak řekla: „Napíšem to takhle. Milý Donalde! Berta má dnes odpoledne hodně práce, ale udělala si čas napsat Ti dlouhý dopis, aby Tě trochu povzbudila, protože Berta ví, jak na vojně všichni touží po dopisech od lidí, kteří je mají rádi… Teď, Elsie, nový odstavec. A dál. Není Ti toho moc co psát, kromě toho, co se děje v práci, ale protože Ti určitě chybí problémy, kterými by ses mohl zabývat, napíšu Ti o velmi zajímavém případu, který tu teď máme.“

Berta se dost dlouze odmlčela a přemýšlela, pak zazářila spokojeným úsměvem. „To je ono,“ sdělila Elsii Brandové. „To mi dá příležitost všechno mu napsat a přitom se nijak nezavazovat, a on jistě něco navrhne. To je na beton.“

„A co když ne?“ zeptala se Elsie Brandová.

„No, já mu rovnou napíšu,“ řekla Berta Coolová, „aby mi zatelegrafoval, ať ho napadne cokoli. Ovšem nepoužiju zrovna těchhle slov. Napíšu mu, že chce-li, abych ho dál informovala o tom případu, takže bude mít na co myslet, může mi poslat telegram o svých nápadech, a já mu zase napíšu o dalším vývoji.“

Elsie Brandová pohlédla na hodinky. „Jestli ten dopis bude dlouhý,“ navrhla, „mohla byste mi ho možná radši diktovat rovnou do stroje – chcete-li ho totiž odeslat dnešní poštou.“

„Poštou?“ vykřikla Berta Coolová. „Telegraficky, jestli to nebude moc drahé! Tak, Elsie, pojďme k psacímu stroji. A tady je fotokopie té poslední vůle, tu přiložím. Pro kancelář mám ještě tři další.“

10. kapitola

Vysoký, dobře oblečený muž mluvící vyrovnaně modulovaným tónem vysokoškolsky vzdělaného člověka se přiblížil k psacímu stolu Elsie Brandové.

Aktovka, kterou držel v pravé ruce, byla kreace z těžké černé kůže a blýskavého kovu. Ruka, lehce spočívající na rohu Elsiina psacího stolu, byla jemná, pěstěná, s pečlivě upravenými naleštěnými nehty.

„Paní Coolová?“ tázal se jen lehce stoupavou kultivovanou intonací.

„Ještě tu není.“

Muž pohlédl na hodinky, jako by nešlo ani tak o zjištění času, ale spíše o jemnou výtku na Bertinu adresu. „Je 9.15,“ řekl.

„Někdy přijde až v deset nebo v půl jedenácté,“ sdělila mu Elsie Brandová.

„Vážně?“

Jelikož se jeho poznámka nedočkala odporu, pokračoval: „Jsem od Vzájemně pojišťovací společnosti. To paní Coolová, myslím, dala do novin inzerát žádající informaci o svědku nehody.“

Elsie Brandová mu pohlédla do očí a řekla: „To vám nemohu povědět.“

„Chcete říct, že to nevíte?“ otázal se se zdvořilým úžasem.

„Chci říct, že vám to nemohu povědět. Já jsem tady písařkou. Informace podává paní Coolová. Já…“

Dveře se otevřely.

Berta Coolová vpadla do místnosti se slovy: „Přišlo něco od Donalda, Elsie?“ dříve, než zaostřila pohled na interiér kanceláře včetně návštěvníka.

„Ještě ne,“ odvětila Elsie.

Vysoký muž pokročil k Bertě Coolové. „Paní Berta Coolová, jeví se mi.“

Podsaditá a rázná Berta Coolová odhadla muže na letoru poněkud mdlou a pravila: „Nejeví se, ale je.“

Vysoký muž se zapýřil. „Já jsem to tak nemyslel, paní Coolová. Prostě jsem jen užil takového výrazu. Jsem ze Vzájemně pojišťovací společnosti.“

„Jak se jmenujete?“ zeptala se Berta Coolová.

„Pan P. L. Fosdick,“ odpověděl, převaluje jméno na jazyku, jako by recitoval něco velmi líbezného. Jeho pěstěná ruka vklouzla do náprsní kapsy a vyňala pouzdro na vizitky, které se automaticky otevřelo a vystřelilo vizitku. Zlehka se ukláněje podal Fosdick vizitku Bertě Coolové.

Berta vzala kartičku, pohlédla na ni, gestem hbitého finančního ohodnocení přejela nehtem palce její plastické písmo a řekla: „Dobře, a co chcete?“

Fosdick začal: „Vyšetřovala jste takovou nehodu, paní Coolová, a hledala jste inzerátem svědky, že? Moje společnost se o tuto aktivitu ovšem poněkud zajímá.“

„Proč to?“

„Vypadá to, jako byste se chystala podat žalobu.“

„Tak?“ otázala se Berta bojovně a celá její hranatá osobnost se naježila proti uhlazené blahosklonné vznešenosti vysokého muže. „Co je na tom špatného? Mám právo podat žalobu, když chci, ne?“

„Ano, to ano, paní Coolová, rozumějte mi správně. Žaloba snad nebude nutná.“

Berta ho zarytě nezvala dál do své soukromé pracovny. Stála na místě a měřila ho zvědavým blýskavým pohledem.

Dveře z chodby se otevřely a zase zavřely. Elsie Brandová významně zakašlala.

Berta Coolová se hned neohlédla.

Fosdick řekl tónem člověka snažícího se udělat dojem: „Vůbec nemusí být nutné podávat žalobu, paní Coolová. Je přece docela možné, že Vzájemně pojišťovací společnost, u níž je pojištěn řidič auta, převezme zodpovědnost, ujme se svého závazku a zařídí přiměřené odškodné.“

Elsie Brandová znovu zakašlala. Když se Berta pořád ještě neohlížela, řekla Elsie: „Paní Coolová teď nemá čas. Nemohl byste přijít za chvíli?“ Tón Elsiina hlasu přivedl Bertu Coolovou do varu.

Zemdlené individuum, které odpovědělo už dříve na její inzerát jako svědek a odmítlo se představit, se kochalo situací.

Berta Coolová řekla Fosdickovi: „Pojďme do mé kanceláře,“ a svědkovi: „Obávám se, že pro vás dnes nemohu nic udělat.“

„Vždyť já počkám,“ prohodil s úsměvem a uvelebil se v jednom z křesel.

„Já ale pro vás nic nemám.“

„To je v pořádku. Já počkám.“

„Ale já zcela jistě nebudu mít zájem.“

„V pořádku, paní Coolová. V pořádku.“ Sebral ze stolku časopis, otevřel jej na náhodné stránce a potištěný papír ho zřejmě cele zaujal.

Fosdick galantně otevřel dveře Bertiny soukromé kanceláře a s vybranou zdvořilostí ustoupil stranou.

Berta Coolová vplula dovnitř a přihlížela, jak Fosdick zavírá dveře a zaujímá postavení vedle velkého křesla u okna v okázalém očekávání, kdy Berta usedne.

Čiré podráždění vedlo Bertu k tomu, aby ho nechala stát o pár vteřin déle, než bylo nezbytně nutné. Pak se teprve usadila v hlubině svého otáčivého křesla.

„Jistě pochopíte,“ rozváděl Fosdick svou věc, „že Vzájemně pojišťovací společnost zatím nepřejímá žádný závazek. Vstupujeme jenom do předběžného jednání, směřujícího ke kompromisu ohledně nevyřízeného požadavku, a vy víte, jak předpokládám, že existují rozhodnutí Nejvyššího soudu v tom smyslu, že žádná výpověď učiněná za takových okolností není přípustná jako svědectví, protože politikou zákona je podporovat vyrovnání, pokud je to možné.“

Berta Coolová neříkala nic.

„A tedy,“ pokračoval Fosdick hladce jako tekoucí sirup, „se snažíme být spravedliví, paní Coolová. Mnoho lidí si myslí, že pojišťovací společnosti jsou bezcitné bezduché instituce, kterým jde na jedné straně o co nejvyšší pojistné a na drahé straně o vyplácení co nejmenších částek. Vzájemně pojišťovací společnost se vždycky snaží být korektní. Je-li za nehodu zodpovědný náš klient, vynaložíme veškeré úsilí o korektní odškodné, bez ohledu na finanční náklady.“

Fosdick si položil aktovku na klín, otevřel ji, vyňal složku papírů a jak v nich pěstěnými prsty listoval, předvedl Bertě Coolové proměny výrazů svého obličeje: obočí zdvižené zájmem, skeptické překvapení, sympatizující svraštění čela při soucitu s fyzickým utrpením.

Berta Coolová ho netrpělivě vyzvala: „Tak dělejte a mluvte.“

Fosdick vzhlédl. „Paní Coolová,“ řekl, „zajistíte-li odpovídající prohlášení o vzdání se dalších nároků, náležitě podepsané zraněnou osobou, bude pojišťovna ochotna vyplatit tisíc dolarů v hotovosti, na dřevo.“

„Vy jste ke mně tak laskavý,“ pronesla Berta Coolová sarkasticky.

„Ovšem,“ pokračoval Fosdick váhavě, „zdá se, že k žádnému zranění nedošlo. Dále je zřejmé, že osoba, kterou zastupujete, přecházela ulici, aniž patřičně dbala na situaci v pouličním provozu. Je tedy zcela možné, že přecházela na červenou. U soudu by obhajoba uvedla spoluzavinění vlastní nedbalostí a pravděpodobně by obstála. Politikou Vzájemně pojišťovací společnosti je však vždy rozhodovat ve prospěch osoby, která byla sražena autem, pokud tato osoba nepodá žalobu. Je-li žaloba podána, jsme neoblomní. Zřídkakdy prohrajeme soudní při. U soudu neprosíme o milost a milost neposkytujeme. Za těchto okolností, paní Coolová, bez ohledu na skutečnost, že poškození je zřejmě zcela zanedbatelné, činí vám pojišťovací společnost nabídku – tisíc dolarů v hotovosti, na dřevo.“

Fosdick sklapl složku, pečlivě ji vložil zpět do aktovky, provlékl řemínky kovovými přezkami, důkladně je zajistil a povstal. Choval se jako člověk, který učinil nějaké překrásné gesto a očekává potlesk.

Berta Coolová však řekla: „Tisíc dolarů za utrpení té ženy? To není nic!“

„Tisíc dolarů,“ prohlásil Fosdick, „je velmi šlechetná nabídka kompromisu.“

Uklonil se Bertě Coolové, otevřel dveře, vykročil přes přední kancelář, v půli cesty se zastavil a dodal: „Je to nejen naše první nabídka, ale i poslední. Vzájemně pojišťovací společnost ji nezvýší ani o cent.“

Bertina podrážděnost protrhla hráze sebeovládání. Rozkřikla se na něj: „No dobře, dělejte si hergot nabídku, jakou chcete, ale nemusíte se kolem toho tvářit tak zatraceně učeně.“

Přibouchla dveře své soukromé kanceláře, dunivým krokem došla k otáčivému křeslu a pak si náhle vzpomněla na druhého návštěvníka v přední kanceláři. Vstala, vrátila se ke dveřím a prudce je otevřela právě ve chvíli, kdy se zavřely dveře vedoucí do chodby.

„Kde je ten s těma povislýma víčkama?“ zeptala se Elsie Brandové, ukazujíc na křeslo, kde předtím seděl onen netečný mladý muž.

Elsie Brandová odvětila: „Zvedl se hned, jak ten pojišťovák odešel, a šel za ním.“

Bertina tvář potemněla, neboť jí došel pravý význam toho odchodu.

„Ať táhne ke všem čertům, sušinka,“ pronesla vztekle. „Ten falešnej, zlodějskej, podraznickej grázl – no, já to s ním sfouknu. Musím zpracovat Josephine Dellovou, aby si dala majzla, dřív než ten hajzl z toho něco vyrazí.“

Berta popadla klobouk, pevně si ho narazila na stříbřitě prokvetlé vlasy a právě vykročila ke dveřím, když se otevřely. Stál v nich uniformovaný poslíček s obálkou. „Telegram pro Bertu Coolovou,“ oznámil, „na účet adresáta.“

„Od koho to je?“ ptala se Berta.

Poslíček pohlédl na záznam. „Od Donalda Lama, a je poslán ze San Franciska,“ pravil.

Berta se vrhla na obálku, pohodila hlavou k Elsii Brandové a řekla poslíčkovi: „Vyberte to od ní. Zaplaťte mu ze šuplíku na drobné, Elsie.“

Berta Coolová se vrhla zpět do své kanceláře a roztrhla ještě vlhkou pečeť obálky. Vyndala složený telegram, který zněl:

OBDRŽEL DOPIS I FOTOKOPII ZÁVĚTI. VŠIMNI SI VÝRAZNÉ ZMĚNY VE STYLU MEZI URČITÝMI JEJÍMI ČÁSTMI. PRVNÍ STRÁNKA PROZRAZUJE OSOBITÉ VÝRAZIVO URČITÉHO ČLOVĚKA. DRUHÁ STRÁNKA OBSAHUJE NĚCO BEZPOCHYBY OKOPÍROVANÉHO Z NĚJAKÉHO JINÉHO DOKUMENTU, ALE VÝRAZIVO POUŽITÉ V SOUVISLOSTI S DĚDICTVÍM DELLOVÉ, CRANNINGOVÉ A HANBERRYHO BY VE SNAZE DISPONOVAT MAJETKEM POUŽILA NEVZDĚLANÁ OSOBA. ROVNĚŽ CELOU VĚTU SNAŽÍCÍ SE STANOVIT VYKONAVATELKU. TYTO ČÁSTI NEHARMONUJÍ SE SROZUMITELNOU PLYNULOSTÍ CHARAKTERIZUJÍCÍ ZBYTEK DOKUMENTU. ZJISTI MOŽNOST VYZMIZÍKOVÁNÍ A PŘEPSÁNÍ ČÁSTI DOKUMENTU. POZDRAVY A PŘÁNÍ VŠEHO NEJLEPŠÍHO.

DONALD LAM

Berta seděla zírajíc na telegram a mumlala si pro sebe: „To mě teda usmažte místo řízku – ten mazanej prevít!“

Dveře se otevřely. Elsie Brandová se ptala: „Budete odpovídat?“

„Jo,“ řekla Berta Coolová hněvivě. „Pošlete Donaldu Lámovi dopis na adresu do San Franciska. Zeptejte se ho, proč tam sakra dával ty zbytečný slova o pozdravech a přáních, když posílal telegram na účet adresáta.“

11. kapitola

Berta Coolová stiskla tlačítko označené jménem Josephine Dellová, zdvihla sluchátko a přitiskla je k ústům tak, aby mohla okamžitě odpovědět, jakmile se ozve hlas. Po několika vteřinách stiskla tlačítko znovu. Její tvář nabyla ustaraného výrazu.

Když ani třetí stisknutí tlačítka nepřineslo odpověď, zazvonila Berta Coolová na zvonek nadepsaný Správce.

Po několika okamžicích otevřela dveře obtloustlá žena, jejíž konzistence nebyla o nic pevnější než sulc na talíři, a usmála se na Bertu. „Máme moc hezké volné byty,“ řekla vysokým hlasem, jako by recitovala naučenou básničku. „Jeden je velice hezký, na jih, druhý na východ. Oba jsou světlé a…“

„Já nechci byt,“ přerušila ji Berta Coolová. „Hledám Josephine Dellovou.“

Z tváře správcové zmizela srdečnost, jako by stáhla z obličeje masku. „No, má tady zvonek,“ řekla podrážděně. „Zazvoňte si.“

„Už jsem zvonila. Není doma.“

„No, s tím já nemůžu nic dělat.“

Obrátila se k odchodu.

Berta Coolová pravila: „Okamžik, prosím vás. Snažím se o ní něco dovědět.“

„A co chcete?“

„Nutně ji potřebuji sehnat, opravdu moc nutně.“

„S tím já nemůžu nic dělat.“

„Nemůžete mi povědět, kde je, kde bych ji sehnala, nebo kde bych jí mohla nechat vzkaz? Nic vám neřekla?“

„Naprosto nic. V bytě s ní bydlí mladá žena jménem Myrna Jacksonová. Jestli vůbec někdo ví, kde slečna Dellová je, pak to ví slečna Jacksonová.“

„A jak bych tedy mohla sehnat slečnu Jacksonovou?“

„Není doma?“

„Ne. Na zvonění nikdo neodpovídá.“

„Tak tam není. Nedá se nic dělat. Na shledanou.“

Dveře se zabouchly.

Berta načmárala na zadní stranu své navštívenky vzkaz: „Slečno Dellová, hned mi zavolejte. Je to velmi důležité. Koukají z toho pro Vás peníze.“

Vhodila navštívenku do dopisní schránky a právě chtěla vykročit, když kolem rohu zahnul taxík a zastavil.

Z taxíku vystoupil bezejmenný mladý muž, který odpověděl na Bertin inzerát hledající svědky nehody, pohlédl na taxametr a zády k chodníku hledal drobné pro taxikáře.

Berta k němu cílevědomě vykročila.

Při pohledu na ni taxikář v domněnce, že má dalšího zákazníka, vyskočil od volantu, aby obešel vůz a podržel dveře otevřené.

Berta byla na tři kroky od zákazníka, když se k ní obrátil.a poznal ji.

Berta Coolová řekla, netajíc uspokojení: „No, to je přesně to, co jsem si myslela, že uděláte. Nebude vám to ale nic platné, já jsem tu byla dřív.“ V mužově tváři se zračilo ohromení.

„Kam to bude?“ ptal se taxikář.

Berta uvedla adresu své kanceláře a obrátila se s vítězoslavným úsměvem na mdlého muže.

„Takže jste mě předstihla.“

„Jo.“

„Kolik nabídli?“

„Do toho vám nic není,“ odvětila Berta Coolová.

„Její adresu jste ode mne dostala za tichého srozumění, že ji nebudete zastupovat.“

Berta Coolová řekla: „Když se mi pojišťovna plete do života, nedá se nic dělat.“

„To není vůči mně slušné.“

„Blbost,“ pronesla Berta Coolová. „To vy jste to chtěl hrát na obě strany.“

„Ale mně do toho něco je!“

Taxikář se obrátil na Bertu: „Tak jedem, nebo si mám započítat čekání?“

„Já bych jela,“ pravila Berta Coolová.

„Moment. To je můj taxík.“

„Ne, není,“ prohlásila Berta Coolová. „Už jste zaplatil.“

„Byla jste u ní a dostala jste od ní podpis?“ ptal se muž.

Berta se na něj zazubila úsměvem naprosté spokojenosti. Muž náhle vklouzl do taxíku vedle Berty a prohlásil: „Dobře, tak já jedu zpátky. Chci si s vámi promluvit. Berem si taxíka oba, jeďte.“

Taxikář přibouchl dveře, obešel vůz a posadil se za volant.

Berta Coolová řekla: „S vámi nemám o čem mluvit.“

„Myslím, že máte.“

„Já si to nemyslím.“

„Nebýt mne, nedostala byste se tak daleko.“

„Blbost, vždyť jsem dala do novin inzerát. A vy jste si myslel, že byste z toho mohl něco vyrazit. Furt jste se vtíral, pořád, jen abyste z toho něco vyrazil.“

„Nabídli tisíc, že?“

„Proč si to myslíte?“

„Protože to říkal ten pojišťovák.“

„Tak vy jste ho sledoval z mé kanceláře a tahal to z něj?“

„Jel jsem s ním dolů výtahem.“

„To jsem si myslela.“

„Podívejte se, tohle mi nemůžete dělat.“

„Pročpak ne?“

„Můžete dostat víc než tisíc, jestli v tom budete umět chodit. Do deseti dnů můžete dostat dva a půl tisíce, za to dám krk.“

„Tisíc mi stačí,“ sdělila mu Berta Coolová, „stačí i mé klientce. Tisícovka za bolístku není zas takový pakatel.“

„Ale mohla by dostat mnohem víc. Já jsem to všechno viděl.“

„Kdo to zavinil?“

„To ze mne nevytáhnete. Má nárok na mnohem víc. Měla otřes mozku.“

„Jak to víte?“

„Od její spolubydlící.“

„No, to je už v pořádku,“ řekla Berta Coolová, „s tím si nemusíte lámat hlavu.“

„Stejně bych z toho měl taky něco mít. Nic by vám neudělalo přibrat mě za stovku dolarů.“

„Přiberte se sám,“ poradila mu Berta Coolová.

„No to jo.“

Berta mu řekla: „Povím vám, co podniknu. Udělám vám stejný návrh jako poprvé. Pětadvacet dolarů a zapomenete na všechno a vypaříte se.“

S povzdechem se opřel dozadu. „Dobře,“ pronesl. „Je to učiněné odírání, ale povedlo se vám to.“

Berta Coolová vkročila do kanceláře a řekla Elsii Brandové: „Elsie, připravte pro toho pána stvrzenku k podpisu. Pětadvacet dolarů v hotovosti na účet požadavků jakéhokoli druhu, včetně současných požadavků a jakýchkoli nepředvídaných skutečností, k nimž může dojít během dalšího vývoje událostí. Udělejte to po vzoru té smlouvy, kterou Donald Lam připravil pro ten případ před pár měsíci.“

Elsie Brandová rychle vytáhla ze stroje právě dopsaný dopis, sáhla do zásuvky pro arch papíru, zasunula ho do stroje a ptala se: „Jak se jmenuje?“

„Sakra, co já vím?“ opáčila Berta Coolová a obrátila se na muže: „Jak se jmenujete?“

„Jerry Bollman.“

„Posaďte se,“ vyzvala ho Berta, „přinesu vám těch pětadvacet.“

Zašla do své soukromé kanceláře, otevřela stůl, vyndala pokladnici, odemkla ji, vyňala dvacet pět dolarů, ale počkala, dokud jí uši neřekly, že psací stroj Elsie Brandové právě doťukal. Pak vypochodovala, vzala si od Elsie stvrzenku, přečetla si ji a přistrčila Jerrymu Bollmanovi se slovy: „Podepište to.“

Přečetl si papír a řekl: „Ach bože, to si snad upisuju duši.“

„Ještě víc,“ sdělila mu Berta Coolová šibalsky. „Ta by za těch dvacet pět dolarů nestála.“

Poťouchle se na ni zazubil: „Vy jste sakra šikovná, co?“ Vzal si plnicí pero, které mu podávala. Rozmáchle podepsal stvrzenku, levou rukou ji podal Bertě a pravou ruku nastavil na dvě desetidolarovky a jednu pětidolarovku, které mu podávala.

Berta předala stvrzenku Elsii Brandové: „Doplňte to.“

Bollman podotkl: „S vámi bych přišel na buben.“

Berta Coolová pravila: „Moji svědkové vypovídají, co vědí, čistě proto, že jsou slušní.“

„Já vím,“ pronesl Bollman chmurně. „Z toho jsem se už dávno vyléčil. No, teď půjdu dolů a koupím si balíček cigaret. Na to a ty různé výdaje bude těch pětadvacet akorát tak stačit. Možná bychom mohli udělat kšeft někdy jindy.“

„Možná,“ přisvědčila Berta Coolová a dívala se, jak odchází.

„Zaplaťpámbu, že si nechtěl potřást rukama,“ řekla pak Elsii Brandové. „Teď zavolejte do domu Harlowa Milberse. Vyžádejte si k telefonu paní Nettii Cranningovou. Řekněte, že s ní chce mluvit Berta Coolová. Až ji budete mít na drátě, zavolejte mě.“

Berta Coolová šla do své kanceláře a usadila se s cigaretou v dlouhé vyřezávané slonovinové špičce. Když se ozval bzučák, zdvihla sluchátko, řekla: „Haló?“ a uslyšela hlas paní Cranningové: „Haló, paní Coolová?“

Berta okamžitě zazářila srdečností. „Jak se máte, paní Cranningová? Moc mě mrzí, že vás otravuju, ale chtěla bych sehnat Josephine Dellovou. Myslela jsem, že je třeba u vás. Doufám, že vás neruším.“

„Ale vůbec ne,“ odpověděla paní Cranningová stejně srdečně. „Byla tu ještě před půlhodinou, pak někdo telefonoval, že se s ní chce sejít. Moc jsem z toho nepochopila, ale bylo to něco důležitého kvůli té nehodě.“

„Nějaký muž?“ ptala se Berta Coolová.

„Ano.“

Berta Coolová se zamračila. „Jméno jste nezaslechla?“

„Ale ano, jenže jsem ho zase zapomněla. Pamatuji si, že si ho zapsala. Okamžik – Evo, jak se jmenoval ten, co telefonoval Josephine Dellové? Jakže? Dobře, díky. Paní Coolová to chtěla vědět.“

Paní Cranningová řekla do telefonu: „Už vím to jméno, paní Coolová. Byl to Jerry Bollman. Má s ním někde schůzku.“

Berta poděkovala, zavěsila a byla už uprostřed přední kanceláře, když si uvědomila marnost svého snažení.

„Co se děje?“ zeptala se Elsie Brandová.

„Ten mizernej, zatracenej, podraznickej šejdíř! Ten chlap je takovej křivák, že by potřeboval pořádně srovnat.“

„Co provedl?“ zajímala se Elsie Brandová.

„Co proved?“ Bertiny oči sršely oheň. „Investoval pětadvacet centů do taxíku, aby mě zkásnul o pětadvacet dolarů. Věděl, kde mě najde. Nejspíš mě sledoval. Jen protože jsem ho viděla vystupovat z taxíku a platit, myslela jsem si, že mám náskok. Místo toho ho měl on, a pořádnej.“

„Ale já tomu nerozumím,“ namítla Elsie Brandová.

„Zrovna teď,“ pravila Berta Coolová, „ten chlap získává podpis Josephine Dellové na tečkovanou čáru, která mu ukrojí kus koláče v ceně pěti set dolarů. A já si myslela, že ho oblafnu, že jako jdu od Josephine Dellové. Předstírala jsem, že mám její podpis. A on celou tu dobu věděl, že nebyla doma. Zatraceně mazanej křivák všivej.“

„Kdo je ten křivák?“ tázala se Elsie.

„No on, Jerry Bollman. Ten parchant mě podfouk.“

12. kapitola

Slepcovy vnímavé uši rozeznaly ve změti jiných zvuků kroky Berty Coolové. Neobrátil se k ní, ale úsměv zjemnil jeho rysy. Pravil: „Dobrý den, však jsem doufal, že se u mne někdy zastavíte. Podívejte, co vám mohu ukázat.“

Otevřel kabelu, vyňal dřevěnou hudební skříňku a natáhl ji malou klikou. Sňal víko a hudební skříňka začala pozoruhodně jasně a lahodně hrát Skotské zvonky.

Jeho tvář byla u vytržení. „Jednou jsem jí řekl,“ povídal, „že mám rád tyhle staromódní hrací skříňky a že jsme doma měli jednu takovou, co hrála Skotské zvonky. Určitě ji to stálo dost peněz. Teď už se tak snadno neseženou, hlavně ne takové, co jsou v dobrém stavu. Ani jediný tón tam nevynechává, a hmatem cítím, jak je to dřevo hladké. Není krásná?“

Berta Coolová souhlasila, že je. „To vám poslala Josephine Deltová?“

„Ovšem. Přinesl ji poslíček a řekl, že má jen vyřídit, že je to dárek. Ale já vím, od koho to je. A to ještě není všechno,“ pokračoval. „Poslala mi květiny.“

„Květiny?“

„Ano.“

Berta Coolová už už chtěla něco říci, ale zarazila se.

„No já vím,“ připustil nevidomý, „je trochu divné posílat kytky slepému člověku, ale já cítím jejich vůni. Myslím, že mi hlavně chtěla poslat těch pár řádků, a tak mi je poslala s kytkami. Hudební skříňka je moc drahá, a tak nechtěla, abych věděl, že je od ní.“

„Jakých pár řádků?“ zeptala se Berta Coolová.

„Mám je tady,“ řekl a vyňal z kapsy složený lístek. Bylo na něm napsáno:

Drahý příteli, mnohokrát Vám áěkuji, že jste na mne myslel a dokonce sehnal paní Coolovou, aby mě našla. Posílám Vám tyto květy jako malý projev uznání a přátelství.

Podpis zněl Josephine Dellová.

Berta dospěla k náhlému rozhodnutí. Řekla nevidomému: „Chtěla bych, abyste pro mne něco udělal.“

„A co?“

„Abyste mi ten lístek nechal.“

„Je to taková památka. Nemohu si ho sice přečíst, ale já…“

„Já vám ho vrátím,“ slíbila Berta Coolová, „za den za dva, ale teď bych ho chtěla mít.“

„No dobře, hlavně když mi ho vrátíte – ale co nejdřív, prosím vás. Mohla byste se zastavit tam, co bydlím – Fairmead Avenue 1672, nebude-li vám to vadit.“

„Ale jistě,“ pravila Berta Coolová přívětivě. „Přinesu vám ho.“

Berta zastrčila lístek do kabelky a zašla ke grafologovi, kterého znala.

„Podívejte se,“ řekla, „nechci ze sebe dělat blbce. Nechci od vás, abyste nadělal spoustu fotek a opentlil svůj názor spoustou nesmyslných řečiček, ale prostě – tady je fotokopie poslední vůle. Jedna z podepsaných svědkyň je Josephine Dellová. A tadyhle je lístek, který Josephine Dellová podepsala doopravdy. Vím, že je to její podpis. Ale ten podpis na poslední vůli by mohl být zfalšovaný. To chci zjistit. A všimněte si první části druhé stránky. Jazyk se zdá být trochu jiný než jinde v té závěti.“

Grafolog vzal fotokopii, pečlivě ji studoval a zřejmě přitom myslel nahlas. „Hmm, všechno psáno na stroji – zřejmě na témž psacím stroji, no dobře. Podpis na lístku, zvláštní rozestup písmen, neobvyklý způsob psaní D. A totéž v podpisu svědkyně na závěti. Je-li to falzifikát, pak tedy dokonalý. Zdá se to být v pořádku, radši bych ale měl originál než fotokopii.“

„Originál nemohu přinést,“ prohlásila Berta Coolová. „Musíte to zjistit tady z toho.“

„Dobře, zavolám vám do kanceláře a dám vám vědět. Ale bude to jen názor. Kdybych měl na to přísahat… já…“

„Já vím,“ pravila Berta. „Jenom názor, jen mezi vámi a mnou.“

„Správně.“

„Zavolejte mi za hodinu.“

„To je moc brzy.“

„Jen mi zavolejte,“ řekla Berta Coolová.

Vrátila se do kanceláře a za hodinu zvonil telefon.

„Obojí podepsala táž osoba,“ prohlásil grafolog.

Berta Coolová se zamyslela.

„Jste tam ještě?“ ptal se grafolog.

„Ano.“

„Neslyšel jsem vás, myslel jsem, že jste zavěsila.“

„Přemýšlím,“ řekla Berta Coolová, která dostala nápad. „Jeli to v pořádku, jsem na tom špatně.“

„V pořádku to je,“ potvrdil grafolog.

Berta zavěsila a stiskla bzučák, aby přivolala Elsii Brandovou.

„Nadiktuju vám dopis, Elsie,“ pravila. „Bude to Donaldovi. Chci mu sdělit do detailu všechno, jak to bylo. V celé té záležitosti je něco úplně nalevo. Tady prší dolary, ale já z toho mám čistý schodek dvacet pět dolarů, místo aby mi napršely hektolitry.“

Berta Coolová právě dodiktovala dlouhý dopis, když do kanceláře vešel Christopher Milbers.

„Brej den,“ řekla Berta Coolová, a k Elsii: „Ať to jde dneska leteckou poštou, Elsie, expres.“

Elsie Brandová přikývla, usedla k psacímu stroji, obrátila stránky svého stenografického bloku a proměnila stroj v pneumatické kladivo.

Christopher Milbers se uvelebil na klientském sedadle, sepjal špičky prstů a zářivě se na Bertu usmál. „Přišel jsem vyrovnat účet,“ sdělil jí.

„Chcete říct, že jsme se vším hotovi?“ tázala se Berta Coolová. „Došli jste ke kompromisu?“

Zdvihl obočí. „Ke kompromisu? K jakému?“

„S tou poslední vůlí.“

Řekl: „Ještě jsem se nerozhodl, co s tím.“

„No tak,“ začala Berta Coolová, „proč tedy nepočkáte, až se to vyjasní?“

„Ale,“ namítl Milbers, „to by váš honorář nijak neovlivnilo. Chtěl jsem po vás, abyste vypátrala chybějících deset tisíc dolarů. Při hledání jsme našli poslední vůli, a to bychom mohli nazvat vedlejším produktem.“

„A tak,“ pronesla Berta Coolová suše.

„Myslím,“ prohlásil Milbers a tiskl přitom dlaně tak pevně k sobě, až se mu prsty prohýbaly, „že jste na to vynaložila o něco méně než půl dne. Ale jsem ochoten být velkorysý. Jestliže pracovní dny nedělíte, zaplatím vám za celý den.“

Znovu na Bertu zazářil.

Berta Coolová řekla: „Sto dolarů.“

„Ale, má drahá paní Coolová, to je příliš!“

„Copak vás vede k takovému názoru?“

„Účty jiných firem s podobným zaměřením, které si, mimochodem, stanoví poplatky legálně. Myslel jsem, že si nebudete účtovat víc než deset dolarů, a připravil jsem pro vás malé překvapení.“

Vyňal z kapsy šek splatný Bertě Coolové na obnos dvacet pět dolarů. Na zadní straně bylo napsáno na stroji:

Tento šek byl vystaven a přijat k plnému vyrovnání všech a veškerých nároků jakéhokoli druhu, povahy a obsahu, které měl příjemce vůči plátci až do doby podepsání tohoto šeku včetně, a příjemce svým podpisem na šeku zprošťuje plátce veškerých nároků jakéhokoli druhu, povahy a obsahu od počátku světa až po datum řečeného podpisu.

„Vyhotoveno právníkem,“ zabručela Berta Coolová.

„No,“ připustil Milbers, „přirozeně jsem se musel poradit s advokátem, aby chránil moje majetkové zájmy.“

Berta věděla, že byla převezena. Vzdychla, vzala šek a pronesla: „No dobře, já si to vyzvednu.“

Milbers povstal, uklonil se a napřáhl ruku. „Bylo mi potěšením.“

Berta Coolová sevřela svými masitými statnými prsty Milbersovu dlouhou úzkou ruku. „Dobře,“ řekla a dodala chmurně: „Více štěstí příště!“

Když Milbers opustil kancelář, vypochodovala Berta Coolová do přední místnosti a hodila šek na Elsiin stůl. „Připište k tomu dopisu Donaldovi ještě P.S., Elsie. Napište mu, že jsem projela i úplně pitoměj případ. Pětadvacet dolarů výlohy, pětadvacet příjem. Díky bohu, že jsem na tom ještě netratila.“

13. kapitola

29. SRPNA 1942

VALLEJO, KALIFORNIE

NA ÚČET ADRESÁTA

BERTA COOLOVÁ, DŮVĚRNÁ PÁTRÁNÍ

DŮM DREXEL

LOS ANGELES, KALIFORNIE

ČÍM VÍC PŘEMÝŠLÍM, TÍM VÍC VÝZNAMU PŘIKLÁDÁM ZMĚNĚ VE STYLU ZÁVĚTI. DÁLE NECHÁPU, PROČ SE POJIŠŤOVACÍ SPOLEČNOST OBRÁTILA S NABÍDKOU VYROVNÁNÍ NA TEBE, KDYŽ BY PŘECE MĚLA ZNÁT TOTOŽNOST A BYDLIŠTĚ POŠKOZENÉ. JELIKOŽ NEJSI ADVOKÁTKA, NENÍ DŮVODU, ABY SE POJIŠŤOVACÍ SPOLEČNOST NEOBRÁTILA NA POŠKOZENOU PŘÍMO, POKUD JÍ Z NĚJAKÉHO DŮVODU NENÍ TOTOŽNOST POŠKOZENÉ NEZNÁMA. ŘIDIČ VOZU MĚL SPOLEČNOST INFORMOVAT. NEUČINIL-LI TO, JEVÍ SE TU KOMPLIKACE HODNÁ PROŠETŘENÍ. ZDRAVÍ

DONALD LAM

14. kapitola

Berta Coolová stála u psacího stolu a svou těžkou dlaní tiskla otevřený telegram na jeho desku, jako by se obávala, že se jí ztratí. Zmáčkla tlačítko bzučáku a přivolala Elsii Brandovou.

„Napište si dopis Donaldovi, Elsie: Drahý Donalde, jsi u námořnictva tak dlouho, že až moc sršíš energií. Berta předložila závěť nejlepšímu grafologovi ve městě, aby porovnal podpisy. Jsou pravé. Možná Tě nenapadlo, že se zvláštní změna stylu objevuje až na druhé stránce. To je stránka s podpisy. Proto, není-li v pořádku tato stránka, musí být podpisy zfalšované – všechny tři.

Máte to, Elsie?“

„Ano, paní Coolová.“

„Dobře, tak mu dáme další porci: Zřejmě Ti u námořnictva zrezivěl mozek. Bertě na tom houby záleží, jestli je druhá stránka zfalšovaná nebo ne, a zfalšovaná být nemůže. Připouštím, že mi Paul Hanberry připadá jako šmejd. Nevěřila bych mu ani co by se za nehet vešlo, ale s Josephine Dellovou je vše v pořádku. Když jsi někdy na moři a nemáš o čem přemýšlet kromě o bombardérech, torpédech, ponorkách a minách, mysli na to, že Bertin klient byl uražen na první stránce. Bertě houby záleží na tom, co se děje v další části závěti. Pro ni za ni by mohl pořizovatel závěti dát zbytek svých prachů třeba přestárlým námořním oficírům. Hodláš-li nadále telegrafovat na účet adresáta, snaž se aspoň telegrafovat něco konstruktivního.

Bertě chybíš, ale vzhledem k tomu, že se nedokážeš strefit ani do jediného bodu případu, bylo by možná lepší partnerství zrušit. Ale děkuji za snahu. Už se neobtěžuj. Berta se o případ postará. Soustřeď se na nepřítele. Všechno nejlepší!“

Berta Coolová zmačkala telegram, hodila ho do koše na papír, okamžik hleděla na zmačkanou kuličku, pak telegram z koše vylovila, uhladila a řekla Elsii Brandové: „Přidejte ho ke složce. Je to poprvé, že se ten prevít sek. Nebude na škodu mít to černé na bílém.“ Po kratší úvaze dodala: „No, je sobota. Tenhle týden tu bylo učiněné peklo. Tak to teď do pondělka zapíchnem.“

15. kapitola

30. SRPNA 1942

VALLEJO, KALIFORNIE

NA ÚČET ADRESÁTA

BERTA COOLOVÁ, DŮVĚRNÁ PÁTRÁNÍ

DŮM DREXEL

LOS ANGELES, KALIFORNIE

NEPOCHOPILA JSI. PRAVIDLO PLATÍ NA OBĚ STRANY. ZMĚNA VE STYLU POUZE NAZNAČUJE, ŽE CELÝ OBSAH NEBYL PSÁN TOUŽ OSOBOU. JE-LI DRUHÁ STRÁNKA ZÁVĚTI PRAVÁ, PAK NĚKDO PODVRHL PRVNÍ STRÁNKU. PRAVDĚPODOBNĚ BYLA ZMĚNĚNA VÝŠE DĚDICKÉHO PODÍLU CHRISTOPHERA MILBERSE. K ÚVAZE JSOU DVĚ MOŽNOSTI. JEDNA, ŽE MILBERS SÁM, ODBYT V ZÁVĚTI JEDNÍM DOLAREM, ZFALŠOVAL PRVNÍ STRÁNKU, ABY DOSTAL 10 000. DRUHÁ MOŽNOST JE, ŽE CHRISTOPHERU MILBERSOVI PŘIPADLA MNOHEM VYŠŠÍ ČÁSTKA NEŽ 10 000 NA PRVNÍ STRÁNCE, A PROTO NĚKDO Z OSTATNÍCH DĚDICŮ PROVEDL ZÁMĚNU. JE-LI DRUHÁ STRÁNKA ZÁVĚTI PŮVODNÍ, PAK BYLA PRVNÍ STRÁNKA ZFALŠOVÁNA OSOBOU S VYJADŘOVACÍM TALENTEM A HLADKÝM LITERÁRNÍM STYLEM. TVŮJ POPIS CHRISTOPHERA MILBERSE TOMU ODPOVÍDÁ. PÁTRALA JSI PO PŘÍČINĚ SMRTI HARLOWA MILBERSE? ZEPTEJ SE PERSONÁLU NA PŘÍZNAKY. S PŘÁNÍM ÚSPĚCHU PŘI ŘEŠENÍ PŘÍPADU

DONALD LAM

16. kapitola

Walton A. Doolittle, advokát, pohlédl na fotokopii, kterou mu Berta Coolová podala. „Jak tomu rozumím, paní Coolová, chcete znát právní důsledky částečného zfalšování.“

„Přesně tak.“

Doolittle vzal do ruky první stránku závěti. „Předpokládejme, že tato je původní,“ řekl, „a že druhá stránka, obsahující údajný podpis a klauzuli, je falzifikát.“

„Nepravděpodobné,“ namítla Berta Coolová.

„Chápu, ale hodlám o problému uvažovat po pořádku. Tak tedy, poslední vůle může být zrušena několika způsoby. Jedním z nich je její zničení ze strany zůstavitele. Ale mějte na mysli, paní Coolová, že svévolné zničení kteroukoli jinou osobou nezbavuje závěť platnosti. Proto předpokládejme, že první stránka je původní a že falzifikát je druhá stránka. Jinými slovy, první stránka je vzata z původní závěti, jejíž ostatní části byly zničeny, a nepravá zfalšovaná druhá stránka byla přidána.“

„Vy se řídíte zásadou, proč něco dělat jednoduše, když to jde složitě,“ namítla Berta Coolová. „Uvádíte to, co jsem sama řekla, a balíte to do spousty slov.“

„Chci se jen ujistit, že chápete situaci,“ pravil Doolittle.

„Ale chápu.“

„Dejme tomu,“ pokračoval Doolittle, „že závěť byla zničena, ale její zničení neznamená její neplatnost. Proto by úplný obsah závěti mohl být prokázán nezávislým ústním svědectvím – kdybychom takové svědectví mohli získat. A je-li první stránka závěti pravá, je to nejlepší důkaz obsahu zničené závěti. Jakmile bychom dokázali pravost první stránky, nemuseli bychom se už starat o to, co bylo ve zbývající části závěti.“

„Jinými slovy, Christopher Milbers dostane deset tisíc. Je to tak?“

„Přesně.“

„Dobře, tak teď k věci. Dejme tomu, že je zfalšovaná první stránka a že druhá stránka je pravá. To je pravděpodobnější.“

„Za těch okolností platí stejný zákon. Zničení části závěti neznamená její částečnou neplatnost. Pak by mohl být obsah první stránky dokázán nezávislým ústním svědectvím, nebo, jak říkáme my právníci, čestným svědectvím.“

„A kdyby na první stránce Christopher Milbers dostal sto tisíc dolarů místo deseti tisíc, mohl by je shrábnout?“

„Ano, pokud by mohl dokázat, že je to původní závěť.“

Berta řekla: „A co když dokážeme, že první stránka byla zaměněna, ale nemůžeme dokázat, co na té původní stránce bylo?“

„Za takových okolností by, podle mého názoru, celá závěť nebyla soudně potvrzena, jelikož by soud nemohl žádným způsobem zjistit, jakého procenta zůstavitelova majetku by se měla týkat zvláštní podmínka závěti. Je docela možné, že první stránka závěti obsahovala třeba tucet specifických odkazů.“

„A co kdyby tedy závěť soudně potvrzena nebyla?“ dotazovala se Berta Coolová.

„Pak by byla platná některá dřívější závěť, pokud by nevyšlo najevo, že se zůstavitel nějak aktivně snažil ji zrušit. Je celkem možné, že by se dal získat dostatečný důkaz jejího zrušení, aniž by byl získán dostatečný důkaz obsahu pravé závěti, kterou sepsal jako poslední.“

„A co potom?“ ptala se Berta Coolová.

„Potom, jelikož by nebyla soudně potvrzena žádná závěť, by výsledek byl stejný, jako kdyby pan Harlow Milbers žádnou poslední vůli nezanechal – až na těch deset tisíc dolarů, které odkázal Josephine Dellové, což je jediný specifický odkaz určité částky, který obsahuje druhá stránka závěti.“

„A Christopher by dostal veškerý majetek kromě těch deseti tisíc?“

„Je-li jediným žijícím příbuzným, a proto jediným dědicem ze zákona, pak ano.“

„A Nettie Cranningová, Eva Hanberryová a Paul Hanbeny by nedostali ani floka?“

„To by nedostali.“

„Ani kdyby mohli dokázat, že ta stránka závěti, která jim všechno odkazuje, je naprosto pravá?“

„O to nejde, paní Coolová. Druhá stránka závěti jim nedává specifikovanou sumu, ale každý z nich dostává třetinový podíl z majetku, který tu figuruje v dovětku. Ne že by například každý z nich měl dostat po deseti tisících. Dostávají zbytek majetku. Pokud soud nemůže určit, kolik majetku bylo specificky zmíněno v ostatních odkazech na první stránce, nemůže také určit úmysl zůstavitele, co se týče zbývající sumy. Zůstavitel mohl na první stránce rozdat třeba půl milionu – nebo také jen jeden dolar.“

Berta Coolová se zvedla a odstrčila židli. „Tak zní zákon?“ zeptala se ještě.

„To je můj názor, nebo spíše můj výklad zákona,“ řekl Doolittle. „Je to zajímavá otázka. Mohlo by z toho vzejít moc pěkné soudní řízení.“

„No,“ přisvědčila Berta Coolová, „něco by z toho vzejít mohlo. Jestli ano, budu koukat, abyste tu kauzu dostal.“

Doolittlův úsměv byl ledový. „Tohle mi říká tolik klientů,“ prohlásil, „že považuji za vhodné postavit to jinak, paní Coolová. Za konzultaci beru dvacet pět dolarů. Potom, jestli, jak předpokládáte, z toho něco vzejde, bude těch pětadvacet dolarů odečteno od všech dalších poplatků.“

Berta Coolová vzdychla a otevřela peněženku. „Z téhle kauzy zřejmě něco shrábne každý, jen já nic.“

17. kapitola

Blok 1600 na Fairmead Avenue – adresa, kterou dal Bertě nevidomý muž – byl řídce osídlen, protože ležel až na samém okraji zástavby.

V podmínkách zatemnění musel taxikář přímo tápat, každou chvilku zastavit a dívat se na plán města, který vylovil z kapsy.

„Tady někde blízko by to mělo být,“ usoudil. „Někde na druhé straně ulice a kousek za prostředkem bloku.“

„Pusťte mě ven,“ prohlásila Berta Coolová. „Já to najdu líp pěšky, než když tady budete popojíždět.“

„Ale takhle je to hledání pohodlnější, madam.“

„A dražší,“ odsekla Berta Coolová. „Pusťte mě ven.“

Taxikář zastavil, vyskočil a otevřel Bertě dveře.

„A teď opatrně, madam.“

Berta vyndala z kabelky malou baterku, která propouštěla světlo tmavě červeným sklem. „To je dobrý. Ale počkejte na mne,“ řekla a rozsvítila baterku. Kráčela podél bloku, snažila se rozpoznat čísla a našla číslo 1672, typický letní domeček, dost vzdálený od vozovky.

K domku vedla betonová cesta se železným zábradlíčkem po pravé straně. Vnitřní část jeho lišty byla oblýskaná a odřená slepcovou holí, jak tudy putoval sem a tam.

Berta vystoupila po dvou dřevěných schodech na verandu a stiskla tlačítko zvonku. Zaslechla jeho ostré řinčení uvnitř. Zvuk byl nečekaně silný.

Tu si Berta Coolová teprve všimla, že dveře jsou pootevřeny a zablokovány gumovými klínky, které udržovaly asi dvacet nebo dvacet pět centimetrů širokou škvíru. Proto, jak si uvědomila, byl zvuk zvonku zevnitř slyšet tak hlasitě.

Berta Coolová pokročila ke dveřím a zavolala: „Haló, je někdo doma?“ Odpověď žádná.

Berta odkopla jeden klínek, sáhla za dveře po vypínači, našla ho a stiskla.

Nic se nedělo. Místnost tonula v naprosté tmě.

Berta Coolová namířila tlumené červené světlo své baterky na strop. Objevil se lustr s přehršlí objímek. Ale ani jediná žárovka.

Berta zmateně opsala světelný kruh baterkou a pak jí náhle došlo, že nevidomý člověk elektrické světlo nepotřebuje.

Berta vkročila dovnitř, svítíc baterkou koldokola po místnosti. Zavolala: „Tady je Coolová. Je někdo doma?“

Někde ve tmě vycítila pohyb. Na stropě se objevil velký beztvarý stín, bezhlasně po něm přelétl a splynul s temnotou. Berta uskočila. Něco se zatřepetalo těsně před jejím obličejem a pak se jí to bez jediného hlásku usadilo na krku.

Berta Coolová se ohnala, zlostně kopla do prázdna. Ve vzteku zrozeném z hrůzy zaječela šťavnatou nadávku.

Náhle ji to něco pustilo. Na okamžik uvázl v přízračném světle její baterky – netopýr s rozprostřenými křídly, netopýr, který vrhal na vzdálenou stěnu stín, obludně veliký, bizarní a nebezpečně vypadající.

„To mě teda naložte místo herynka!“ zvolala Berta Coolová a zlobně se vrhla po netopýrovi, který jí hladce unikl a zmizel ve tmě.

Trvalo celých deset vteřin, než se Bertě ustálil puls. Pak začala zkoumat přední pokoj domu.

Spokojena, že je prázdný, se obrátila zády ke vchodu, vedena přízračným chabým světlem, které vydávala její baterka.

Tehdy si teprve všimla černočerného pruhu na podlaze. Na první pohled se domnívala, že je to jen obyčejná skvrna. Pak, a přitom se jí srdce znovu rozbušilo, zjistila, že je to něco tekutého – loužička, pak čmouha, klikatá cestička, další kaluž, čmouha, klikatá cestička. A když Bertě došlo, co ta zlověstná stopa znamená, objevila i tělo mrtvého.

Ležel tváří dolů u okna na protější straně pokoje. Zřejmě byl zasažen střelou, když stál u dveří, a plazil se kousek po kousku s častými zastávkami, snaže se uchovat sílu, která z něho prýštila –až nakonec ta zastávka pod oknem byla natolik dlouhá, že poslední louže učinila za smrtelným zápasem chmurnou tečku – louže, která v bodovém světle Bertiny baterky vypadala inkoustově černá.

Náhle Bertě Coolové došlo, co znamenaly ty otevřené dveře a tichý dům. Uvědomila si zřetelnou možnost, že se vrah ještě skrývá v domě v některé jiné místnosti, doufaje, že nebude přistižen, ale odhodlán prostřílet si cestu, kdyby přistižen byl. Dům tonul v černočerné temnotě, porušené jenom přízračným světlem baterky, kterou Berta Coolová držela v ruce. A ta baterka, určená k používání při případném úplném zatemnění, neposkytovala tolik záře, kolik by bylo třeba k jasnému osvětlení. Její světlo spíše v neurčité oblasti ředilo hustou tmu v polotmu, umožňovalo vidět předměty natolik zřetelně, aby člověk o ně nezakopl. Ale nedalo se spoléhat na to, že by proniklo stíny, v nichž mohl číhat vrah.

Berta Coolová vykročila s chmurnou odhodlaností ke dveřím. Noha jí uvázla v tenkém drátě, ten čímsi prudce škubl, a to zadrnčelo. Berta posvítila dolů a spatřila stativ s namířenou malorážkou, k jejíž spoušti byl drát připevněn. Bertin odchod se změnil v ústup, pak v útěk. Dřevěná veranda zaduněla jejími prchajícími kroky a světlo baterky v její ruce se jen komíhalo, když běžela po cestě od domku.

Taxikář měl vypnutá světla a Berta věděla jen tolik, že bude někde na ulici. Běžela po chodníku a ohlížela se přes rameno.

Náhle zazářila parkovací světla taxíku. Taxikář se na ni zvědavě zadíval. „Vyřízeno?“

Bertě nebylo zrovna do řeči. Uchýlila se do bezpečí taxíku a přibouchla dveře. Taxikář vklouzl za volant, nastartoval motor a obrátil vůz křivkou ve tvaru U.

„Ne, ne,“ namítla Berta Coolová.

Tázavě se na ni ohlédl.

„Tam je… Já musím na policii.“

„Co se děje?“

„V tom domě leží mrtvý.“

Zvědavost v taxikářových očích byla náhle vystřídána chladným hodnocením situace a podezřením. Pohlédl na kovový lesk v Bertině pravé ruce.

Berta Coolová nervózně strčila baterku do kabelky. „K nejbližšímu telefonu,“ řekla, „a nekoukejte na mne tak.“

Auto se rychle rozjelo, ale Berta Coolová si uvědomila, že ji řidič pozoruje ve zpětném zrcátku, které kradmo nastavil tak, aby odráželo každý její pohyb. Když dojeli k jakémusi obchodu, nenechal ji taxikář jít k telefonu samotnou, kráčel vedle ní, stál jí u lokte, když vytáčela číslo policejní stanice, a počkal s ní, dokud nebylo slyšet povzbudivou sirénu policejního vozu.

Ve voze byl seržant Frank Sellers, kterého Berta znala trochu z dřívějších setkání a více z doslechu. Seržant Sellers si na soukromé detektivy příliš nepotrpěl. Jeho celkový postoj k policejní problematice byl otevřeně skeptický. Jednou Bertě řekl jeho kolega: „Ten prostě jen kouká a žvýká doutník. Očima říká, že je člověk zatracenej lhář, ale nahlas neřekne nic. To ani nemusí, sakra.“

Seržant Sellers nikterak nespěchal vyrazit na místo činu. Zřejmě spíš dychtil zaznamenat si Bertin příběh do posledního detailu.

„Tak si to srovnáme,“ řekl a přehazoval si přitom doutník z jednoho koutku úst do druhého. „Vy jste tam šla navštívit toho slepce. Je to tak?“

„Ano.“

„Znala jste ho?“

„Ano.“

„Byl předtím u vás a najal si vás?“

„Ano.“

„A splnila jste ten úkol?“

„Ano.“

„Tak kvůli čemu jste ho chtěla ještě vidět?“

Otázka Bertu zaskočila. Odvětila: „To bylo zase něco jiného.“

„A co?“

„Chtěla jsem si u něj ověřit jednu stránku věci.“

„Ale to, nač si vás najal, jste už vyřídila?“

„Ano – vlastně ano.“

„Co znamená – vlastně? Co jste nesplnila?“

„Udělala jsem všechno, co si přál. Ale chtěla jsem jeho pomoc v jiné věci, chtěla jsem, aby mi něco ověřil.“

„A tak,“ pravil Sellers s okázalou nedůvěrou. „Vy jste chtěla od slepého člověka, aby vám pomáhal s nějakým problémem. Je to tak?“

„Chtěla jsem ho navštívit,“ prohlásila Berta Coolová, dostávajíc se zpět do své obvyklé ráže, „a nehodlám vám vykládat, kvůli čemu jsem ho chtěla vidět. Je to úplně jiný případ a já si nemůžu dovolit to vykecat. Tak je to jasné?“

„Zcela naprosto,“ přisvědčil seržant Sellers, jako by se Berta svým prohlášením definitivně stala podezřelou číslo jedna. „A ten slepý tam ležel mrtev, je to tak?“

„Ano.“

„Tváří dolů, říkala jste?“

„Ano.“

„Byl zastřelen?“

„Myslím si to.“

„Nevíte to?“

„Ne, neprováděla jsem žádnou pitvu! Ale byla tam malorážka. Nezdržovala jsem se tam, abych to zkoumala. Viděla jsem, že jde do tuhého, a koukala vypadnout.“

„A on se plazil po koberci z toho místa, kde byl zasažen, až na místo, kde zemřel?“

„Ano.“

„Jak daleko?“

„To nevím… Tři čtyři metry.“

„Plazil se?“

„Ano.“

„A při tom plazení zemřel?“

„Možná zemřel, když odpočíval,“ řekla Berta Coolová.

„Já vím, ale byl v plazivé poloze, břichem na koberci, je to tak?“

„Ano.“

„Obličejem na stranu?“

„Myslím, že ne. Myslím, že ležel obličejem k zemi. Viděla jsem jen zadní část jeho hlavy.“

„A jak tedy víte, že je to ten slepec?“

„No jak – podle postavy, myslím. A bydlí tam.“

„Neobrátila jste ho?“

„Ne. Nedotkla jsem se ho. Nedotkla jsem se tam ničeho. Vypadla jsem odtamtud a zavolala vás.“

„No dobře,“ pronesl Sellers, „tak jedem. Vy jste tady taxíkem?“

„Ano.“

„Měla byste raději jet se mnou. Víte, že je to ten slepec, a přitom jste se mu nepodívala do obličeje – to tedy zní náramně legračně.“

Seržant Sellers se obrátil na taxikáře: „Jak se jmenujete?“

„Harry Simms.“

„A co o tom víte vy?“

„Vůbec nic. Vezl jsem tu paní, hledala ten dům. Měla číslo, ale nevěděla, kde to je. Kvůli zatemnění nesvítí na ulicích světla. Měl jsem plán města, našel jsem na něm, kde by to mohlo být – tedy v kterém bloku. Byla pořádná tma a ona měla baterku. Když jsme dojeli k bloku, kde stojí ten dům, řek jsem jí, že by to mohlo být tady někde. Chtěla, abych zastavil, že to najde sama pěšky. Šla furt pryč a byla tam – no já nevím, možná pět minut, možná deset.“

„Neúčtoval jste si čekací dobu?“

„Ne. Na to si dávala bacha. Řek jsem jí, že počkám čtvrt hodiny, jestli chce do té doby jet zpátky. Potom buďto zapnu taxametr, nebo odjedu. Takhle to někdy děláme, když s určitostí víme, že zákazník pojede zpátky.“

Seržant Sellers přikývl. „Seděl jste ve voze?“

„Ano.“

„Co jste dělal?“

„Jen seděl a čekal.“

„Máte ve voze rádio?“

„Ano.“

„Bylo zapnuté?“

„Ano.“

„Hudební program?“

„Mhm.“

„To byste asi neslyšel výstřel, že?“

Taxikář zapřemýšlel a řekl: „Ne, to bych asi neslyšel z tý dálky, kde chtěla, abych zastavil.“

Když Bertě Coolové došel plný význam toho všeho, ozvala se: „Kam tím míříte? Žádný výstřel tam nepadl.“

„Jak to víte?“

„To bych ho slyšela.“

Oči seržanta Sellerse ji hodnotily, ale přátelskosti v nich nebylo ani trochu. Jako by prováděl cenový odhad nějaké budovy.

„To je vše, co víte?“ otázal se taxikáře.

„To je všechno.“

„Simms se jmenujete, hm?“

„Ano, pane.“

„Podíval bych se na vaši licenci.“

Taxikář mu ukázal licenci. Seržant Sellers si zapsal číslo taxíku a řekl: „No, není důvod vás tam tahat. To je všechno. Vy si nastupte do mého vozu, paní Coolová.“

Taxikář podotkl: „Dostanu dolar pětaosmdesát.“

„Jak to?“ vyjela si na něj Berta Coolová. „Cesta tam, to bylo jen pětasedmdesát centů a…“

„Čekací doba.“

„Myslela jsem, že ji neúčtujete.“

„Tam ne. Ale je tady ta čekací doba, když jste telefonovala na policii a čekala na policejní auto.“

„No, to platit nebudu,“ prohlásila Berta Coolová pohoršené. „To je nápad, účtovat si čekací dobu za něco takového…“

„A co jste myslela, že budu dělat? Trčet tam a bejt mimo provoz? To vy jste mě tam zastavila a…“

„Dejte mu ten dolar pětaosmdesát,“ řekl seržant Sellers Bertě Coolové.

„To by mě museli všichni čerti vzít!“ vybuchla Berta. Vyndala z kapsy dolar padesát, podala peníze taxikáři a pravila: „Vemte si to, nebo nechte bejt. Mně je to jedno.“

Taxikář okamžik váhal, pohlédl na seržanta, pak si půldruhého dolaru vzal. Když byly peníze v bezpečí jeho kapsy, udělil Bertě ránu na rozloučenou: „Když vycházela ven, tak utíkala, ale uvnitř byla dost dlouho.“

„Díky,“ řekl Sellers.

Berta Coolová na taxikáře hleděla, jako by mu chtěla jednu vrazit.

„No tak,“ obrátil se na ni Sellers, „jedeme.“

Nastoupila do auta a usedla na zadní sedadlo, jak jí Sellers naznačil. Sellers nasedl vedle ní, policejní šofér řídil. Na předním sedadle seděl další muž a ještě jeden si přisedl dozadu vedle Sellerse. Berta Coolová žádného z nich neznala a Sellers se neobtěžoval s představováním.

Řidič jel hbitě a obratně, ale ztlumil světla, když dojel na vyvýšeninu, do oblasti, která podléhala přísným předpisům o částečném zatemnění pro auta směřující k oceánu.

„Myslím, že je to hned za další příčnou ulicí,“ ozvala se Berta Coolová.

Auto zpomalilo jízdu a plazilo se těsně podél chodníku, až Berta řekla: „Tady je to.“

Muži vystoupili. Berta se optala: „Já nemusím jít dovnitř, že?“

„Ne, teď ne. Můžete tu počkat.“

„Dobře, počkám.“

Berta Coolová otevřela kabelku, vyndala cigaretu a zeptala se:

„Bude to trvat dlouho?“

„To vám teď ještě nemůžu říct,“ odvětil seržant Sellers vesele. „Vsak potom přijdu.“

Muži šli do domu. Jeden se za okamžik vrátil pro fotoaparát, stativ a osvětlení. O pár minut později byl zase zpátky s hudrovanim: „V celým baráku nejde proud.“

„Ten člověk byl slepý,“ podotkla Berta Coolová. „Světlo nepotřeboval.“

„No ale já potřebuju někde zapojit reflektory.“

„Nemůžete použít blesk?“

„To musím,“ připustil. „Nemám to rád, hlavně ne na to, co seržant chce. To se nedá tak dobře ovládat. Člověk nemá čas všechno tak naaranžovat, aby věděl, co bude na fotce, a někdy to taky zrcadlí. No, v životě se stává všelicos.“

Za pár minut byl zpátky seržant Sellers. „Tak,“ řekl, „povíme si pár podrobností. Jak se ten člověk jmenoval?“

„Rodney Kosling.“

„Víte něco o jeho rodině?“

„Ne. Pochybuju, že nějakou měl. Vypadal moc osaměle.“

„Víte, jak dlouho tady bydlel?“

„Ne.“

„Vy toho o něm tedy dohromady moc nevíte?“

„To je pravda.“

„Co po vás vlastně chtěl? Jak s vámi přišel do styku?“

„Chtěl, abych mu někoho vypátrala.“

„Koho?“

„Osobu, na které mu záleželo.“

„Ženu?“

„Ano.“

„Nevidomou?“

„Ne.“

„Mladou?“

„Ano.“

„Našla jste ji?“

„Ano.“

„A co dál?“

„Podala jsem mu zprávu.“

„Kdo byla ta žena?“

Berta Coolová jen zavrtěla hlavou.

„V žádném vztahu k němu?“

„Ne.“

„Jste si jista?“

„To jsem.“

„Nemohlo to být tak, že s ním něco měla a pak se zapletla s někým jiným a Kosling s tím chtěl něco udělat?“

„Ne.“

„Moc mi nepomáháte, paní Coolová.“

„Hergot,“ pravila Berta, „řekla jsem vám, že jsem našla mrtvého, ne? Mohla jsem taky prostě vykráčet a nechat to na vás.“

Sellers se ušklíbl. „A to byste na beton taky udělala, nebýt taxikáře. Ten by vám udělal čáru přes rozpočet. Věděla jste, že až by se na mrtvolu přišlo, taxikář by si vzpomněl, že vás tam vezl, a poskytl by policii přesný popis.“

Berta Coolová důstojně mlčela.

„Napadlo vás někdy, že ten člověk je třeba simulant?“ zeptal se seržant Sellers.

„Jak to?“

„Že třeba vůbec nebyl nevidomý?“

„Ne,“ řekla Berta Coolová. „Byl nevidomý. To vím.“

„Jak to víte?“

„To se pozná – některé ty věci, co mi povídal o lidech – co všechno odvodil ze zvuků, hlasů a kroků, a takové ty věci. Takhle může svoje schopnosti rozvinout jedině nevidomý, a prosím vás, podívejte se na ten barák. Ani světýlko.“

„Ach, tak jste si toho všimla, že?“

„Ano.“

„Snažila jste se rozsvítit, že?“

„Ano.“

„Trochu neobvyklé, chodit do cizích domů, ne?“

„Vždyť bylo otevřeno.“

Sellers poznamenal: „Jestli mluvíte pravdu, můžete děkovat své šťastné hvězdě, že ten slepec přišel domů dřív.“

„Jak to?“

„Ta zbraň byla tak narafičená, že když někdo vstoupil do domu, zatáhl za tenký drátek, a ten zatáhl za spoušť té čtyřsetdesítky. Z toho plyne naučení neprolézat cizí domy jen proto, že mají otevřené dveře.“

„Ale proč zabíjel takhle?“ zeptala se Berta Coolová.

„Protože si takhle asi mohl pořídit docela dobré alibi.“

Berta o tom přemýšlela.

„No,“ řekl seržant Sellers, „musíte jít dovnitř a podívat se na něj, kvůli identifikaci. Jak starý tak mohl být?“

„No, tak pětapadesát, šedesát.“

„Tak starý mi nepřipadá, a jeho oči se zdají být v pořádku.“

„Jak dlouho je mrtev?“ ptala se Berta.

Seržant Sellers na ni pohlédl a zašklebil se: „Jak je to dlouho, co jste tu byla?“

„No, takových třicet čtyřicet minut.“

Sellers přikývl. „Řekl bych, že přesně tak dlouho je mrtev.“

„Chcete říct…“

„Chci říct,“ přerušil ji Sellers, „že ten člověk nemůže být mrtev déle než hodinu. Jestli jste tu byla před čtyřiceti padesáti minutami, je velice možné, že byl zabit, právě když jste sem došla. Nezdržujte se s nějakými řečmi, paní Coolová. Jen pojďte se mnou a podívejte se na mrtvého.“

Berta Coolová ho následovala po cestě do domu. Ostatní už zřejmě skončili ohledávání a seděli na dřevěné lavici na druhém konci verandy. Berta je rozeznávala jen jako tmavý lidský chumáč, dávající o sobě vědět třemi žhnoucími červenými puntíky, což byly špičky jejich cigaret – puntíky, které se chvílemi pohybovaly nahoru a dolů, jak muži vyndávali cigarety z úst.

„Tak prosím, takhle,“ pravil seržant Sellers a rozsvítil silný reflektor, který proměnil tmu v zářící jas.

„Tam ne,“ řekl, když se Berta Coolová obrátila. „Přemístili jsme ho. Podívejte se.“

Mrtvý ležel na stole a natažený v nehybnosti vypadal hrozně bezduše.

Záře Sellersova reflektoru klouzala po mužově oděvu, zastavila se na okamžik na červeně potřísněném místě, kudy vnikla kulka, pak vyjela vzhůru a spočinula na mužově tváři.

Bertino ohromené nadechnutí napovědělo Sellersovi, co potřeboval vědět. „Není to Kosling?“ zeptal se.

„Není,“ přisvědčila. Světlo reflektoru sklouzlo náhle z tváře mrtvého muže a plně ozářilo rysy Berty Coolové.

„Dobře,“ pravil seržant, Sellers suše. „Kdo to tedy je?“

Berta Coolová prohlásila tupě a bez přemýšlení: „Je to jeden špinavěj, proradnej, vyděračskej šejdíř jménem Bollman. Tomu to patřilo – přestaňte na mne pražit tou zatracenou fakulí, nebo vám ji rozkřápnu.“

18. kapitola

Seržant Sellers váhal jen okamžik, pak pravil: „Promiňte,“ a pohnul reflektorem. „Tak ten muž se tedy jmenuje Bollman?“

„Ano.“

„A jak dlouho ho znáte?“

„Asi tak týden.“

„Hra, ano,“ řekl seržant Sellers. „A jak dlouho znáte Koslinga?“

„Šest sedm dní.“

„Jinými slovy – znáte Koslinga a Bollmana přibližně stejně dlouho, ne?“

„Ano.“

„Dnes je neděle večer. Teď dobře přemýšlejte. Znala jste je už minulou neděli?“

„Ano.“

„Co měli společného?“

„Vůbec nic.“

„Ale Bollmana jste poznala v souvislosti s tou věcí, kterou jste měla pro Koslinga vypátrat?“

„No, jenom nepřímo.“

„A Bollman se snažil z toho něco vyšvindlovat.“

„Z toho ne. Z něčeho jiného.“

„Z čeho?“

Berta Coolová odpověděla: „Z ničeho takového, co mělo něco společného s Koslingem, z ničeho, co by mohlo vést k jeho smrti.“

„Co to bylo?“

„Nejsem si jistá, jestli vám to budu vykládat.“

„Myslím, že budete, paní Coolová. Co to bylo?“

Berta řekla: „Souviselo to s takovou autonehodou. Na tom teď pracuju a myslím, že by moji klienti nechtěli, aby se to zrovna teď zveřejňovalo.“

„Vždyť to nezveřejňujete. Sdělujete to jen mně.“

„Já vím, ale vy můžete podávat hlášení, která se dostanou do novin.“

„Tohle je vražda, paní Coolová.“

„To já vím, ale co vím o něm, to nemá s tou vraždou nic společného.“

„Jak to víte?“

„Nebylo to nic takového, kvůli čemu by ho někdo zabil.“

„Ale říkáte, že je to vyděrač a podvodník.“

„Ano.“

„Co vás k tomu vede?“

„Jeho metody.“

„Co na nich bylo špatného?“

„Všechno.“

Seržant Sellers řekl: „Dobře, tak půjdeme ven a chvíli si pohovoříme v autě. Tohle je adresa, kterou vám dal Rodney Kosling?“

„Ano.“

„Víte snad něco, co by vedlo k domněnce, že tady bydlel tenhle člověk, Bollman?“

„Ne.“

„Nevíte, kde bydlel?“

Berta Coolová odvětila netrpělivě: „Ovšemže nevím. Proč se na tohle všechno vyptáváte? Co takhle třeba jeho řidičák? Co jeho legitimace? Co třeba…“

„O to,“ pravil’seržant Sellers, „právě jde. Buďto ho někdo prohledal a sebral všechno, co by mohlo posloužit k identifikaci, nebo si on sám vyndal z kapes všechno až na peníze. Jeho peněz se zřejmě nikdo nedotkl. Ale zřejmě byly vyndány z peněženky a zastrčeny jen tak do kapsy. O tom byste asi nic nevěděla, nebo snad ano, paní Coolová?“

„Proč bych měla?“

„To nevím,“ odpověděl seržant Sellers. „Otevírá to dveře zajímavé spekulaci. Skutečnost, že k vraždě došlo pomocí nastražené pušky, naznačuje, že vrah chtěl oběť zasáhnout ve chvíli, kdy sám byl hodně daleko, aby si tak vytvořil alibi. Ale zcela zřejmě tomu člověku po smrti někdo prohrabal kapsy – pokud ovšem sám obsah kapes někam neukryl. Časové rozpětí nemohlo být velké, a vy připouštíte, že jste tu byla. Proto se vás ptám, jestli víte něco o tom, co měl v kapsách.“

„Ne, to nevím.“

Seržant Sellers pokračoval: „No, mohli bychom se už vrátit do auta. Tak pojďte, hoši. Charlie, ty tu můžeš zůstat a hlídat. Obvyklé instrukce – neprodyšně uzavřít. Nikoho nepouštěj dovnitř bez propustky, dokud nebude hotova daktyloskopie, potom dáme vědět novinám a mrtvého odvezeme. Tak, paní Coolová, pojďte s námi.“

V autě Berta Coolová odpovídala na otázky jednoslabičně a někdy mlčením se sevřenými rty. Zarytě odmítala poskytnout jakoukoli informaci o svých stycích s Jerrym Bollmanem nebo prozradit důvod, proč jej charakterizovala jako vyděrače a podfukáře.

Seržant Sellers to po chvíli vzdal. Řekl: „Já vás nemohu nutit odpovídat na tyhle otázky, paní Coolová, ale porota může.“

„Ne, to nemůže. Mám právo nakládat s určitými kontakty jako s důvěrnými.“

„Jak já to vidím, nemáte.“

Berta Coolová namítla: „Mám své povolání. Vedu detektivní agenturu. Lidé mě najímají na určité věci. Kdyby chtěli své potíže svěřovat zákonu, šli by nejspíš na policii.“

„Dobře,“ připustil Sellers. „Když už tolik myslíte na svoje další zakázky, pamatujete snad taky na to, že dobrá vůle policie je pro detektivní agenturu ziskem, a že vám na druhé straně zlá vůle policie nedá zrovna vydělat.“

„Řekla jsem vám naprosto všechno, co vím, co by mohlo napomoci vyjasnit případ. Co si nechávám pro sebe, to jsou soukromé záležitosti, které s tím nemají naprosto nic společného.“

„Byl bych raději, kdybyste mi odpověděla na všechny otázky a nechala mě posoudit, co s tím má něco společného a co ne.“

„Já vím,“ souhlasila Berta Coolová, „ale já to zase raději dělám po svém.“

Seržant Sellers se opřel zády o polštářování. „Dobře,“ obrátil se na řidiče, „zavezeme paní Coolovou domů. Zavolám na stanici a vyhlásíme po tom slepci všeobecné pátrání. Je divné, že není doma. Bezpochyby by mohl nějak objasnit, co se vlastně stalo. Tak jedem, paní Coolová.“

Berta Coolová zachovala odtažité zďrženlivé mlčení, dokud ji seržant nevysadil u dveří jejího domu.

„Dobrou noc,“ rozloučil se.

„Dobrou noc,“ pronesla Berta, poslední slabiku usekla a neúprosně, nepřátelsky vykročila ke vchodu do domu. Policejní auto odjelo.

Berta Coolová se téměř okamžitě obrátila, došla k obchodu na rohu, zavolala si taxíka a jakmile se usadila uvnitř, řekla řidiči: „Chci se dostat k domu Bluebonnet na ulici Figueroa a nemůžu si dovolit ztrácet čas.“

U domu Bluebonnet kategoricky stiskla tlačítko zvonku bytu Josephine Dellové a s pocitem úlevy poslouchala ze sluchátka Josephinin hlas: „Kdo je, prosím?“

„Tady je Coolová.“

„Obávám se, že nemám čas s vámi hovořit, paní Coolová. Právě balím.“

„Ale já vás musím vidět.“

„Já mám to nové místo a balím, abych stihla letadlo. Já…“

„Budu s vámi mluvit při tom balení,“ prohlásila Berta Coolová. „Bude to jen pár minut, a…“

„No tak dobře.“ Elektrický bzučák uvolnil západku dveří.

Berta Coolová vyšla nahoru a našla Josephine Dellovou uprostřed na pohled beznadějného chaosu, jaký nastává při stěhování.

Velký kufr na podlaze uprostřed pokoje byl plný do dvou třetin, menší kufr na posteli už po okraj. Kolem byly rozloženy další oděvy, které se zřejmě měly také brát s sebou. Na podlaze u postele byla odložena malá kabela a velká lepenková krabice byla do poloviny naplněna směsicí různých drobností.

Uprostřed toho všeho stála Josephine Dellová v modrém hedvábném pyžamu.

„Dobrý večer,“ prohodila k Bertě a sotva se na ni podívala. „Tohle všechno musím do půlnoci sbalit, uskladnit většinu svých krámů a vypadnout z bytu. Netušila jsem, že to bude tak zoufalá práce. Nějak ty věci někam nacpat, vykoupat se, obléct se a stihnout půlnoční letadlo. Nechtěla jsem být hrubá, ale jestli jste se někdy stěhovala, tak přesně víte, jak na tom jsem.“

„Vím, jak na tom jste,“ ujistila ji Berta Coolová. „A stačí mi minuta.“

Rozhlédla se po volné židli. Josephine Dellová postřehla její pohled, nervózně se zasmála, řekla: „Promiňte mi to,“ a vrhla se k židli u okna, aby z ní sebrala nějaké složené šatstvo.

Berta začala: „Půjdu hned k věci. Jak by se vám líbilo pět set dolarů na ruku?“

„Líbilo.“

„Mohla bych vám to zařídit.“

„Jak?“

„Jenom byste podepsala, že se vzdáváte dalších nároků.“

„A tak.“

„No tak co?“ zeptala se Berta Coolová.

Josephine Dellová se zasmála: „To jste už druhá.“

„Chcete říct, že jste už podepsala?“

„Ne.“

„Kdo byl ten první?“

„Svědek, který to viděl. Sehnal si mě, aby mi pověděl, že jsem za to opravdu nemohla a že bych mohla dostat zaplaceno od pojišťovny. Řekl, že by se mnou sepsal dohodu, podle které by nejdřív všechno financoval plně z vlastní kapsy, dal by mi padesát procent z toho, co by dostal, a zaručil by mi, že by můj podíl obnášel aspoň pět set dolarů. Připadalo mi to jako velkorysá dohoda, vám ne?“

Berta Coolová mlčela.

„Ale,“ pokračovala Josephine Dellová, „nemohla jsem to udělat. Prostě nemohla. Řekla jsem mu, že si to rozmyslím, a došla jsem k závěru, že jsem za to mohla zrovna tak jako ten řidič, možná ještě víc. Ten svědek se mi snažil namluvit, že tohle všechno se do toho vůbec nemusí plést a že pojišťovací společnost chce případ uzavřít, že já mám jenom spolupracovat a prostě takhle shrábnout peníze,“ a Josephine učinila rychlý hrabavý pohyb prsty.

„A to byste neudělala?“

„Jen jsem se mu vysmála. Řekla jsem mu, že to nepřipadá v úvahu, protože bych měla pocit, jako bych ty peníze ukradla. Ten člověk, co mě srazil, byl opravdu velmi milý – a vždyť jsem na to doplatila jen sedmi dolary za doktora.“

„Víte, jak se ten řidič jmenoval?“ zajímala se Berta Coolová.

„Ne. Ani jsem si nezapsala jeho číslo. Nejdřív jsem byla celá vyděšená a potom…“

Zazněl bzučák.

Josephine Dellová zoufale vzdychla. „To nejspíš,“ řekla, stěží se ovládajíc, „zase někdo shání Myrnu Jacksonovou.“

„Vaši spolubydlící? Taky bych ji docela chtěla někdy vidět.“

„To by chtěla spousta lidí.“

„A kde je?“

„Bůh ví. Ona to nebyla moc uspokojivá sestava. Byla to známá pana Milberse a on navrhl, že bychom obě ušetřily, kdybychom tu bydlely spolu. Já jsem toho nebyla zrovna lačná, ale to víte, jak to chodí, když něco navrhne šéf.

Tak jsme to zkusily. Ale ona je nemožná. Včera jsem jí nechala lístek, že se zítra musí zaplatit činže, to znamená v pondělí. Pověděla jsem jí taky, že budu dnes večer balit, a co myslíte, že řekla, když mi dnes telefonovala?“

„Co?“ ptala se právě Berta Coolová, když bzučák zazněl znovu.

„Řekla mi, že tady dnes odpoledne byla a že se už vystěhovala. Přistěhovala se sem teprve nedávno, takže neměla moc krámů, ale je tu poplatek pět dolarů za úklid, a ona se ani slůvkem nezmínila, že by zaplatila svůj podíl. V tu chvíli jsem na to nemyslela.“

Josephine Dellová poodešla k domovnímu telefonu a zeptala se: „Kdo je to, prosím?“ a potom otráveně: „Ne, tady je její spolubydlící. Nevím, kde je. Odešla dnes odpoledne – odstěhovala se. To ano, a já se taky stěhuju. Ne, vidět se s vámi nemůžu. Nejsem oblečená a musím stihnout půlnoční letadlo. To je mi jedno, jak důležité to je nebo kdo vůbec jste. Není tady. Nevím, kde je, a celý večer nedělám nic jiného, než že lítám k domovnímu telefonu, protože ji někdo chce vidět.“

Josephine Dellová praštila sluchátkem a vrátila se zase doprostřed pokoje, zoufale přehlížejíc sbalené věci.

„Já se té holce a jejímu vztahu k panu Milbersovi můžu jen divit,“ řekla. „No, co se týče toho konce, to je v pořádku, ale mám dojem, že tady za mnou celou tu dobu slídila.

Před čtrnácti dny se mi ztratil deník. Pak se zas objevil, přesně na svém místě, ale pod nějakými šátky. Jako bych byla tak hloupá, abych si myslela, že jsem ho tam přehlédla! Vzít ho mohla jedině ona. Umím si představit, že si ho holka určitého typu se zájmem tajně přečte, ale proč ho sebrala a kam ho odnesla?“

„Ptala jste se jí na to?“ informovala se Berta Coolová.

„Ne. Řekla jsem si, že co se stalo, stalo se. Stejně bych jí nemohla nic dokázat, a tak jsem se rozhodla být zticha a přestěhovat se do malinkatého bytu pro jednu osobu. Toho života ve dvou mám už dost.

No,“ řekla, měníc náhle námět hovoru, „teď musím udělat jedno jediné, a to – nějak všechno sbalit. Už jsem z toho zničená a k smrti utahaná, jak se snažím přebrat, co všechno si vezmu s sebou. Sem se to vejde.“

Sebrala hromádky složeného šatstva a cpala je bez ladu a skladu do velkého kufru a do krabice.

„Můžu vám pomoct?“ zeptala se Berta Coolová.

„Ne,“ odvětila Josephine Dellová a dodala: „Děkuji.“ Její hlas i chování naznačovaly, že by jí Berta nejlépe pomohla, kdyby zmizela a už se neobjevila.

„Co uděláte s tou poslední vůlí?“ zajímala se Berta Coolová. „S tím svědectvím?“

„Ach, až mě budou potřebovat, tak si mě najdou,“ řekla Josephine. „Prý budu možná muset jet do tropů. To je něco jiného než víkendový zájezd. Prý musím vystačit s menším kufrem. Velký si nemohu vzít, protože budu hodně cestovat letadlem. Znělo to báječně, když jsem…“

Berta Coolová ji přerušila, zamyšleně na ni hledíc: „Něco byste pro mne mohla udělat.“

„A co?“

„Chtěla bych se něco dovědět o Harlowu Milbersovi – jak zemřel.“

„Stalo se to náhle, ale předtím se pár dní cítil dost mizerně.“

„Můžete mi povědět něco přesnějšího o příznacích?“

„Proč – ale jistě. Začalo to asi hodinu poté, co přišel do kanceláře. Hrozně ho rozbolela hlava a pak se mu najednou udělalo nevolno. Navrhla jsem mu, aby si na chvilku lehl na gauč, že to třeba přejde. Myslela jsem, že si na chvilku zdříml, ale pak měl další záchvat nevolnosti, a ten ho probudil. Stěžoval si na pocit hrozné palčivé žízně v ústech i krku, a tak jsem mu řekla, že bychom měli zavolat doktora. Povídal, že půjde domů a zavolá si lékaře tam. Pak jsem telefonovala doktoru Clargemu a pověděla jsem mu, že je panu Milbersovi moc zle a že jede taxíkem domů, prosila jsem ho, aby tam hned šel, aby tam už byl, až taxík dojede.“

„Jela jste s panem Milbersem?“

„Ano.“

„A co bylo dál?“

„Cestou mu bylo moc špatně. Hrozně ho bolel žaludek a břicho. Když jsme dojeli domů, museli jsme mu pomoci vystoupit. Taxikář se šklebil. Myslel, že chudák přebral na nějaké oslavě.“

„A co jste pak dělala?“

„Pomohla jsem mu do domu. Paní Cranningová vyběhla a také pomáhala. Když jsme přijeli, doktor Clarge tam ještě nebyl, ale dorazil tak za minutu nebo dvě – dřív, než byl pan Milbers v posteli.“

„A potom?“

„Doktor tam zůstal asi půl hodiny a nechal mu tam nějaký lék. Dal mu injekci a pan Milbers se cítil trochu líp, i když si pořád stěžoval na palčivou žízeň a říkal, že má bolavý a citlivý žaludek. Myslel ale, že mu už bude líp, a cítil se ospalý.“

„A dál?“

„Doktor Clarge přišel znovu asi ve čtyři odpoledne. Dal mu ještě jednu injekci a řekl, že podle jeho názoru by buďto měla přijít ošetřovatelka, nebo by pan Milbers měl jít do nemocnice – pokud mu nebude líp. Nechal tam ještě nějaký lék s pokyny a řekl, že se zastaví ráno kolem osmé.“

„A potom?“

„Asi dvacet minut po doktorově odchodu pan Milbers zemřel.“

„Kdo byl právě v pokoji? Byla jste tam?“

„Ne. Byla tam paní Cranningová. Já jsem si šla dolů pro sklenici mléka a chlebíček. Byla jsem předtím tak rozčilená, že jsem nic nejedla. Ale opravdu jsme myslely, že pan Milbers bude už v pořádku.“

„Co se dělo, když zemřel? Informovaly jste doktora Clargeho?“

„Ano. Doktor Clarge přišel, ale řekl, že nemůže nic dělat. Zavolal pohřební službu a povídal, že bychom měli podat zprávu Christopheru Milbersovi. Poslala jsem mu telegram.“

„A dál?“

„No, s tím vším rozčilením a s tím vším, co se muselo udělat, jsem se tam hodně zdržela, bylo už pozdě, a pak jsem se musela zastavit v kanceláři, abych zavřela trezor, a samozřejmě jsem byla pořádně rozrušená. Proto jsem asi vlítla pod to auto, myslím. Já nesnídám – jen piju šálek černé kávy, a ta sklenice mléka a ten chlebíček, to bylo všechno, co jsem za celý ten den jedla. Ani jsem ho nedojedla, protože v polovině mě zavolala paní Cranningová.“

„Jakou příčinu smrti lékař stanovil?“

„Ach, vždyť znáte doktory. Vysypou spoustu lékařských termínů a tváří se učeně. Ostatně si myslím, že doktor Clarge příčinu nerozpoznal. Nepamatuji si všechna ta slova, co jich používal. Jedno si pamatuji. Řekl, že to byla gastroenterická porucha a že pocházela z čehosi v játrech, a ještě něco, co končilo –itis.“

„Nefritis?“ ptala se Berta Coolová.

„Já nevím. Tak nějak to znělo. Ale řekl, že bezprostřední příčina smrti byla gastroenterická porucha. To si pamatuji. Zbytek byla spousta blablabla o věcech, kterým nerozumím, a nemyslím, že jim rozuměl on.“

„Kde pan Milbers snídal?“ zajímala se Berta Coolová.

Josephine Dellová na ni překvapeně pohlédla. „Proč? Doma, ovšem, totiž předpokládám, že tam snídal. Na to měl Nettii Cranningovou a Evu – a když už se vyptáváte,“ přisadila si, „za to, co jim platil, se měly o něj starat jako o oko v hlavě, a místo toho kolikrát čekal na jídlo celou věčnost. Ale to není moje věc a už je to stejně pryč. Ale dělá se mi zle z toho, že jim skoro všechno nechal.“

„A deset tisíc vám,“ poznamenala Berta Coolová.

„Když už chtěl většinu svého majetku odkázat mimo rodinu,“ prohlásila Josephine Dellová pevně, „tak mám na těch deset tisíc právo.“

„Jak dlouho jste u něho byla?“

„Skoro dva roky.“

„To je pět tisíc za rok.“

„Správně,“ řekla Josephine Dellová v náhlém ledovém hněvu. „To je pět tisíc za rok. Velkorysá odměna, že, paní Coolová? Ne, vy všechno nevíte a nenalhávejte si do kapsy, že – no, ale to nemá smysl. Šla byste teď prosím domů a nechala mě dobalit?“

„Ten svědek,“ řekla ještě Berta Coolová, „nejmenoval se Bollman?“

„Přesně tak. Jerry Bollman. Viděl tu nehodu a myslím, že na tom chtěl něco vydělat – vypadá na to, že takové věci dělá. No tak já teď musím z toho kufru něco vyndat.“

„Jerry Bollman,“ podotkla Berta Coolová, „je mrtev.“ Josephine sebrala horní vrstvu z kufru, položila ji na postel a pravila: „No, jedno je jisté. Musím vystačit jen ještě s jedněmi botami.“ Vyndala z menšího kufru další pár bot, vykročila k velkému kufru a náhle se zastavila a obrátila na Bertu: „Promiňte, co jste to říkala?“

„Jerry Bollman je mrtev.“

Josephine Dellová se usmála. „Myslím, že se mýlíte. Včera odpoledne jsem s ním mluvila a asi před dvěma hodinami zase volal. Tak, teď uvidíme. Když dám…“

„Je mrtev,“ opakovala Berta Coolová. „Asi před půldruhou hodinou byl zavražděn.“

„Zavražděn?“

„Ano.“

Josephine Dellové vypadla z náručí nejprve jedna bota, pak udeřila o podlahu druhá. „Zavražděn? Před půldruhou hodinou? Jak se to stalo?“

„To nevím,“ řekla Berta Coolová. „Ale šel za vaším přítelem, za tím nevidomým. Říká vám to něco?“

„Ano, to chápu. Řekla jsem panu Bollmanovi, že se nejspíš právě změnila světla, když jsem přecházela ulici. Povídal, že by mohl sehnat svědka, který by potvrdil, že slyšel náraz a zvuk brzd dřív, než zazvonil signál. V tu chvíli jsem si to neuvědomila, ale teď si dávám dohromady, že ten svědek musel být nevidomý, když mluvil o zvonění signálu. On je to takový milý člověk, ten slepec, vždycky tak příjemný, veselý. Poslala jsem mu dáreček. A jste si jista, že pan Bollman byl zavražděn?“

„Ano. Byl zavražděn, když šel navštívit toho nevidomého.“

„Paní Coolová, jste si naprosto jista?“

„Naprosto,“ přisvědčila Berta Coolová. „Já jsem totiž objevila mrtvolu.“

„A chytili toho vraha?“

„Ještě ne.“

„A vědí, kdo to byl?“

„Ne. Teď hledají toho slepce.“

„Pcha!“ udělala Josephine Dellová. „Ten by neublížil ani mouše. To naprosto nepřichází v úvahu.“

„To si myslím také.“

„A jak jste objevila mrtvolu?“

„Šla jsem k tomu nevidomému.“

„Vy si na něj potrpíte, že?“

„Ano.“

„Já taky. Myslím, že je skvělý. Musím mu povědět o Myrně Jacksonové. Minulý týden jsem zahlédla, že s ním mluví. Opravdu, to je úplný zločin, že toho o ní tak málo vím. Ten Bollman, nemyslíte – já vím, neměla bych to říkat, když je po smrti, ale – nemyslíte…“

Berta Coolová přitakala: „Máte setsakra pravdu, že myslím. A je mi jedno, že je po smrti. Byl to mizera.“

„No ale pánbůh ví, že teď už musím balit. Je mi líto, paní Coolová, ale já jsem vám řekla, co si o té nehodě myslím, a můj názor nezměníte, i kdybyste tu zůstala do půlnoci.“

Zvolna, váhavě Berta Coolová povstala a otráveně zamířila ke dveřím. „Dobře,“ řekla. „Dobrou noc – a hodně štěstí v novém zaměstnání.“

„Děkuji vám, paní Coolová. Dobrou noc a hodně štěstí i vám.“

„No, toho bych mohla upotřebit plný náklaďák. Jestli tomu nevěříte, tak jste cvok,“ pravila Berta Coolová procítěně, když vycházela na chodbu.

19. kapitola

Taxík zavezl Bertu Coolovou k domu doktora Howarda P. Rindgera. Berta zazvonila, a když doktor osobně přišel ke dveřím, řekla: „Myslím, že si mě pamatujete, pane doktore, jsem…“

„Ach ano, paní Coolová, detektivka. Jen pojďte dál, paní Coolová.“

„Chtěla bych se s vámi profesionálně poradit, pane doktore.“

Pronikavě na ni pohlédl. „Necítíte se dobře? Vypadáte zdravá jako hříbek.“

„Ale ano, jsem v pořádku. Chtěla bych odbornou radu.“

„Výborně, tudy, prosím. Mám tady takovou malou ordinaci pro akutní případy. Někdy přijde pacient v noci. Tak se posaďte a povězte mi, co pro vás mohu udělat.“

Berta pravila: „Mrzí mě, že vás ruším doma, ale je to opravdu důležité.“

„To je úplně v pořádku. V neděli vždycky dlouho do noci čtu. Tak povídejte, oč jde.“

Berta na to: „Chtěla bych se dovědět něco o jedech.“

„A co jako?“

„Existuje takový jed, aby začal účinkovat řekněme hodinu nebo dvě po snídani, při které byl požit, aby působil nevolnost, palčivost v krku a úplný kolaps, takže postižený zemře?“

„Kdy zemřel?“

„Asi ve čtyři hodiny odpoledne téhož dne.“

Dr. Rindger otevřel prosklené dveře knihovny. „Měl křeče v lýtkách?“ zeptal se.

„To nevím.“

„Průjem?“

„Pravděpodobně, ale přesně nemohu říci.“

„Nevolnost trvala až do chvíle smrti?“

„S přestávkami, ano.“

„Léčba?“

„Injekce.“

„Citlivost v krajině žaludeční a břišní?“

„Ano. Všechno ho to bolelo.“

„Našedlá barva? Pocení?“

„Z toho, co mi bylo sděleno, předpokládám, že asi měl našedlou barvu.“

„Úzkost? Deprese?“

„To nevím.“

Dr. Rindger zabubnoval špičkami prstů na stůl, sáhl do police a vyndal z ní knihu s nadpisem Soudní lékařství. Otevřel ji, přečetl pár stránek, zaklapl a zařadil knihu zpět. „Je to jen mezi námi, nebo mluvím oficiálně, pro zveřejnění, a budu citován?“

„Jen mezi námi,“ ujistila ho Berta Coolová. „Citován nebudete.“

„Otrava arzenikem,“ řekl.

„Takové jsou příznaky?“

„Skoro typický případ. Palčivá žízeň a nevolnost jsou velmi typické, také bolestivost kolem žaludku a v nadbřišku. Chcete-li si být jista, poptejte se na ten průjem, na křeče v lýtkách, pocity deprese a zapamatujte si, co zvracel. V případech otravy arzenikem se zvrací něco jako rýžový odvar.“

Berta Coolová vstala, zaváhala a řekla: „Kolik jsem dlužná?“

„To je v pořádku – v případě, že nebudu citován nebo předvolán jako svědek. Jestli ano, pak je to ovšem něco jiného.“

Berta si s ním potřásla rukou a omluvila se: „Mrzí mě, že jsem vás vyrušila tak pozdě večer. Ale je to naléhavé a musím to ještě dnes vědět.“

„To je úplně v pořádku. Vždyť jsem ještě nebyl v posteli. Obyčejně nechodím spát před půlnocí, ačkoli se snažím v ordinaci skončit v půl deváté, abych měl trochu času na odpočinek. Co ten váš společník, paní Coolová? Jakže se jmenuje?“

„Donald Lam.“

„Správně. Moc zajímavý chlapík. Připadá mi pozoruhodně bystrý. Moc mě zajímal jeho úsudek o jednom případu otravy kysličníkem uhelnatým. Znal jsem pár lidí, co do toho byli zapleteni. Někteří byli docela známí v lékařských kruzích.“

„Já vím,“ řekla Berta Coolová.

„Co s ním je?“

„Je u námořnictva.“

„To je skvělé! Ale asi vám chybí.“

Berta Coolová pronesla pochmurně: „Dařilo se mi docela slušně i před ním a doufám, že se mi bude dařit i bez něho.“

„Ale to společenství uchováte?“

„Ale ano, až se vrátí, bude to stále tak,“ souhlasila Berta Coolová. „Uf, doufám, že se tomu prevítovi nic nestane.“

„Ale ne, to dopadne dobře,“ ujistil ji dr. Rindger. „Tak dobrou noc, paní Coolová.“

„Dobrou noc.“

Když Berta Coolová opět nastupovala do čekajícího taxíku, široce se usmívala.

„Kam to bude teď?“ tázal se taxikář.

„Do hotelu Metro,“ odvětila Berta Coolová a vmáčkla se vzadu do polstrování. „A abyste věděl, konečně jsem za vodou.“

„Za vodou?“ optal se řidič.

„V balíku,“ objasnila Berta Coolová s vítězoslavným úsměvem.

„To rád slyším,“ řekl řidič. „Já myslel, že v taxíku. Už téhle herce říkali lidi různě, ale balík – to o ní ještě nikdo neřekl.“

„No, já se vezu,“ pravila Berta Coolová. „Dalo to trochu práce, ale je to!“

V hotelu Metro kráčela Berta Coolová rovnou k domácímu telefonu a zeptala se: „Bydlí u vás Christopher Milbers?“

„Ano, madam. Pokoj 319.“

„Zavolejte ho, prosím.“

Za okamžik slyšela Berta Coolová rozespalý hlas Christophera Milberse: „Haló! Ano, haló! Kdo to je?“

Berta Coolová pravila suše: „Mám pro vás něco důležitého. Přesně za minutu budu nahoře.“

„Ale kdo volá?“

„Berta Coolová,“ představila se a zavěsila.

Berta prošla energicky halou, nastoupila do výtahu a řekla: „Třetí patro.“

Operátor na ni tázavě pohlédl, jako by se chtěl zeptat, jestli je v hotelu přihlášena, ale pak si to rozmyslel. Berta prošla chodbou jako osoba, která přesně ví, co chce, našla pokoj 319, zastavila se a právě chtěla zaklepat, když Christopher Milbers otevřel dveře.

„Promiňte,“ omluvil se. „Byl jsem už asi hodinu v posteli. Nejsem zrovna oblečený do společnosti.“

Měl na sobě pyžamo, hedvábný župan a pantofle. Oči měl rozespalé a vlasy, které míval obvykle pečlivě přehozeny přes pleš, mu teď visely zapomenuté a zanedbaně přes levé ucho na krk a dodávaly hlavě zvláštního šišatého vzhledu.

Berta Coolová začala: „Nepotrpím si na chození kolem horké kaše.“

„To je velmi chvályhodný rys povahy,“ pravil Milbers, usadil Bertu do pohodlného křesla a sám se uvelebil na posteli, opřený zády o polštáře. „Dokonce bych řekl, že je to neobyčejně chvályhodný rys.“

„Výborně,“ pronesla Berta Coolová rychlostí kulometu a právě tak přesně. „Pojďme k věci.“

„Nevím, proč bychom nemohli.“

„Váš bratranec zanechal majetek ve výši – jaké?“

„To teď takhle přesně nevím, paní Coolová. Týká se to nějak věci?“

„Ano.“

„Řekl bych aspoň půl milionu, možná víc.“

„A na vás zbylo deset tisíc?“

„Přesně tak, paní Coolová, a jistě prominete, že poukážu na to, že to pro mne není významná zpráva, abych kvůli ní musel být burcován uprostřed noci. Oba to přece už hezky dlouho víme.“

„Chápu. Ale to teprve kladu základy.“

„Prosím, považujte ty základy za úplně položené. Myslím, že bychom měli pokračovat ve stavbě.“

Berta Coolová řekla: „Dobře, ta poslední vůle je neprůstřelná. Nevím, jak to udělali. Vy to také nevíte. Osobně nevěřím, že by váš bratranec z vlastní vůle někdy takovou závěť sepsal. Vypadá to, že byl nějak zahnán do kouta a donucen napsat druhou stránku tak, jak to chtěl někdo jiný, nebo jak to chtěli jiní. Nejspíš ho někdo vydíral.“

„Ale to se moc neshoduje se svědectvím slečny Dellové a Paula Hanberryho.“

„To záleží na použitých argumentech,“ odtušila Berta Coolová.

„Správný způsob vydírání dokáže divy. Tu Myrnu Jacksonovou, co bydlela se slečnou Dellovou, tam slečně Dellové váš bratranec vlastně vnutil. Ta také zná jeho hospodyni. Celé se mi to nějak nezdá. Je to zřejmě atraktivní děvče a je do toho nějak zapletená. Co se týče Paula, nevěřila bych mu ani za mák.“

„Ano, v tom bych s vámi souhlasil, ale prosím, k věci, paní Coolová. Říkala jste, že k tomu přistoupíte rovnou a nebudete chodit kolem horké kaše.“

Berta Coolová prohlásila: „Váš bratranec byl zavražděn.“

Milbersova tvář prozrazovala úžas. Okamžik trvalo, než znovu nabyl rovnováhy. „Paní Coolová, to jsou silná slova.“

„To já vím, ale váš bratranec byl otráven. Toho dne, kdy zemřel, dostal při snídani jed, a jevil všechny příznaky otravy arzenikem.“

„To zní neuvěřitelně. Jste si jista?“

„Prakticky ano.“

„Máte důkaz?“

„Ne, sakra! Právě o to jde, že máme-li se do toho pustit, musíme mít důkaz.“

„Ach,“ pronesl Milbers, přičemž jeho hlas doznal jemné změny, „já myslel, že důkaz máte. Že jste to říkala.“

„Ne. Řekla jsem, že jsem si prakticky jista jeho otrávením. Zatím je to všechno s otazníkem, ale myslím, že máme právo požádat státního zástupce o povolení exhumace všeho bratrance k přezkoumání, zda příčinou smrti nebyla vlastně otrava arzenikem.“

Milbers namítl: „Ale jděte, paní Coolová. To zapřaháte vůz před koně. Myslím, že oceníte, že bych o takovém kroku neuvažoval, pokud by tu nebyl nějaký hmatatelný důkaz, který bych osobně považoval za zcela neotřesitelný.“

Berta Coolová řekla: „No, já myslím, že takový důkaz seženu. Už mám pohromadě aspoň tolik, že by mohli začít s výslechem Nettie Cranningové a Hanberryových. Dá mi to trochu práce, ale myslím, že to všechno dostanu do figury, jakou bych mohla tak za čtyři pět dní, za týden předhodit státnímu zástupci.“

„Ale,“ namítl zase Christopher, „je to poněkud neobvyklá situace. Co přesně máte na mysli, paní Coolová?“

Berta odpověděla: „Jestli ho zabili, nemohou přece po něm dědit. I jestli v tom jel jen jeden z nich a ostatní mu pomáhali, nemůže nikdo z nich dostat něco ze závěti. To by vás, jediného žijícího příbuzného, pěkně vypekli. No, a ráda bych se zúčastnila. Vzala bych, řekněme, deset procent z toho, co dostanete, a provedla bych veškerá šetření, aby z toho byl perfektní případ.“

Christopher Milbers přiložil špičky prstů obou rukou k sobě s prostředníky přesně pod bradou a zamračil se přes ně na Bertu.

„Tak co?“ zeptala se.

„To vytvoří velice, ale velice zvláštní situaci, paní Coolová.“

„To samozřejmě ano. Proč myslíte, že jsem za vámi přišla a vytáhla vás z postele?“

„Ovšem, protože můj bratranec byl zavražděn. Pro spravedlnost.“

Berta Coolová přikývla a dodala: „A nezapomeňte na půl milionu dolarů, o které jde, aby byla spravedlnost.“

„Nezapomínám na ně, ale… no…“

„Jen dál,“ povzbudila ho Berta Coolová. „Ven s tím!“

„Myslíte, že vám bude nějakou dobu trvat, než ten případ připravíte?“

„Samozřejmě. Nemůžu jít a něco splácat jen tak z luftu.“

„Ale máte aspoň nějaký důkaz?“

„Nějaký ano.“

„A chcete, abych vás najal pro získání dalších?“

Berta Coolová řekla: „Žádné najímání. Uzavřem spolu pevnou dohodu, podle které dostanu určité procento z toho, co dostanete vy.“

Milbers pravil: „Večer jsem měl úplnou poradu s paní Cranningovou. Je opravdu docela jiná, než jak člověku nejdřív připadá.“

„A její dcera?“

„Velmi hezká a zajímavá mladá žena.“

„Aha. A co Paul Hanberry?“

Christopher Milbers se zakabonil. „Poněkud asociální,“ odpověděl. „Staví se proti všemu, co je běžné. Případ nepřizpůsobivosti.“

Berta Coolová řekla: „Já bych o něm tolika slov nepoužívala… Toho by stačilo vystihnout jedno jediné slovo, co se mne týče.“

„No, vyjednával jsem vlastně s ním, ale kontaktoval jsem původně paní Cranningovou.“

„Dobře, dobře,“ pronesla Berta Coolová netrpělivě. „Beru to tak, že jste si to tam tak trochu žehlil. Ale jestli vám zavraždili bratrance, je to něco úplně jiného.“

„To ano.“

„Dobře. A to vám chci naservírovat.“

„Avšak, bohužel, paní Coolová, na té majetkové věci by to nic nezměnilo.“

„Cože?“ Berta prudce zvedla hlavu a zpříma se na něj zadívala.

„Je to tak. Dnes večer jsem s ostatními zúčastněnými dospěl k dohodě – k dohodě, kterou považuji za daných okolností za velmi slušnou. Nejsem ovšem povinen sdělovat vám specifické podmínky dohody, ale vzhledem ke zvláštní situaci a vědom si toho, že se mohu spolehnout na vaši diskrétnost, obeznámil bych vás s jejím obecným základem. Josephine Dellová dostane, co jí bylo odkázáno. Aby se předešlo soudnímu sporu a možnému řízení se všemi z toho vyplývajícími nepříjemnostmi, vzájemným obviňováním a hlavně průtahy, dohodli se zúčastnění, že po zaplacení výdajů za pohřeb, splacení účtů a vyplacení dědictví Josephine Dellové bude zbytek majetku rozdělen na čtyři rovné díly. Jinými slovy, ostatní dědicové mi touto dohodou přiřkli dostatečný podíl, rovnající se obnosu přesahujícímu to, co mi bylo stanoveno závětí, totiž čtvrtinu všeho majetku. Dají mi zhruba sto tisíc netto. Není to tak zcela jednoduché, ale právníkovi se to podařilo vypracovat a…“

„Už jste tu dohodu podepsali?“ informovala se Berta Coolová.

„Všichni jsme ji už podepsali.“

„Ta se týká jen poslední vůle,“ řekla Berta. „Ale jestli dokážu, že ho zavraždili…“

„Ne, vy nechápete. Ta dohoda obsahuje klauzuli, že žádná strana neučiní nic, co by ohrozilo práva některé jiné strany nebo co by mělo přímo či nepřímo za následek zbavit ji výhod daných dohodou. Najmout vás by za těchto okolností znamenalo, jak se obávám, porušení dohody – alespoň tedy ducha dohody. Ne, paní Coolová, nemohu uvěřit, že by se paní Cranningová nebo její dcera Eva mohly účastnit něčeho takového, co říkáte. Je ovšem možné, že Paul Hanberry bez jejich vědomí nějak zařídil, aby shrábl dědictví. Ale co se týká těch dvou – ne, to nepřipadá v úvahu. Připouštím, paní Coolová, že lidé jsou chamtiví. Impulsivní. Časem i lstiví, ale myslet si třeba jen chvilku, že by paní Cranningová nebo její dcera bratrance otrávily – ne, paní Coolová, to je naprosto a zcela nemyslitelné!“

„A co když ho otrávil Paul a ony to zjistily až potom?“

„Ne, vy to nechápete, paní Coolová. V případě, že by veřejní činitelé zahájili vyšetřování sami od sebe, by situace byla jiná, ale kdyby se zdálo, že některá ze zúčastněných stran má nepříjemnosti kvůli jakémukoli kroku podniknutému mnou ve spojitosti s vyšetřováním, které by mezi jiným mohlo vést k jinému rozdělení majetku, než jaké je uvedeno v dohodě – ne, paní Coolová, něco takového nemohu ani zkoušet. Skutečně, domnívám se, že jsem uzavřel velice výhodnou dohodu.“

„To si myslím,“ prohlásila Berta hněvivě. „Když banda vrahů někoho podmaže, aby se nepouštěl do vyšetřování vraždy svého příbuzného…“

Milbers zdvihl ruku dlaní dopředu, jako když dopravní strážník zastavuje proud vozidel. „Jen okamžik, paní Coolová, mírněte se trochu,“ pravil. „Mluvím jen o tom, jestli bych vás najal. Co se týče vyšetřování prováděného příslušnými orgány – to by ovšem nebylo z mé iniciativy a nečinilo by mě terčem útoků. Ale zaměstnat vás, platit vám přímo nebo na percentuálním základě za pátrání, abyste vyšťourala nějaký takový důkaz – to by mě stálo přesně sto tisíc dolarů. Ne, paní Coolová, o tom nemohu ani uvažovat, ani na okamžik. Vím, že by můj právník váš návrh okamžitě zamítl. Vytkl by mi už i to, že o tom s vámi mluvím.“

„Je to gaunerství,“ řekla Berta Coolová. „Vydírali ho, aby sepsal takovouhle závěť, a pak ho otrávili. A pak s vámi uzavřou dohodu, aby se jim na to nepřišlo! To je závětička!“

„Ale já se nemohu domnívat, že se uchýlili k vydírání, a tím méně k vraždě. Abych vám řekl pravdu, já vím, že tu závěť sepsal bratranec. Obsahuje komentáře pro něj typické. To mi ovšem vadí, ale teď vím, že nikdy neměl v úmyslu dát mi ani o cent víc než těch deset tisíc. Ta dohoda je pro mne učiněné terno.“

„Přišli k vám, nebo jste šel vy k nim?“

„Přišli ke mně.“

„Jistě. Někoho odrat, někoho zabít a pak to vyžehlit sto papíry, aby se nic nevyšetřovalo. Gauneři!“

„Nic vám nebrání obrátit se na příslušné orgány, paní Coolová.“

Berta si vztekle odfoukla: „Pch! Příslušné orgány se do toho nepustí – a i kdyby, co bych z toho pak měla?“

„Ovšem, paní Coolová, máte-li nějaký důkaz…“

„Co mám, to mám,“ prohlásila Berta, vstávajíc z křesla. „Živím se tím, že prodávám, co vím.“

„Máte-li něco, o čem si myslíte, že by mohlo zajímat policii, je vaší povinností se na ni obrátit. Víte-li něco, je vaší povinností…“

Berta Coolová promluvila: „Jinými slovy, vy do toho nevložíte ani pětník. Vy ani neceknete, ale docela rád byste viděl, kdyby policie dostala nějaký anonymní tip, aby zahájila vyšetřování. Nejspíš mě teď chcete přimět k tomu, abych se sebrala a šla na policii, a jen byste mi za to poděkoval.“

„To by se také slušelo a patřilo,“ pravil Milbers. „Jestliže jako občanka víte o zločinu nebo aspoň o stopě, která byť i jen vzdáleně naznačuje…“

Berta Coolová vykročila ke dveřím se slovy: „Já teď jdu, abyste se mohl obléknout. Na rohu je krám s telefonní budkou.“

„Obávám se, že nerozumím,“ namítl Milbers.

„Houby nerozumíte,“ opáčila Berta Coolová chmurně. „Do deseti minut po mém odchodu dostane policie anonymní telefonát, který jí sdělí, že Harlow Milbers byl otráven, a navrhne zkontrolovat úmrtní list, promluvit s lékařem a exhumovat tělo kvůli důkazu. Poté můžete zavěsit, vrátit se sem a vlézt s tím svým samolibým úsměvem na tváři do postele. Bude vás to stát pět centů, toť vše.“

„Ale, drahá paní Coolová, vy pořád nechápete…“

Berta došla dvěma ráznými kroky ke dveřím, rozrazila je a uprostřed Milbersovy řeči za sebou zabouchla.

Taxík, kterým přijela, ještě čekal.

Taxikář se dotkl čepice. „Tak, madam,“ řekl. „Balík čeká.“

„Balík!“ opakovala po něm Berta Coolová a smetla mu tím z tváře úsměv. „Balík, sakra! Starou belu balík!“

20. kapitola

31. SRPNA 1942

VALLEJO, KALIFORNIE

NA ÚČET ADRESÁTA

BERTA COOLOVÁ, DŮVĚRNÁ PÁTRÁNÍ

DŮM DREXEL

LOS ANGELES, KALIFORNIE

KLÍČEM K CELÉ SITUACI JE SKUTEČNOST, ŽE SE VZÁJEMNĚ POJIŠŤOVACÍ SPOLEČNOST SNAŽÍ ZÍSKAT PROHLÁŠENÍ O VZDÁNÍ SE DALŠÍCH NÁROKŮ TVÝM PROSTŘEDNICTVÍM. TO NAZNAČUJE, ŽE NEZNÁ JMÉNO ANI ADRESU POŠKOZENÉ. PODLE SVĚDKA SDĚLILA JOSEPHINE DELLOVÁ ŘIDIČI, KTERÝ JI SRAZIL, JMÉNO I ADRESU A DOVOLILA MU ZAVÉZT JI DOMŮ. SITUACE VYPADÁ NEPRAVDĚPODOBNĚ. JEDNO MOŽNÉ VYSVĚTLENÍ JE, ŽE ŘIDIČ BYL PODNAPILÝ, ALE DOKÁZAL TO UTAJIT, DOKUD DELLOVÁ NENASEDLA DO AUTA. DELLOVÁ PAK MOŽNÁ ŘIDIČE POŽÁDALA, ABY ZASTAVIL A VYSADIL JI DŘÍV NEŽ PŘED DOMEM. PROPÁTREJ TUTO MOŽNOST. NAVRHUJI PŘEDSTÍRAT POJIŠŤOVNĚ INFORMOVANOST O PODNAPILOSTI ŘIDIČE. UVIDÍ SE, CO BUDE DÁL. JOSEPHINE DELLOVÁ TI Z NĚJAKÉHO DŮVODU NESDĚLUJE CELOU PRAVDU. ZDRAVÍ

DONALD LAM

21. kapitola

Berta řekla Elsii Brandové nazlobeně: „Napište si telegram pro Donalda: Tvůj telegram zcela zmatený. Mluvila s Josephine Dellovou, která tvrdí, že ji vezl domů naprostý džentlmen dbalý jejího blaha. Spoustu nesmyslů nesouvisejících s fakty mohu vymyslet sama, aniž platím telegramy na účet adresáta za nesmyslné teorie. Navrhuji: soustřeď se na válečné vítězství. Už se o případ nestarej. Strany se dohodly a agenturu nechaly na suchu.“

Berta okamžik váhala, pak vyzvala Elsii Brandovou: „Přečtěte mi to ještě.“

Elsie telegram přečetla.

„Napište to na stroji mým jménem,“ pravila Berta Coolová, „a já…“

Zmlkla, protože se otevřely dveře z chodby. Vysoký, vážný, důstojný mladý muž ze Vzájemně pojišťovací společnosti se uklonil. „Dobrý den, paní Coolová.“

„Zase vy,“ řekla Berta.

„Situace se vyvinula nejnešťastněji. Musím s vámi mluvit, paní Coolová.“

„Jen do toho,“ svolila Berta.

„Mám ten telegram odeslat?“ zeptala se Elsie Brandová.

„Ano, napište ho, ale ještě mi ho dejte přečíst. Zavolejte poslíčka.“

Berta Coolová vykročila do své soukromé kanceláře. Fosdick, pojišťovací agent, se tam pohodlně usadil v křesle, svou koženou aktovku si položil na klín a ovinul ji pažemi, takže mu posloužila jako opěradlo. „Úplně nejnešťastnější situace se vyvinula,“ opakoval.

Berta Coolová nic.

Za okamžik Fosdick pokračoval: „Znala jste náhodou muže jménem Jerry Bollman?“

„Co ten s tím má společného?“

„Slíbil dojednat dokonalou dohodu – z naší strany tisíc dolarů. Vymohl si náš slib, že nebudeme zjišťovat, co se s těmi penězi stane. Jinými slovy, mohl by poškozenou stranu odbýt menší sumou, kdyby chtěl. O to jsme se nestarali, jen abychom dosáhli toho, aby se vzdala dalších nároků. Jakmile by poškozená podepsala, že se vzdává dalších nároků, mohla by penězi disponovat dle vlastního uvážení, nebo by mohla někomu jinému dovolit peníze vyzvednout místo ní, kdyby si to přála.

Pan Bollman se zdál být naprosto jist svou schopností takovou dohodu zajistit. Vlastně to vypadalo, že ho poškozená jaksi zajímá. Myslím, že chodil s její spolubydlící a chtěli se brzy brát.“

„To vám Bollman řekl?“ zeptala se Berta Coolová.

Fosdick přikývl.

„Jmenoval někoho?“

„Ne. Jenom mluvil o poškozené jako o mladé ženě a o té drahé mladé ženě se zmiňoval jako o její spolubydlící. Mluvil ale velmi přesvědčivě.“

„A vy jste tomu věřil!“

Fosdick zdvihl obočí.

Berta Coolová pravila: „Jste mladý. Zřejmě jste zrovna vylez z Harvardu nebo z jiné právnické fakulty, která vám způsobila komplex nadřazenosti. Myslíte si, že všechno víte. Panebože, z toho se musíte vyhrabat!“

„Prosím?“

„Vykašlete se na to.“

Fosdick se tvářil jako naprostý mučedník. Dokázal působit dojmem, že vždycky dává za pravdu klientovi. Pronesl pokorně: „Nepochybuji o tom, že by pan Bollman mohl svoje tvrzení doložit. Ale bohužel jsem četl dnes ráno v novinách, že byl včera v noci zavražděn. To je ovšem politováníhodné z hlediska společnosti…“

„A z hlediska jeho příbuzných,“ doplnila Berta Coolová. „Ale co se týče vás, je to jen obyčejná pohroma. No, myslím, že by Bollman neudělal nic jiného, než že by vás prostě převezl a nechal vás v tom. Vždyť vy setsakramentsky dobře víte, že se takový případ nedá urovnat tisícovkou.“

„Proč ne?“

Berta Coolová se zasmála. „Chlap ožralý tak, že ani neví, kam jede, srazí hezkou holku, způsobí jí otřes mozku, a vy to chcete srovnat tisícovkou.“ Bertin hlas byl prosycen sarkasmem.

Fosdick namítl: „My nečiníme žádné ústupky, paní Coolová, ale zajisté s vámi souhlasíme, že náš pojištěnec byl podnapilý.“

Berta se sarkasticky zasmála. „Váš chlap byl tak ožralý, že si ani nepamatuje adresu ženy, kterou porazil.“

„Myslím, že to tak není,“ namítl Fosdick pomalou řečí člověka, který pečlivě volí slova. „Ta mladá žena byla hysterická a nedalo se s ní jednat.“

„A váš pojištěnec si ani nezapamatoval, kam ji vezl,“ opáčila Berta Coolová.

„Promiňte, paní Coolová, ale ta mladá dáma byla tak hysterická, že našemu pojištěnci nedovolila dovézt ji domů, a když vystoupila z auta, ani mu neřekla, kde bydlí.“

Dveře soukromé kanceláře se otevřely. Vstoupila Elsie Brandová s telegramem. „Jen bych si to chtěla zkontrolovat,“ řekla, „poslíček čeká venku.“

Berta Coolová popadla telegram a zastrčila ho pod psací podložku na svém stole. „Dejte mu deset centů,“ pravila. „Teď ten telegram odesílat nebudu.“

„Deset centů?“ zeptala se ještě Elsie Brandová.

„No,“ připustila Berta váhavě, „tak mu dejte tedy patnáct. Teď mám práci, nerušte mě. Odešlete ten telegram potom.“

Sotva za Elsií zapadly dveře, obrátila se Berta Coolová zase na Fosdicka. „Proč chodit kolem horké kaše? Byl namol. Příliš opilý, aby mohl řídit. Nejen že to děvče srazil, ale když se ji snažil vézt domů, vyšlo najevo, že v opilosti není schopen řídit, tak musela vystoupit. Osobně bych řekla, že budete mít štěstí, jestli se z toho dostanete s dvaceti tisíci.“

„Dvacet tisíc dolarů?“

„Přesně tak.“

„Vy šílíte, paní Coolová!“

„Nešílím. To spíš vy. Já vím, jak se zachová porota. Vy to asi nevíte.“

„No, poroty občas podléhají emocím, ale jejich chování je bohužel podřízeno jistým regulačním předpisům odvolacího soudu.“

„Porota to třeba zvýší na padesát. To nevím. Vy to také nevíte.“

Fosdick se zasmál: „Ale no tak, paní Coolová! Vaše klientka nebyla zas tak moc poškozena.“

„Ne?“ otázala se Berta Coolová stoupavým tónem. „Myslíte?“

Viděla, že to Fosdicka znepokojilo. „Domnívám se, že za těchto okolností by měl náš vlastní lékař dostat možnost tu mladou dámu vyšetřit.“

„Všechno má svůj čas,“ pravila Berta Coolová.

„Jak to myslíte?“

„Možná dostanete soudní příkaz.“

„Ale my k soudu jít nechceme.“

„Chci říct – až budete muset k soudu, dostanete i příkaz.“

„My budeme muset k soudu?“

„Snad si nemyslíte, že toho vašeho člověka necháme provést něco takového a ještě mu pošleme krabici cukroví nebo pohlednici k narozeninám?“

„Máte rozum, paní Coolová?“

„To bych řekla.“

„Podívejte se. Dejme tomu, že vše dohodneme na takové základně, aby vám opravdu něco vynesla. Zranění vaší klientky nebylo tak hrozné, ale my ze zřejmých příčin nechceme soud. Dejme tomu tři tisíce dolarů v hotovosti, na dřevo?“

Berta se smíchem pohodila hlavou.

„Já vám povím, co udělám,“ oznámil Fosdick, předkláněje se. „Zvýším to na pět.“

Berta Coolová si netroufla pohled z očí do očí, ale řekla: „Vy si neuvědomujete, jak jste směšný.“

„Ale pět tisíc! Paní Coolová, to je opravdu ohromné vyrovnání!“

„Myslíte?“

„A co si myslíte, že dostanete?“

Teď na něj Berta pohlédla. „Všechno, co ten kšeft vynese.“

„Dostala jste nabídku,“ prohlásil Fosdick a povstal. „To je nejzazší limit. Dnes jsem měl jít na tři tisíce, a ne na pět. Takové mám instrukce. Vzal jsem to na sebe, že vám dám šanci a poslední nabídku.“

„To je od vás hezké,“ připustila Berta Coolová.

„Mou vizitku máte,“ pravil Fosdick důstojně. „Až budete ochotna mou nabídku přijmout, můžete mi zavolat.“

„Neztrácejte čas čekáním na telefon.“

„A nemusím říkat,“ hlásal dále Fosdick, „že je to kompromisní nabídka. Není přípustná jako důkaz. Není to přiznání odpovědnosti a nebude-li v přiměřené době přijata, bude vzata zpět.“

Berta Coolová řekla s promyšlenou bezstarostností: „Tak ji vemte zpět hned, jestli chcete. Mně je to jedno.“

Fosdick předstíral, že ji neslyšel, ale opustil místnost velice důstojně.

Berta Coolová počkala, dokud si nebyla jista, že je už ve výtahu. Pak vyletěla do přední kanceláře. „Elsie, napište si telegram pro Donalda.“

„Ještě jeden?“

„Ano.“

Elsie Brandová už držela tužku nad zápisníkem.

Berta Coolová začala diktovat:

DRAHÝ DONALDE, BYL JSI TAK LASKAV A UVÁŽLIVÝ, ŽE JSI SDĚLIL BERTĚ VŠECHNY SVOJE NÁPADY. VŘELÉ DÍKY. DRAHÝ DONALDE, SDĚL PROSÍM, PROČ BY JOSEPHINE DELLOVÁ O NEHODĚ LHALA. PROČ BY BYLA OCHOTNA OBĚTOVAT VÝNOSNOU DOHODU, JEN ABY NEMUSELA PŘESNĚ VYPOVÍDAT, CO SE PŘI NEHODĚ STALO? TELEGRAFUJ BERTĚ NA ÚČET ADRESÁTA. S LÁSKOU A PŘÁNÍM VŠEHO NEJLEPŠÍHO.

„To je všechno?“ tázala se Elsie Brandová suše.

„To je všechno.“

„A ten druhý telegram? Máte ho na stole. Myslím – chcete ho odeslat?“

„Proboha, to ne!“ vzkřikla Berta Coolová. „Ten si vemte, roztrhejte a hoďte do koše. A vytrhněte i tu stránku ze zápisníku. To jsem asi měla hroznou zlost, když jsem ho diktovala… On ten Donald je takovej malej ďáblík!“

Elsie Brandová se záhadně usmála. „Ještě něco?“ ptala se.

„To je vše,“ prohlásila Berta.

22. kapitola

31. SRPNA 1942

VALLEJO, KALIFORNIE

SPĚŠNĚ NA ÚČET ADRESÁTA

BERTA COOLOVÁ, DŮVĚRNÁ PÁTRÁNÍ

DŮM DREXEL

LOS ANGELES, KALIFORNIE

NAVRHUJI DOTÁZAT SE JEJÍ SPOLUBYDLÍCÍ. ZDRAVÍ

DONALD LAM

23. kapitola

Správcová domu Bluebonnet otevřela dveře se slovy: „Brý den. Máme tu pár moc pěkných garsonek, jednu obzvlášť pěknou se…“ Zarazila se, když poznala Bertu Coolovou.

Berta řekla: „Okamžik, prosím. Možná bych vám mohla pomoct k penězům.“

Správcová zaváhala, zamyslela se a pronesla jen: „Tak?“

Berta Coolová pokračovala: „Někoho hledám, a můžete-li mi pomoct, myslím, že by vám můj klient byl vděčný – i finančně.“

„Koho hledáte?“ tázala se žena.

„Tu mladou ženu, co bydlela s Josephine Dellovou.“

„Myslíte Myrnu Jacksonovou.“

„Ano.“

„Co jí chcete?“

Berta Coolová otevřela kabelku, vyňala vizitku a podala ji správcové. Pravila: „Byla svědkyní autonehody. Já vedu pátrací kancelář.“

„Kolik to bude?“

„Deset dolarů.“

„Kdy?“

„Jakmile ji najdu.“

„To je moc málo za moc dlouho.“

Berta správcovou obdařila svým nejlepším úsměvem. „Moc toho dělat nemusíte. Jenom mi povězte, co o ní víte.“

„Dobře, tak pojďte dál.“

Správcová kráčela napřed do přízemního bytu, nabídla Bertě Coolové židli, otevřela zásuvku s kartotékou a vyňala kartu se jmény a čísly.

„Přistěhovala se přesně před měsícem,“ řekla. „Uklízečka mě informovala, že se vedle jména Josephine Dellové objevilo ještě jedno. Večer jsem se na to slečny Dellové ptala. Pověděla mi, že se k ní přistěhovala známá jejího šéfa. Řekla jsem jí, že činže byla stanovena pro jednu osobu, a ona začala vyvádět a chtěla vědět, co prý na tom záleží, kolik lidí tam bydlí. Že prý činži zaplatila a to prý stačí, že když v bytě pro jednu osobu bydlí dvě, je to sice pro ně nepohodlné, ale byt se tím nepoškodí.

Abych tak řekla,“ pokračovala správcová, „myslím, že má pravdu, ale já si ty předpisy přece nevymýšlím. Jenom na ně dbám. Patří to tu bance, a ta určuje co a jak. No, nájemní smlouva nic takového neobsahuje. Jedině se může k příštímu termínu zvýšit nájem o pět dolarů a to se musí oznámit třicet dní předem. Máme takové formuláře a stačí vyplnit číslo bytu, výši činže, datum a podepsat. Takové oznámení jsem přichystala, dala jí ho a upozornila jsem ji, že činže bude o pět dolarů vyšší. Měla zlost, ale to bylo tak všechno.“

„Řekla vám, že se odstěhuje?“

„Tehdy ne.“

„Jak dlouho tady bydlela slečna Dellová?“

„Včera to bylo pět měsíců.“

„Setkala jste se s tou Myrnou Jacksonovou?“

„Ano, dvakrát. Jednou krátce po tom rozhovoru – to když ke mně přišla a snažila se mi nějak vymluvit zvýšení činže. Řekla jsem jí, že to je prostě pravidlo, že s tím nemůžu nic dělat a že mi to tu nepatří.“

„A kdy jste se s ní sešla podruhé?“

„Včera večer. Přišla, odevzdala mi klíč a řekla, že Josephine Dellová je teď zaměstnaná u někoho, kdo hodně cestuje, že tady teď‘ nebude a že tedy pouštějí byt. V předpisech je pravidlo, že když se nájemník vystěhuje, zaplatí pět dolarů za úklid. Ptala jsem se na to Myrny Jacksonové. Řekla, že tu polovinu platit nebude, že neví, proč by měla platit dva a půl dolaru, když tu bydlela jen čtyři neděle, a že by to měla zaplatit osoba, která tu stejně už bydlela před jejím příchodem. Zřejmě se o tom holky nijak nedohodly. Ale myslím, že se nakonec domluvily, a Myrna Jacksonová zaplatila dolar a Josephine čtyři. Vím, že došly k nějaké dohodě. Myslím, že z toho byly obě trochu rozčilené, ale Myrna Jacksonová mi nakonec odevzdala klíč a obálku s tím poplatkem za úklid. Řekla jsem slečně Jacksonové, že chce-li v bytě zůstat sama, nemusí platit zvýšenou činži. Slečna Jacksonová se mi zdá opravdu slušná, přesně ten typ nájemníka, na jaký si potrpím.“

„A zůstala tu?“

Správcová se zasmála. „Nezůstala. Řekla, že proti mně osobně nic nemá, ale mám prý povědět bance, která je vlastníkem, že by tady nezůstala, i kdyby to byl poslední byt na světě. Zřejmě si sbalila věci a vypadla ještě toho odpoledne. Pak se ještě vrátila, aby se domluvila se slečnou Dellovou a aby se vyrovnal ten poplatek. Vypadala dost rozzlobeně. Zřejmě se holky nepohodly, no.“

„A nechala tu další adresu?“ zeptala se Berta Coolová.

„Bude těch deset dolarů?“

„Ano.“

„Až vám dám adresu?“

„Ne. Až ji najdu.“

„Jak můžu vědět, že mi sdělíte, kdy jste ji našla?“

„To ovšem vědět nemůžete,“ připustila Berta Coolová.

„No – dobře. Je to Maplehurst na Grand Avenue. Slečna Jacksonová je opravdu hodné děvče. Párkrát mi řekla, že jí ty předpisy připadají nesmyslné, ale proti mně že nic nemá. Ale Josephine Dellová byla jiná. Měla zlost na mne osobně. Vystěhovala se ve spěchu a ani se nepřišla rozloučit. To jsem se dověděla od Myrny Jacksonové. Vytáhla jsem to z ní. Co se týče mne – dobře, v pořádku. Jednoho dne se ta Dellová bude chtít nastěhovat někam jinam, a až mi zatelefonují kvůli referenci, povím jim rovnou, jaká je to nájemnice.“

„A jaká je?“ zeptala se Berta Coolová.

„Ono stačí už to porušování domovních předpisů, ale já bych mohla vykládat ještě jiné věci! Ne že bych chtěla říkat něco proti jejímu charakteru, ale pak…“

„Copak?“ povzbudila ji Berta Coolová.

Správcová zavětřila: „Byla zaměstnaná u člověka mnohem staršího než ona? Trochu kulhal a chodil s holí?“

„Myslím, že ano.“

„Chm, to jsem si myslela.“

„Proč? Něco není v pořádku?“

„No, to bych zrovna neřekla, ale dvakrát třikrát tu u ní byl a –no, já neříkám nic, ale po tom všem, co jsem pro tu holku udělala, by na mne nemusela mít zlost jen proto, že dbám na domovní předpisy. Ale o tom jsme vlastně nemluvily. Jděte k Maplehurstovi a Myrnu Jacksonovou tam najdete – ale nedejte najevo, že máte adresu ode mne, protože slečna Jacksonová mi říkala, že ji hrozně otravuje nějaký mladík a že by nechtěla, aby dostal její adresu. Řekla jsem jí, že ji budu držet v tajnosti. Chtěla jen, aby se za ní posílala došlá pošta, ale adresu jsem nikomu neměla dávat.“

Berta Coolová prohlásila: „Jakmile ji najdu, řeknu svému klientovi, aby vám poslal šek.“

„No, ona tam prostě je, takže můžete svému klientovi říct, aby ten šek už poslal.“

„Můj klient,“ řekla Berta Coolová, „na tohle zrovna moc není. Platí mi za výsledky, a teprve, když je mám.“

„No, já vím, jak to chodí. Taky jsem zaměstnaná u banky. Ale tam ji najdete, a neprozradíte, odkud máte tu informaci, že ne?“

„To víte, že ne.“

Berta Coolová nasedla do taxíku s očima lesklýma jako lovec a rozjela se na Grand Avenue.

Správcová činžáku, hranatá žena s vlasy barvy lehce připáleného melasového karamelu na Bertu hleděla podezíravě. Myrna Jacksonová? O takové v životě neslyšela. Osoba takového jména tam nebydlí. Správcová o ní nic neví. Chce-li Berta Coolová napsat dopis a zanechat ho u ní pro případ, že by si slečna Jacksonová najala byt někdy později, zajisté ho slečna Jacksonová dostane. V budově je pár volných bytů, ale momentálně žádná slečna Jacksonová.

Berta Coolová cítila, že žena lže, ale v té chvíli nemohla dělat nic než předstírat, že jí věří, stáhnout se a plánovat další tah.

Odpolední noviny přinesly palcové titulky: Slepý žebrák hledán policií.

Berta Coolová si dala bleskově vytisknout půl tuctu archů s hlavičkou VEČER UDÍLENÍ CEN: ZVLÁŠTNÍ TAH, Dům Drexel, Los Angeles, Kalifornie.

Nesla si archy do kanceláře, domluvila s obsluhou výtahu dohled nad poštou a v kanceláři pak diktovala dopis:

Vážená slečno Jacksonová, aby se udržel zájem veřejnosti o Večery udílení cen, rozhodla se asociace kin přispět malým procentem do velkého fondu, z něhož bude každé dva měsíce pořádán zvláštní tah. Je ovšem nutno předem mimořádně dbát na to,, aby výhry byly vypláceny náležitým osobám. Proto, můžete-li prokázat, že jste poslední tři měsíce registrována u některého z našich členských kin, poskytneme Vám informaci, která Vás bezpochyby potěší. Mějte však na paměti, že, jelikož celá akce je dobrovolná a probíhá nezávisle na jakémkoli Večeru udílení cen sponzorovaném kterýmkoli členským kinem, bude celý systém vyplácení výher čistě dobrovolný. Žádný účastník nemá na cokoli právní nárok.

S pozdravem

Večer udílení cen: zvláštní tah.

„Teď to můžete podepsat, Elsie,“ řekla Berta Coolová. „Promluvila jsem s operátorem výtahu, že se ujme všech dotazů a zajistí, aby byly náležitě předávány.“

„Ale takhle využívat pošty k podvádění?“ ozvala se Elsie Brandová.

„Pf! Až se objeví, dáme jí pětadvacet dolarů a řeknem, že je to vyplacená výhra!“

„Myslíte, že se objeví?“

„Řekla bych, že jo. Přečte si ten dopis a bude myslet, že vyhrála nějakých pět tisíc a že jí je někdo chce vyfouknout. Jestli se nemýlím, drží Myrna Jacksonová něco pod pokličkou. Ta nebude dělat povyk na poště nebo kde, a až já si to s ní všechno vyřídím, bude z ní moc hodná holčička.“

Elsie Brandová vytáhla dopis z psacího stroje, vzala plnicí pero a podepsala se. „Na váš příkaz,“ řekla.

„Na můj příkaz,“ přisvědčila Berta Coolová ochotně.

24. kapitola

Seržant Sellers se pohodlně usadil v kanceláři Berty Coolové a hleděl na ni s klidným skepticismem, kterému bylo pro Bertu těžké čelit.

„Ten slepý Rodney Kosling,“ začal seržant. „Víte, kde je?“

„Ne, ovšemže nevím.“

„Váš klient?“

„Byl. Jak jsem vám řekla, dělala jsem pro něj takovou maličkost.“

„Ke spokojenosti?“

„Doufám.“

„To je zvláštní, když člověk má co dělat s nevidomým,“ pokračoval Sellers. „Nejde to tak přesně, jak by si člověk přál.“

„Jak to?“

„No, když jsou plné noviny toho, že obyčejného člověka hledá policie, a když se přesto neobjeví, tak s ním něco není v pořádku. S nevidomým je to jinak. Ten ty noviny nevidí. Je docela možné, že Rodney Kosling vůbec neví, co se stalo a že ho hledá policie.“

„To je pravděpodobné,“ připustila Berta Coolová skoro příliš kvapně, jak si okamžitě poté uvědomila.

Seržant Sellers se nedal jejím komentářem rušit a pokračoval: „Já říkám, že je to docela možné – asi tak jedna šance ku dvaceti.“

„Myslíte jedna ku dvaceti, že ví, že ho hledáte?“

„Ne, myslím jedna ku dvaceti, že to neví.“

„Tomu nerozumím,“ odvětila Berta Coolová.

„No, podívejme se na to takhle. Odstranili jsme skoro všechny ty potulné žebráky. Bývaly doby, kdy jich člověk viděl na ulici spousty – chodili s plechovými hrníčky a s kytarami. Muselo se s tím zatočit. Všechny jsme je vyházeli až na těch pár, kteří kdysi dělali pro policii nebo nad nimi držel ruku někdo od politiky. Ti mají vymezené lokality, kde smějí působit. Až vymřou, nikdo na jejich místo nepřijde. Takhle čistíme město. Aspoň se snažíme.“

„No a?“ ptala se Berta Coolová.

„Jak myslíte, že se ti slepí dostávají na svoje působiště?“

„To nevím,“ řekla Berta Coolová. „Nikdy jsem o tom nepřemýšlela.“

„Mají takový svůj malý klub,“ vykládal Sellers. „Je to takové družstvo. Společně vlastní auto a najímají si řidiče. Ráno je v určitém pořadí vyzvedne, rozveze a večer je zase v určitou hodinu posbírá. Jedou k němu domů. Jeho žena má už pro ně teplou večeři. Najedí se, popovídají si a pak je šofér zase rozveze domů.“

„Hm,“ přisvědčila Berta Coolová, „tomu rozumím. Kdybych se byla trochu zastavila a přemýšlela, přišla bych na to sama, že to takhle nějak probíhá. Řídit auto nemůže a tramvají jezdit také nemůže. A najmout si auto i se šoférem a hospodyni, to by asi nešlo. Kdo se mu vůbec stará o domácnost?“

„Řidičova manželka. Střídavě obchází ty domy a jednou týdně každému uklidí. Jinak se ti chlapi už obstarají sami. A žasla byste, co všechno dokážou, i když jsou slepí.“

„Kdo je ten řidič?“ zeptala se Berta Coolová.

„Jmenuje se Thinwell, John A. Thinwell. Mají dobré reference – on i jeho manželka, zřejmě oba mají dobrou pověst. Povím vám takovou historku.“

„Jakou?“

„V neděli ti chlapi nepracují. To se kolem třetí hodiny sejdou všichni u Thinwella, poslouchají muziku nebo něco z rádia, sedí a povídají si, prostě se kamarádí. Thinwell jim tak v sedm podá večeři a rozveze je domů.

V neděli kolem poledne Thinwellovi telefonoval Kosling. Zdálo se, že je nějak rozčilený a rozrušený, mluvil rychle. Řekl, že celý den nebude doma, a že se té jejich schůzky tedy nezúčastní, aby pro něj Thinwell nejezdil.

Thinwell ale stejně musel jet kolem jeho domku, aby vyzvedl jednoho z těch ostatních, a tak se tam zastavil. To bylo za deset minut tři. Bylo tam pusto a Kosling nechal trochu pootevřené dveře, aby jeho krotký netopýr mohl dovnitř a ven.“

„Podíval se Thinwell dovnitř?“ zeptala se Berta Coolová.

„Prý jen nakoukl do dveří. Ale je na tom něco divného. Koslingův miláček netopýr prý poletoval po pokoji. To je nezvyklé. Pokud netopýry něco nevyruší, lítají jen v noci. Proč tam tedy ten netopýr poletoval ve tři hodiny odpoledne?“

„Něco ho asi vyrušilo,“ usoudila Berta Coolová.

„Přesně tak,“ souhlasil Sellers. „Ale co to bylo?“

„To je věc! Co to bylo?“

„Zřejmě osoba, která tam nastražila tu zbraň. A z toho vyplývá další zajímavá věc.“

„Jaká?“

„Myslím, že ji nastražil slepý člověk.“

„Co vás na to přivádí?“

„Způsob, jakým byla nastražena. Za prvé tam vůbec nebylo znát snahu ji utajit. Ten krám trčel do prostoru jako slon, zrovna tam, kde ho mohl vidět každý, kdo vešel dovnitř. Za druhé, když ten člověk zbraň zaměřoval, nepoužil mušky tak, jak by to udělal vidící člověk. Uvázal drát na spoušť, natáhl ho a jeho pomocí zjistil, kam půjde výstřel. Je to taky způsob, jak zamířit, ale dost obtížný.

Když je někdo zavražděn, zabýváme se obvykle jeho kontakty, osobami, s kterými se scházel. V devíti případech z deseti, pokud nejde o loupežnou vraždu, je vrahem někdo, s kým se zavražděný důvěrně stýkal. A devět z deseti Koslingových známých jsou slepci.

No a ti jeho známí se sešli asi ve tři čtvrti na čtyři u Thinwella, pobavili se, povečeřeli jako obvykle a asi v devět jeli domů. Proto, jestli to udělal někdo z těch nevidomých, musel tam tu zbraň nastražit ještě před tím setkáním, což vysvětluje, proč netopýr poletoval po místnosti.“

„Záclony byly zataženy?“ zeptala se Berta Coolová.

„Ano. Tohle je zřejmě taková zvláštní nutkavá myšlenka slepých lidí, že mají skoro pořád zatažené záclony.“

„Proč?“

„To kdybych věděl! Thinwell říká, že si toho všiml obzvlášť u Koslinga, několikrát.“

„Říkal jste, že Kosling Thinwellovi telefonoval?“

„Ano.“

„Někde z budky?“ vyptávala se Berta Coolová.

„Ano.“

„Jak vytočil číslo?“

„To je snadné. Vy si neuvědomujete, jak citlivé prsty tihle lidé mají. Pokud znají číslo, manipulují s ciferníkem stejně rychle jako vy. Jinak zavolají operátorovi, vysvětlí mu situaci a operátor je spojí“

Pohled seržanta Sellerse zachytil Bertiny oči a držel je v chladném ocelovém sevření. „Musíme pracovat na dvou teoriích. Jedna je, že Jerry Bollman chtěl toho slepce navštívit, nebo odtamtud prostě něco chtěl. Šel tam, našel dveře otevřené kvůli netopýrovi a začal hledat.“

„A ta druhá teorie?“ zeptala se Berta Coolová.

„Druhá teorie je ta, že Kosling odešel z domu s Bollmanem, že ho Bollman pozval na večeři. Po večeři s ním šel Bollman domů, vedl ho za paži, nejspíš si svítil na cestu baterkou. Pak Bollman otevřel dveře, vkročil dovnitř a – prásk!“

Berta Coolová sebou nervózně škubla.

„A tím vás zachránil,“ dodal Sellers s úsměvem.

„To zní velmi rozumně,“ připustila Berta Coolová, „když tak všechno uvážíme.“

„Tahle teorie,“ pokračoval Sellers, „mně také zní líp – pokud Bollman od toho slepce něco chtěl, nějakou informaci nebo co. Máte představu, co to mohlo být?“

Berta Coolová zaváhala.

„Něco, co mohlo nějak souviset s tím, proč se na vás tehdy Kosling obrátil,“ pobídl ji Sellers, a když Berta pořád nezabírala, dodal významně: „Něco, co třeba souviselo s nějakou ženou.“

„S jakou ženou?“ zeptala se Berta Coolová rychle.

„Teď jste mě zmátla,“ připustil Sellers. „Milostná historka by to asi nemohla být, pokud by ta žena nebyla učiněná zlatokopka.“

„Zkraťte to,“ řekla Berta Coolová. „Tohle je zbytečné.“

Sellers se zazubil.

„No,“ pobídla ho teď Berta, „a co dál?“

„Dál,“ opáčil Sellers, „se dostáváme k prosté obchodní teorii. Kosling mohl něco vědět, co se Bollmanovi hodilo.“

Ve dveřích se objevila hlava Elsie Brandové. „Mohla byste si vzít telefon, paní Coolová?“

Berta na ni pohlédla, zachytila zvláštní významnost v jejím pohledu, řekla Sellersovi: „Okamžik,“ a zvedla telefon.

Z centrály se ozvalo: „Volá San Bernardino, chtějí, abyste zaplatila hovor na účet volaného.“

„No to se jim povedlo!“ prohlásila Berta Coolová. „Odpověď je velmi jednoduchá, krátká a jasná. Já telefonáty na účet volaného nepřijímám.“

Berta už už chtěla zavěsit, když Elsie Brandová, která byla rovněž na drátě, promluvila: „Já myslím, že to volá pan Kosling, paní Coolová.“

Berta už měla sluchátko kousek od ucha. Ráda by věděla, jestli seržant Sellers něco zaslechl. Nedával nic najevo.

Berta prohlásila: „No, v takovém případě je to v pořádku. Ať mluví.“

Uslyšela cvaknutí a téměř okamžitě zvláštní nezaměnitelný hlas nevidomého: „Haló, je tam paní Coolová?“

„Ano.“

„Ať se nikdo nedoví, kde jsem. Neříkejte do telefonu žádná jména. Chápete?“

„Ano.“

„Myslím, že mě hledá policie.“

„Ano.“

„Špatné?“

„Myslím, že ano.“

„Mohla byste za mnou přijet, ale tak, aby to nikdo nevěděl?“

„To je trochu obtížné.“

„Ale velmi důležité.“

„Dejte mi adresu.“

„Hotel Sequoia v San Bernardinu.“

„Jaké jméno?“

„Já nevím. Vždyť víte, nemůžu číst. Nemohl jsem se podívat na knihu hostů. Možná jsem zapsán pod vlastním jménem.“

„To tedy,“ pravila Berta Coolová, „je špatné.“

„Mohu vám dát číslo pokoje.“

„Jaké to je?“

„420.“

„To mi stačí. Počkejte tam, dokud se neozvu.“

„Rád bych s vámi mluvil co nejdřív.“

„Dobře, jen tam počkejte.“ Berta Coolová zavěsila.

„Vypadáte jako velmi zaměstnaná žena,“ poznamenal seržant Sellers.

„Sakra zaměstnaná!“ zavrčela Berta znechuceně. „To je mi teda zaměstnání, když člověku lidi telefonujou na účet volaného.“

„To tedy je,“ usmál se Sellers. „No, tak k věci, paní Coolová. Máme důvod se domnívat, že Jerry Bollman byl včera večer s Rodneym Koslingem. Můžete nám s tím pomoci?“

„Nemůžu vůbec nic. Mám svázané ruce.“

„Chcete říct, že nemáte informace, nebo chcete říct, že z etických důvodů nemůžete poskytnout důvěrné sdělení o klientovi?“

Berta Coolová okamžik váhala, pak odpověděla: „Myslím, že jsem na vaši otázku odpověděla po pravdě, podle nejlepší informace, jakou v tuto chvíli mám, a myslím, že jsme tu věc už důkladně probrali.“

Seržant přikývl, ale neměl se k odchodu. Prostě seděl a díval se na ni.

„Jel tam Bollman autem?“ zeptala se Berta Coolová náhle.

„Ano. Zaparkoval o dva bloky dál. Auto jsme našli až ráno. Je zaregistrováno na jeho jméno.“

„Dejme tomu, že Bollman Koslinga vezl domů. Dejme tomu, že vaše teorie je správná, že Bollman vedl slepce, vzal ho za paži, šel s ním po cestě, otevřel dveře, vešel dovnitř a zatáhl za drát, který spustil zbraň. Co bylo s Koslingem? Jak se odtamtud mohl někam dostat?“

„Pár lidí z oddělení si myslí, že jste ho někam odvezla vy.“

„Já?“ vykřikla Berta Coolová nevěřícně.

„Přesně tak.“

„No tak jsou praštěný. Vyřiďte jim to.“

„To jim vzkazujete?“

„A důrazně.“

„Takže vy jste ho neodvezla?“

„Ne.“

„Ta vaše jízda taxíkem ke Koslingovu domku nebyla vaše druhá cesta tam?“

„Jistěže ne.“

„Kosling je váš klient. Kdyby měl nějaké potíže, zavolal by vám. A vy byste se mu nesnažila pomoci?“

„Teda vy jste legrační!“

„Legrační, já?“

„No ani ne, ale snažíte se o to.“

„Tak když jste šla do Koslingova domku, neměla jste tam náhodou domluvenou schůzku s Koslingem a Bollmanem? Nenašla jste tam Koslinga třesoucího se děsem, neřekl vám, že byl Bollman zavražděn, a vy jste neporadila Koslingovi, aby vyšel zadem ven a počkal na vás na nějakém dohodnutém místě?“

„Panebože, ne!“

Sellers položil své velké dlaně na opěradla křesla, postavil se a shlédl ze své výše na Bertu Coolovou se slovy: „Nebylo by hezké; kdybyste se snažila něco utajit. Ještě nevím, o co všechno jde. Ale zjistím to. Pak budu vědět mnohem víc než teď. Chápete, jak byste mě naštvala, kdyby vyšlo najevo, že jste stála mezi mnou a vyřešením případu vraždy.“

„Přirozeně,“ připustila Berta Coolová.

„Myslím, že jsme to probrali,“ dodal Sellers.

„Velice důkladně,“ souhlasila Berta a doprovodila ho za dveře.

Pak počkala u dveří přední kanceláře, dokud neslyšela klapnutí dveří výtahu. Potom se vřítila zpět a řekla Elsii Brandové: „Zavolejte mi tu garáž, kde mám auto, Elsie. Honem!“

Elsiiny hbité prsty roztočily číselník telefonu. „Prosím, paní Coolová.“

Berta si vzala sluchátko. „Tady je Coolová,“ řekla. „Mám naléhavý případ. Máte tam někoho ve službě, kdo by mi mohl přivézt auto?“

„Ale ano, paní Coolová. Vždyť je to jenom jeden blok od vaší kanceláře, jak víte.“

„Já vím,“ připustila Berta Coolová, „ale nechci převzít auto tady.“

„A tak.“

Berta řekla: „Půjdu na Sedmou ulici a nastoupím do tramvaje západním směrem. Teď odcházím z kanceláře. Chtěla bych, aby někdo vzal moje auto a pomalu jel západním směrem po Sedmé. Vystoupím někde mezi Grand Avenue a Figueroa. Budu tam čekat na refýži a vyhlížet auto. Jakmile pojede kolem, naskočím na zadní sedadlo. Ten řidič mě pak může vézt takové dva tři bloky, až se vymotáme z pouličního provozu, pak vystoupí a pojede tramvají zpátky. Rozumíte?“

„Ano, paní Coolová.“

„Takové služby,“ prohlásila Berta Coolová, „se mi líbí. Tak já jdu.“

„Auto odtud vyjede asi za tři minuty.“

„Řekněme za pět,“ upřesnila Berta. „Nechtěla bych, abychom se tam minuli.“

Berta Coolová zavěsila, hrábla po klobouku, narazila si ho na hlavu a řekla Elsii Brandové: „V pět zavřete kancelář. Bude-li se na mne někdo ptát, tak nevíte, kde jsem. Prostě jsem šla za nějakým svědkem.“ Ani nepočkala, jestli Elsie chápavě přikývne, hnala se k výtahu, vynořila se na sluncem zalitou ulici, rázně kráčela k Sedmé, jela tramvají až za Grand Avenue, tam vystoupila, zůstala stát na refýži a čekala, pozorujíc provoz na vozovce.

Zdálo se jí, že jí nikdo nevěnuje víc než letmý pohled, a nepovšimla si, že by nějaký podezřele vypadající vůz vysazoval pasažéra, přibrzďoval nebo jakkoli jinak budil pozornost.

Nečekala ani dvě minuty, když spatřila zaměstnance garáží, jak v jejím autě pluje v proudu vozidel.

Dala mu znamení, a když zastavil, rázně otevřela zadní dveře, vtáhla se dovnitř a pobídla ho: „Šlápněte na to.“

Prudké nastartování jí mrštilo o zadní polštářování vozu.

„Zahněte vpravo na Figueroa,“ řekla Berta. „Pak vlevo na Wilshire, jeďte čtyři pět bloků, zase vlevo a uprostřed bloku zastavte.“

Zatímco zaměstnanec garáží plnil její pokyny, otevřela Berta Coolová kabelku a začala si pudrovat nos. Držela zrcátko skryté v ruce tak, aby viděla zadním oknem na pouliční provoz za autem.

Když chlapec odbočil doleva z Wilshire, Berta vystoupila se slovy: „Tak, já si to už vezmu. Můžete jít na Sedmou ulici a vzít si taxík zpátky. Tady máte na taxík.“

Podala mu stříbrný desetník a při pohledu na výraz jeho tváře mimovolně přidala pětadvacet centů.

„Děkuji, paní Coolová.“

Bertinou odpovědí bylo neartikulované zabručení. Usadila se za volant, vyhrnula si sukni, aby měla kolena volná, nastavila zpětné zrcátko a dobrých pět minut čekala. Potom obrátila auto uprostřed bloku křivkou ve tvaru U a jela zpátky na Wilshire. Odbočila vpravo na Figueroa, zahnula vlevo, obkroužila osmičkou dva bloky a jela k nádraží Union. Zaparkovala vůz, vešla na nádraží, rozhlédla se, zase vyšla ven, nasedla do auta a rozjela se po Macy Street.

Když Berta Coolová vyjížděla směrem San Bernardino, byla si naprosto jista, že ji nikdo nesleduje.

Do Pomony dojela právě před zavíráním obchodů a zastavila se, jen aby si koupila levný, ale objemný kufr, šaty, které by padly vysoké štíhlé ženě, klobouk se širokým okrajem a světlý volný plášť.

Než v San Bernardinu zaparkovala před hotelem, přesvědčila se ještě jednou, že ji nikdo nesleduje. Stiskla houkačku, aby na sebe upozornila posluhu, předala mu kufr, zapsala se jako Berta Coolová z Los Angeles, požádala o levný pokoj do dvora, proti číslu 214 vznesla námitky, že to není přesně to, co chtěla, a nakonec přistoupila na číslo 381. Vysvětlila recepčnímu, že se možná bude muset odhlásit telefonicky, požádala o uskladnění kufru, pokud nebude mít příležitost si ho vyzvednout, a oznámila, že by raději zaplatila předem. Zaplatila tedy za jeden den pobytu, dbala na to, aby dostala podepsanou stvrzenku, a dala se posluhou zavést do pokoje.

Chlapec jí okázale předvedl otvírání oken, svícení, vytahování žaluzií, kontrolu, zda jsou na poličkách ručníky.

Berta stála vedle postele a přihlížela. Když skončil, položila mu na dlaň deseticent a po kratičkém zaváhání přidala pěticent.

„Ještě něco?“ ptal se.

„Nic,“ odvětila Berta. „Vykoupu se a trochu si schrupnu. Prosím vás, řekněte dole, ať mě nikdo neruší telefonem.“

Pak zavěsila na knoflík dveří ceduli Prosím, nerušit, zhasla, zamkla, s kufrem v ruce našla schodiště, vystoupila do čtvrtého patra a našla pokoj číslo 420. I tam viselo na dveřích Prosím, nerušit.

Zlehka zaklepala.

„Kdo je to?“ ozval se Koslingův hlas.

„Coolová.“

Slyšela ťukání jeho hůlky, pak zvuk odsunované závory, a Kosling, zestárlý, shrbený a opotřebovaný, otevřel dveře.

„Pojďte dál.“

Berta Coolová vstoupila do vydýchaného pokoje. Kosling zavřel dveře a zamkl.

Berta vzdychla: „Panebože, tady je dusno. Máte okna zavřená, žaluzie stažené a…“

„Já vím, ale bál jsem se, aby sem nebylo vidět.“

Berta Coolová přistoupila k oknu, vytáhla žaluzii, otevřela a oznámila: „Není sem vidět. Máte pokoj do ulice.“

„Promiňte,“ řekl Kosling trpně. „To je jedna z nevýhod, když je člověk slepý. Nikdy neví, jestli nemá pokoj do dvora a jestli třeba zrovna naproti přes dvůr není okno.“

„Ano,“ přisvědčila Berta. „To chápu. Jak jste se dověděl, co se stalo?“

„Z rádia,“ odvětil a ukázal neurčitým pohybem ruky do jedné části pokoje. „Zakopl jsem o rádio, pro mne skoro luxus. Zřejmě mají nějaké zařízení, podle kterého si účtují dobu, po kterou hrálo.“

„Ano,“ přisvědčila Berta Coolová. „Patnáct centů za hodinu.“

„Zapnul jsem ho a poslouchal muziku a zprávy. A tak jsem to slyšel.“

„A co jste udělal?“

„Zavolal vám.“

„A čekal jste tady celou tu dobu – ještě než jste mě volal?“

„Ano.“

„Proč?“

„Bollman mi řekl, abych čekal.“

Berta Coolová řekla: „Tak si pohovoříme. Povězte mi všechno, jak to bylo.“

„Nemám moc co povídat,“ odpověděl. „Spíš musíte povídat vy.“

„Řekněte mi všechno, co víte.“

„No, já mám šoféra. Nemám ho jen já sám pro sebe. Je nás víc, kdo…“

„Ano, to já vím,“ přerušila ho Berta Coolová. „Začněte tím, jak jste potkal Bollmana.“

„Nejdřív jsem nevěděl, kdo to je. Vhodil mi do šálku pět stříbrných dolarů, jeden po druhém, a…“

„To vynechte,“ přerušila ho opět Berta. „To já vím.“

„Samozřejmě jsem si ho zapamatoval. Pamatoval jsem si zvuk jeho kroků a je taky zvláštně cítit, takovým nezvyklým druhem tabáku. Má pronikavou vůni.“

„Dobře, tak jste si ho zapamatoval. Kdy jste ho potkal příště?“

„Včera.“

„Kdy?“

„Kolem poledne.“

„Jak to bylo?“

„Přišel tak kolem dvanácté ke mně domů a řekl: ‚Vy nevíte, kdo jsem, ale já bych se vás chtěl zeptat na pár věcí. Jestli správně odpovíte, mohlo by vám to dost vynést.‘ Myslel, že ho neznám, že jsem v něm nepoznal toho člověka, co mi dal do šálku pět sťříbrňáků. Já se nikdy neprozradím. Když chtějí, abych je neznal, tak předstírám, že je neznám. Jen jsem se usmál a zeptal se, oč jde.

Pak se mě vyptával na vás, ptal se, jestli jsem vás najal a co jste pro mne zjistila. Samozřejmě jsem mu toho nechtěl moc povídat. Odpovídal jsem dost neurčitě. Nechtělo se mi vykládat mu svoje soukromé záležitosti, když to byl úplně cizí člověk – až na to, že mi dal ty peníze. Řekl jsem mu, že vás může vyhledat sám, že mu to všechno povíte.“

„A dál?“

„Pak řekl, že by mě chtěla vidět ta mladá žena, co mi poslala dárek. Bohužel prý ke mně nemůže přijít, ale byla by moc ráda, kdybych přišel já k ní. Řekl, že bychom mohli společně povečeřet a že by mě pak zavezl domů.“

„A dál?“

„Možná si ani neuvědomujete, jak fádně a jednotvárně žijeme. Je to takový zvláštní typ samoty. Jsme uprostřed velkoměsta. Lidé proudí kolem nás. Známe je podle toho, jestli od nich něco dostanem. Slyšíme jejich kroky, poznáváme je skoro tak přesně, jako kdybychom viděli, ale nikdy na nás nepromluví. A když, pak je to jen takový shovívavý projev sympatií. Kdyby radši neříkali nic!“

Berta Coolová přikývla, pak si uvědomila, že to neviděl, a pravila: „Chápu. Myslím, že chápu, kam míříte. Pokračujte. Povězte mi co nejrychleji fakta.“

„Šel jsem, přirozeně, skočil jsem na příležitost vytrhnout se z rutiny a užít si trochu normální lidské společnosti.“

Berta Coolová v domněnce, že sdělení skončilo, najednou řekla: „Když jste byl u mne v kanceláři, měl jste hromadu prachů. To je to žebrání tak výnosné?“

Usmál se. „Žebráním se člověk taktak udrží při životě. Nevedu si o tom záznamy. Ale mám jiný, nezávislý příjem.“

„Tak proč se vláčíte tam na ten chodník?“

„Možná abych přišel mezi lidi, abych cítil, že jsem součástí něčeho. Začal jsem s tím, když jsem jinou možnost neměl. Nemám žádné zvláštní vzdělání. Nemohl jsem se přátelit s takovými lidmi, s jakými bych chtěl.“

„A odkud pramení ten váš příjem?“

„To je delší historka.“

„Zkraťte ji a povídejte.“

„Jeden člověk ke mně byl dost štědrý. Říkal, že mu nosím štěstí. Dal mi pár akcií texaských ropných polí – prostě mi je vhodil do šálku. Nemohl jsem si je přečíst. Věřil jsem mu a uložil jsem si je. Abych pravdu řekl, úplně jsem na ně pak zapomněl. Pak ten člověk jednoho dne přišel, říkal, že mě hledal a že jsem mu neodpovídal na dopisy. No, prostě tam zřejmě narazili na ropu, na spousty ropy. Nabídl mi, že ode mne ty akcie odkoupí. Ale já jsem je neprodal. Radši jsem si je nechal a vynesly mi stálý příjem. Jako nevidomý nemůžu vypisovat šeky a mít konto v bance – s tím by byly jen potíže. Tak si nechávám peníze u sebe, rád je u sebe cítím. Když člověk není fyzicky v pořádku, dodávají mu peníze v hotovosti pocit větší jistoty. Balík bankovek pozvedá morálku.“

„Aha. Tak teď se tedy vraťme k Bollmanovi.“

„Tak tedy jsme šli na časnou večeři. Trochu jsme hovořili. Říkal, že to děvče je mimo město. Prý je s ní domluvený, že mě tam k ní zaveze, a bude to projížďka tak na půldruhé, na dvě hodiny. Nic zvláštního jsem si o tom nemyslel. Důvěřoval jsem mu, sedl jsem si dozadu do auta a povídal si s ním.“

„O čem?“

„No, o různých věcech – o filozofii, o politice, o všem možném.“

„I o té autonehodě?“

„No, zmínka o ní padla.“

„A o tom, co jsem pro vás dělala?“

„Tak obecně. To už si získal mou důvěru.“

„A o dárcích, co jste dostal od Josephine Dellové?“

„Ano. Zmínil jsem se o nich.“

„A co dál?“

„Dojeli jsme sem. Ani jsem nevěděl, kde jsme. Řekl, abych počkal v autě, že si musí vyřídit nějaké telefony. Pak se vrátil a připadal mi zklamaný, říkal, že se s ní uvidíme až pozdě v noci nebo druhý den ráno. Nějak se to zvrtlo. Prý ji to velmi mrzí a chce, abych věděl, jak ji to mrzí. Měli jsme s sebou něco k jídlu. Pak mi Bollman obstaral tenhle pokoj a řekl, že má něco na práci a že za mnou přijde ráno.

Mám hodinky, na kterých poznám čas. Odkryju sklíčko a nahmatám ručičky. Je to můj jediný způsob, jak rozpoznat denní dobu, čas. Když někdy ztratím pojem času, všechno se mi poplete – pak nevím ani, jestli je jedenáct dopoledne nebo v noci. Spal jsem do devíti, pak jsem vstal, oblékl se a čekal. Chvíli mi trvalo, než jsem se vykoupal a ustrojil. Je to cizí pokoj a musel jsem si ho nejdříve ohmatat, než jsem se zorientoval. Jedno mi vadilo: nevěděl jsem, jestli je rozsvíceno nebo zhasnuto. Nemohl jsem si vzpomenout, jestli Bollman zhasl, když odcházel. Člověk není rád jako na jevišti, a já jsem nevěděl, jestli proti oknu není nějaký jiný pokoj, tak jsem nechal žaluzie stažené. Za chvíli, když jsem si byl jist, že už je čas, tak jsem vzal telefon a požádal, aby zavolali do pokoje pana Bollmana. Řekli mi, že vůbec není přihlášený. To mě rozladilo. Já obyčejně moc nejím, a toho dne předtím jsem měl vydatnou večeři a pak ještě něco, když jsme sem dojeli, a tak jsem nesnídal. Našel jsem rádio, zapnul je, chvíli poslouchal muziku, pak jsem si zdříml, probudil se a začal jsem si lámat hlavu. No a když to rádio tak hrálo, ozvaly se zprávy a uslyšel jsem o Bollmanovi. Prostě jsem nevěděl, co dělat.“

„A volal jste mi.“

„To až za pár hodin. Prostě jsem nevěděl, co si mám počít. Byl jsem úplně vedle.“

„Nevyšel jste z pokoje?“

„Ne, a co víc, ani jsem si netroufl objednat si něco k jídlu. Dal jsem si na dveře ceduli Prosím, nerušit a seděl jsem tu. Jestliže, jak říkají v rádiu, mě hledá policie, tak…“

„Tak teď se k tomu dostáváme,“ přerušila ho Berta Coolová. „Proč nechcete, aby vás policie našla?“

„Nebude mi to vadit,“ pravil Kosling, „až budu přesně vědět, co se vlastně stalo, ale podle toho, co jsem slyšel z rádia, byla ta past nastražena na mne. Bollman k tomu přišel náhodou. To si musím vyjasnit. Chci se dovědět, kdo mě mohl chtít zabít.“

„K tomu se dostáváme,“ řekla Berta Coolová. „Je to někdo nevidomý.“

„Jak to víte?“

„Podle způsobu míření. Seržant Sellers mi sdělil všechno, co o tom ví policie. Je skoro jisté, že to byl nevidomý.“

„Nemůžu uvěřit, že by to bylo možné. Nemůžu věřit, že by něco takového udělal někdo z mých kamarádů.“

„A co někdo úplně jiný?“

„To ne. Kde bydlím, to vědí moji kamarádi, ti lidé z našeho klubu. Všichni nejsou slepí. Jeden z nich přišel o obě nohy a jednu ruku. Slepých je nás tam sedm.“

„Takže kromě vás ještě šest. Znají váš domek?“

„Ano. Všichni tam někdy byli. Znají Freddieho.“

„Kdo to je, Freddie?“

„Můj netopýr.“

„Aha. Máte ho už dlouho?“

„Dost dlouho. Nechávám kvůli němu pootevřeno.“

„Sellers se domnívá, že past na vás nastražil jiný nevidomý. Zbývá tedy šest podezřelých. Je to tak?“

„Asi ano.“

„Proč šel Bollman do vašeho domku?“

„To nechápu. Musel se tam vydat hned, jakmile odešel odtud z pokoje.“

„Přesně tak,“ přisvědčila Berta Coolová. „To znamená, že si to naplánoval.“

„Ale kdy?“

„To nevím. Někdy cestou sem, když jste vyjeli z Los Angeles.“

„Ale proč?“

„Důvod může být jen jeden jediný. Nějaké vaše sdělení a něco, čím to sdělení pro něj bylo důležité. Napadají mě dvě věci.“

„Jaké?“

„Ty květiny a hudební skříňka.“

„Ach, doufám, že je v pořádku.“

„Myslím, že ano. Povídal jste Bollmanovi o svém netopýru?“

„To si nevzpomínám.“

„Ten netopýr žije pořád v domě?“

„Ano. Je moc přítulný. Když vejdu dovnitř, vždycky se mi zatřepetá před obličejem a chvíli se mazlí. Já chci mít nějaké zvíře. Mám zvířata rád. A psa ani kočku mít nemohu.“

„Proč ne?“

„Protože ti nejsou vždycky soběstační a já se o ně nemůžu starat. Když jsem pryč z domu, musel bych je tam zavírat, a byly by problémy s krmením, s výcvikem psa a s pouštěním kočky dovnitř a ven – ne, já musím mít soběstačné zvíře. Za domem byla taková stará kůlna, a tam žil ten netopýr. Podařilo se mi ho ochočit a teď ho mám v domě. Nechávám pootevřené dveře, aby mohl létat ven a dovnitř. Je jedno, jestli jsem doma nebo ne. Může přiletět a odletět, žít si vlastním životem – nezávisle.“

Berta Coolová náhle změnila téma. „Pověděl jste Bollmanovi, že jsem vám vypátrala Josephine Dellovou?“

„Ano.“

„Řekl jste mu, že znáte její adresu?“

„Myslím, že ano.“

„A jste si jist, že jste mu povídal o těch kytkách a o hudební skříňce?“

„Ano.“

„Zřejmě ho to zajímalo?“

„To nevím. Nemohu říct. Na hlase mu to nebylo znát a jeho výraz jsem neviděl, to víte.“

„Ale něco ho vyvedlo z rovnováhy. Určitě. Vrátil se k vám do domu, aby tam něco sebral nebo udělal, a vkráčel do pasti, která byla nastražena na vás.“

„To právě nechápu.“

Berta Coolová vzhlédla. „To je ta nejzatracenější situace.“

„Co jako?“

„Celá ta záležitost. Vy něco víte, co potřebuju vědět já.“

„Ale co?“

„To nevím,“ připustila Berta, „a peklo je, že vy to taky nevíte. Je to něco, co vám vůbec nepřipadá důležité, něco, o čem jste se Bollmanovi zřejmě cestou zmínil.“

„Ale co to jen mohlo být?“

„Nějak se to týkalo té autonehody,“ řekla Berta Coolová.

„Myslím, že jsem vám už pověděl všechno.“

„To je to. Vy si myslíte, že jste mi pověděl všechno, co jste řekl Bollmanovi. Ale nepověděl. A je to něco děsně důležitého, něco, co pro spoustu lidí znamená spoustu peněz.“

„Tak co budem dělat? Máme se obrátit na policii? Všechno jí vykládat?“

Berta Coolová pravila chmurně: „Aby to policajti všechno vypustili do novin? To ani náhodou!“

„Proč ne?“

„Protože jsem na stopě něčemu, co mi vynese padesát procent z aspoň pěti tisíc dolarů, a jestli si myslíte, že dva a půl tisíce jen tak vyhodím z okna, tak jste blázen.“

„Ale nechápu, jak to souvisí se mnou.“

„Já vím, že nechápete. To je ten oříšek. Musíte se mnou posedět a pohovořit. Prostě vykládat. Snažte se a mluvte o věcech, o kterých jste hovořil s Bollmanem, ať je to cokoli, mluvte furt pryč.“

„Ale já se musím taky najíst. Nemůžu se odtud hnout a nemůžu…“

„Ale můžete,“ ujistila ho Berta. „Pojďte dolů do mého pokoje. Mám tam nějaké dámské oblečení, které vám půjde. Půjdete se mnou jako moje matka. Máte za sebou lehký záchvat mrtvice, chodíte velmi pomalu a opíráte se o mou paži. Ne o hůl.“

„Myslíte, že to zvládnem?“

„Mužem to zkusit.“

„Rád bych dal najevo – no, víte, že jsem byl celou dobu tady.“

„Proč to?“

„Aby v případě – no, pro případ, že by mě policie obvinila z vraždy Bollmana, abych mohl dokázat, že jsem byl tady v hotelu, celou tu dobu.“

Berta Coolová sešpulila rty, lehce hvízdla a pak pronesla: „To mě teda usmažte místo řízku!“

„Co je?“ tázal se Kosling.

Berta řekla: „Nemáte alibi, ani co by se za nehet vešlo.“

„Jak to, že ne? Já jsem přece nemohl sám řídit auto do Los Angeles, tam zabít Bollmana a jet zase zpátky sem.“

„To ne, ale mohl jste to nejdřív udělat, pak se dát zavézt sem a sesmolit tuhle pěknou historku.“

„Kdo by mě sem tedy vezl, když ne Bollman?“ dotazoval se Kosling.

Berta Coolová se zamračila. „Tohle,“ odvětila, „se už pár minut snažím promyslet. Ale vím, komu to bude chtít přišít seržant Sellers – teď!“

„Komu?“ ptal se Kosling.

„Mně! A já se dole zapsala do knihy hostů!“

25. kapitola

Berta Coolová postavila Koslinga na židli se slovy: „Tak teď udržujte rovnováhu. Ruku nahoru. Ne, tu druhou. Teď dosáhnete na lustr – teď stůjte úplně klidně, protože vás pustím.“

Berta Coolová jemně odtáhla ruce.

„To je dobré,“ prohlásil nevidomý. „Cítím se dobře.“

Berta přehlédla výsledky svého úsilí a pravila: „Ale nemůžu od vás chtít, abyste takhle držel ruku nahoře. Počkejte okamžik. Podám vám něco, o co byste se mohl opřít.“

Přitáhla vedle něj židli s vysokým opěradlem a řekla: „Dejte si ruku na tohle. Já vám ji povedu. To je ono, ták. A teď držte a já to založím.“

Vyndala ze složeného papírku špendlíky a s jejich hlavičkami v ústech obcházela sukni, zdvihajíc její okraj. Když obešla kolem dokola, odstoupila, aby přehlédla výsledek, a řekla: „Myslím, že to bude dobré. Tak teď dolů.“

Pomohla mu sestoupit, svlékla mu šaty přes hlavu, usedla na okraj postele a jala se spěšně zakládat sukni.

„Nemyslíte, že bych měl navázat kontakt s policií?“ zeptal se Kosling. „Když jsem tu zprávu z rádia slyšel, nevěděl jsem, co dělat, ale čím víc o tom přemýšlím, tím víc se mi…“

Berta ho přerušila se zoufalstvím v hlase: „Poslyšte, nechte to být. Nechme tomu volný průběh. Vy máte nějakou informaci, která má cenu pěti tisíc dolarů. Z těch pěti tisíc dostanu dva a půl. Pověděl jste Bollmanovi něco, co mu dalo tip. Vydal se k vám a vlezl do pasti, kterou někdo nastražil na vás. Policii zajímá, kdo to byl a proč. Mne zajímá, oč šlo Bollmanovi. Jestli vás policie najde, zašije vás. Pro mne jsou dva a půl tisíce prostě dva a půl tisíce.“

„Ale neumím si představit, co by to bylo za informaci.“

„Hergot, to já taky ne,“ připustila Berta Coolová, „ale teď, protože jste chodící zlatý důl, co se mne týče, tak jsem vám bližší než rodný bratr – dokud se všechno nevyjasní. Rozumíte?“

„Ano, rozumím.“

„Tak, to je všechno, co potřebujete vědět. Tak teď půjdeme odtud, protože to tak bude lepší. Jste moje matka. Jste po mrtvičce. Jdeme na procházku. Nebudete nikomu nic říkat, a jestli se někdo dá do řeči, přispějete ke konverzaci sladkým úsměvem. Tak jdem.“

Berta provedla posledních pár úprav a podala Koslingovi rámě se slovy: „Tak teď se o mne opřete. Nechovejte se, jako bych vás vedla. Vedení potřebuje nevidomý. Člověk, který nemůže pořádně na nohy, potřebuje oporu. Chápete, jak to myslím?“

„Myslím, že ano. Takhle?“

„Ne,“ řekla Berta Coolová. „Vy mě jen tlačíte k zemi. Nakloňte se trochu víc na stranu. Tak, to je ono. Tak jdem.“

Berta Coolová provedla Koslinga dveřmi, zamkla a pravila: „Protože mám pokoj ve třetím patře, musíme jít po schodech. Co myslíte, půjde to?“

„Ale jistě.“

„Musíte si dávat pozor,“ pokračovala Berta, „na sukni. Založila jsem ji tak, že je skoro až na zem. Nechtěla bych, aby vám bylo vidět na boty a na záložky kalhot.“

„Myslel jsem, že jste mi je ohrnula.“

„To ano, ale stejně jsem sukni radši nechala dlouhou. Tak pojďte, a pozor na schody.“

Se schody se vypořádali hladce. Berta došla k výtahu, stiskla tlačítko, a když se jediný hotelový výtah přiharašil, řekla: „Tak teď opatrně, mami. Pozor na cestu.“

Nastoupili bez nehody až na to, že Kosling zapomněl na široký okraj dámského klobouku, který měl na hlavě, a málem ho rozbil o protější stěnu výtahu.

„Jeďte dolů pomalu,“ požádala Berta Coolová operátora ve výtahu.

Zasmál se: „Bez starosti, madam, tahle klec zná jen jednu rychlost, a to pomalou.“

Dostali se do haly. Recepční hleděl zvědavě na Bertinu „matku“. Operátor ve výtahu, který byl zároveň i posluhou, přidržel Bertě vnější dveře otevřené, a Berta Coolová, tak, aby její vlastní sukně dokonale zakrývala výhled na Koslingovy nohy, pomohla Koslingovi do auta a zavřela dveře. Obdařila posluhu úsměvem, obešla auto, nastoupila a nastartovala.

„Kam jedeme?“ zeptal se Kosling.

„Směr Riverside,“ odvětila Berta Coolová. „Tam se ubytujeme v hotelu, a to v sousedních pokojích.“

Začínalo se smrákat. Berta Coolová zapnula světla a jela pomalu. V Riverside zašla do staršího hotelu, zapsala se jako paní L. M. Cushingová a dcera, zajistila dva pokoje se společnou koupelnou, za určitého ceremoniálu vyvedla Koslinga nahoru do pokoje a dobře ho tam ukryla.

„Tak,“ prohlásila, „teď zůstanete tady a budem si povídat.“

Po hodině, když se Kosling cítil úplně vymluvený, objednala Berta Coolová večeři z blízké restaurace. Za další hodinu šla do veřejné telefonní budky a zavolala do hotelu v San Bernardinu. „Tady je Coolová. Stalo se, čeho jsem se obávala. Matka má další záchvat mrtvice. Nebudu si moci přijít pro věci. Prosím vás, uskladněte mi kufr. Účet mám zaplacený a nikam jsem nevolala, takže žádné nedoplatky nemám.“

Recepční ji ujistil, že je mu velmi líto okolností, za nichž si Berta Coolová nemůže přijít pro věci, že se matka jistě brzy zase úplně zotaví a že si Berta kvůli svým věcem nemusí dělat žádné starosti.

Berta mu poděkovala, vrátila se do hotelu a dvě hodiny nevidomého ždímala, snažíc se z něj dostat aspoň nějaké informace. Monotónně opakovala události minulého týdne, zkusmo pátrala po podrobnostech.

Kosling byl nakonec už unavený a podrážděný. „Pověděl jsem vám všechno, co vím,“ prohlásil netrpělivě. „Teď jdu spát. Mrzí mě, že jsem vás kdy poznal a že jsem se kdy zajímal o to děvče. Vždyť ona…“ nedořekl.

„Copak?“ chytila se Berta Coolová jeho nedořčené věty.

„Ale nic.“

„Co jste chtěl říct?“

„Ale nic, jenom tolik, že… jsem se v té holce zklamal.“

„Ve které holce?“

„V té Josephine Dellové.“

„Jak to?“

„No, jednak se u mne pak už nikdy nezastavila. Když se mohla vrátit do práce, určitě by se mohla taky zastavit u mne a říct mi ahoj.“

„Ale ona pracovala na různých místech,“ vysvětlovala Berta Coolová. „Dokud žil Harlow Milbers, byla zaměstnaná v té vysoké budově, kde měli kancelář, ale po jeho smrti už neměla proč tam chodit. Měla práci tam, co bydlel.“

„Ale stejně nechápu, proč za mnou nepřišla.“

„Vždyť vám poslala takový hezký dárek. Vlastně dva.“

„To ano. Ta hudební skříňka pro mne znamenala hodně. Určitě přece věděla, jak jsem si přál poděkovat jí osobně.“

„Nemohl byste jí napsat?“

„Já nepíšu moc hezky. Psací stroj nepoužívám a tužkou jen tak tápu. Psaní úplně nenávidím.“

„A proč jí tedy nezavoláte?“ ptala se Berta Coolová.

„To je tak. Ona by se mnou stejně neztrácela čas.“

„Počkejte,“ namítla Berta Coolová. „To je něco nového. Říkáte, že by s vámi neztrácela čas?“

„Volal jsem jí, ale nebyla tam. Mluvil jsem s nějakou ženou a řekl jsem jí, kde jsem. Řekla, že slečna Dellová zrovna nemá čas, ale že jí vyřídí vzkaz. Já jsem jí řekl, že chci slečně Dellové poděkovat za dárky a že na tom čísle počkám, dokud mi nezavolá.“

„No a?“ ptala se Berta Coolová.

„Čekal jsem a čekal – přes hodinu. Nezavolala!“

„Kam jste jí telefonoval?“ tázala se Berta Coolová. „Do bytu?“

„Ne, do práce, tedy do bytu toho jejího zaměstnavatele. Vždyť víte – Milberse.“

„A jak moc dobře jste ji vlastně znal?“ zajímala se Berta.

„No – svým způsobem docela dobře – jak jsem s ní vždycky mluvil.“

„Jen když se u vás zastavila na ulici?“

„Přesně tak.“

„To není moc dobrá příležitost na důvěrné přátelství,“ podotkla Berta pobaveně.

„Ale docela jsme si povídali, ovšem pokaždé jen pár slov. Byl to vždycky jeden z mých nejsvětlejších okamžiků dne. A to ona věděla. No, a když mi nevolala, zatelefonoval jsem znovu a ptal jsem se po slečně Dellové, a osoba, která zvedla telefon, chtěla vědět, jestli jsem její přítel, a pak řekla, že slečna Dellová nemá čas. Pamatuji si, že jsem se pokusil vtipkovat. Řekl jsem, že jsem někdo, kdo ji v životě neviděl a ani v to nedoufá. Tak ji tedy zavolali k telefonu a já jsem řekl – haló, slečno Dellová, tady je váš slepý přítel. Chtěl bych vám poděkovat za hudební skříňku. A ona na to – za jakou hudební skříňku? A já jsem jí řekl, že za tu, co poslala svému příteli, slepému žebrákovi. Řekla, že mi poslala květiny a že právě teď nemá čas na povídání, a zavěsila. Myslel jsem si, jestli třeba ta nehoda neměla nějaký vliv na její paměť, že třeba zapomíná, ale z nějakého důvodu nechce, aby to vyšlo najevo, protože třeba o něčem musí říkat, že si to pamatuje. Možná byla svědkem nějaké smlouvy, nebo třeba věděla…“

„Počkejte!“ přerušila ho Berta Coolová. „Jste si jist, že ta hudební skříňka byla od ní?“

„Ale ano. Jí jediné jsem kdy řekl, jak mám hudební skříňky rád. Myslel jsem si, že třeba byla zraněna vážněji, než si uvědomovala, a tak jsem se rozhodl jít za ní…“

„Jakým dojmem působila v tom telefonu? Jako vždycky?“

„Ne. Měla takový napjatý a tvrdý hlas. Ona opravdu není psychicky v pořádku. Ta paměť…“

„Povídal jste tohle všechno Bollmanovi?“

„Co všechno?“

„O tom telefonátu a o té hudební skříňce, a že Josephine ztrácí paměť?“

„Počkejte. Ano. Myslím, že ano.“

Berta Coolová už byla celá pryč.

„Tu hudební skříňku jste dostal hned potom, jak byla zraněna, že?“

„Ano – tak za den za dva.“

„A jak jste ji dostal?“

„Přinesl ji poslíček.“

„A co řekl ten poslíček, odkud že ji nese?“

„Z obchodu, kde se takové věci prodávají, z nějakého starožitnictví. Jméno jsem zapomněl. Říkal, že dostal pokyn, aby mi ji doručil. Je prý od mladé dámy, která za ni zaplatila a která právě…“

„Řekl jste to Bollmanovi? A komu jste to ještě povídal?“

„Thinwellovi – tomu, co mě vozí, a…“

„To mě teda usmažte místo řízku!“ vzkřikla Berta Coolová a vyskočila.

„Copak?“ tázal se Kosling.

„Blbec, hlava zabedněná!“

„Kdo?“ ptal se Kosling.

„Já!“

„To nechápu,“ namítl Kosling.

„Je nějaká nálepka na té hudební skříňce, něco, co by naznačovalo obchodníka, něco…“

„To já nevím,“ pravil Kosling. „Já vím, jak vypadá, jenom po hmatu. To je divné, že se ptáte, komu jsem ještě povídal, že Josephine Dellová při té nehodě možná ztratila paměť. Vzpomínám si, že se mě Jerry Bollman ptal na totéž.“

„A řekl jste mu, že jste mluvil s Thinwellem?“

„Ano, znám se s jedním lékařem a Thinwell navrhl, že bych s ním mohl slečnu Dellovou osobně navštívit a zeptat se jí na skříňku, aniž by věděla, že ten můj společník je doktor – ale nejdřív jsem se měl bezpečně přesvědčit, že mi tu skříňku poslala ona. Thinwell říkal, že to mohl být taky někdo jiný. Ale to opravdu nevím proč. Ne, nikomu jinému jsem o tom nevykládal.“

„Nebyl u té hudební skříňky žádný lístek?“ dotazovala se Berta Coolová.

„Ne. Lístek byl u květin. Hudební skříňka byla prostě jen tak doručena, bez lístku.“

Berta Coolová rozčileně vyrazila ke dveřím, pak se ovládla a obrátila, protáhla se a schválně zívla. Potom řekla: „No, myslím, že jsme věci probírali tak dlouho, až jste z toho unavený. Co myslíte, kdy půjdem na kutě?“

„Nerozčililo vás něco z toho, co jsem teď říkal?“

„No, myslím, že na chvilku ano,“ připustila Berta, znovu zívajíc, „ale asi to byl planý poplach. Nevíte, kolik ta hudební skříňka stála?“

„Ne, to nevím, ale myslím, že byla dost drahá. Je to překrásný kousek, a je malovaná. Nějaká olejomalba krajinky.“

„Někdo vám ten obrázek popsal?“

„Ne, nahmatal jsem ho.“

Berta Coolová předvedla další vydatné zívnutí.

„Tak já jdu spát. Spíte rád dlouho?“

„Docela ano.“

„Já vstávám obyčejně až v devět nebo v půl desáté,“ pravila Berta Coolová. „Nepřipadá vám to moc pozdě?“

„V tuhle chvíli mi připadá, že bych dokázal prospat den a noc.“

„Tak jdem na to, pěkně se vyspíme,“ řekla Berta. „Na shledanou ráno.“

Berta ho doprovodila do společné koupelny, pomohla mu svléci dámské oblečení, provedla ho po pokoji, až získal všeobecnou představu, co kde je, nechala mu hůl u postele, aby na ni dosáhl, a pak řekla: „Tak se dobře vyspěte. Taky zalehnu.“

Prošla koupelnou, zavřela dveře, chvilku naslouchala, pak popadla kabát a klobouk, opatrně přešla pokojem, potom po špičkách k výtahu a o deset minut později se jako šílená řítila autem do Los Angeles.

Až za Pomonou si náhle uvědomila, že dělá přesně totéž, co Jerry Bollman o nějakých čtyřiadvacet hodin dříve – a pravděpodobně za týmž účelem. A Jerry Bollman teď ležel na prkně.

26. kapitola

Vzhledem k nařízení o částečném zatemnění ztlumila Berta Coolová na vrcholku kopce světla a plazila se konzervativní rychlostí dvaceti pěti kilometrů za hodinu. Zastavila u obrubníku, vypnula motor a naslouchala. Neslyšela nic až na tiché noční zvuky, které zatím ještě nedozněly – cvrčení cvrčků, pronikavý žabí chór a některé jiné tajemné, nerozpoznatelné hlasy noci, které blízko zalidněnějších míst nebývá slyšet.

Berta Coolová vytáhla svou baterku. Pomocí jejího tajuplného neurčitého světla, podobného bledému měsíčnímu svitu, našla cestu k domku.

Najednou se před ní tyčila jeho tmavá silueta. Kráčela po cestě lemované zábradlím, došla k verandě, vystoupila po schodech a zastavila se. Dveře byly zavřeny. To mohlo být dílo policistů. Ráda by věděla, zda je zamčeno.

Zkusila to. Bylo zamčeno.

Baterka Bertě po určitém zaměřovacím úsilí prozradila, že v zámku netrčí klíč zevnitř. Z toho vyplývalo, že dveře zamkla policie.

Berta měla v kapse svazek univerzálních klíčů. Věděla, že je to dost nebezpečný kousek majetku, ale často se jí velmi hodily, a Berta Coolová nebyla z těch, kdo váhají, když si už jednou něco umínili.

Univerzální klíč zacvakal v zámku. Bezvýsledně vyzkoušela tři klíče a až čtvrtým se jí podařilo odemknout.

Berta Coolová otevřela a zůstala naprosto tiše stát v očekávání, zda temný vnitřek domu nehrozí nějakým nebezpečím.

Neslyšela ani hlásku. Světlo baterky jí neukázalo nic, ačkoli je mimoděk stále zaměřovala do levého kouta, aby viděla, zda jsou ještě na koberci ty zlověstné tmavě červené skvrny. Byly tam.

Berta Coolová zhasla baterku. Náhle zaslechla, že se v pokoji cosi pohnulo. Ledovým palcem hmatala po tlačítku baterky. Uvědomila si, že se k ní cosi blíží, pak jako by jí kostnaté prsty sevřely krk.

Berta prudce kopla před sebe. Levou pěstí se rozmáchla a pravičkou se snažila uchopit útočníka za zápěstí.

Nic nenahmatala. Kopnutím pouze ztratila rovnováhu. Vzpamatovala se teprve vlastním výkřikem. To, co ji drželo za krk, zmizelo. Zaslechla třepotavý zvuk a nejasně zahlédla, jak se kolem ní mihl ponurý stín a zmizel ve tmě.

„Freddie!“ vydechla. „Ten zatracenej netopejr!“

Obrátila se a světlo baterky prozkoumávalo tmu, jak se tak Berta snažila přesvědčit, zda v domě nečekají další smrtonosné pasti na slepcův návrat.

Bertino pátrání bylo nutně ztíženo její snahou hledat cestu co nejopatrněji, aby nevběhla do nějaké nástrahy, která by, v chabém světle nespatřitelná, vypustila smrtící střelu.

Teď bylo snadné si představit, co se stalo minulé noci – jak Bollman spěšně vnikl do domu, aby se zmocnil hudební skříňky a dostal se zase ven dřív, než ho někdo přistihne, a jak narazil do drátu vedoucího k nastražené zbrani. Bertu popoháněl tentýž spěch, táž obava z odhalení, ale byla odhodlána nevzdat se.

Domek byl zařízen prostě, ale pohodlně. Kosling měl pět nebo šest křesel pro svoje kamarády, kteří ho navštěvovali. Křesla, všechna vypolštářovaná a pohodlná, byla sestavena v obývacím pokoji do půlkruhu. U stěny pod oknem stála knihovnička, jejíž zasklené regály neobsahovaly ani jedinou knihu, a stolek, na němž neležel ani jeden časopis. Na poličce u okna – na tu polici upřela Berta Coolová pohled. Přistoupila k ní. Její zvědavé ruce sáhly po hudební skříňce. Když ji viděla prvně, když jí ji slepec tehdy na ulici ukázal, prohlédla si ji jen zběžně. Nyní ji zkoumala s téměř mikroskopickou důkladností.

Světlo baterky teď ukázalo, že skříňka je z hladce leštěného tvrdého dřeva. Na vnější straně byla olejomalba pastýřské scénky, na druhé straně portrét hezké mladé ženy – trochu bujných tvarů, pokud by člověk její obliny posuzoval dle dnešních měřítek, ale za starých časů to byla jistě krasavice.

Kdysi byl obrázek přelakován, ale nyní byly malba i lak místy ztenčelé. Avšak struktura dřeva jevila dokonalou povrchovou úpravu a skříňka byla uchována ve vynikajícím stavu, který prozrazoval, že byla jistě dlouho střežena jako rodinná památka, jako něco, čemu byla věnována nejlepší péče. Nebylo divu, že si jí zámožný nevidomý žebrák tak cenil.

Berta držela baterku těsně nad skříňkou a důkladně zkoumala její vnějšek. Nebyla na ní žádná nálepka ani značka. Berta zklamaně zdvihla víko. Téměř okamžitě spustila hudební skříňka melodii Skotské zvonky a zaplavila místnost cinkavou líbezností.

Teprve naspodu víka našla Berta, co hledala. Byla na něm nalepena malá oválná nálepka, která hlásala: „Britton G. Stellman, Unikátní starožitnosti.“

Berta Coolová postavila hudební skříňku zpět na místo. Zavírající se víko umlčelo proud hudby. Obrátila se, vykročila ke dveřím, pak se ještě vrátila, aby ze skříňky setřela otisky svých prstů.

Namířila baterku na dveře. Po stěně tančily neurčité stíny temnoty – vypadaly jako tmavé postavy, číhající, až se na ni budou moci vrhnout. Berta si uvědomila, že to po pokoji poletuje v bláznivých kruzích netopýr a vrhá stíny, kdykoli jeho let překříží světlo baterky. Zřejmě dychtil po lidské společnosti, ale cítil, že Berta není jeho nevidomý přítel.

Berta Coolová se snažila vylákat netopýra ven, aby mohla zavřít dveře, ale netopýr chtěl zřejmě raději zůstat uvnitř.

Berta vydala pár tenkých pištivých zvuků a nakonec zoufale řekla: „No tak, Freddie, ty pitomečku. Vypadni! Já zavřu a zamknu. Jestli tě nechám uvnitř, tak zahyneš.“

Snad jí netopýr rozuměl, nebo ho možná zvuk lidského hlasu přiměl k dalšímu třepotání kolem její hlavy.

„Jedeš!“ ohnala se po něm Berta. „Znervózňuješ mě, a jestli mi zas vletíš na krk, tak…“

„Tak co přesně učiníte, paní Coolová?“ ozval se hlas seržanta Sellerse. „Teď jste tedy definitivně vzbudila můj zájem.“

Berta uskočila jako píchnutá špendlíkem, obrátila se a nejprve vůbec nedokázala odhadnout seržantův úkryt. Pak ho spatřila stát za rohem verandy obrostlým vinnou révou, s rukama na zábradlí a bradou opřenou o hřbety dlaní. Jak stál dole na zemi, vypadal o kus menší než Berta Coolová, a jak se tak Berta na něj dívala shora, vycítila z jeho usměvavého výrazu triumf.

„No prosím,“ vyjela si na něj Berta, „tak ven s tím.“

„Vloupání,“ pravil Sellers, „je závažný trestný čin.“

„Tohle není žádné vloupání,“ odsekla Berta Coolová.

„Skutečně? Dala jste si snad zákonodárným sborem odhlasovat nějaký zvláštní zákon, nebo snad Nejvyšší soud zákon změnil, ale vniknout někam tak jako vy teď…“

„Malý právní háček, který snad neznáte,“ skočila mu do řeči Berta Coolová. „Aby to bylo vloupání, muselo by se vniknout za účelem spáchání velké nebo drobné krádeže nebo nějakého trestného činu.“

Seržant minutku přemýšlel, pak se zasmál: „Sakra, myslím, že máte pravdu.“

„Já vím, že mám pravdu,“ soptila Berta Coolová. „Ono to nebylo jen tak nadarmo, že jsem měla pár let co dělat s nejlepším právnickým mozkem v zemi.“

„Tím vyvstává velmi zajímavá otázka. Co tedy přesně bylo účelem vašeho vniknutí do domu?“

Berta Coolová rychle zapřemýšlela a řekla vítězně: „Abych pustila ven toho netopýra.“

„Ach ano, netopýr,“ připustil Sellers. „Musím přiznat, že unikl mé pozornosti. Vy jste ho jmenovala, myslím, Freddie, že?“

„Přesně tak.“

„Nesmírně zajímavé. Je to krotký netopýr?“

„Ano.“

„Čím dál tím zajímavější. A vy jste ho přišla pustit ven?“

„Ano.“

„Proč?“

„Věděla jsem, že uvnitř zahyne hladem a žízní, když ho nikdo nepustí.“

Seržant Sellers obešel roh verandy, vystoupil po schodech a postavil se proti Bertě Coolové. „Nedělám si legraci. Snažím se být zdvořilý. Mohla byste si také uvědomit, že tyhle otázky nekladu jen tak ze zvědavosti, ale z úředních důvodů.“

„Já vím,“ uznala Berta Coolová. „Kladete je, ale stejně vás to otravuje. Já jsem nikdy nedůvěřovala ukecaným policajtům.“

Sellers se zasmál.

Berta Coolová pokračovala: „Když začali u policie zaměstnávat študovaný lidi, skoro mě to zničilo.“

„Ale jděte, paní Coolová, tak zle zas není.“

„Ještě hůř.“

„No, nemluvme teď abstraktně o policejních zaměstnancích. Mne zajímají netopýři – a obzvláště jeden, Freddie.“

„No tak co s Freddiem? Už jsem vám řekla, proč tady jsem.“

„Chtěla jste osvobodit Freddieho. Věděla jste tedy, že je v domě.“

„Myslela jsem si, že by mohl být.“

„Co vás na tu myšlenku přivedlo?“

„Kosling to měl tak zařízeno, aby netopýr mohl ven a zase dovnitř. Nechával vždycky pootevřené dveře a dával tam gumové klínky, aby se nemohly ani úplně otevřít, ani zavřít. Myslela jsem si, že jste ve své tuposti dveře nejspíš zavřeli a netopýra nechali uvnitř.“

„Jsem si jist, že ne, paní Coolová. Myslím, že se tam teď netopýr dostal zvenčí.“

„Ano, také si myslím.“

„A vylekal vás… Vykřikla jste a…“

„No, vás by to vylekalo zrovna tak, kdyby se něco vynořilo ze tmy a sedlo vám na krk.“

„To ten netopýr udělal?“

„Ano.“

„Velice zajímavé. Víte, paní Coolová, že je to poprvé, kdy mám co dělat s netopýrem? Myslím, že také poprvé slyším, že si někdo netopýra ochočil.“

„Jste ještě mladý.“

„Děkuji.“

„A jak to, že jste tam seděl a čekal, až přijdu pustit netopýra?“ otázala se Berta Coolová.

Odtušil: „To je skutečně shoda okolností. Víc a víc mi vrtalo hlavou, jestli máme opravdu správnou teorii toho, co se včera večer přihodilo. Myslel jsem si, že se to přihodit mohlo – zrovna tak se mohlo stát, že váš přítel Jerry Bollman vytáhl z vašeho nevidomého klienta nějakou zajímavou informaci, která mu naznačila, že nevidomý něco má, co Bollman potřebuje. Místo aby s Koslingem přijel sem, nechal ho někde jinde a přijel si sem pro to sám. Zřejmě to nenašel. A jestli to našel, pak si to neodnesl. Všechno však nasvědčuje tomu, že vkráčel do smrtonosné pasti a byl zabit, hned jak vstoupil. Tu past nastražil slepec na slepou oběť. Velice zajímavé. Slýchali jsme, že slepec vodí slepce, ale tohle je případ, kdy slepec slepce zabíjí.“

„Pokračujte,“ pobídla ho Berta Coolová. „O mne se nestarejte. Mám spoustu času.“

„Pak,“ pokračoval seržant Sellers, „mi začalo svítat, že jsem byl až trochu moc důvěřivý. Když jsem byl odpoledne u vás v kanceláři, měla jste meziměstský hovor na účet volaného.“

„Bylo na tom něco zvláštního?“ vyštěkla Berta Coolová. „Vy nikdy nemáte meziměstský hovor na účet volaného?“

Sellersův vítězoslavný úsměv ukázal, že si nedala pozor na jazyk. „Pozoruhodné bylo, paní Coolová, že jste ten hovor přijala, teprve když jste zjistila, kdo volá – a pak mi byla nápadná velmi zvláštní okolnost. Když jste zavěsila, přišla ještě řeč na Rodneyho Koslinga. Když jste položila sluchátko, neřekla jste už, že nevíte, kde je. Použila jste trochu zvláštní věty. Řekla jste, že jste odpověděla pravdivě na všechny moje otázky podle nejlepší informace, kterou jste v té chvíli měla.

Připouštím, paní Coolová, že jsem o tom přemýšlel až po večeři. Pak mi došlo, že je to zajímavá možnost. Pro případ, že by to bylo jen pouhé podezření, jsem nechtěl před svými podřízenými ztratit tvář. A nechtěl jsem to pátrání svěřit někomu jinému – pro případ, že by bylo správné. Byla to prostě zajímavá možnost. Třeba si sem Bollman pro něco přišel. Možná jste zjistila, co to bylo, a možná jste si pro to přišla sama. To by bylo velice zajímavé.“

Berta Coolová řekla: „Nic jsem z domu nevzala.“

„To je ovšem tvrzení, které si budu muset ověřit,“ pravil Sellers. „Ačkoli se mi vůbec nechce, paní Coolová, přece jen vás musím požádat, abyste nastoupila do mého vozu a jela se mnou na policejní stanici, kde vás naše pracovnice prohledá. Ukáže-li se, že jste si nic nevzala, pak – pak ovšem bude situace naprosto jiná. Zjistí-li se, že jste něco odnesla, budete obviněna z trestného činu vloupání. A jako osobu obviněnou z vloupání vás musíme zadržet, paní Coolová. Musíme vás držet ve vazbě aspoň tak dlouho, dokud nebudeme mít náležitou, úplnou a pravdivou výpověď, co jste tam vlastně chtěla.“

Berta Coolová namítla: „To mi nemůžete udělat. Nemůžete přece…“

„Ale můžeme,“ opáčil Sellers přívětivě. „A uděláme to. Jestliže jste z domku nic nevzala, myslím, že vás nemohu obvinit z vloupání, pokud, jak jste správně poukázala, nedokážu, že jste vnikla do domku za účelem dopustit se trestného činu. Vypadá to úplně, jako byste se před tou návštěvou podívala do zákoníku.“

„No, to jsem se zrovna nepodívala.“

„To je ovšem jiná věc k vyšetření, ačkoli nevím, jak se to dá dokázat. Ale stejně, paní Coolová, vás zatýkám, a myslím, že jako znalkyně práva pochopíte, že budete-li teď klást překážky, bude to maření úředního výkonu, což je porušení zákona samo o sobě.“

Berta Coolová si to rozmyslela, pohlédla na seržanta Sellerse, rozpoznala za jeho usměvavou maskou neoblomnost a řekla: „Dobře, vyhráváte.“

„Vaše auto necháme zaparkované tam, kde je,“ prohlásil Sellers. „Nerad bych, abyste se mezi tímto místem a policejní stanicí čehokoli zbavila, a protože mi cinkavá melodie Skotských zvonků napověděla, že jste šla k hudební skříňce a zdvihla víko, je zcela zřejmé, že předmět, který jste ze skříňky sebrala, je malý, a proto se dá snadno ukrýt. Tak, paní Coolová, kdyby vám nevadilo jít ještě jednou dovnitř, abych mohl vzít tu skříňku s sebou a mít vás přitom na očích, vezmeme ji rovnou na policejní stanici.“

„No, dostal jste mě,“ připustila Berta Coolová. „Tak do toho. Jen se do toho dejte. Poslužte si.“

„Ale ne, paní Coolová, je to jen formalita. Tak teď kdybyste prosím kráčela přede mnou a kdyby vám nevadilo mít ruce vzhůru, abych je viděl. Ta vaše baterka toho moc nenasvítí. Myslím, že moje je lepší.“

Sellersova silná svítilna ozářila cestu do vstupní haly malého domku.

27. kapitola

Dozorkyně Bertu Coolovou eskortovala ke dveřím soukromé kanceláře seržanta Sellerse a zaklepala.

Za dveřmi slabě zněla cinkavá melodie Skotských zvonků.

„Dále,“ zvolal Sellers.

Dozorkyně otevřela dveře. „Tudy, zlatíčko,“ oslovila Bertu Coolovou.

Berta se na prahu zastavila, obrátila, pohlédla na dozorkyni –dvě statné ženy buldočích čelistí zíraly jedna na druhou. „Dobře, zlatíčko,“ opáčila Berta Coolová.

„Co jste našla?“ informoval se Sellers.

„Nic,“ hlásila dozorkyně.

Seržant Sellers zdvihl obočí. „Dobře, dobře. Neříkejte mi, paní Coolová, že jste tam šla jen pro ten zážitek!“

„Zapomínáte na Freddieho,“ poznamenala Berta. „Máte cigaretu? Vaše přítelkyně mi je sebrala.“

„Ach, promiňte, na vaše cigarety jsem zapomněla,“ pravila dozorkyně, „položila jsem je na…“

„V pořádku, zlatíčko, nechte si je i s mými komplimenty,“ řekla Berta Coolová.

Dozorkyně zachytila pohled seržanta Sellerse a vypadala rozpačitě. „Měla jste si o ně říct včas, paní Coolová.“

„To jsem nevěděla, že jsem měla,“ mínila Berta. „Myslela jsem, že je to úřední privilegium, stejně jako když si policajti berou jablka ze stánku.“

„To je všechno, paní Bellová,“ promluvil Sellers.

Dozorkyně ještě zažírala na Bertu Coolovou, pak se tiše odebrala pryč.

„Posaďte se,“ vyzval Bertu seržant Sellers. „Jo, chtěla jste cigaretu. Prosím.“

Otevřel novou krabičku cigaret a nabídl Bertě. Sám vylovil z náprsní kapsy černý lesklý doutník, uřízl mu špičku, strčil si jej do úst, ale hned si nezapálil.

„Něco o té hudební skříňce,“ začal.

„Co je s ní?“

„Tak jste šla k ní, otevřela ji, zavřela a zase šla. Nic jste nevyndala. Rád bych věděl, jestli jste ale nevložila něco do ní.“

Sellers vyňal ze zásuvky lupu, přejel jí pečlivě hudební skříňku, zkoumal její vnitřek, hledal něco, co by mohlo skrývat jakékoli svědectví. Když nic nenašel, zase skříňku zavřel, prozkoumal vnějšek a zahleděl se na portrét mladé ženy. „Rád bych věděl, kdo to je“

„Kdo?“

„Ta na podobizně. To není zmizelá dědička, nebo ano?“

Berta Coolová, která se po vítězném slovním utkání s dozorkyní cítila docela dobře, se opřela o zadní opěradlo křesla a rozesmála se.

„Proč se smějete?“

„Přemýšlím o kráskách devatenáctého století,“ odpověděla Berta. „Buclatá uťápnutá husička ve šněrovačce, která padala do mdlob při každém šťavnatějším vtipu. A vy si myslíte, že bych kvůli ní jela až z…“

„Ano, ano,“ pravil Sellers, když se Berta zarazila. „Teď mě zajímáte. Až odkud, paní Coolová?“

Berta pevně sevřela rty.

„Málem jste mi něco pověděla, že?“ zeptal se Sellers.

Berta si uvědomila, že bezmála řekla „až z Riverside“, spokojila se svou cigaretou a mlčením napravovala svůj slovní úlet, k němuž téměř došlo.

Seržant Sellers pohlédl přes psací stůl na hodiny. „Dvě hodiny deset minut,“ pronesl zamyšleně. „Je skoro pozdě, ale – snad je to naléhavý případ…“

Pohlédl ještě jednou na nálepku uvnitř skříňky, pak zalistoval v telefonním seznamu, zdvihl sluchátko, řekl: „Dejte mi státní linku,“ a vytočil číslo.

Za pár okamžiků řekl nesmírně zdvořile: „Moc mě mrzí, že vás musím rušit v takovou hodinu. Tady je seržant Sellers, policejní stanice, a volám proto, že se snažím přijít na důležitou stopu ve věci jedné vraždy. Je tam Britton G. Stellman? Je? Tak, mohl byste mi povědět, jestli si pamatujete hudební skříňku, takovou tu staromódní s kovovým válečkem – na jedné straně má obrázek krajinky a na druhé portrét děvčete, hraje Skotské zvonky a – ach, pamatujete se, ano? Ano. Jakže se jmenovala? Josephine Dellová?“

Seržant Sellers chvíli mlčel a naslouchal hlasu ze sluchátka, pak řekl: „Tak teď se podíváme, jestli jsem to správně pochopil. Asi před měsícem přišla ta Josephine Dellová, viděla tu hudební skříňku a řekla, že by ji ráda koupila, ale že nemá dost peněz. Nechala vám malou zálohu, abyste ji pro ni tři měsíce rezervoval. Pak vám ve středu zavolala, že ty peníze už má a že vám je telegraficky poukáže. Požádala vás, abyste tu skříňku poslal po poslíčkovi tomu nevidomému a aby mu neříkal, kdo ji posílá – aby řekl jenom, že je to dárek – je to tak?“

Sellers zase chvilku mlčel a naslouchal, pak pronesl: „Tak? Ještě jednu otázku. Odkud byla poslána ta poukázka? Z Redlands? Nevíte, jestli tam bydlí? A tak. Bydlí v Los Angeles a vy si jen myslíte, že náhodou jela přes Redlands. Nemyslíte, že je příbuzná toho nevidomého, neříkala o tom nic? Viděl jste ji jen jednou, když přišla a složila zálohu? Řekla, kde je zaměstnaná? A tak. Dobře, moc vám děkuji. Nevolal bych vám v takovou hodinu, kdyby to nebylo velice naléhavé. Mohu vás ujistit, že si ceníme vaší spolupráce. Ano, tedy seržant Sellers z oddělení vražd. Zastavím se u vás, až budu mít někdy cestu kolem, a poděkuji vám osobně. Kdyby se mezitím objevilo něco nového, dejte mi vědět. Tak děkuji. Na shledanou.“

Seržant Sellers zavěsil, obrátil se na Bertu Coolovou a přejel ji pohledem, jako by ji viděl poprvé v životě.

„Kouzelné,“ pravil.

„Nepochopila jsem.“

Seržant Sellers prohodil: „Jen bych rád věděl, paní Coolová, jestli ten telefon na účet volaného dnes odpoledne nebyl z Redlands.“

„To tedy nebyl,“ ujistila ho Berta Coolová.

„Promiňte, že v té věci budu trochu pátrat.“

„Prosím. Pátrejte si, po čem chcete.“

„Myslím, že mi nerozumíte, paní Coolová. Bude nutné, abyste během toho pátrání byla dosažitelná.“

„Co tím myslíte?“

„Přesně to, co říkám.“

„Chcete říct, že budu pod dohledem?“

„Ne, to by bylo pro město zbytečné vydání, paní Coolová. Na něco takového nepomýšlím. A také by to bylo pro vás velice nepohodlné.“

„Tak co tedy máte na mysli?“

„Kdybyste někam jezdila, jednou sem, pak zas tam, kam vás zrovna napadne, působilo by nám značné potíže být vám pořád v patách, ale zůstanete-li na místě, nebudou potíže.“

„To jako ve své kanceláři?“

„Nebo v mé.“

„Tak jak to tedy myslíte?“

„No, myslel jsem, že by věc velmi usnadnilo, kdybyste chvíli zůstala tady.“

„Nemůžete mě takhle držet ve vazbě!“

„To jistě ne,“ připustil Sellers. „Jsem první, kdo to uznává, paní Coolová.“

„No tak!“ prohlásila vítězně.

„Okamžik,“ zadržel ji, když vstávala ze židle. „Kvůli tomu vás nemohu zadržet, ale zajisté vás mohu zadržet za to, že jste se vloupala do toho domu. To je protizákonné.“

„Ale nic jsem tam nesebrala.“

„Tím si zatím nemůžeme být jisti.“

„Vždyť jsem byla prohledána!“

„Ale mohla jste se zbavit toho, co jste vzala, nebo jste to mohla zamýšlet. Víte, paní Coolová, já myslím, že vás kvůli tomu zadržím trochu déle, a chci se ještě podívat na pár dalších věcí.“

„Jako třeba na co?“ naléhala Berta Coolová.

„Třeba na to, jak jste dnes odpoledne opustila kancelář. Šla jste dolů a jela tramvají po Sedmé ulici. Vystoupila jste za Grand Avenue. Pro naše dva muže v civilu, kteří vás sledovali, to byla tutovka. Byla jste bez auta, na pohled odkázaná na tramvaj. Člověk, který řídil auto, vysadil detektiva, kterého měl s sebou, a objel blok tak, aby se vrátil; vklouzl na prostranství proti požárnímu hydrantu – to si vyhlédl, když jel po ulici, než jste vystoupila z tramvaje.

A pak přijelo vaše auto, vyzvedlo vás a úplně žonglérsky s vámi odfrčelo.“

Seržant Sellers stiskl knoflík a přivolal dozorkyni. Když vstoupila, řekl: „Paní Bellová, paní Coolová tady u nás pobude aspoň do rána. Vynasnažte se připravit jí pohodlí.“

Úsměv dozorkyně obsahoval zlomyslnou vítězoslávu. „Bude mi potěšením, seržante,“ pravila a obrátila se bojovně na Bertu. „Tak pojďte, zlatíčko.“

28. kapitola

Pomalé odměřené kroky se rozléhaly chodbou. Berta Coolová, sedící rozhořčeně na okraji železné postele, uslyšela cinknutí klíčů, pak zvuk klíče ve dveřích zvenčí. Za okamžik se dveře otevřely a ošuntělá žena řekla neživým hlasem: „Ahoj.“

„Kdo jste?“ ptala se Berta Coolová.

„Trestanka.“

„Co chcete?“

„Chtějí tě dole v kanceláři.“

„K čemu?“

„To já nevím.“

„Ať jdou k čertu. Já se nehnu.“

„To bych na tvém místě nedělala.“

„Proč?“

„Nikam s tím nedojdeš.“

„Ať si pro mne přijdou,“ prohlásila Berta Coolová.

„Neblázni. To můžou taky. Ale já bych na tvém místě šla. Myslím, že tě chtějí pustit.“

„No, já prostě zůstanu tady.“

„Jak dlouho, prosím tě?“

„Prostě zůstanu.“

„To ti nebude k ničemu. Je jich dost, co by tě tu rádi nechali, ale jestli tu zůstaneš, nikoho nevytrestáš. Jednou jít musíš, a pak se ti akorát vysmějou.“ Trestanka mluvila pořád tak sklesle, jednotvárně a ospale, jako by ji mluvení vyčerpávalo a spotřebovávalo příliš mnoho životní síly. „Pamatuju si, že jedna taky říkala, že tady zůstane, a oni řekli, ať prostě nechám odemčeno, a jí řekli, že může jít, kam chce. Zůstala tu celé dopoledne. Uprostřed odpoledne nakonec vylezla a všichni se jí řehtali.“

Berta Coolová beze slova vstala z postele a následovala trestanku chodbou plnou ozvěny, zamykanými dveřmi do výtahu, dalšími do kanceláře, kde jiná, Bertě cizí dozorkyně vzhlédla od papírů a zeptala se: „Berta Coolová?“

„Berta Coolová, a měla byste se na mne raději pořádně podívat, protože mě ještě uvidíte. Já si budu…“

Dozorkyně otevřela zásuvku, vyndala z ní těžkou zapečetěnou obálku a řekla: „To jsou vaše osobní věci, které vám byly odebrány, když jste byla včera v noci zadržena, paní Coolová. Podívejte se na ně, jestli jsou všechny.“

„Já se podívám na tenhle zatracenej podnik,“ prohlásila Berta Coolová. „Něco jako tohle mně přece nemůžete provádět. Já jsem vážená osoba vedoucí slušný poctivý život a…“

„Ale zkontrolovala byste si prosím zatím svoje osobní věci?“

„Budu žalovat město a budu žalovat seržanta Sellerse. Já podám žalobu…“

„Já vím, paní Coolová. To bezpochyby uděláte. Ale mne se to netýká. Kdybyste si prosím zkontrolovala ty věci…“

„No to si můžete myslet, že se vás to netýká! Ale až to udělám, tak uvidíte, že se to týká úplně každého. Já…“

„Kdy hodláte podat tu žalobu, paní Coolová?“

„Hned, jen co se dostanu k advokátovi.“

„A k advokátovi se nedostanete, dokud se nedostanete ven, a ven se nedostanete, dokud si nezkontrolujete svůj osobní majetek, takže to prosím učiňte.“

Berta Coolová roztrhla obálku, vytáhla z ní svou kabelku, držela ji rukama chvějícíma se zlostí, prohlédla ji, zaklapla a řekla: „No a co?“

Dozorkyně kývla na trestanku.

„Tudy, paní.“

Berta Coolová stála nad psacím stolem. „Slyšela jsem už o spoustě bezpráví páchaného na občanech, ale tohle je…“

„Včera v noci jste byla zadržena pro podezření z vloupání, paní Coolová. Myslím, že podezření trvá, ale přišel příkaz propustit vás až do dalšího vyšetřování.“

„A tak,“ pravila Berta Coolová. „Vy mi vyhrožujete. Jestli se do něčeho pustím, vytáhnete to obvinění z vloupání, co? Já…“

„O tom já nic nevím, paní Coolová. Prostě vám sděluju, jak to je. S osobami podezřelými z trestné činnosti obvykle takhle postupujeme. Na shledanou, paní Coolová.“

Berta zůstala stát. „Já mám svoje povolání. Mám na práci důležité věci. Zabránili jste mi v práci, drželi jste mě tu celou noc na základě vymyšleného obvinění.“

„Váš čas je cenný?“

„To bych řekla.“

„Tak bych ho na vašem místě neztrácela a nepostávala tady, paní Coolová.“

Berta Coolová prohlásila: „Taky ho ztrácet nebudu. Jen vám tu chci nechat vzkaz pro seržanta Sellerse. Řekněte mu, že jeho výhrůžka nezabrala, ano? Řekněte mu, že dostanu jeho skalp, a teď na shledanou.“

Berta Coolová se obrátila ke dveřím.

„Ještě něco, paní Coolová.“

„Copak?“ otázala se Berta.

„Prásknout dveřmi nemůžete,“ sdělila jí dozorkyně. „Z tohoto zvláštního důvodu na nich máme zarážku. Na shledanou.“

Berta Coolová se ocitla vyexpedována z ocelových dveří na ranní slunce jako obyčejná kriminálnice. Zjistila také, že čerstvý vzduch, svoboda pohybu, vědomí, že může jít, kam bude chtít –bude-li chtít, jí působí příjemnější pocit, než jaký kdy poznala.

V 8.45 se dostala do kanceláře.

Elsie Brandová právě otvírala poštu.

Berta vtrhla do kanceláře, praštila kabelkou na stůl a řekla hlasem chvějícím se rozhořčením: „Sežeňte mi seržanta Sellerse, Elsie. Klidně ho třeba vytáhněte z postele nebo odkudkoli, jen mi ho dostaňte na drát.“

Elsie Brandová při pohledu na Bertin vibrující bílý vztek nechala pošty, sáhla po telefonním seznamu a hned začala vytáčet číslo.

„Haló, policie? Chtěla bych mluvit se seržantem Sellersem, okamžitě, prosím! Je to důležité. Ano, kancelář Berty Coolové. Okamžik, seržante. Máte na drátě paní Coolovou.“

Berta Coolová popadla telefonní sluchátko. „Musím vám něco povědět, seržante,“ spustila. „Měla jsem dost času si to promyslet –opravdu hodně času, když jsem seděla v tý vaší pitomý base. Chci vám jen říct, že podám…“

„Nedělejte to,“ přerušil ji se smíchem seržant.

Berta Coolová pokračovala: „Já tedy…“

„Vy se tedy uklidníte,“ přerušil ji opět seržant Sellers a smích se mu najednou z hlasu vytratil. „Mívala jste tak slušně průměrnou detektivní agenturu, pak jste se dala dohromady s tím kusem dynamitu, s tím Donaldem Lamem, a začali jste řezat zatáčky. A řezali jste je v každém případu, co se vám dostal do ruky. Ze všeho jste se dostali, protože Lam je machr. Ale teď jste na to sama a pořádně jste zakopla. Byla jste přistižena při vloupání. Stačí, aby policie to obvinění vznesla, a máte po licenci a…“

„Nemyslete si, že mě zastrašíte, vy moulové!“ zařvala Berta Coolová. „Kdybych aspoň byla dlouhej chlap, abych mohla jít, vytáhnout vás z tý vaší ouřednický židle a seřvat vás. Teď vím, jak se člověk může tak rozzuřit, že začne vraždit. Jen kdybych vás měla tady a mohla se do vás pustit. Tak vy…“

Berta Coolová se zalykala čirým neartikulovaným vztekem.

Seržant Sellers pravil: „To je mi líto, že to na vás takhle působí, paní Coolová, ale připadalo mi nutné nechat vás přes noc zavřenou, protože jsem ještě trochu pátral. Možná vás bude zajímat, že výsledek toho pátrání je podstatným krokem k objasnění případu.“

„Kašlu na to, co jste dělal,“ řekla Berta Coolová.

„A pro případ, že byste spěchala do Riverside vyzvednout svou starou matku po mrtvici, paní Coolová, tu námahu si můžete ušetřit, protože vaše matka je právě tady u mne v kanceláři. Vymohl jsem od něj prohlášení, jak to bylo. Až to prohlášení uvidí státní zástupce, můžete zažít nové zadržení. Myslím, že nakonec zjistíte, že se vyplatí dodržovat zákony a spolupracovat s policií. A mimochodem, vyzvedli jsme vaše auto a zavezli je do vaší garáže. Nejdřív jsme je ovšem prohledali… Až budete příště chtít někam jet, navrhuji vám, abyste prostě šla do garáže a jela svým autem. Ne že by mi do toho něco bylo, ale to vaše žonglování s tramvajemi a auty přesvědčí porotu, že jste se opravdu zamýšlela dopustit trestného činu, když jste včera jela do San Bernardina. To je dost špatné. Na shledanou.“

Seržant Sellers na druhém konci drátu zavěsil.

Ohromené Bertě Coolové se teprve po dvou nezdařených pokusech podařilo umístit sluchátko do vidlice.

„Co je?“ ptala se Elsie Brandová při pohledu na její tvář.

Bertin vztek vyprchal. Byla bledá a otřesená. „Jsem ve srabu,“ pravila, došla k nejbližší židli a klesla na ni.

„Co se děje?“

„Jela jsem za tím slepcem. Propašovala jsem ho z hotelu. Byla jsem si naprosto jista, že mi policie není na stopě. Ale to jsem se sekla. Dostali ho – a mne taky. Ten zatracenej nafoukanej blbej čmuchávej policejní seržant má recht. Načapali mě.“

„Je to tak zlé?“ zajímala se Elsie.

„Ještě horší,“ řekla Berta. „No, teď nemá smysl přestat. Člověk musí pořád dál. Je to jako bruslení uprostřed rybníka, kde začíná praskat led. Jak se člověk zastaví, je po něm. A tak se musí pořád hejbat.“

„Ale kam?“ chtěla vědět Elsie.

„Teď třeba zrovna do Redlands.“

„Proč do Redlands?“ ptala se Elsie Brandová. „Já to nechápu.“

Berta Coolová jí pověděla o hudební skříňce, o Sellersově hovoru s majitelem obchodu a v náhlém neobvyklém záchvatu sdílnosti jí vyprávěla celé noční dobrodružství.

„No,“ řekla nakonec, zdvihajíc se ze židle, „celou noc jsem nezamhouřila oka. Na to jsem byla moc vzteklá. Nikdy v životě jsem tak nelitovala, že jsem kdy ubrala na váze.“

„Jak to?“ zeptala se Elsie Brandová.

„Jak to!“ vykřikla Berta. „Já vám povím, jak to. Byla tam taková zatraceně nafoukaná dozorkyně, která mi říkala zlatíčko. Byla to taková statná ramenatá baba, ale dokud jsem byla při těle, mohla jsem ji prostě porazit a sednout si na ni. A to bych taky udělala. Seděla bych na ní celou tu svatou noc. Jsem ve srabu, Elsie. Musím vypadnout z kanceláře a zalézt, než se to všechno přežene. Oni toho slepce dostali, a ten jim všechno pověděl. Seržant Sellers měl pravdu. Měla jsem prostě pracovat rutinním způsobem. Ale ten Donald je takovej prevít, to on dělal takový zatracený kousky a úplně mě zkazil. Musím přemýšlet, Elsie. Teď jdu odtud a dám si kapku whisky – a pak do Redlands.“

29. kapitola

Žhavé suché slunce pražilo na Redlands. Tmavá zeleň pomerančovníkových hájů, vysázených do šachovnice, kontrastovala s hlubokou modří jasného nebe a s čnícími vrcholky, které se na obzoru tyčily přes tři tisíce metrů nad hladinou moře. Suchý vzduch obsahoval čistou vymytou svěžest, ale ustaraná Berta Coolová krásu krajiny a svěžest vzduchu vůbec nevnímala.

Berta se vyvlekla z auta, přepotácela se se svěšenou hlavou a rukama po chodníku, vystoupila po schodech sanatoria, vstoupila do haly a zeptala se sklesle dívky u stolku s nápisem Informace: „Máte tady náhodou Josephine Dellovou?“

„Okamžik.“ Dívka prolistovala kartotéku a řekla: „Ano. Má soukromý pokoj, 207.“

„Je tam ošetřovatelka?“ ptala se Berta Coolová.

„Ne. Ona je tu zřejmě jen kvůli dokonalému odpočinku.“

Berta poděkovala a vlekla se svou těžkou cestou po dlouhé chodbě. Objevila výtah, vyjela do druhého patra, našla pokoj číslo 207, lehce zaklepala na dveře a otevřela je.

U okna seděla asi sedmadvacetiletá blondýnka s temně modrýma očima, usměvavými rty a trochu ohrnutým nosíkem. Měla na sobě hedvábný domácí oblek. V kotnících zkřížené nohy měla položeny na polštáři protější židle. Četla nějakou knihu, zřejmě s požitkem, ale když Berta Coolová vstoupila, škubla sebou a dopřála Bertě potěšení pohledu do velkých modrých očí.

„Vy jste mě vyděsila.“

„Klepala jsem,“ řekla Berta Coolová.

„Byla jsem zabraná do detektivky. Čtete je někdy?“

„Občas,“ přiznala Berta.

„Já jsem je nečetla nikdy, až teprve v nemocnici. Myslela jsem, že na to nikdy nebudu mít čas, ale teď ze mne bude zuřivá čtenářka. Myslím, že nic na světě není tak zajímavé, tak strhující jako odhalování zločinů, ne?“

Berta Coolová řekla: „Myslím, že to je věc názoru.“

„Tak se posaďte. Řekněte mi, co pro vás mohu udělat.“

Berta Coolová těžce klesla do křesla v protějším rohu. „Vy jste Josephine Dellová?“

„Ano.“

„A to vy kamarádíte s tím nevidomým?“

„Ach, myslíte toho slepce na rohu u banky?“ zeptalo se děvče dychtivě.

Berta Coolová sklesle přikývla.

„Myslím, že je zlatý. Myslím, že je to jeden z nejlepších lidí, jaké jsem kdy poznala. Má ten nejzdravější názor na život. Vůbec není zatrpklý. Spousta slepých lidí se uzavře světu, ale on ne. Zřejmě ví o světě víc teď, kdy je slepý, než když ještě viděl. A myslím, že je opravdu šťastný, i když je jeho život tak omezený. Myslím omezený fyzicky a co se týče kontaktů.“

„Také si myslím,“ přisvědčila Berta Coolová nenadšeně.

Josephine Dellovou však námět zaujal. „Byl ovšem ze začátku dost nevzdělaný a chudý. Kdyby se aspoň naučil číst hmatem, začal studovat a vzdělávat se, ale to nemohl. Prostě si to nemohl dovolit. Neměl ani groš a neměl nikoho.“

„Chápu.“

„Pak měl štěstí. Nějak šťastně investoval do ropy a teď si může víceméně žít, jak se mu líbí, ale připadá mu, že už je pozdě, že je starý.“

„Věřím,“ pravila Berta Coolová. „Vy jste ta, co mu poslala hudební skříňku?“

„Ano, ale nechtěla jsem, aby to věděl. Chtěla jsem, aby ji prostě dostal. Bála jsem se, že by od pracujícího děvčete takový drahý dárek nepřijal, i když si to teď můžu docela dobře dovolit. Když jsem ji začala splácet, připadalo mi, že nemůžu.“

„Aha,“ řekla těžce Berta Coolová. „No, zdá se, že jsem to projela na všech frontách. Vy asi nic nevíte o Josephine Dellové, která měla nehodu, nebo víte?“

„Jakou nehodu?“ ptala se dívka dychtivě.

Berta Coolová odvětila: „Tu, co se stala tam na rohu u banky v pátek večer asi ve tři čtvrti na šest. Řidič porazil mladou ženu. Myslela si, že není těžce zraněná, ale…“

„Ale to jsem já,“ řekla Josephine Dellová.

Berta Coolová se prudce napřímila. „Kdo že jste?“

„Já jsem to děvče.“

„Jedna z nás,“ prohlásila Berta Coolová, „je blázen.“

Josephine Dellová se zasmála melodickým zvonivým smíchem. „Jsem to já. Bylo to něco hrozně divného. Ten člověk do mne najel a srazil mě a vypadal moc slušně. V tu chvíli jsem myslela, že se mi nic nestalo, ale když jsem druhý den ráno vstala, měla jsem trochu závrať a bolela mě hlava. Zavolala jsem doktora a on řekl, že to vypadá na otřes mozku. Doporučil mi úplný klid a…“

„Počkejte!“ přerušila ji Berta Coolová. „Vezl vás ten člověk domů?“

„To chtěl, a já jsem se rozhodla, že se nechám odvézt. Myslela jsem, že se mi nic nestalo, že to byl jen takový náraz, no a cítila jsem se kvůli tomu dost hloupě, protože, no, sice jsem přecházela správně, co se signálu týče, ale vůbec jsem nedávala pozor, kam jdu – měla jsem toho dne něčeho plnou hlavu a – no, on trval na tom, že musím na vyšetření do nemocnice. A když jsem nechtěla, tak že prý mě doveze domů.“

Berta Coolová hleděla, jako by viděla duchy. „A dál?“

„No, ten člověk vypadal slušně, ale když jsme kousek ujeli, všimla jsem si, že má vypito. Pak už jsem viděla, že je opilý až dost, no a pak bylo po slušnosti. Začal dělat urážlivé poznámky a začal po mně šmátrat. Vrazila jsem mu facku, vystoupila a jela domů tramvají.“

„Neřekla jste mu, kde bydlíte?“

„Ne, jenom směr, kam má jet.“

„A nezná vaše jméno?“

„Představila jsem se, ale on byl příliš nalitý, než aby si něco pamatoval. Tím jsem si jista.“

Berta Coolová si jen mnula oči. „Tak,“ řekla, „abyste tomu zmatku nasadila korunu, ještě řekněte, že jste bydlela v domě Bluebonnet.“

„Ale ano, pořád tam bydlím. Bluebonnet na Figueroa. Jak to víte?“

Berta Coolová si sáhla na hlavu.

„Co je?“ ptala se Josephine.

„To mě teda usmažte místo řízku,“ prohlásila Berta Coolová, „naložte místo herynka a upečte místo husy. Nic jiného stejně nejsem.“

„Já tomu nerozumím.“

„Tak povídejte dál. Vypravujte mi to až do konce.“

„Ale to je vlastně všechno. Druhý den jsem tedy vstala a točila se mi hlava. Volala jsem doktora a on mi doporučil úplný klid. Neměla jsem v ruce žádné peníze, ale měla jsem nějaké dostat. Myslela jsem si, že bych snad mohla nějak zařídit, aby… No, věděla jsem, že paní Cranningová, hospodyně mého zaměstnavatele, má takový fond na domácnost, z kterého platí účty; myslela jsem si, že bych z něj mohla dostat malou zálohu. Asi bych vám měla povědět, že můj zaměstnavatel náhle zemřel…“

„To já všechno vím,“ řekla Berta. „Povídejte o těch penězích.“

„Tak jsem šla k paní Cranningové, ale ona neměla tolik, aby mi mohla dát, kolik jsem potřebovala. Ale řekla mi, ať si jdu lehnout, že uvidí, co by se dalo dělat. No a provedla to výborně. Pojišťovací společnost uzavřela perfektní, skvělou dohodu.“

„A jakou?“

„Dohodli s mým lékařem, že potřebuji asi čtyři až šest neděl úplný klid a že bych měla někam odjet, kde bych se nemusela vůbec o nic starat, kde by mě neotravoval nikdo ze starých známých. Můj zaměstnavatel umřel a přišla jsem o místo, no. A pojišťovna souhlasila, že mě sem pošle, zaplatí veškeré náklady a dá mi plat za ty dva měsíce, co budu tady. Když jsem odjížděla, měli mi dát šek na pět set dolarů a záruku, že mi seženou místo. Není to skvělé?“

„Podepsala jste něco?“ ptala se Berta Coolová.

„Ale ano, dokonalou dohodu – myslím, že tomu říkají vzdání se nároků…“

Berta Coolová vzdychla: „Panebože!“

„Ale já tomu nerozumím. Nemůžete mi říct, oč jde? Zřejmě vás mrzí, co říkám.“

„Ta pojišťovna,“ pravila Berta, „byla Vzájemně pojišťovací společnost, a ten agent byl P. L. Fosdick?“

„Proč? Ne.“

„Kdo to tedy byl?“

„Byl to takový autoklub. Přesný název jsem zapomněla, ale myslím, že to byl Auto Parity Club. Ten agent se jmenuje Milbran. To on všechno zařídil.“

„Jak jste si vyzvedla peníze?“

„Nakonec to bylo dohodnuto na hotovost, protože byla sobota odpoledne. Banky měly už zavřeno a pan Milbran mínil, že bych měla jet hned sem, kde je klid. Říkal, že se mnou vzhledem k okolnostem uzavírá velkorysou dohodu. Víte, co mi ovšem řekl, když byla podepsána?“

„Nevím,“ řekla Berta Coolová.

Josephine se zasmála. „Říkal, že byl jeho klient tak nalitý, že ani vlastně nevěděl, jestli do někoho vrazil. Přiznal, že měl vypito a pak řídil auto, ale vůbec si nepamatoval, že byl v té čtvrti, kde mě porazil, a vůbec si nepamatuje celou tu nehodu. Pro něj to byl šok, když…“

„Počkejte,“ přerušila ji Berta Coolová. „Jak jste se tedy dostala do styku s tou pojišťovnou?“

„To bylo přes paní Cranningovou.“

„Já vím, ale jak se s ní dostala do styku ona? Co…“

„No, já jsem si pamatovala jeho číslo.“

„Zapsala jste si ho?“ ptala se Berta.

„Ne, nezapsala. Jen jsem si ho zapamatovala a řekla paní Cranningové. Potom doma jsem si ho ovšem napsala. Když říkám, že ne, tak to myslím tak, že jsem se nepostavila zrovna před auto a nenapsala si to číslo na místě. Nechtěla jsem dělat nepříjemnosti – prohlížet si číslo a tak… Co je?“

Berta Coolová podotkla: „To se vám tedy něco povedlo!“

„Mně?“

„Ano.“

„Jak to? Nechápu…“

„Zapsala jste si to číslo špatně,“ řekla Berta Coolová, „a čirou náhodou to bylo číslo řidiče, který tou dobou také řídil opilý.“

„Chcete říct, že ten člověk… že ten klub…“

„Přesně to chci říct,“ přisvědčila Berta Coolová. „Natrefila jste na člověka, který byl náhodou tak opilý, že nevěděl, co dělá, ale uvědomil si, že snad do někoho vrazil. Když s ním přišla do styku paní Cranningová a řekla mu o té nehodě, zavolal svému pojišťovákovi, ohlásil nehodu a pojišťovák letěl uzavřít nejlepší dohodu, jakou mohl.“

„A chcete říct, že mě ten člověk vůbec nesrazil?“

„Ne ten, kterého jste z toho obvinila.“

„Ale to je nemožné!“

„Já vím, že je to nemožné,“ souhlasila Berta Coolová, „jenže se to stalo.“

„A co já teď…?“

„Vám teď leží svět u nohou.“

„Tomu nerozumím.“

Berta Coolová otevřela kabelku, vyndala vizitku a nasadila svůj nejlepší úsměv. „Tady,“ řekla, „máte mou vizitku. Coolová a Lam, Důvěrná pátrání. Já jsem Berta Coolová.“

„Chcete říct, že jste detektivka?“

„Ano.“

„To je tedy vzrušující!“

„Ani ne.“

„Ale vždyť vy… Ach, vy máte určitě tak neobvyklé zážitky. Pracujete v nejnemožnější dobu, máte bezesné noci…“

„To ano,“ přisvědčila Berta Coolová, „neobvyklé zážitky a bezesné noci máme. A teď jsem ještě k tomu našla vás…“

„Ale proč jste mě hledala?“

Berta Coolová pravila: „Seženu pro vás dost peněz. Dáte mi padesát procent z toho, co pro vás dostanu.“

„Peníze? Za co?“

„Peníze od pojišťovny, protože vás porazil opilý řidič.“

„Ale já už jsem je dostala, paní Coolová. Už jsem uzavřela dohodu o vyrovnání.“

„Ale ne s tím, kdo řídil to auto. Kolik vám mají celkem zaplatit?“

„Myslíte tu pojišťovnu?“

„Ano, tu, kde jste uzavřela dohodu o vyrovnání, tu autoklubovou partu.“

„No, mají mi vyplatit plat za dva měsíce. To by bylo dvě stě padesát dolarů za ty dva měsíce. Pak mají nést veškeré náklady za můj pobyt zde. Nevím, kolik to je, ale asi tak deset dolarů denně. To by tedy bylo šest set za dva měsíce, a až odtud odejdu, dají mi pět set. Panebože, paní Coolová, uvědomujete si, kolik to je? To je přes třináct set dolarů!“

„Dobře,“ pronesla Berta Coolová, „podepsala jste dohodu, že se vzdáváte nároků vůči klientovi té pojišťovny a dalších nároků vůči té pojišťovně. Nepodepsala jste nic takového vůči Vzájemně pojišťovací společnosti. Tak teď vám povím, co uděláme. Dáte mi do ruky písemný požadavek a já vám seženu balík peněz od té Vzájemně pojišťovací společnosti. Vy mi dáte polovic z toho, co já pro vás vyrazím, a já vám zaručuji, že na vás připadnou aspoň dva tisíce.“

„Myslíte dva tisíce v hotovosti?“

„Ano,“ přitakala Berta Coolová. „To bude váš podíl, a abychom si rozuměly, zlato. Já si přijdu také na dva tisíce. Chápete, to je minimum. Jsem si jista, že to bude ještě víc, možná vám připadnou tak tři, čtyři tisíce.“

„Ale, paní Coolová, to by bylo nepoctivé.“

„Proč nepoctivé?“

„Protože už jsem se vzdala veškerých dalších nároků…“

„Ale vůči jiné pojišťovně, vůči jinému řidiči.“

„Já vím, ale stejně… ty peníze už jsem přijala.“

„Když vám je vyplatili,“ prohlásila Berta Coolová, „mají holt smůlu.“

„Ne, to já nemůžu. To by bylo nemorální. Nepoctivé.“

„Poslouchejte,“ řekla Berta Coolová, „pojišťovny mají spousty peněz. Ty se koupou v penězích. Ten chlap řídil tak nalitej, že nevěděl, co dělá. Když mu paní Cranningová zavolala a řekla, že do vás najel, srazil vás a cestou domů ještě obtěžoval, myslel si, že to opravdu dělal. Řekl jí, že hned uvede do pohybu tu svou pojišťovnu. Zavolal tam a řekl – jsem v děsným srabu. Včera večer jsem řídil tak vožralej, že nevím, co se dělo, a porazil jsem holku. Má otřes mozku a leží v domě toho člověka, co u něj pracovala. Proboha, dělejte s tím něco!“

„No a?“ nechápala Josephine Dellová. „Třeba to tak bylo…“

„Copak to nechápete? On do vás vůbec nevrazil, a že jste se vzdala nároků vůči němu, to vůbec nic neznamená. Jinými slovy, kdybych byla tak pitomá, abych vám nabídla tisíc dolarů za to, že se vzdáte veškerých dalších nároků vůči mně, protože jsem vás srazila autem, nebránilo by vám to vyrazit něco z toho, kdo vás tím autem srazil doopravdy!“

Hladké čelo Josephine Dellové se svraštilo. Její světlé vlasy zářily ve slunci, jak se tak obrátila k oknu, aby si promyslela návrh. Pak konečně Bertě Coolové definitivně odpověděla, a to rozhodným zavrtěním hlavou.

„Ne, paní Coolová, to nemůžu udělat. Nebylo by to slušné.“

„Tak tedy,“ navrhla Berta Coolová, „jestli chcete být absolutně slušná, zavolejte do toho autoklubu a řekněte jim, že to všechno byl omyl, že jste si špatně napsala číslo.“

V Josephininých očích se objevilo podezření. „Já myslím, že jsem si to číslo nespletla.“

„Povídám, že ano!“

„Jak to víte?“

„Protože znám pojišťovnu, která se tím případem zabývá.“

„Dobře,“ připustila Josephine Dellová, „když o tom tolik víte, tak mi tedy řekněte, jak to s tím číslem vlastně bylo. Jaké číslo má ten, co mě porazil?“

Tomu se Berta Coolová chtěla vyhnout. Pravila: „Mluvila jsem se zástupcem té pojišťovny. Řekl mi, že jestli…“

„Jaké bylo číslo toho řidiče, co mě srazil?“ přerušila ji Josephine Dellová.

„To nevím,“ doznala Berta Coolová.

„To jsem si myslela,“ řekla Josephine. „Já nevím, proč jste za mnou vůbec chodila, paní Coolová, ale obávám se, že se pokoušíte o něco, co není zrovna v mém zájmu. Co se mne týče, jsem úplně spokojená se situací, jaká je.“

„Ale nechcete peníze od pojišťovny, která…“

„Paní Coolová, teď zrovna jste povídala, že se pojišťovna koupe v penězích a že je úplně v pořádku, když si její peníze nechám.“

„No, já bych to za takových okolností udělala,“ prohlásila Berta Coolová. „Ovšem, když chcete být morální…“

„To právě za těch okolností chci.“

„Ale půjdete po té druhé pojišťovací společnosti?“

Josephine Dellová zavrtěla hlavou.

„Prosím vás,“ naléhala Berta. „Nechte mě to pro vás vyřídit. Povídám vám, že pro vás můžu sehnat peníze prostě takhle,“ a luskla prsty.

Josephine Dellová se usmála: „Obávám se, paní Coolová, že se snažíte… No, hodně jsem slyšela, jak se pojišťovny snaží využívat lidí. Byla jsem moc překvapená, jak milý byl pan Milbran. Myslím, že se ústředně ta dohoda nezamlouvala a že se teď snaží přimět mě, abych ji zrušila. Je to tak?“

Berta Coolová řekla těžce: „Ne. Není. Je to tak, jak vám povídám. Spletla jste si číslo.“

„Ale nemůžete mi říct, kde jsem udělala chybu?“

„To nemohu.“

„Znáte aspoň jednu číslici v tom čísle?“

„Neznám. O tom člověku vůbec nic nevím. Znám tu pojišťovnu.“

„Znáte jméno toho řidiče, co mě porazil?“

Berta Coolová řekla zlostně: „Nevím o něm ani ň.“

Josephine Dellová vzala zase do ruky knížku. „Promiňte, paní Coolová, ale myslím, že bych o tom radši už nediskutovala. Na shledanou.“

„Ale, podívejte se, víte, že se za vás vydávala Myrna Jacksonová? Víte, že…“

„Promiňte, paní Coolová. Už s vámi o tom nechci hovořit. Na shledanou.“

„Ale…“

„Na shledanou, paní Coolová.“

30. kapitola

Berta Coolová se vrátila do kanceláře až ve středu ráno.

„Kde jste jen byla?“ ptala se Elsie Brandová.

Dobronzova opálená tvář Berty Coolové se stáhla do šklebu. Řekla: „Dělala jsem to jediné, co mi jde.“

„A co to je?“

„Rybaření.“

„Chcete říct, že jste byla včera celý den na rybách?“ zeptala se Elsie.

„Jo. Tak děsně jsem se rozčilila, že jsem div nepukla. Rozhodla jsem se na všechno se vybodnout. Krevní tlak mi stoupl asi na dvě stě osmdesát. Tak jsem sedla do auta, jela na pláž, vypůjčila si rybářskou výzbroj a měla se fajn. Víte, co se stalo? Neuvěřitelná kombinace náhod, taková se nepřihodí snad ani v jednom z milionu případů.“

„Jaká?“ dotazovala se Elsie Brandová.

„Ten řidič, co najel do Josephine Dellové, měl vypito. Josephine si myslela, že si zapsala jeho číslo. Načmárala si prostě nějakých pár cifer, ale jak osud chtěl, ten chlap, co má tohle číslo, taky řídil a taky měl vypito, a tolik, že vůbec nevěděl, jestli do ní opravdu nevrazil. Proto by teď mohla inkasovat od dvou pojišťoven, ale nemá tolik rozumu, aby…“

„Měla byste si radši nejdřív přečíst dopis od Donalda Lama, paní Coolová,“ přerušila ji Elsie Brandová.

„Přišel dopis od Donalda?“

„Nadiktoval mi ho.“

„Vám?“ zvolala Berta Coolová.

„Ano.“

„Kdy?“

„Včera večer.“

„Kde?“

„Tady v kanceláři.“

„Chcete říct, že Donald Lam byl tady?“

„Ano, dostal šestatřicetihodinový opušťák, přiletěl sem a zastavil se u mne. Ten ale vypadá v té uniformě nóbl, už není tak hubený. Spravil se a vypadá jako…“

„Proč jste mě sakra nesehnali?“ vykřikla Berta.

„Dělala jsem, co jsem mohla, paní Coolová. Řekla jste mi, že jedete do Redlands. Pověděla jsem to Donaldovi a on se tam za vámi vypravil. Myslím, že jste byla pryč sotva půl hodiny, když se tu Donald objevil, a zřejmě jel hned za vámi. Tak chcete ten dopis?“

Berta Coolová jí vytrhla obálku z ruky, vykročila do své kanceláře, ještě se ohlédla a prohodila přes rameno: „Ať mě nikdo neruší. Žádné telefony, žádné návštěvy, žádné klienty. Nic.“

Elsie Brandová přikývla.

Berta, zas jednou bublajíc rozhořčením, odtrhla kraj zalepené obálky, hodila sebou do křesla a začala číst dlouhý dopis.

Milá Berto, moc mě mrzí, že jsem se s Tebou minul. Případ z korespondence mě nesmírně zaujal, a když jsem nečekaně dostal na půldruhého dne opušťák, rozhodl jsem se přijet a podívat se, co by se dalo podniknout. A Tys nebyla v kanceláři. Elsie říkala, že jsi jela do Redlands, protože se domníváš, že tam je Josephine Dellová. Najal jsem si auto a jel do Redlands.

Vzhledem k určitým okolnostem jsem už předtím došel k závěru, že by Josephine Dellová mohla být v nemocnici někde mimo město. Skutečnost, že nevidomému byly zaslány dva dárky, jeden z nich velmi taktní, právě takový, jaký by sympatizující mladá žena dala člověku v jeho situaci, bez jakékoli doprovodné poznámky, a druhý trochu beztaktní, doprovázený lístkem, mě přivedla na myšlenku, že existují dvě Josephine Dellové – jedna pravá a druhá, která se za ni vydává.

Rozhovor, který jsi měla se správcovou domu Bluebonnet, Ti měl napovědět, že dívka, kterou jsi zastihla při stěhování, byla ta, kterou správcová znala jako Myrnu Jacksonovou. Vzpomeň si na ten rozhovor, na svou návštěvu toho večera, když se dívka stěhovala, a hned uvidíš, jak to je.

Když jsem přijel do Redlands, nedalo mi moc práce najít Josephine Dellovou v sanatoriu. Přijel jsem tam asi čtyřicet minut po Tvém odjezdu odtamtud. Pověděl jsem slečně Dellové, kdo jsem, a zastihl jsem ji ve velmi nepřátelském a podezíravém rozpoložení, ale byla ochotna mluvit a odpovídat na otázky a nechala mě vysvětlovat.

Myslím, že ses dopustila chyby – promineš-li mi to slovo – tím, žes byla trochu moc chamtivá. Dívala ses na to ze svého stanoviska. Protože Tobě šlo o získání 2500 dolarů od pojišťovny, uvažovala jsi pořád z hlediska toho pojištění, zatímco bylo zřejmé, že to byla vedlejší záležitost.

Projevy sympatií a taktností a přesvědčováním, že se snažím napravit chybu a objasnit nespravedlnost, jsem přiměl slečnu Dellovou k řeči. A když už jednou začala mluvit, bylo mi celé řešení zřejmé.

Nejprve jsem se přesvědčil, že Josephine Dellová byla opravdu zaměstnaná u Harlowa Milberse, dokud žil. Zeptal jsem se jí, jak tehdy svědčila u toho sepisování poslední vůle, a pamatovala si to dokonale.

Také si pamatovala, že druhým svědkem vůbec nebyl Paul Hanberry, ale člověk jménem Dawson, který tehdy měl fotoateliér vedle Milbersovy kanceláře. Poslední vůle nebyla sepsána doma, ale v kanceláři.

Požádal jsem Josephine Dellovou o podpis. Ten se vůbec neshoduje s podpisem Josephine Dellové, který byl připojen k závěti.

Z toho už jsem vyvodil hodně, ale přesto jsem si zjistil, jaké bylo toho 25. ledna 1942 počasí – to jsi zřejmě opomněla. Kdybys to byla udělala, zjistila bys, že toho dne nepřetržitě pršelo. Paul Hanberry by asi sotva myl venku auto v takovém lijáku.

Také jsem se Josephine Dellové ptal na příznaky, které doprovázely smrt Harlowa Milberse, a zjistil jsem definitivně, že si stěžoval na křeče v lýtkách. Ty příznaky jsou tak naprosto typické pro otravu arzenikem, že by asi bylo možné udělat jednoznačnou diagnózu.

Harlow Milbers byl zkrátka v pátek ráno otráven. Zemřel v pátek k večeru. Josephine Dellová byla cestou domů sražena autem a utrpěla lehký otřes mozku. Když příštího dne ráno pozorovala nezvyklé příznaky, zavolala lékaře. Ten zjistil otřes mozku a doporučil jí naprostý klid, nejlépe v nemocnici nebo v sanatoriu. Slečna Dellová byla bez peněz, a tak si myslela, že by ji Nettie Cranningová mohla založit z peněz na domácnost. Šla tedy do Milbersova domu a objasnila jí situaci.

A tehdy paní Cranningová projevila neobvyklou genialitu. Místo aby prostě zatelefonovala člověku, který do Josephine Dellové najel, usmyslela si, že si pomůže k penězům. Sebrala nějakého svého přítele, který vystupoval jako muž jménem Milbran a vydával se za agenta pojišťovací společnosti, která ve skutečnosti neexistuje.

Pomocí tohoto podvodu se jim podařilo dostat slečnu Dellovou z města a do sanatoria, aby byla aspoň dva měsíce mimo dosah. Tak získali příležitost dát se do práce na závěti. Jak jsem předpokládal, pravá byla první stránka závěti. Druhá byla kompletně zfalšovaná. Nejspíš si pamatuješ, že se Myrna Jacksonová přistěhovala k Josephine Dellové asi tři týdny před nehodou. Tehdy v tom nebyl žádný zlý úmysl. Je ale dobré mít na paměti, že Myrna Jacksonová byla přítelkyně paní Cranningové a její dcery Evy, téhož povahového a morálního ražení.

Po smrti Harlowa Milberse objevila Nettie Cranningová poslední vůli. Zjistila, že svého bratrance odbyl deseti tisíci dolarů. První stránka té závěti je opravdu úplně pravá. Možnost pozměnit závěť napadla paní Cranningovou, Evu Hanberryovou a Paula Hanberryho až dalšího dne. Původcem myšlenky byla zřejmě paní Cranningová. Tím, že se Josephine Dellové na dva měsíce zbavili, mohli druhou stránku závěti zaměnit a většinu majetku vyhradit sobě. Nejspíš si vzpomeneš, že jsem Tě na tuto možnost upozornil v telegramu. Jenom bylo třeba sehnat někoho pro roli Josephine Dellové pro svědecký podpis na falešné druhé stránce závěti, dát ji podepsat také Paulu Hanberrymu jako svědkovi, zfalšovat podpis Harlowa Milberse a pak se nějak dohodnout s Christopherem Milbersem, jediným příbuzným, zbavit se ho a mít se dobře. Opravdová Josephine Dellová byla na dva měsíce mimo provoz. „Pojišťovna“ jí slíbila, že jí sežene zaměstnání, až se vrátí ze sanatoria. Bezpochyby by to bylo takové místo, které by ji zavedlo do Jižní Ameriky nebo prostě někam, odkud by už nikdy Milbersovy nespatřila a nic se o nich nedověděla.

Jediná moucha v tom všem byl ten člověk, který Josephine Dellovou srazil doopravdy a byl natolik opilý, že ji obtěžoval, ale nebyl zase tak moc opilý, aby se po vystřízlivění nerozpomněl, co se stalo. Proto se v kajícném rozpoložení obrátil na svou pojišťovnu, a ta si pospíšila dávat věci do pořádku. Nehoda nebyla hlášena úřadům, protože řidič byl tak opilý, že se pojišťovna bála nechat ho ohlásit skutečná fakta včetně toho, a významného, že si nepamatoval jméno osoby, kterou srazil, atd., atd.

Když viděli v novinách Tvůj inzerát shánějící svědky, ihned na Tobě začali pracovat a použili Tě jako jediného možného kontaktu s osobou, která byla zraněna. Ale pak do toho vstoupil Jerry Bollman a bezpochyby by Tě s tou dohodou podfoukl, nebýt toho, že si nepravá Josephine Dellová netroufla uzavřít s pojišťovnou dohodu o vyrovnání, protože se obávala, že by se někdy během jednání musela setkat s tím řidičem, který by ji označil za podvodnici, a tím by všechno zhatil.

Jedním z nejvýznamnějších klíčů k celé věci bylo to, že se nepravá Josephine Dellová po svém „uzdravení“ už k nevidomému nepřiblížila. To bylo trochu hrubé a velmi ho to mrzelo. Tvůj známý Jerry Bollman začal ze slepce tahat rozumy. Vy čenichal, že tady cosi velmi zapáchá, a byl natolik mazaný, aby si dal dohromady dvě a dvě. Už předtím získal docela dobrou představu o tom, co se děje. Vzpomeň si, že telefonoval do bytu Harlowa Milberse a ptal se, jestli tam pracuje Josephine Dellová. Asi si také pamatuješ, že tam volal jako člověk, kterého vůbec neznala. To je velmi významné, protože s osobou, která se za Josephine Dellovou vydávala, nesměl přicházet do styku nikdo, kdo ji znal, ale když Bollman řekl, že ho nezná, mohl se s ní sejít. Jakmile k tomu došlo, věděl hned, že to není ta mladá žena, kterou auto srazilo, a pro člověka s povahou, jakou měl Bollman, bylo tedy nutné prostě to nějak vyřídit.

To, co zjistil od nepravé Josephine Dellové a co vymáčkl z nevidomého, ho přesvědčilo o všeobecném charakteru spiknutí. Do slepcova domku si nešel pro žádný důkaz. Šel tam za jediným účelem – nastražit tam zbraň, která by nevidomého zabila, protože, jak vidíš, ten nevidomý se mohl stát jediným svědkem, který by všechno překazil. Pokud by Kosling vkráčel do pasti a přišel o život, bylo by všechno v suchu. S Christopherem Milbersem už byla uzavřena dohoda, ten by se pak vrátil do Vermontu. (Jerry Bollman ovšem počítal se ziskem pro sebe. K tomu ta nastražená zbraň sloužila. Nechal by slepce v San Bernardinu, šel by do jeho domu, nastražil zbraň, pak by šel k Nettii Cranningové, Evě Hanberryové a Paulu Hanberrymu a dožadoval by se podílu. Vzpomeň si, že tam šlo o pár set tisíc dolarů, a Jerry Bollman byl typ, který si nejvíc ze všeho cenil peněz.)

Kdyby odmítli, měl by slepce jako svědka. Kdyby ho přibrali, ukázal by jim, jak to zařídil, aby se svědka zbavil – protože, jak vidíš, ten nevidomý znal všechny prvky pravdy. Chtěl pátrat. Myslel si, že Josephine Dellová ztratila paměť. Kdyby trochu víc přemýšlel, uvědomil by si rozdíl mezi hlasy. Působil by potíže. Už se začal svěřovat Thinwellovi. Chtěl sehnat doktora a svěřit se mu. Pro všechny zúčastněné bylo lepší Koslinga odstranit, jestliže chtěli být naprosto v bezpečí.

Policie se dopustila omylu domněnkou, že past nastražil nevidomý člověk, protože nejevila žádný pokus o ukrytí. Policie přehlédla skutečnost, že past byla nastražena na slepého člověka, proto nebylo nutno ji ukrývat.

Můžeme jen odhadovat, jak se stalo, že Jerry Bollman zahynul, ale vzhledem ke Tvým dopisům a k tomu, co jsi pověděla Elsii Brandové, je to, myslím, zcela zřejmé. Bollman nastražil zbraň a naaranžoval všechno tak, aby spustila při jakémkoli tlaku na tenký drátek, protažený dveřmi. Pak vyrazil. V té chvíli přiletěl ze tmy netopýr a usedl Bollmanovi na rameno nebo se mu zatřepotal před obličejem. Jak bylo zcela přirozené, Bollman uskočil a zapomněl v tom okamžiku na nastraženou zbraň. Co následovalo, byl mistrovský kousek poetické spravedlnosti. Skočil rovnou na drát.

Myslím, že to je o případu všechno kromě toho, že, jak se domnívám, asi zjistíš, že na Josephine Dellovou bylo v pravé závěti pamatováno velmi podstatně. Byla-li poslední stránka závěti zničena, je možno její obsah dokázat čestným svědectvím, a je téměř jisto, že se aspoň jeden z té trojice – Nettie Cranningová, Eva Hanberryová a Paul Hanberry – stane hlavním svědkem obžaloby, aby dostal mírnější trest.

Seržant Sellers se úplně sekl, když stanovil čas nastražení pasti kolem třetí odpoledne prý proto, že tam poletoval netopýr, a netopýři prý létají jen v noci, pokud nejsou vyrušeni. Byly staženy žaluzie, takže v domě byla tma. Netopýři létají za šera! To měl seržant Sellers vědět. Protože to nevěděl, úplně zvoral odhad času.

Ach ano, ještě o smrti Harlowa Milberse. Je zcela zřejmé, že jelikož Nettie Cranningová nemohla předvídat nehodu Josephine Dellové, ke které došlo až po jeho smrti, mohli sotva plánovat vraždu Harlowa Milberse, protože za přirozeného chodu věcí by nemohli zaměnit poslední stránku závěti. Od slečny Dellové jsem se dověděl, že Harlow Milbers měl rád pravý javorový cukr a že mu ho bratranec příležitostně posílal z Vermontu, že onoho dne ráno přišel poštou balíček toho cukru a Harlow Milbers ho skoro všechen snědl. Ale kousek zůstal v jeho stole. Jsem si skoro jist, že rozbor ukáže, že se Christopher Milbers snažil získat dědictví urychlením odchodu svého podivínského bratrance na věčnost.

Protože jsem Tě nesehnal, předal jsem akta seržantu Sellersovi, a poskytl mu tak příležitost vyřešit dva případy záhadných vražd, čímž získá pírko za klobouk. Říci, že seržant byl u vytržení, je slabý výraz.

A málem jsem zapomněl. Josephine Dellová mi byla velmi vděčná. Připravila plnou moc pro advokáta, podle které nám dává polovinu toho, co je možno dostat od pojišťovny, a také deset procent jakéhokoli obnosu, který snad obdrží podle závěti Harlowa Milberse, pokud budeme schopni dokázat její pravý obsah.

Myslím, že tohle je už opravdu všechno. Příslušné listiny najdeš přiloženy. Připravil jsem je sám, abych si byl jist, že jsou právnicky v pořádku. Zřejmě nikdo neví, kde teď právě jsi. Budu čekat do poslední možné chvíle, pak letím zpět do San Franciska. Musím být včas ve státních loděnicích na ostrově Mare. Chápeš, že jsme ve válce a že se musí dodržovat disciplína. Nemohu se o tom veřejně zmiňovat a ani se opřít o něco oficiálního, ale mám důvod se domnívat, že brzy vyplujeme, což bude pro nepřítele bezpochyby nepříjemným překvapením.

Opravdu mě mrzí, že jsem se s Tebou minul, ale Elsie tohle všechno píše na stroji, a myslím, že můžeš v budoucnu počítat se spoluprací seržanta Sellerse.

* * *

Berta Coolová položila dopis na stůl, hrábla do obálky a vyndala plné moci, náležitě vystavené Josephine Dellovou a potvrzené dvěma sestrami ze sanatoria.

„To mě teda usmažte místo řízku,“ pronesla.

Sáhla po cigaretě, ale její chvějící se ruce zápasily s víčkem krabice.

Zaslechla v přední kanceláři pohyb, pak se rozletěly dveře. Slyšela burácivý hlas seržanta Sellerse: „Nesmysl, Elsie. Samozřejmě mě přijme. Panebože, po tom všem, co pro mne udělala, se cítím jako společník firmy.“

Ve dveřích stál seržant Sellers jako velká hromada zářícího přátelství.

„Berto,“ pravil, „chtěl bych se vám omluvit. Byl jsem na vás trochu drsný a pak, panebože, vy jste mi dala co proto! A potom jste mi oplatila zlé dobrým. Dala jste mi šanci rozlousknout dva největší případy vražd za mou kariéru, a pak si s tím svým malým mazaným partnerem zůstanete stát stranou, abych já mohl sklízet úspěch? Chtěl bych si s vámi aspoň potřást rukou.“

Seržant Sellers předupal kanceláří s napřaženou rukou.

Berta vstala a popadla ji.

„Všechno v pořádku?“ ptala se.

„Přesně tak, jak jste to s Donaldem pro mne připravili. Berto, kdybyste cokoli potřebovala od policie, kdybych pro vás mohl cokoli udělat, stačí říct. Myslím, že chápete, že já… já… sakra, pojďte sem.“

Seržant Sellers ovinul svou mocnou paži kolem Bertiných mohutných ramen, vzal ji svou obrovskou rukou za bradu a políbil na ústa.

„Tak,“ pravil, pouštěje ji z náručí. „Takhle to cítím.“

Berta Coolová chabě klesla do křesla.

„To mě teda usmažte místo žabích stehýnek,“ řekla slabým hlasem. „Vždyť já si připadám jako taková mladá žába.“

ERLE STANLEY GARDNER

(píšící pod pseudonymem A. A. Fair)

NETOPÝŘI LÉTAJÍ ZA ŠERA

Ametyst Praha 1997

Z anglického originálu Bats Fly At Dusk, vydaného nakladatelstvím Dell Publishing Co., Inc.

v New Yorku v roce 1966, přeložila Dagmar Marková.

Vydalo nakladatelství Ametyst, Koněvova 249, 130 00 Praha 3

v roce 1997 jako svou 30. publikaci.

Vydání první.

Fotografie na obálce agentura KIRKÉ.

Návrh a zhotovení obálky ETC DESIGN.

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., P. O. BOX 135, Český Těšín.

Cena doporučená nakladatelstvím (včetně DPH) 129 Kč.

ISBN 80-85837-19-6

V tomto detektivním románu se opět setkáváme s autorovou oblíbenou dvojicí Berta Coolová – Donald Lam. Vše začíná, když se na Bertu Coolovou, ráznou majitelku detektivní agentury, obrací slepý muž se žádostí, aby vypátrala adresu dívky, která byla zraněna při autonehodě. Berta, nadšena vidinou snadno vydělaných peněz, se případu okamžitě ujímá. Ze zdánlivě jednoduché záležitosti se však stává případ chladnokrevné vraždy a Berta se díky své horlivosti dostává do potíží s policií i s lidmi, kteří se snaží využít situace k získání velkého množství peněz.

Napínavý a rušný román je zajímavý tím, že větší prostor je tentokrát věnován právě Bertě Coolové, která však nakonec zjišťuje, že se při řešení spletitého případu bez pomoci svého chytrého společníka Donalda Lama stejně neobejde.

ISBN 80-85837-19-6

– 118 –

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai