Lam a Cool - Kočky loví v noci

Erle Stanley Gardner Helena Soukupová

XYZ (1982)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Další detektivka ze série případů detektivní kanceláře Berta Coolová - Donald Lam. Poněkud zištná a obhroublá Berta Coolová a ostřílený detektiv Donald Lam tentokrát řeší zápletku vyvolanou scestnou lidskou touhou po přepychu a moci, kterou umožňují peníze, pro něž jsou pachatelé ochotni páchat i ty nejtěžší zločiny.

A. A. FAIR

KOČKY LOVÍ V NOCI

A. A. FAIR

KOČKY LOVÍ V NOCI

Cats Prowl at Night

Copyright © 1943 by William Morrow and Company, Inc.

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, s. r. o., 2011

Translation © Helena Soukupová, 1999

ISBN 978-80-7388-576-2

KAPITOLA PRVNÍ

Berta Coolová zvedla svých třiaosmdesát kilo z otáčecí židle, obešla stůl a rázně otevřela dveře pracovny.

Z přední kanceláře sem zazníval klapot, jak Elsie Brandová psala na stroji. Berta Coolová stanula na prahu a čekala, až Elsie zvedne oči od práce.

Ta dopsala dopis, přičemž ve finiši ještě zrychlila frekvenci úhozů, vyškubla papír z válce, odložila ho stranou, hbitě hrábla do spodní zásuvky psacího stolu pro obálku, aby ji nadepsala, a teprve potom si Berty Coolové všimla.

„Chtěla jste něco, paní Coolová?“

„Co to píšete?“

„Ty dopisy právníkům.“

„Nechte toho.“

„Chcete říct, že už žádné dopisy?“

„Přesně tak. Už žádné dopisy.“

„Ale já – já myslela –“

„Já vím,“ řekla Berta Coolová, „já taky myslela. A tam jsme právě udělaly chybu. Všichni ti právníci se specializují na případy újmy na zdraví. Myslela jsem, že bychom jim mohly napsat a nabídnout jim naše služby – třeba pátrání po nezvěstných svědcích a tak.“ Elsie Brandová řekla: „Ale proč ne? Já myslím, že to je báječný nápad. Poskytne vám to příležitost poznat případné nové klienty, kteří jsou pořádně při penězích, a –“

„To je právě ono,“ přerušila ji Berta. „Peníze mi lezou krkem. Ne peníze,“ dodala honem, „ale stres a vzrušení, které k takovým náročným záležitostem patří. Já nikdy tyhle velké případy nebrala. Měla jsem malou, útulnou detektivní firmičku, která se specializovala na věci, o které ostatní firmy neměly zájem. Hlavně rozvody. Pak do kanceláře nakráčel Donald Lam, přiměl mě, abych mu dala práci, a všelijakými kličkami to dotáhl až na společníka firmy. Nepracoval tu ani půl hodiny, a všechno bylo najednou jinak. Zvedly se mi příjmy a s nimi i krevní tlak. Na konci roku shrábne půlku příjmů vláda, ale tlak mi nikdo o půlku nesníží… K čertu s tím. Teď, když má Donald dovolenou, povedu firmu po svém.“ Berta se na Elsu Brandovou nasupeně zašklebila, jako by čekala její nesouhlas.

Elsie Brandová tiše otevřela zásuvku ve stole, upustila do ní seznam právníků, který Berta vypsala ze soudních rejstříků, shrábla dobře pěticentimetrovou vrstvu dopisů a řekla: „A co ty dopisy, které jsem už napsala? Chcete je odeslat?“ Berta odpověděla: „Roztrhejte je a vyhoďte do koše… Ne, počkejte moment. Zatraceně, ty dopisy mě stály už dost peněz – počítejme papír, čas, opotřebení psacího stroje… No dobře, Elsie, použijeme je. Přineste mi je sem, ať je podepíšu – ale víc už jich posílat nebudeme.“ Berta se otočila, odpochodovala zpátky do své kanceláře, vecpala své těžké, dobře stavěné tělo na otočnou židli a udělala si na podložce před sebou místo, aby měla dopisy kde podepisovat.

Elsie položila dopisy na stůl, postavila se vedle, a jak se Berta Coolová podepisovala, Elsie hned podpisy vysoušela pijákem. Metodicky se nakláněla dopředu a zpět a přitom hlídala otevřené dveře. Najednou řekla: „Do přijímací místnosti právě přišel nějaký muž.“

„Co je zač?“ zeptala se Berta. „Zatraceně, tenhle jsem zkazila. Nemůžu najednou mluvit a psát.“ Elsie řekla: „Mám zjistit, co chce?“

„Ano. Zavřete dveře.“

Elsie přešla do přijímací místnosti a zavřela za sebou. Berta se vrátila k podepisování dopisů, podpisy pečlivě vysoušela pijákem a co chvíli vzhlédla ke dveřím vedoucím do přijímací místnosti.

Zbývalo už jen posledních pár dopisů, když se Elsie vrátila a pečlivě za sebou zavřela dveře.

„Jak se jmenuje?“ zeptala se Berta.

„Everett Belder.“

„Co chce?“

„Donalda Lama.“

„Řekla jste mu, že je Donald v Evropě?“

„Ano. Řekla jsem mu, že jste Donaldův společník. Myslím, že když mu oznámím, že ho přijmete hned teď, promluví si s vámi. Ale je zklamaný, že nezastihl Donalda.“

„Jak vypadá?“ chtěla vědět Berta.

„Asi třicet pět let, vysoký, vysedlé lícní kosti, nazrzlé vlasy. Má hezké oči, ale ustarané. Pracuje jako obchodní inženýr.“

„A co peníze?“

„Nějaké mít bude, řekla bych. Vypadá na to.“

„Hodně peněz?“

„Středně. Má moc pěkný kabát.“

„No dobře,“ řekla Berta. „Přiveďte ho sem. Zjistím, co chce. Jestli se přátelí s Donaldem Lamem, bude to nejspíš nějaký bláznivý hazardér. Možná je to… Co tu stojíte a čučíte na mě?“

„Čekala jsem, až skončíte.“

„Zdvořilost ať jde k čertu. Když venku čeká slibný klient, který vypadá, jako by měl peníze, nikdy nedopusťte, abyste pro samou zdvořilost byla méně výkonná. Přiveďte ho sem.“ Elsie otevřela dveře a ohlásila: „Paní Coolová, starší společník firmy, se vám může na několik minut věnovat hned teď – pojďte tudy, prosím.“ Berta se znovu ponořila do podepisování dopisů. Nevzhlédla, dokud nepodepsala a pijákem nevysušila ten poslední, a i pak se podívala na Elsie.

„Elsie, připravte tenhle balík dopisů k odeslání.“

„Ano, paní Coolová.“

„Postarejte se, ať je na každé obálce nadepsáno Do vlastních rukou, důvěrné.“

„Ano, paní Coolová.“

„Postarejte se, ať jsou obálky řádně zalepené.“

„Ano, paní Coolová.“

Berta konečně stočila pohled k vysokému muži. „Tak vy se jmenujete Belder?“ Roztáhl výrazná ústa do úsměvu. „Přesně tak, paní Coolová.“ Natáhl ruku přes stůl. „Everett G. Belder.“ Berta mu bez nadšení rukou potřásla a pokračovala: „Vy jste chtěl mluvit s Donaldem. Je v Evropě, má dovolenou.“

„Vaše sekretářka mi to říkala. To mě vážně zaskočilo.“

„Vy Donalda znáte?“

„Jenom z vyprávění. Pověděl mi o něm jeden člověk, který si Lama kdysi na něco najal. Říkal, že je to ten největší drzoun, jakého kdy viděl; myslí prý jako blesk, dělá rychle a má kuráž. Vlastně své pocity shrnul do nespisovného vyjádření, které bylo sice možná drsné, nicméně velice výstižné.“

„Co říkal?“

„Je to poněkud drsné, paní Coolová. Neměl jsem v úmyslu ono vyjádření opakovat. Já…“ Berta Coolová řekla popuzeně: „Myslíte si, že zrovna vy znáte nějaká slova, která já neznám? Co říkal?“

„Říkal, že Donald je jeden velký mozek, který se hned tak z něčeho nepodělá.“

„Chm!“ reagovala Berta, a po chvíli dodala poněkud popuzeně: „No, teď tady není. Řeknete mi, o co jde?“

„Vy jste jeho společník?“

„Ano.“

Everett Belder si ji prohlížel, jako si zájemce o koupi prohlíží nové auto.

Berta řekla: „Heleďte, vždyť si mě neberete za ženu. Jestli máte něco na srdci, vyklopte to; jestli ne, tak odsud sakra vypadněte a nezdržujte mě v práci.“

„Já totiž neuvažoval o tom, že bych na tu věc najal ženu.“

„No tak to nedělejte.“

Berta Coolová sáhla po telefonu.

„Na druhou stranu mi připadáte přesně jako ten typ lidí, kteří mají výsledky.“

„Tak se rozhodněte.“

„Paní Coolová, berete někdy případy, kde se od začátku musí počítat s nepředvídatelnými okolnostmi?“

„Ne.“

Belder se na židli neklidně zavrtěl.

„Paní Coolová, jsem obchodní inženýr. Měl jsem teď dost veliké výdaje a –“

„Co je to obchodní inženýr?“ přerušila ho Berta.

Usmál se. „V mém případě to prostě znamená dobrý obchodní zástupce, který má pevné nervy a dost peněz na to, aby se dožil honoráře a nemusel předčasně škemrat o zálohu.“

„Aha. Co máte za problém?“

Belder znovu zneklidněl. „Paní Coolová, jsem v hrozně zapeklité situaci. Nevím, co mám dělat, na koho se obrátit. Ať dělám, co dělám, jako by mi vždycky něco stálo v cestě. Lámu si hlavu nad –“

„Jen se mi tu takhle nerozjíždějte,“ uklidňovala ho Berta. „Spousta lidí, kteří sem chodí, je na tom přesně takhle. No tak, ven s tím. Ulevte si.“

„Paní Coolová, děláte také pohledávky?“

„Jaké pohledávky?“

„Nedobytné dluhy – soudně vymahatelné pohledávky – a podobné věci?“

„Ne.“

„Smím se zeptat proč?“

„Finančně se to nevyplatí.“

Belder na židli znovu poposedl. „Řekněme, že bych vám pověděl o vymahatelné pohledávce na více než dvacet tisíc dolarů a zaručil vám finanční odměnu za čas, který do toho vložíte, a ještě vám přidal provizi, kdybyste odvedla dobrou práci.“ Bertě v očích zasvitl zájem. „Od koho se má těch dvacet tisíc dolarů vymáhat?“ zeptala se.

Belder řekl: „Vyjádřeme to takhle. A má pohledávku vůči B. B je soudně nestíhatelný, takže pak C dostane –“ Berta zvedla ruku. „Hned s tím přestaňte. Tyhlety žvásty o A, B a C mě nezajímají. Už teď mě z abecedy dost bolí hlava. Jestli chcete něco říct, tak to prostě řekněte.“ Belder namítl: „Je dost obtížné to slovně vyjádřit, paní Coolová.“

„Pak jako obchodník za moc nestojíte.“

Nervózně se zasmál. „Chci, abyste vymohla pohledávku na dvacet tisíc dolarů. Vymoci ji celou se vám nepodaří. Dohodnete se na percentuální částce a –“

„Od koho se má pohledávka vymáhat?“ přerušila ho Berta.

„Ode mne.“

„Chcete mi snad říct, že mě najímáte, abych od vás vymohla pohledávku?“

„Ano.“

„Nerozumím.“

„Já jsem soudně nestíhatelný.“

Berta řekla podrážděným tónem: „Tím se to ovšem vysvětluje. Chcete, abych od vás vymohla pohledávku, protože jste soudně nestíhatelný… Jistěže, běžná, rutinní záležitost.“ Belder se omluvně usmál. „Víte, paní Coolová, před lety, když vzrostla poptávka po všem možném a trh nereagoval právě pružně, všem obchodním zástupcům, kteří byli v tu chvíli připraveni k akci, se naskytla výtečná šance si pořádně nahrabat.“

„A vy jste si nahrabal?“ zeptala se Berta zvědavě.

„Vydělal jsem slušné jmění.“

„Kam se podělo?“

„Na konto mé manželky.“

Berta rychle zvedla a sklopila víčka, což byl neklamný signál zájmu. Její tvrdý pohled se do Beldera zabodl jako sběratelský špendlík do můry. „Myslím,“ řekla tiše, ale důrazně, „že tomu začínám rozumět. Takže co kdybyste mi řekl všechno. Začněte s tím, co jste mi původně sdělit nemínil. Ušetříme tak čas.“ Belder spustil: „Měl jsem společníka. Člověka jménem Nunnely – George K. Nunnely. Moc jsme spolu nevycházeli. Podezříval jsem ho, že mě okrádá. I teď si myslím, že to tak bylo, a budu si to myslet pořád. Obstarával vnitřní záležitosti firmy. Já se staral o ty vnější. Bohužel mu nemůžu nic dokázat, ale rozhodl jsem se, že se s ním vypořádám po svém. Nunnely byl mazaný. Najal si právníky a hnal to k soudu. On měl důkazy, aby zažaloval mě. Já ho za nic žalovat nemohl. Přiznali mu pohledávku na dvacet tisíc dolarů.

To už se časy změnily a já tou dobou nevydělával ani niklák. Ať bych se byl snažil, jak chtěl, nemohl jsem nic moc dělat, a tak, jelikož jsem v té době neměl žádný příjem – zkrátka, paní Coolová, přepsal jsem všechen majetek na manželku; převedl jsem všechno na její jméno.“

„Pokusil se Nunnely prohlásit převod za neplatný?“

„Jistě. Prohlásil, že šlo o převod s úmyslem poškodit věřitele.“

„Kdy jste to udělal – až když mu přiznali tu pohledávku?“

„Kdepak. Na to jsem byl moc chytrý. Myslím, že o téhle části bych neměl moc povídat, paní Coolová, protože i teď, pokud by se Nunnelymu podařilo prokázat, že mým skutečným úmyslem při majetkovém převodu bylo poškození věřitelů, pak samozřejmě – no, nechme to, jak to leží a běží, paní Coolová. Všechno zkrátka patří manželce.“

„A u soudu musela přísahat, že ona je jediným a výlučným vlastníkem?“

„Ano.“

„Že jste jí to daroval?“

„Ano.“

„Co jste přísahal vy?“

„Totéž.“

„Co na to soudce?“

„Rozhodl, že jelikož působím v krajně nejistém oboru podnikání, v němž se období rychlých příjmů střídají s obdobími bez jakéhokoli příjmu, tedy že za těchto okolností mám nejenom právo, ale přímo povinnost se postarat o rodinu a že mým úmyslem, s nímž jsem tento konkrétní majetkový převod provedl, bylo zabezpečit manželku před nouzí.“ Belder se zašklebil. „Bylo to dobré rozhodnutí.“ Berta se nešklebila. „Kolik?“ zeptala se.

„Dvacet tisíc dolarů plus úrok a –“

„Neptám se na pohledávku, ale na majetek.“

„Myslíte ten, který jsem převedl na manželku?“

„Ano.“

„Byla to – značná částka.“

„Můžu si to zjistit ze soudního spisu.“

„Přes šedesát tisíc dolarů.“

„Vycházíte s ní dobře?“

Berta Coolová se očividně trefila do bolavého místa. Belder zaujal jinou polohu. „To je jedna z věcí, které mi dělají starost.“

„Co se stalo?“

„Ale nic – to moje tchyně, řekl bych.“

„Kde její matka žije?“

„V San Francisku.“

„Jak se jmenuje?“

„Theresa Goldringová.“

„Má ještě nějaké děti?“

„Dceru, Carlottu – takového rozmazleného spratka. Ta žije tady v Los Angeles. Pracovala jako sekretářka, ale práci si většinou neudrží nadlouho. Posledních pár týdnů bydlí u nás.“

„To je manželčina nevlastní sestra?“

„Když ona vlastně, paní Coolová, není s mou manželkou vůbec příbuzná.“ Berta čekala, až se jí dostane vysvětlení.

„Adoptovali ji, když byla ještě malá. Až donedávna netušila, že je adoptovaná – ví to jen pár měsíců.“

„Je starší než vaše žena, nebo mladší?“

„O dost mladší.“

„No dobře, tak ví, že je adoptovaná, a co má být?“

„Snaží se zjistit, kdo je její skutečná matka a otec.“

„Od koho se to snaží zjistit?“

„Od paní Goldringové a od manželky.“

„A ony to vědí?“

„Řekl bych, že ano – ano.“

„A nechtějí jí to povědět?“

„Ne.“

„Proč?“

„Jsou toho názoru, že by to – zkrátka, jsou toho názoru, že bude nejlépe, když věci zůstanou, jak jsou.“

„Kolik je Carlottě?“

„Dvacet tři.“

„A vaší ženě?“

„Třicet. Ale paní Coolová, já si s vámi chtěl pohovořit o té pohledávce. Všechny tyhle ostatní záležitosti se prostě…“ Belder se omluvně zasmál, „no, prostě se do toho zamíchaly, paní Coolová – zamíchaly se do toho mezi řečí.“

„Houbeles,“ řekla Berta, „to já je tam vtáhla.“

„No, ano, myslím, že ano.“

„A vy chcete umořit Nunnelyho pohledávku?“

„Ano.“

„Proč?“

„Abych už na ni nemusel myslet.“

„Abyste mohl převést peníze z manželky zpátky na sebe?“

„Já – nejsem si jistý, že – zkrátka, ve hře je ještě moje tchyně.“

„Co ta s tím má společného?“

„Hodně.“

„Vy chcete říct, že vám manželka peníze nevrátí?“ Belder se rozpačitě ošíval. „Paní Coolová, vy ale máte nanejvýš znepokojivý zvyk trefovat se přímo do černého. Nic z toho jsem neměl v úmyslu vám vykládat.“

„Co jste měl v úmyslu mi vykládat?“

„Jenom to, že George Nunnely je v pěkné kaši. Okrádal o peníze dalšího společníka a tentokrát nebyl dost chytrý, anebo byl ten druhý mazanější než já. Každopádně dostal Nunnelyho přesně tam, kam potřeboval.“

„Jak to souvisí s vámi?“

„Nunnely nutně potřebuje dva a půl tisíce dolarů, jinak skončí ve vězení. Musí je sehnat během dvou nebo tří dnů.“

„A vy chcete, abych za ním zašla?“ zeptala se Berta.

„Ano.“

„A zamávala před ním tou sumičkou pěkně v hotovosti?“

„Přesně tak.“

„Aby umořil vaši pohledávku?“

„Ano.“

„Myslíte si, že umoří pohledávku na dvacet tisíc dolarů jen za dva a půl tisíce?“

„Jsem si tím jistý.“

„Tak proč mu nezavoláte a nenabídnete mu vyrovnání?“

„To je právě ta potíž, paní Coolová.“

„Jaká potíž?“

„Já přece žádné peníze nemám mít. Pochopte, kdybych mu já nabídl vyrovnání, rovnalo by se to přiznání, že mám peníze. Můj právník mě před tím varoval. Já mám být úředně úplně švorc.“

„A jste?“

„Ano.“

„Proč mu tedy vyrovnání nenabídne vaše manželka?“ Belder se poškrabal na bradě. „No, chápejte, paní Coolová, je tu osobní hledisko.“

„Nechápu,“ řekla Berta břitce. „A taky nevím, proč bych měla. Máte nějakou přesnější představu, jak na to mám jít?“

„Celé jsem to pro vás rozplánoval, paní Coolová.“

„Pro mě nic plánovat nemusíte,“ odpověděla Berta. „O těchhle věcech jsem už toho zapomněla víc, než vy se kdy vůbec dozvíte.

Věřitel nesnáší pomyšlení, že se z toho dlužník dostane moc lacino. Pokud mu řeknu, že mu můžu nabídnout dva a půl tisíce dolarů jako vyrovnání za směnku na dvacet tisíc dolarů, bude mít pocit, že jste se z toho dostal moc lacino, ať ty peníze potřebuje sebevíc; ale pokud mu řeknu, že z vás můžu dostat pět tisíc dolarů, dva a půl tisíce že si nechám a dva a půl tisíce dám jemu, je tu dvakrát větší pravděpodobnost, že bude souhlasit. Řekne si, že pět tisíc dolarů už vám pěkně pustí žilou.“ Belderovi zajiskřilo v očích. „To je výtečný postřeh, paní Coolová, výtečný postřeh. Vidím, že jste žena zkušená a moudrá.“ Berta jeho chválu pominula. Její židle zavrzala a Berta teď svého klienta hypnotizovala neústupným, pronikavým pohledem.

„No, a…“ zeptala se, „co z toho budu mít já?“

KAPITOLA DRUHÁ

Sekretářka George K. Nunnelyho se chovala nejistě jako nová pracovnice, která se bojí, aby neudělala chybu.

„Máte s panem Nunnelym dojednanou schůzku?“ zeptala se.

Berta Coolová se pásla pohledem na sžíravé nejistotě druhé ženy přesně tak dlouho, aby sekretářku zatlačila do defenzivy. Potom řekla: „Povězte panu Nunnelymu, že Berta Coolová si s ním chce promluvit o tom, jak proměnit pochybné účetní položky na zaručenou hotovost. Dejte mu moji vizitku. Řekněte mu, že bez honoráře nehnu ani prstem, ale honorář neúčtuji, nemám-li výsledky. Tak co, pochopila jste to?“

Dívka se na vizitku podívala. „Vy jste – vy jste paní Coolová?“

„Přesně tak.“

„Soukromý detektiv?“

„Ano.“

„Okamžik.“

Za pár vteřin byla sekretářka zpátky. „Pan Nunnely vás přijme.“

Berta proplula dveřmi, které jí sekretářka přidržela. Muž za stolem ani nevzhlédl. Podepsal dopis, vysušil podpis pijákem, otevřel zásuvku ve stole, upustil dopis do zásuvky, vyndal si diář, otevřel ho, sebral ze stolu pero, něco si zapsal. Pohyboval se klidně a beze spěchu, ale mezi jednotlivými činnostmi ani jednou nezaváhal. Všechno, co udělal, bezchybně zapadalo do dokonalého vzorce nepřetržité práce.

Berta Coolová ho zvědavě pozorovala.

Uplynula skoro minuta, než metodicky vysušil poznámku, kterou si udělal do diáře, zavřel ho, pečlivě ho vrátil do zásuvky stolu, zásuvku zavřel ve stejném tempu, v jakém se odehrávalo všechno, co provozoval od okamžiku, kdy Berta vstoupila do kanceláře, pak zvedl oči a předvedl paní Coolové dokonale klidný výraz neproniknutelné zdvořilosti. „Dobrý den, paní Coolová. Způsob, jakým jste se uvedla mé sekretářce, byl poněkud neobvyklý. Smím žádat vysvětlení?“

Pod chladným, téměř neosobním pohledem zkoumavých bledě zelených očí přišlo Bertě Coolové na okamžik zatěžko pokračovat v akci podle bitevního plánu. Pak sebou hněvivě škubla, jako by se chtěla vyprostit z vlivu muže před sebou, a řekla: „Mám za to, že potřebujete peníze.“

„A kdo je nepotřebuje?“

„Ale vy obzvlášť.“

„Smím se zeptat na váš zdroj informací?“

„To jen větříček.“

„Očekává se ode mne, že dám najevo zájem, nebo rozhořčení?“

Pak z Berty Coolové rázně promluvilo její vnitřní já, na které mužova chladná lhostejnost nijak nezapůsobila. „Je mi úplně ukradené, co uděláte vy. Já jsem lovec. Když se mi obchody nehýbou, vyrazím a nějaké si najdu.“

„To je velice zajímavé.“

„Budu s vámi hrát otevřeně. Máte pohledávku proti člověku jménem Belder. Ještě jste ji nevymohl. Nemůžete ji vymoci. Právníci z vás dřou kůži zaživa, ale nikam to nevede. Já si nemůžu dovolit dělit se o svůj podíl s právníkem. Nehodlám si napřed přijít k penězům a pak z nich nějakému právníkovi servírovat na stříbrném tácu procenta. Nemůžu si to dovolit. A jestli se mnou uzavřete obchod, tak si to taky nemůžete dovolit. Vyhoďte právníky, zajistěte si, abyste se mnou mohl jednat, aniž by se do toho míchal někdo jiný, a pak vám možná něco vydělám.“

„Jak zní váš návrh?“

„Máte pohledávku na dvacet tisíc. Nemůžete ji vymoci. Nikdy se vám to nepodaří.“

„To je diskutabilní záležitost.“

„Jistěže je to diskutabilní záležitost. Vy a vaši právníci diskutujete pomocí jedněch argumentů, a ten druhý a jeho právníci diskutují zase pomocí jiných. Vy strkáte peníze svým právníkům, a on zase svým. To, co jim zaplatí, se z těch dvaceti tisíc neodečte, a co zaplatíte vy, jako byste spláchl do kanálu. Myslíte si, že si těch dvacet tisíc dolarů jednou zaúčtujete jako příjem, ale zatím na tom vydělávali jen právníci.“

„To je velice zajímavý pohled na situaci, paní Coolová. Smím se zeptat, v čem přesně spočívá váš návrh?“

„Celých dvacet tisíc dostat nemůžete. Ale aspoň něco z toho byste dostat mohl. Kdybyste mi dal volnou ruku, mohla bych tu záležitost urovnat. Budete ale muset něco slevit.“

„Kolik?“

„Hodně – a pak si vezmu svůj podíl.“

„Myslím, že ne, paní Coolová.“

„Rozmyslete si to. Takhle vás to stojí peníze. Můžu Beldera přimět, aby zaplatil slušný balík. Vy dostanete, co vám patří, a celé to skončí.“

„Kolik z něj můžete dostat?“

„Pět tisíc.“

Nunnely nepřestal upírat oči na Bertu Coolovou, ale pomalu sklopil a zase zvedl víčka. Na tváři se mu jinak nehnul ani sval. „To je můj čistý zisk?“

„Hrubý,“ řekla Berta.

„A váš podíl?“

„Padesát procent.“

„Takže mi necháte dva a půl tisíce čistého zisku?“

„Ano.“

„Nemám zájem.“

Berta Coolová se zdvihla ze židle. „Mou vizitku máte,“ poznamenala. „Jestli si to rozmyslíte, zavolejte mi.“

Nunnely řekl: „Počkejte ještě okamžik, paní Coolová. Rád bych si s vámi pohovořil.“

Berta se luxusním vysokým kobercem přebrodila ke dveřím kanceláře a tam se otočila. „Řekla jsem všechno, co jsem chtěla. Vy jste měl dvě možnosti. Řekl jste ne. Není o čem hovořit. Jestli se rozmyslíte a budete chtít říct ano, zavolejte mi.“

„Chci vám položit jednu otázku, paní Coolová. Poslal vás za mnou pan Belder? Zastupujete ho?“

„Já vám chci taky položit jednu otázku – dva a půl tisíce babek, na ruku, jo nebo ne?!“ odsekla Berta a třískla za sebou dveřmi.

Proplula přední kanceláří, vědoma si zvědavého pohledu nové sekretářky, trhnutím otevřela dveře na chodbu, zkusila jimi za sebou třísknout a popuzeně se zamračila, když jí plán překazilo automatické zavírání dveří.

KAPITOLA TŘETÍ

Elsie Brandová ohlásila Bertě Coolové: „Ten váš člověk už je tu zas.“

„Belder?“

„Ano.“

„Ať táhne k čertu. Nemůže tu věčně strašit. Udělala jsem tu nabídku Nunnelymu teprve včera. Ať s ním má trochu strpení. Belder si pro zprávu přišel už včera. Teď je tu zas – ať táhne k čertu. Teď vylezu a ukážu mu dveře.“

Berta odstrčila otáčecí židli, prošla kanceláří, trhnutím otevřela dveře do přijímací místnosti a štěkla: „Dobré jitro.“

Belder vyskočil na nohy. „Dobré jitro, paní Coolová. Chci s vámi mluvit. Já –“

„Tak poslyšte,“ přerušila ho Berta. „Vejce jsme už snesli. Já na něm sedím. Ale ať na to vejce přitlačíte sebevíc, kuře se vám dřív stejně nevyklube.“

„Já to chápu,“ řekl Belder, „ale –“

„Já vím,“ přerušila ho Berta rozzlobeně. „Jste jako devět klientů z deseti. Napřed jste sem přišel, protože jste měl starosti. Myslel jste si, že vám můžu pomoct. Pak přijdete domů, začne se vám to honit hlavou, zase se celý vyplašíte, tak přijdete znovu sem, abyste tu otravoval a omílal to pořád dokolečka.

Když jdete k doktorovi a on vám napíše recept, ani vás nenapadne mu pak strašit v ordinaci, dokud se vám neudělá lépe. Můj čas je vzácný. Nemám…“

„Ale tohle je něco jiného,“ přerušil ji Belder.

„Co?“

„To, kvůli čemu s vámi chci mluvit tentokrát.“

„Něco nového, chcete říct?“

„Ano.“

„Co?“

„Malér.“

„Větší malér?“

„To bych řekl.“

Berta ustoupila stranou. „To je jiná. Pojďte dál.“

Berta ještě ani nedovřela dveře, a Belder už něco lovil v náprsní kapse kabátu. Vytáhl složený list dopisního papíru a podal ho Bertě. „Podívejte se na tohle,“ řekl.

„Co je to?“

„Dopis.“

„Pro vás?“

„Pro mou manželku.“

Berta dopis nerozložila. Držela ho pevně v krátkých silných prstech a při tom si Beldera prohlížela pohledem, z něhož probleskovalo soustředění.

„Odkud se to vzalo?“

„Našel jsem to na podlaze jídelny.“

„Kdy?“

„Asi před půl hodinou.“

„A k čemu celý ten rozruch?“

„To poznáte, až si to přečtete.“

„Vy jste to četl?“

„Přirozeně.“

„Ale bylo to adresováno vaší manželce?“

„Nebuďte naivní. Ukažte mi jediného manžela, kromě těch filmových, který najde za takovýchhle okolností dopis a neotevře ho, aby zjistil, co v něm je. Spousta z nich by to nepřiznala, ale dělají to všichni.“

„Přišel poštou?“ zeptala se Berta.

„Ano.“

„Kde je obálka?“

„Nevím. Obálka u něj nebyla.“

„Tak jak víte, že přišel poštou?“

„Přečtěte si ho a uvidíte.“

Berta na okamžik zaváhala a pak dopis rozložila.

Sdělení bylo psáno na stroji – přímé, prosté a k věci:

Má drahá paní Belderová,

možná bych Vám tenhle dopis neměla posílat, ale napíšu ho tak jako tak; a až se půjdu někam navečeřet, hodím ho buď do schránky, nebo do popelnice. V téhle chvíli píšu prostě proto, abych si vylila srdce.

Pravděpodobně se nikdy nedozvíte, proč se o Vás tak zajímám. Prostě mi budete muset důvěřovat, paní Belderová, a považovat mě za neznámou přítelkyni.

To, co Vám hodlám povědět, Vás nepotěší, ale je pro Vás lepší znát pravdu, než abyste dál žila ve světě iluzí.

Napadlo Vás někdy, že ačkoliv je těžké sehnat pomocnici v domácnosti, dokázala jste si udržet velice atraktivní služebnou? Říkám si, jestli jste vůbec někdy zapřemýšlela o tom, proč je Sally tak ochotná pro Vás pracovat dál, i když se v jiných zaměstnáních nabízejí vyšší mzdy. Proč si myslíte, že pro Vás vůbec začala pracovat? A všimla jste si někdy, že je to vysoce schopná sekretářka? Možná jste nevěděla, že před pěti lety získala na obchodní akademii první cenu jak v psaní na stroji, tak v těsnopisu. A pak prodávala – jako předváděčka potravinářských výrobků měla ještě lepší plat než jako sekretářka – a teď se tato velice atraktivní mladá žena objeví u Vás doma – jako služebná!

Proč?

Nejsou tu třeba jiné důvody, díky nimž je to místo tak přitažlivé, takže Sally je ochotna zůstat a vykonávat podřadnou práci?

Snad abyste se Sally na tyto věci zeptala – a až se jí budete ptát, ptejte se, jako byste již znala odpovědi. Neptejte se jí, jako byste měla pochybnosti nebo pouhé podezření; jednoduše jí řekněte, aby šla pěkně s barvou ven.

Myslím, že budete překvapena.

A to, paní Belderová, prozatím stačí; pokud však všechno dobře dopadne, možná Vám budu moci sdělit mnohem víc.

Možná Vám ve středu kolem jedenácté dopoledne dokonce zatelefonuji – jenom abych zjistila, jestli už jste si se Sally promluvila a co jste se dozvěděla. A pokud už budete mít rozhovor se Sally za sebou a jste ochotna mi důvěřovat, možná by neškodilo, kdybyste nechala své auto parkovat před domem, připravené hned vyrazit.

Nepochybně jste překvapena, že se o Vás tak velice zajímá úplně cizí osoba, ale třebaže jste mne nikdy neviděla, Vaše zájmy pro mne hodně znamenají.

Byla byste velmi překvapena, kdybyste věděla, jak do celé věci zapadám já. Možná vám to jednou řeknu. Víte, existují důvody, proč mám já velký zájem o vás.

Dopis byl podepsán jenom Dobrá přítelkyně.

Berta vzhlédla přes brýle zkoumavě k Belderovi. „Co mi k tomu povíte?“ zeptala se.

„Paní Coolová, přísahám při všem, co je mi svaté, že –“

„Tohle si schovejte pro manželku,“ řekla Berta. „Mně povězte holá fakta. Přísahy vynechte.“

„Říkám vám, paní Coolová, že to je podlá, naprosto vylhaná pomluva, je to –“

„Jaká pomluva?“ zeptala se Berta.

„Že je naše služebná do mě zamilovaná, nebo já do ní, nebo že milujeme jeden druhého, a že tu práci vzala, aby mi byla nablízku.“

„Je hezká?“ zeptala se Berta.

„Ano.“

„Mluvil jste s ní o tomhle dopise?“

„Ne. Nemůžu ji sehnat.“

„Jak to že ne?“

„U nás doma není. Nevím, kde je. Včera večer tam ještě byla. Teď je pryč.“

„A vaše manželka neví, kde je?“

„Neptal jsem se jí. Má vlastní ložnici a vstává pozdě. Myslel jsem, že než řeknu něco jí, měl bych si radši pohovořit s vámi.“

„Jak se vaše služebná jmenuje?“

„Sally.“

„A jak dál?“

„Paní Coolová, kdybyste mě zabila, nevím. Nějak jako Beggonerová, nebo Bregnerová. Od chvíle, kdy jsem zvedl dopis ze země, se pokouším si její příjmení vybavit. Ale nesvedu to.“

„Jak dlouho už u vás pracuje?“

„Pár měsíců.“

„Znal jste ji, než k vám nastoupila?“

„Ovšemže ne.“

„Co jste udělal, když jste tenhle dopis našel?“

„Přečetl jsem si ho, pak jsem se po špičkách vyplížil z jídelny a šel přímo do pokoje služebné.“

„Zaklepal jste?“

„Ano.“

„Otevřel dveře?“

„Ano.“

„A uvnitř nikdo?“

„Ne. Postel byla netknutá.“

„A co pak?“

„Pak jsem sešel do kuchyně a prohledal dům skrz naskrz. Nikde jsem ji nenašel.“

„Neměla ten den volno?“

„Ne.“

„Myslíte, že o dopise ví?“

„Netuším. Bojím se, že když ho manželka dostala, šla přímo za služebnou, jak jí radila pisatelka dopisu. A Sally vypěnila a ze vzteku dala na hodinu výpověď. Služebná si dneska nemusí nechat takové věci líbit, víte.“

„To mi povídejte!“ přitakala Berta s porozuměním.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Belder. „Něco udělat musíme.“

„Z jakého důvodu?“

„Aby se ta věc vysvětlila.“

„Sally ji už třeba vysvětlila,“ namítla Berta. „Třeba to s ní vaše žena probrala, zjistila, že se mýlila, a –“

„Bojím se, že neznáte mou manželku,“ odpověděl Belder. „Jak jí jednou někdo nasadí brouka do hlavy, zabere to celou věčnost a spoustu vysvětlování, než se brouk zase vyžene. Napřed to dlouho vypadá, že čím více vysvětlujete, tím je to horší. A až když jí to omíláte pořád dokolečka, začne vám trochu věřit. Je to strašlivě podezíravá ženská. Takováhle maličkost by ji rozpálila doběla. Teď celé týdny nebudeme mluvit o ničem jiném.“

„I když Sally odejde?“

„Samozřejmě. Podle mě už beztak odešla.“

Berta pohlédla na hodinky. „Už je deset. Myslíte, že vaší ženě zavolá ten anonym?“

„Pravděpodobně ano. Včera odpoledne mi řekla, že si můžu auto nechat do jedenácti, ale musím ho vrátit k domu přesně na minutu a mám se postarat, aby mělo plnou nádrž.“

„A vy po mně chcete, abych v souvislosti s touhle novou záležitostí něco podnikla?“

„Ano.“

„A co?“

„Chci chytit osobu, která psala ten dopis.“

Berta přimhouřila oči. „Chcete, abych na to šla tvrdě?“

„Ano.“

„Promluvme si o dopise,“ řekla Berta. „Kdo myslíte, že ho psal?“

„Nevím.“

Při Bertině rychlém pohybu otáčecí židle silně zavrzala. „Co říkáte, je nějaká šance, že to byla vaše tchyně?“

„Cože?“

„Co když ten dopis psala ona?“

Belder na okamžik zkřivil tvář. „No ovšem! Byla to Theresa Goldringová! Co jsem to byl za hlupáka, že jsem se nedovtípil hned, jak jsem ten dopis sebral. Vždycky mě nenáviděla. Tentokrát si umanula, že zkusí ránu pod pás. Víte přece, v jaké kaši bych se ocitl, kdyby se jí teď povedlo mě s Mabel rozeštvat.“

Berta podmračeně studovala dopis.

Belder pokračoval: „A v jaké pozici by se naproti tomu ocitla Theresa, kdyby se jí povedlo mě u Mabel očernit… Zkrátka, paní Coolová, mou neobvyklou situaci už znáte. Přepsal jsem veškerý svůj majetek na manželčino jméno. Vypověděl jsem pod přísahou, že to byl dar, že jediným a výlučným vlastníkem je nyní ona. Ona přísahala totéž. Soud shledal, že je to tak v pořádku. A teď, pokud ode mě odejde a všechno si vezme s sebou, jsem absolutně bezmocný.“

„Ale své matce by to nepostoupila, že ne?“ zeptala se Berta.

„Všechno ne. Ale –“

„Jak vaše manželka vychází s Carlottou?“ zeptala se Berta a hrála si při tom se složeným papírem.

„Ale ano, vycházejí spolu bez problémů, Carlotta si jenom poslední dobou pořád stěžuje, že jí nechtějí nic povědět o jejích rodičích. Říká, že je teď dost stará na to, aby mohla sama rozhodovat o tom, co bude dělat. Smířila se samozřejmě s myšlenkou, že se nikdy nedozví, kdo byl její otec.

Doufá ale, že matku najde. Ta Carlotta je vám tak rozmazlený a líný fracek.“

„Její matka ještě žije?“

„Myslím, že ano. V tom to právě vězí. Pokud já vím, tak její matka zkouší všechno možné i nemožné, jen aby dceru našla. Theresa sice nevypadá zrovna chytře, ale nenechte se mýlit – bojuje bezohledně a zuřivě. Před ničím se nezastaví. Pokud já vím, hází té ženské klacky pod nohy, co jí síly stačí.“

„Které ženské?“

„Carlottině matce.“

„Takže Theresa Goldringová ji má pod dohledem?“

„Pokud já vím, tak ano.“

„Jak?“

„Nevím. Asi si najala detektivy. Theresa je pěkná mrcha.“

„Má peníze?“

„Nějaké ano. A chce víc, to mi věřte.“

„Jak k těm penězům přišla?“

„Ze životní pojistky, když zemřel její manžel.“

„Bylo to hodně?“

„Asi tak dvacet tisíc. Ale Theresa, místo aby peníze bezpečně investovala a žila z úroků, to pěkně roztočila, utrácela plnými hrstmi, kupovala si, co se jí zachtělo, hlavně aby byla pořád dobře oblečená a atraktivní. Má utkvělou představu, že chlapi po ní ještě šílí. A –“

„Kolik je jí?“

„Asi osmačtyřicet.“

„Mnoho žen prožije své nejromantičtější lásky až po čtyřicítce,“ poznamenala Berta.

Belder spěšně dodal: „Jistěže, paní Coolová, ale to jsou ženy ryzí a upřímné, ty si nehrají na něco, co nejsou. To jsou srdečné, chápavé ženy… Ach, musela byste Theresu vidět, abyste porozuměla, co mám na mysli. Je jí asi osmačtyřicet a vsugerovala si představu, že vypadá tak na dvaatřicet. Pořád má parádní postavu – to jí neberu. Váhu si hlídá, jenomže… Ale co, k čertu s ní. Dělá se mi špatně, když o ní mluvím.“

Berta řekla: „Stejně o ní ještě budete muset mluvit. Musíme zjistit, co má společného s tím dopisem. Taky k tomu potřebuje nastrčenou figurku.“

„Jak to?“

„Jestli vaší ženě zavolají, musí s ní mluvit někdo cizí; a osoba, s níž se setká, ta musí být úplně cizí. Kamarádka by prostě zavolala a řekla: ‚Ahoj, Mabel! Jako že jsem nic neřekla, ale ten tvůj manžel už zas pěkně vyvádí!‘ A její vlastní matka by jí těžko mohla zavolat a pokoušet se změněným hlasem odříkávat: ‚Paní Belderová, sice mě neznáte, ale chci-’ Chápete?“

„Chápu,“ řekl Belder.

„Tudíž,“ shrnula Berta, „vaše tchyně používá nastrčenou figurku. Někoho, koho vaše manželka nezná. Zavolá a řekne: ‚Paní Belderová, to já vám napsala ten dopis. Chtěla byste si se mnou popovídat?… No víte, k vám domů z jistých očividných důvodů nemohu, ale pokud byste se se mnou sešla-’ a tak dále, a tak dále. Chápete?“

„Chápu.“

Berta se unaveně zdvihla ze židle. „No, takže předpokládám, že mám sledovat vaši manželku, zjistit, s kým se sejde, pak tu osobu sledovat k paní Goldringové – sakra, to bude fuška.“

Belder řekl: „Ale až to budete mít za sebou, můžeme jít za mou manželkou a dokázat jí, že její matka –“

„Nebuďte hloupý,“ přerušila ho Berta. „Paní Goldringová by řekla, že jsme banda lhářů, a postarala by se, aby jí to dcera věřila. Ne, pak půjdeme za paní Goldringovou.“

Belder zaváhal: „Theresa dokáže být hrozně tvrdá.“

Berta vysunula čelist kupředu: „Bože můj, chlape! Jestli si myslíte, že vaše tchyně je tvrdá, počkejte, až uvidíte v akci mě. Ona je amatérka. Já jsem za tvrdost placená.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Mlha se zvedala a začínalo jí prosvítat slunce. Everett Belder zaparkoval manželčino auto před domem a pokradmu mrkl dozadu, kde se uprostřed dalšího bloku ukrývala v zaparkovaném automobilu Berta Coolová. Vystoupil z auta, zapnul si kabát a zvedl ruku, aby si upravil krempu klobouku, přičemž udělal nenápadné znamení.

Berta Coolová, která ho pozorovala čelním sklem firemního auta, si odfrkla a znechuceně si pro sebe zabručela: „O co se to sakra pokouší?“

Belder se podíval na hodinky, pohlédl k domu, otevřeným okénkem v levých předních dveřích auta sáhl dovnitř, dlaní stiskl houkačku a pak se ulicí rychle vydal pryč.

Berta Coolová se s klidem filozofa uvelebila na sedadle, zapálila si cigaretu a čekala; chytrýma malýma očkama přitom sledovala, co se kde děje.

V oné ulici této tiché obytné čtvrti byl jen malý provoz. Z hlavní třídy, na níž čekal Belder na autobus do centra, zazníval slabý hukot – hluk dopravy byl nepřetržitý, nicméně byl slyšet jen slabě.

K nároží přijel autobus, zastavil, spolkl Beldera a vyrazil dál. Slunce ještě nerozptýlilo husté mraky mlhy, které sem přitáhly od oceánu, ale vrstva mraků řídla a začínaly jí prosvítat kusy modrého nebe.

Berta Coolová dokouřila. Podle hodinek bylo deset minut po jedenácté.

Jednou nebo dvakrát během následujících deseti minut projelo ulicí auto. Žádné z nich podle všeho nemířilo nikam do nejbližšího sousedství a žádný z řidičů si Berty Coolové nevšímal.

V jedenáct dvacet dva se dveře Belderova domu otevřely. Berta zapnula zapalování, zmáčkla startér, nahodila motor a přitom neustále pozorovala svou kořist – ženu, která kráčela k autu rychlými kroky jako někdo, kdo má velice naspěch. Berta si všimla, že pod nápadným kostkovaným kabátem žena skrývá pěknou postavu. Měla také přiléhavý světle zelený klobouček a Berta zahlédla hladký ovál mladistvého obličeje, černé brýle a jasně červená ústa. V ohbí levé paže nesla žena mladou kočku, která neklidně švihala ocasem sem a tam.

Sledování bylo rutinní záležitost.

Druhé auto jelo normální rychlostí, puntičkářsky stavělo na křižovatkách, pečlivě dodržovalo všechny přednosti v jízdě, ale k Bertině mírnému překvapení nezabočilo k obchodní čtvrti v centru. Místo toho křižovalo sem a tam, přejelo Crenshaw Boulevard a zabočilo směrem na Inglewood. Díky kočce, která se vyšplhala na opěradlo předního sedadla, rozeznávala Berta vůz před sebou i na velkou vzdálenost.

Nízký provoz usnadňoval sledování, zároveň však bylo obtížné držet se příliš blízko, aniž by člověk riskoval, že se prozradí. Kdyby řidička vepředu dala nějak najevo, že si je sledování vědoma, Berta by se zavěsila těsně za ni, protože prozradit se jí bylo milejší než neuspět. Ale události se vyvíjely tak, že se Berta pohodlně táhla o kus vzadu a pro tu chvíli zanedbala závazná pravidla sledování.

Na semaforu důležité křižovatky o blok dál se varovně rozblikala červená. Berta hned zpomalila, aby dojížděla jen zvolna, když tu náhle spatřila, že auto paní Belderové na červenou vůbec nezastavilo. Řidička sice nezrychlila, ale s naprostým klidem a nevšímavostí prostě blikající červené světlo ignorovala a bezstarostně jela dál svou cestou.

Berta sice okamžitě dupla na plyn, ale na křižovatce ji zastavila naplno svítící červená a proud vozidel v příčném směru.

Rychlý pátravý pohled Bertu přesvědčil, že v nejbližším okolí se nevyskytuje žádný dopravní strážník. Bleskově zařadila dvojku, vyčíhla si příležitost, a jakmile polevil první nápor, využila mezery mezi auty a vystřelila přes ulici za doprovodu skřípějících brzd, divoce troubících klaksonů a slovních výlevů, které ji sice měly zdrtit, avšak od Bertiných lhostejných uší se odrážely jako kroupy od střechy stodoly.

Auto před ní mělo teď náskok dobrých sto padesát metrů, ale pořád se lenivě loudalo. Berta znovu zařadila nejvyšší rychlost, těžkou nohu nespouštěla z plynu a rychle snížila náskok na nějakých sto metrů. Pak její kořist zahnula doleva, zatáčela provokativně pomalu a řidička při tom ukázkově, celou paží, signalizovala odbočení.

Berta se přihnala ke křižovatce, pohledem přelétla opuštěnou ulici, ztratila čas brzděním.

Zdálo se sotva možné, že by auto dorazilo k dalšímu rohu a zmizelo, ale jiné vysvětlení se nenabízelo. Takže řidička musela po odbočení zrychlit.

Berta se v mžiku rozhodla. Auto zahnulo na další křižovatce buď doleva, nebo doprava. Kdyby zahnulo doleva, znamenalo by to, že kličkuje; tak by reagovala řidička, která se snaží setřást pronásledovatele, což by těžko odpovídalo dosavadní poklidné jízdě paní Belderové či tomu, jak předpisově signalizovala na předchozí křižovatce odbočení. Žena tedy logicky musela zahnout doprava.

Berta sešlápla plyn až k podlaze a stočila vůz vlevo, aby měla na křižovatce víc místa pro ostrou zatáčku doprava.

Když začala auto otáčet, cítila, jak se zhoupla péra.

Uprostřed zatáčky Berta vrhla překvapený pohled přes rameno a v následujícím okamžiku se už rvala s brzdou a volantem.

Sledované auto na silnici vepředu nebylo, což vyvrátilo Bertinu teorii o odbočení vpravo a naznačilo možnost, že řidička přišla na to, že je sledována.

Berta jela příliš rychle, takže než mohla zahnout doleva, musela auto napřed úplně zastavit o obrubník, kus zacouvat, a teprve pak vyrazit kupředu.

Následující křižovatka nepřinesla o nic povzbudivější výsledky než ta předchozí, ale auto mohlo případně odbočit znovu doleva. Tím by se zas vrátilo na hlavní třídu.

Berta potichu zaklela.

Byl to starý trik, a chytrý – když jste zjistili, že vás někdo sleduje, jenom jste se pomalu a stále stejnou rychlostí ploužili silnicí, předpisově signalizovali odbočení, nechali pronásledovatele uvíznout na rušné křižovatce a pak rychle vykličkovali.

Na hlavní třídě Berta nasadila tempo jako policejní hodnostář, který vyrazil domů na oběd o pět minut později než jindy, a předjížděla, co jí přišlo do cesty, brzy si však s oním svíravým pocitem marnosti, jaký přepadá rybáře, když mu najednou zplihne vlasec, uvědomila, že jí kořist unikla.

Jen tak pro pořádek se Berta znovu vrátila na místo, kde předtím auto ztratila.

Byl to blok číslo sedm set na North Harkington Avenue, blok bungalovů, které se pyšnily širokými příjezdovými cestami vedoucími k soukromým garážím.

Berta pečlivě zkontrolovala všechny příjezdové cesty. Byly opuštěné. Všechna garážová vrata byla zavřená.

Berta sáhla pro cigaretu, přijala situaci hluboce filozoficky a otočila auto zpátky k obchodní čtvrti.

KAPITOLA PATÁ

Everett Belder měl kancelář v jedenáctém poschodí Rockaway Building. Berta vyjela nahoru výtahem a na okamžik se zastavila přede dveřmi s cedulkou: EVERETT G. BELDER, Obchodní inženýr – Vchod. Zpoza dveří bylo slyšet klapot psacího stroje, do kterého kdosi zaníceně bušil v tempu, za něž by se málem nemusely stydět ani zkušené ruce samotné Elsie Brandové.

Berta otevřela dveře.

Od stroje zvedla hlavu asi pětadvacetiletá žena s rovnými zády a štíhlým pasem. Prsty nepřestala bušit do stroje, ani když břidlicově šedé oči tázavě upřela na Bertu Coolovou.

„Jdu k panu Belderovi,“ řekla Berta.

Sekretářka přestala psát. „Mohu se zeptat, jak se jmenujete?“

„Paní Coolová. Čeká mě. Tedy měl by.“

„Okamžik, prosím. Posaďte se, paní Coolová.“

Sekretářka odstrčila židli, přešla ke dveřím Belderovy pracovny, rázně zaklepala a okamžitě zmizela ve dveřích. Berta Coolová zůstala stát.

Sekretářka se vrátila. „Můžete dovnitř, paní Coolová.“ Berta slyšela, jak se odsunuje židle, pak rychlé kroky – a ve dveřích stanul rozzářený Everett Belder. Byl oholený a z tváře mu částečně zmizely ustarané vrásky díky masáži, po které se mu pleť vyhladila a zrůžověla. Nehty se mu leskly po čerstvé manikúře.

„Pojďte dál, paní Coolová. Pojďte dál. Pracujete rychle. Tohle je Imogen Dearbornová – ví, kdo jste. Nemám před ní žádné tajnosti. Kdykoliv budete mít nějaké nové zprávy nebo se budete potřebovat se mnou spojit, když tu nebudu, předejte prostě všechny informace Imogen. Ale pojďte přece dál.“

Berta Coolová přikývla a zdvořile se na sekretářku usmála. Imogen Dearbornová sklopila víčka. Měla dlouhé tmavé řasy, které se přitažlivě stáčely vzhůru, a když sklopila víčka, hezky se vyjímaly proti jejím hebkým tvářím.

Berta Coolová si přeměřila cudně sklopené oči, hlasitě si odfrkla a nechala si od Beldera přidržet židli.

Imogen Dearbornová vyšla ven a zavřela za sebou dveře. Belder obešel stůl a uvelebil se v ohromném křesle z leštěného ořechu s tmavohnědým koženým čalouněním.

„Nečekal jsem, že se vrátíte tak brzy, paní Coolová.“

„Já jsem to taky nečekala.“

„Pokud se nemýlím, měla jste sledovat mou manželku, dokud se s někým nesetká, a potom se zaměřit na onu druhou osobu. Doufám, že naše plány nic nenarušilo.“

Berta řekla: „Ztratila jsem ji.“

Belder ohromeně vytáhl obočí. „Vy jste ji ztratila, paní Coolová?“

„Přesně tak.“

„Ale já si ověřil, že tam jste. Že váš vůz –“

„Začalo to dobře,“ řekla Berta. „Přilepila jsem se na ni, ale nešlo to dotáhnout do konce.“

„Ale paní Coolová, vždyť – byl bych očekával, že to bude absurdně snadné. Rozhodně neměla podezření, že ji někdo sleduje.“

„Proč myslíte?“

„Protože – no, jsem si jistý, že ne.“

„Já sama si tím dvakrát jistá nejsem,“ řekla Berta. „Buďto mi zatraceně rychle pláchla, tak rychle, že pořád ještě nevím, jak se jí to povedlo, anebo jsem se stala obětí moc divného řetězce náhod.“

Belderův hlas jevil zřetelné známky podráždění. „V každém případě, paní Coolová, chápu-li to dobře, je výsledek stejný. Ztratili jsme veškerou naději usvědčit paní Goldringovou z autorství anonymního dopisu.“

Berta ho úsečně požádala: „Ukažte mi ten dopis ještě jednou.“ Belder na okamžik zaváhal, pak vyndal dopis z kapsy.

„Tak, a kde máte složku se soukromou korespondencí?“

„Obávám se, že mi uniká smysl,“ řekl Belder.

„Chci si prověřit vaši soukromou korespondenci,“ oznámila mu Berta. „Myslím, že rozluštění je právě tam.“

„Obávám se, že nechápu.“

Berta vysvětlila: „Lidé to většinou nevědí, ale text psaný na stroji je ještě osobitější než rukopis. Odborník dokáže podle vzhledu písmen v libovolném textu určit značku a model stroje, na kterém byl text napsán. Tak dobrá sice nejsem, ale vím celkem jistě, že tenhle dopis byl psaný na přenosném psacím stroji. Napadlo mě, že buď ve vaší soukromé korespondenci, anebo v nějakém dopise, co vám psal Nunnely, najdu rozluštění.“

„Nikdy mi nepsal. Říkám vám, že uplatnil ten nárok zčistajasna a hodil mi na krk pohledávku a…“

„Vyvozuje se ta pohledávka z nějakých obchodních záležitostí?“

„Ano.“

„Ze záležitostí, které on prohlašuje za špinavé?“

„No – za podvodné. Je to jenom zatracená právní klička, ale díky ní mohl oznámit, že došlo ke zpronevěře a já že jsem prý shodou okolností správce kapitálu, nebo něco na ten způsob, tedy kapitálu, který – ale jestli chcete vidět mou soukromou korespondenci, paní Coolová, tak vám ji najdeme.“

Belder stiskl knoflík.

Nečekal ani dvě vteřiny, potom se otevřely dveře přijímací místnosti a Imogen Dearbornová, hlasem modulovaným přesně tak, jak se to hodí pro zdvořilou, výkonnou sekretářku, řekla: „Ano, pane Beldere?“

„Paní Coolová si chce prověřit mou soukromou korespondenci. Přineste ji, prosím.“

„Ano, pane Beldere.“

Slečna Dearbornová nechala dveře do přední kanceláře otevřené. Za necelých dvacet vteřin bylo toto elegantní a výkonné stvoření složené z jemných křivek a štíhlých kotníků zpátky. Desky napěchované korespondencí položila Belderovi na stůl s onou přehnanou neosobní přičinlivostí, jíž se některé sekretářky snaží udělat dojem na návštěvníky.

„Ještě něco?“ zeptala se a dala si záležet, aby slova zněla úsečně jako údery typových pák psacího stroje dopadajících na válec.

„Myslím, že to bude všechno, slečno Dearbornová.“

„Ano, pane Beldere.“

Upjatě vyšla z pracovny a zavřela za sebou dveře.

Berta Coolová ji zamyšleně pozorovala. „Trochu to přehání,“ poznamenala.

Belder vypadal zmateně. „Co jako?“

„Jenom vám to říkám,“ odpověděla Berta. „Až budete v branži tak dlouho jako já – ale k čertu, nechme to být. Já jsem placená jenom za to, co souvisí s dopisem. Co ta kočka, co ji vaše manželka měla s sebou?“

„Měla s sebou kočku?“

„Ano. To ji obvykle tahá s sebou?“

„Poslední dobou ano. Ten kocour je s ní pořád, jenom v noci ne. Nevydrží zavřený uvnitř. Strašně rád se vozí v autech. Když manželka někam jede, bere ho s sebou.“

„Jak se jmenuje?“

„Whiskers. Kdyby jí tak na mně záleželo aspoň zpola tak jako na tom zatraceném kocourovi.“

„Možná jemu víc záleží na ní.“

Belder zrudl. „Koneckonců, paní Coolová –“

„K čertu s řečičkami,“ přerušila Berta jeho důstojné pokárání, ještě než ho stačil pořádně zformulovat. „Pojďme na tu soukromou korespondenci.“

Berta si přitáhla desky k sobě a začala se dopisy probírat. Trochu pokrotlý Belder komentoval každý dopis, který zkoumala. „Tenhle chlápek chce, abych si s ním jel zalovit. Vyrazili jsme si takhle před pár lety, on si to pěkně užil, já ne. Já pořád vařil a myl nádobí… Tenhle obchodní zástupce po mně chce místo, kde by mohl udělat pořádnou kariéru.“

„Kdo je tohle?“ popadla Berta dopis psaný ženskou rukou.

Everett Belder si odkašlal. „Nevěděl jsem, že tu je.“

„Kdo je to?“

„Myslím, že by vás to nezajímalo, paní Coolová. Ona opravdu nemá nic společného s…“

„Kdo je to?“

„Jmenuje se Rosslynová.“

„A křestní jméno?“

„Mamie.“

„Proč začíná dopis oslovením Drahý Sindibáde?“

Belder si znovu odkašlal. „No víte, paní Coolová, to je asi takhle. Slečna Rosslynová pracovala jako servírka v jedné restauraci v San Francisku. Její schopnosti na mě udělaly dojem. To bylo, chápete, před dvěma lety –“

„Jen dál.“

„Napadlo mě, že by svého talentu mohla využít lépe. Měl jsem v San Francisku pár vysoce postavených přátel a sehnal jí místo, to je celé.“

„Ještě to místo má?“

„To si pište! Udělala bleskovou kariéru.“

„A proč ten Sindibád?“

Zasmál se. „Přirozeně jsem se s ní trochu stýkal – jen obchodně, chápete, a ji rozesmály některé moje historky o obchodnických tricích a o tom, jak změnit neochotné zákazníky v dychtivé kupce. A – a řekla mi, že mluvím jako námořník Sindibád. A –“

Ozvalo se úřední zaklepání na dveře a dveře se okamžitě otevřely. Na prahu stanula Imogen Dearbornová. „Volá paní Goldringová,“ oznámila. „Řekla jsem jí, že máte jednání. Trvá na tom, že s vámi musí mluvit.“

„Bože můj!“ hlesl Belder.

Berta Coolová ho s nezúčastněným zájmem pozorovala. „Promluvíte si s ní?“

Belder prosebně pohlédl na svou sekretářku. „Řekněte jí, že jí budu muset zavolat později. Zapište si číslo, na kterém bude k zastižení. Řekněte jí, že mám jednání a právě se schyluje k podpisu smlouvy – velice důležité smlouvy… Pěkně jí to vyličte, Imogen, přehánějte.“

„Ano, pane Beldere. Chce vědět, kde je paní Belderová.“

Belder složil hlavu do dlaní a tiše zasténal. Na okamžik se v pracovně rozhostilo ticho, pak Belder vzhlédl. „Sakra, já vážně nevím. Řekněte jí, že jsem nebyl doma od – řekněte jí, ať si trhne nohou, ať se jde vycpat.“

„Ano, pane Beldere.“ Potichu za sebou zavřela dveře.

Belder na okamžik zaváhal, pak odstrčil židli, prošel pracovnou, prudce otevřel dveře do přijímací místnosti. „Přepněte telefon, Imogen, ať můžu poslouchat.“

„Ano, pane Beldere.“

Everett Belder se naklonil přes židli, na které seděla Berta Coolová. Nataženou rukou popadl telefon. Dveře do přijímací místnosti nechal dokořán.

Berta slyšela, jak z hlasu Imogen Dearbornové přímo odkapává med: „Velmi se omlouvá, že s vámi zrovna teď nemůže mluvit, paní Goldringová. Když mi dáte číslo, zavolá vám ihned, jak bude mít chviličku… Ne, paní Goldringová, vůbec ne… Ne, je to velice důležité jednání. Zrovna teď má podepsat s jedním výrobcem smlouvu, která pokryje celé odbytiště na západ od Skalistých hor… Ano, paní Goldringová… Ano, zapíšu si číslo… Děkuji vám, paní Goldringová… Ano, ano. Mám mu vyřídit, že Carlotta je s vámi. Děkuji vám mnohokrát, paní Goldringová. Na shledanou… Prosím?… Ale on říkal, že neví, tedy pokud se nevrátila. Nebyl doma od chvíle, kdy odešel do kanceláře… Ano, paní Goldringová. Vyřídím mu to, ano. Děkuji. Na shledanou.“

V přední kanceláři klaplo sluchátko. Belder pustil svůj telefon zpátky na místo a řekl: „To je mi ale komplikace.“

„Vaše tchyně?“

„Ano. Podle toho, co říkala do telefonu, se dohaduji, že zrovna vystoupila z vlaku. Mabel očividně věděla, že sem její matka přijede, ale mně o tom neřekla. Vlak měl zpoždění. Carlotta tam byla a čekala. Mabel tam buď nebyla, nebo prostě nečekala. A její matka je navztekaná – snaží se najít způsob, jak to celé hodit na mě.“

Berta řekla: „Než nějaké čekání na matku bylo pro vaši manželku daleko důležitější, aby se jí v jedenáct dovolal ten anonym.“

„Vypadá to tak.“

Berta, skoro jako by jen přemýšlela nahlas, poznamenala: „Nejsem si jistá, jestli si o vaší tchyni nebudu muset opravit mínění,“ a zas obrátila pozornost k deskám s korespondencí.

„Co je tohle?“ zeptala se najednou Berta.

Belder se zašklebil, když Berta Coolová zvedla asi tucet dopisů sepnutých velkou kovovou kancelářskou sponkou. Na vrchní straně měly strojopisnou poznámku: Vypadá to, že vás dali na seznam dojných krav. I. D.

Belder se zasmál. „Slečna Dearbornová mi řekla, že na to doplatím. Víte, chodí mi sem nejrůznější žádosti od dobročinných spolků. Hladovějící lidé v cizině, zanedbané děti a tak podobně. Před několika měsíci mě jeden dopis oslovil tak osobně, tak dojemně, že jsem jim poslal pětadvacet dolarů, a tím jsem si vysloužil tuhle záplavu.“

Berta Coolová listovala dopisy.

„Zdá se, že jsou od různých spolků.“

„To ano. Ale viděla jste, co dopředu připsala slečna Dearbornová. Zřejmě si navzájem sdělují adresy dárců. Pokud vyhovíte prosebnému dopisu od Společnosti pro záchranu hladovějících já nevím koho, zřejmě pak předají vaše jméno a adresu jakožto slibné sousto Asociaci zchudlých dcer předrevolučních generálů, a tak pořád dál. Jak jim jednou přispějete, prostě vás zaplaví prosebnými dopisy.“

Znovu se ozvalo rezolutní zaklepání na dveře. Objevila se Imogen Dearbornová a oznámila: „Na drátě je sekretářka paní Coolové. Říká, že se velmi nutně potřebuje okamžitě spojit s paní Coolovou. Ptala se, jestli paní Coolová není tady.“

„Co jste jí řekla?“ zeptal se Belder.

Na rtech slečny Dearbornové zahrál jen náznak úsměvu. „Ta žena v telefonu se představila jako sekretářka paní Coolové. Řekla jsem jí, že já osobně sice o žádné paní Coolové nevím, ale ať laskavě nezavěšuje, že se přeptám.“

„Je teď na drátě?“ chtěl vědět Belder.

„Ano.“

Belder tázavě pohlédl na Bertu Coolovou.

Berta řekla: „Přepojte to, ať můžu poslouchat. Chvilku s ní mluvte. Jestli to je Elsie Brandová, poznám ji po hlase. Nějak ji zdržte.“

Imogen se beze slova vrátila do přední kanceláře. Belder Bertě Coolové tiše podal telefon ze stolu. Berta seděla a čekala, dokud neuslyšela kovové cvaknutí a Imogen Dearbornovou, jak říká: „Obávám se, že jsem si špatně zapsala jméno. Říkala jste, že chcete mluvit s paní Poolovou, je to tak? P-o-o-l-o-v-á – tedy pé jako petržel?“

Elsie Brandová řekla netrpělivě: „Ne, s paní Bertou Coolovou. C-o-o-l-o-v-á. Cé jako celer.“

Berta honem řekla: „Haló, Elsie, to jsem já. Co potřebujete?“

„Uf.“ Z Elsiina hlasu zazněla citelná úleva. „Sháním vás všude jako blázen.“

„Co se děje?“

„Volal nějaký pan Nunnely.“

„Jak je to dlouho?“ zeptala se Berta.

„Teď už to musí být dobře půl hodiny.“

„Co chtěl?“

„Říkal, že se s vámi musí spojit ohledně nanejvýš důležité záležitosti. Prý je to kvůli něčemu, o čem jste s ním jednala včera, a že byste jistě chtěla, abych se všemožně vynasnažila vás kvůli tomu sehnat.“

„Co jste mu odpověděla?“

„Řekla jsem, že se pokusím vás sehnat a vyřídím vám, abyste mu zavolala.“

Berta si to chvilku přebírala a pak řekla: „Dobře, Elsie. Zavolám mu odsud. Nechci, aby věděl, kde jsem. Pokud ho neseženu a on zavolá znovu a bude chtít vědět, jestli jste mi jeho vzkaz vyřídila, povězte mu, že jsem přišla asi před deseti minutami; že jsem měla hrozně naspěch; že jste mi vzkaz vyřídila, ale že jsem neměla čas mu telefonovat. Chovejte se, jako byste podle mé reakce neměla pocit, že to je tak zatraceně důležité. Chápete?“

„Rozumím,“ řekla Elsie.

„Oukej.“

Berta zavěsila a oznámila Belderovi: „Nunnely mi telefonoval do kanceláře a úpěnlivě se mě snažil sehnat; říkal, že to je kvůli návrhu, který jsem mu včera přednesla; požádal mou sekretářku, ať mi ten vzkaz rychle předá.“

Beldera to nadchlo. „To znamená, že to vezme, paní Coolová. Já věděl, že to vezme. Já věděl –“

„Nechvalte dne před večerem,“ zchladila ho Berta. „Je to protřelý hráč. Pravděpodobně mi chce přednést nějaký protinávrh. Slyšel jste, co jsem říkala své sekretářce, že se nemá chovat příliš horlivě, kdyby zatelefonoval, ještě než ho seženu sama. Jaké má číslo? Zavolám mu.“

Belder odstrčil židli, přešel ke dveřím vedoucím do přední kanceláře a řekl: „Imogen, okamžitě mi vyhledejte číslo Nunnelyho kanceláře, vytočte ho, a jakmile ho vytočíte, připojte na linku paní Coolovou. Nedopusťte, aby v telefonu zaslechli váš hlas.“ Vrátil se zpátky ke stolu. „Dáte si cigaretu?“ zeptal se Berty a nervózně sáhl po krabičce.

„Teď ne,“ odmítla Berta. „Když budu telefonovat, tak ne… Co když se vytasí s vlastní nabídkou, co mu mám říct?“

„Řekněte mu – řekněte mu, že mu zavoláte později, ale že podle vás nemá smysl, aby na vás chodil s vlastními návrhy, že jste mu nabídla všechno, co si můžete dovolit zaplatit.“

Belder škrtl zápalkou, a když ji přikládal k cigaretě, ruka se mu třásla. „Nemůžu vám ani vypovědět, co pro mě bude znamenat, až se té záležitosti zbavím, paní Coolová. Dopustil jsem se té nejhroznější, nejstrašlivější chyby, kterou kdy člověk udělal. Já –“

Přerušilo ho krátké, ostré zazvonění telefonu.

Berta zvedla sluchátko opatřené mluvítkem a řekla: „Haló.“

V telefonu se ozývalo pouze slabé bzučení.

Berta prohodila k Belderovi: „Zřejmě zrovna vytočila číslo. Slyším, jak to vyzvání. A…“

Ženský hlas řekl: „Haló, Nunnelyho obchodní společnost.“

„Pana Nunnelyho, prosím,“ pronesla Berta Coolová klidným odměřeným hlasem, který zněl málem až lenivě.

„Kdo volá, prosím?“

„Tady Coolová.“

Ženský hlas na druhém konci drátu okamžitě živě zareagoval. „Ano, paní Coolová. Vydržte okamžíček na drátě, prosím. Snažil se dovolat se vám.“

Další cvaknutí, a pak Nunnelyho hlas, daleko překotněji, než když s ním Berta mluvila naposledy, řekl:

„Haló, paní Coolová?“

„Ano.“

„Nechal jsem u vás v kanceláři vzkaz, ať mi zavoláte. Vyřídili vám to?“

„Ano.“

Nunnely si odkašlal. „Paní Coolová, nebudu chodit kolem horké kaše. Půjdu přímo k věci a vyložím karty na stůl.“

„Jen do toho,“ pobídla ho Berta. „Když jednáte se mnou, chození kolem horké kaše vám nijak nepomůže.“

„Když jste mi předložila svůj návrh, myslel jsem si, že jde o žert. Hodlal jsem vám říci, ať se jdete vycpat.“

„Hm,“ zhodnotila to Berta a pak dodala: „Já vím.“

„Ale situace se poněkud změnila. Náhodou jsem se dozvěděl o investici s možností čtyřnásobného zisku.“

„Aha.“

„Ovšemže pořád můžete být buďto to, co jste tvrdila – spekulantka, která skupuje pohledávky a schraňuje je, anebo možná přece jenom jste figurka, kterou mi nastrčil Everett Belder.“

„Neprobírali jsme tohle všechno už předtím?“ zeptala se Berta.

„Ano, myslím, že ano, paní Coolová. Přejdu přímo k věci. Když mi dnes do čtyř hodin odpoledne položíte na ruku dva tisíce pět set dolarů v podobě pokladního nebo ověřeného šeku, přepíšu pohledávku na vás se vším všudy.“

„Aha.“

„Ale musí to být dnes do čtyř hodin odpoledne, rozumíte?“

„Ano.“

„Přirozeně popud, který mě vedl k přijetí té vaší směšně nízké nabídky, vychází z mimořádné povahy situace; to je jediný důvod, proč nabídku přijímám. Pokud nebudu mít peníze v rukou dnes do čtyř odpoledne, nebudou mi k ničemu.“

„Aha.“

„Takže se mohu spolehnout, že ty peníze do čtyř hodin dostanu?“

Berta Coolová zaváhala na jeden kratinký okamžik. Pohlédla na Belderův úzkostlivý obličej a řekla do telefonu: „To je mi nějak nahonem. Nemůžete mi dát alespoň o trochu víc času?“

„Paní Coolová, uvedla jste se mi jako osoba, která disponuje hotovostí. Zamávala jste mi svou nabídkou přímo před nosem. Chci peníze dnes do čtyř hodin odpoledne, jinak z celé transakce sejde. Po čtvrté hodině neslevím z té pohledávky ani jeden mizerný cent. Čtyři hodiny dnes odpoledne je naprosto závazná lhůta. O minutu později už bude příliš pozdě. Tak co, dostanu ty peníze, nebo ne?“

„Dostanete je,“ řekla Berta. „Kde vás najdu?“

„U mě v kanceláři.“

Berta řekla: „Chci, aby postupní listinu sepsal můj právník. Nestojím o žádné handrkování.“

„Co v ní bude?“ zeptal se Nunnely podezíravě.

„Všechno,“ odpověděla Berta.

Nunnely se rozesmál. „No, počítám, že to tak má být, paní Coolová. A teď poslouchejte: chci ty peníze hned, jak je budete mít. Pokud mi je sem stihnete donést za půl hodiny, bude to skvělé, ale čtyři odpoledne je naprosto závazná lhůta.“

„Rozumím,“ odpověděla Berta.

„Výtečně. Jsem rád, že rozumíte. Takže kdy nejdřív mi ty peníze můžete donést?“

„Za minutu čtyři,“ řekla Berta a zavěsila.

„Vezme to?“ zeptal se Belder dychtivě.

„Už začal zabírat. Je v pěkné bryndě. Napřed předstíral, že má možnost výhodně investovat. Starý trik. Vezme dva a půl tisíce dolarů v podobě ověřeného nebo pokladního šeku, je mu jedno, který druh šeku to bude.“

Belder vyskočil ze židle a silně pleskl Bertu Coolovou do pevného ramene. „Paní Coolová, jste pašák! Vy jste to dokázala! Nějak jsem tušil, že to zvládnete. Sakryš, kdybyste věděla –“

„Přestaňte na moment,“ mírnila ho Berta. „Je tu lhůta, naprosto závazná lhůta – dnes do čtyř odpoledne. Ve čtyři a jednu minutu už bude pozdě. On to aspoň tvrdí.“

Belder vystřízlivěl. „To asi bude pravda. Zpronevěřoval peníze a nejspíš sám dostal naprosto závaznou lhůtu; něco, co musí splatit do pěti nebo šesti odpoledne, jinak půjde do vězení… No, to znamená, že sebou musím hodit.“

Berta Coolová řekla: „Předpokládám, že pokladní šek bude nejjednodušší. Tak nebudete muset převádět peníze na mé konto a pak nechávat můj šek ověřovat.“

Belder se podíval na hodinky. „Musím sehnat manželku,“ řekl.

„Nemůžete to zařídit bez ní?“

„Jistěže ne.“

„Možná s ní po té záležitosti s dopisem bude trochu těžké pořízení,“ poznamenala Berta.

Belder se zasmál. „Ne při takovéhle obchodní transakci. Kvůli údajné aférce se služebnou do mě bude rýpat celé týdny, ale šek vypíše pět minut poté, co jí vylíčím situaci. Koneckonců, paní Coolová, ve skutečnosti to jsou moje peníze, víte.“

„Bejvávalo,“ odtušila Berta suše.

Belderův úsměv vypadal téměř blahosklonně. „I kdyby zuřila jako fúrie, určitě se ráda zbaví dvacetitisícové pohledávky za dva a půl tisíce.“

„Hrajete tu o každou minutu,“ pokračovala Berta.

„Já vím,“ zamračil se Belder na hodinky. „Každou chvíli se vrátí domů, i když je teď na schůzce s autorkou toho anonymu. Jenomže v tom je největší problém. Budou klábosit celou věčnost a možná si zajdou na oběd. Když se dvě ženské sejdou u oběda – dobrý bože, paní Coolová, kdybyste ji tak jenom nebyla spustila z očí!“

„Nemůžete zajít za svým bankovním ředitelem,“ zeptala se Berta, „vysvětlit mu okolnosti, říct mu, že jste si zajistil soudní nestíhatelnost, abyste se zbavil téhle –“

„V žádném případě,“ přerušil ji Belder. „Abych téhle pohledávce uklouzl, musel jsem všechno přepsat na manželku, a myslím tím všechno; a je to tak zabetonované, že z toho nedostanu ani na tramvaj, pokud mi to nedá ona. Rozumějte, paní Coolová, můj příjem nepokryje ani provoz kanceláře. Vydělal jsem si, když se obchody dařily, a pak, když přituhlo, jsem se zahrabal do ústraní a byl pěkně zticha. Je to výborný způsob, jak uklouznout pohledávkám, ale pěkná brynda, když potřebujete peníze… Ne, musím sehnat Mabel. Jedno je jisté. Jestli šla Mabel na oběd, bylo to do jedné asi tak z pěti restaurací. Hádám, že je prostě musím všechny oběhat.“

„Chcete, abych šla s vámi?“

„Ano. Až dostaneme ten šek, ušetří to čas… Ne, počkejte moment, nesmíme zapomenout na ten zatracený anonymní dopis. Jestli manželku najdu a vy budete se mnou… Zatraceně! Proč si pro ten špinavý dopis museli vybrat zrovna tuhle dobu?“

Berta Coolová se zvedla na nohy. „Budu čekat ve své kanceláři. Můžete mi zatelefonovat, hned jak budete mít všechno zařízeno.“

Belderovi se znovu vyjasnila tvář. „Tedy paní Coolová, to je prostě ohromné. Že jsem ale měl šťastné tušení, když jsem za vámi zašel.“

Přešel ke dveřím do přední kanceláře a otevřel je. „Cítím, že vám nikdy nebudu moci splatit –“

Dveře do chodby se otevřely. Do kanceláře majestátně vpluly dvě dámy.

Halasná srdečnost, s jakou je Everett Belder přivítal, čpěla neupřímností.

„Theresa!“ zvolal, „a Carlotta! Jsem tak rád, že jste si sem našly cestu! Nemohl jsem přerušit jednání a vzít si vás k telefonu – omluvte mne, prosím,“ prohodil k Bertě Coolové.

„Jistěže,“ odvětila Berta s ledovou zdvořilostí.

Paní Goldringová si Bertu přeměřila od hlavy k patě a její oči mírně zaváhaly u Bertina pasu.

Belder chvatně řekl: „Thereso, vypadáte prostě úžasně! Vypadáte jako Carlottina sestra,“ a pak, jako někdo, kdo se snaží napravit faux pas, spěšně dodal: „Carlotta také vypadá úžasně dobře. Lépe, než jak ji kdy pamatuji. Říkám jí to už celý týden, nemám pravdu, Carlotto?“

Carlotta vypadala znuděně. Paní Goldringová proti své vůli obdařila Beldera samolibým úsměvem. „Myslíš to vážně, Everette, nebo to jenom tak říkáš?“

„Ne, Thereso, myslím to naprosto vážně, opravdu. Kdo by vás viděl na ulici, rozhodně by vás považoval za – chci říct, nemyslel by, že – tedy, ani by mu na mysl nepřišlo, že vy a Carlotta jste matka a dcera.“

„To taky nejsme,“ podotkla Carlotta kysele.

„No, vždyť víte, jak to myslím,“ dokončil Belder. „Jen jděte do mé pracovny. Já už jsem tady skoro skončil.“

„Ach, skutečně doufám, že nerušíme,“ pronesla paní Goldringová.

„Ne, ne. Vůbec ne. Jenom jděte do mé kanceláře a udělejte si pohodlí, jako doma.“

Paní Goldringová se vůbec nehýbala. „Everette,“ zeptala se, „kde je Mabel?“

Belder nešťastně odpověděl: „Nevím. Chci s ní mluvit. Já – víte určitě, že není doma?“

„Ovšemže to vím. Zrovna odtamtud jdeme.“

„No, jen jděte do mé kanceláře a posaďte se. Za malou chviličku jsem u vás.“

„Tušíš aspoň, kam jela?“ chtěla vědět paní Goldringová.

„Měla někde schůzku. Dal jsem jí zkontrolovat pneumatiky a seřídit auto. Já – jen jděte dál, prosím.“

„Ale Everette, já musím Mabel najít. Přijela jsem ze San Franciska, protože jsem ji chtěla navštívit. Určitě můj vzkaz dostala. Vím, že ho dostala. Řekla Carlottě, že přijedu.“

„Váš vzkaz?“ opakoval Belder mechanicky, aby získal čas.

„Poslala jsem jí telegram, hned jak jsem – ona ti snad neřekla, že přijedu?“

„No, neřekla. Já – tak to vám musela jít naproti k vlaku.“

„Vlak měl několik hodin zpoždění. Carlotta odcházela z domova brzy. Mabel jí řekla, že se uvidí na nádraží. Jak je to dlouho, co jsi Mabel viděl?“

„No, já nevím. Zrovna teď se na to nemůžu soustředit. Mám obchodní jednání. Šly byste prosím dál a posadily se?“

Paní Goldringová se otočila, aby si Bertu znovu přeměřila. „Ach, ano,“ řekla, „vzpomínám si. Podepisoval jsi smlouvu s obchodním zástupcem, že ano, Everette? Tolik mě to mrzí. Doufám, že jsme vás nevyrušily.“

„Vůbec ne, vůbec ne. Hned jsem u vás. Jen si udělejte pohodlí.“

Paní Goldringová řekla Carlottě: „Pojď, drahoušku,“ a pak se kysele usmála na Bertu: „Doufám, že jsme vás neobtěžovaly, nebo nepřekazily vaše obchodní jednání.“

Berta řekla: „Vůbec ne. Nikdy se nenechám obtěžovat bezvýznamnými příhodami.“

Paní Goldringová výbojně zvedla bradu. Napolo se otočila, na okamžik se s Bertou vyzývavě měřily pohledem, pak si to paní Goldringová rozmyslela a odplula do pracovny.

Berta polohlasně poznamenala: „Řeknete jí něco o tom vyrovnání pohledávky?“

Belder ustaraně pohlédl na dveře, které Carlotta ostentativně zapomněla zavřít. „Ne, ne,“ téměř zašeptal.

„Oukej,“ prohlásila Berta Coolová. „Tak to abyste se jich co nejdřív zbavil.“

Belder řekl: „To mi nemusíte vykládat. Když tu jsou ony, nemůžu ani začít s hledáním Mabel.“

„A proč si myslíte, že vám manželka nic neřekla o telegramu, ve kterém jí matka oznamovala, že přijede?“

„Nevím.“ V Belderově hlase byla znát velká starost. „Tohle jí vůbec není podobné.“

„Jediné vysvětlení je,“ pokračovala Berta, „že vaše manželka nechtěla, abyste o matčině příjezdu věděl. Zjevně předvídala nějakou manželskou krizi a matku tu chtěla mít jako spojence. Vsadím se, že matce telegrafovala nebo telefonovala kvůli tomu dopisu a požádala ji, aby přijela.“

„Já vím. Já vím,“ opakoval Belder. „Je za tím ten dopis. Hned jak ho dostala, zatelefonovala matce. To je ale nadělení!“

„Dejte na mě,“ poradila mu Berta, „a hrajte to otevřeně. Hezky ji usaďte. Už žádné lichotky a lísání. Beztak to přehráváte. A k ničemu to není. Ženskou jako ona si neusmíříte. Teď –“

„Pssst, ne tak nahlas, prosím,“ škemral šeptem Belder. „Já –“

„Everette,“ volala paní Goldringová, „to nám nemůžeš věnovat ani chvilku svého drahocenného času? Děláme si o Mabel starosti. U vlaku nebyla a my víme, že se tam chystala.“

„Ano, ano – už jdu,“ odpovídal Belder.

Očima prosil Bertu, ať odejde.

„Jen tam jděte,“ řekla Berta, „– odvahu.“

„Snad abyste šla,“ zašeptal Belder s očima upřenýma na otevřené dveře své pracovny. „Prosím.“

„No dobrá,“ vyslyšela ho Berta, prošla kanceláří, otevřela dveře na chodbu, vyšla ven a na čtyři pět vteřin postála po levé straně zavřených dveří; pak se otočila a rázně zas dveře otevřela.

Dveře Belderovy pracovny byly zavřené. Imogen Dearbornová, nakročená uprostřed kanceláře, se zarazila v půli cesty a vrátila se k psacímu stroji.

Berta promluvila: „Jenom mě napadlo, že potřebuji nějaké informace. Mohla byste si dát do stroje papír a naťukat panu Belderovi vzkaz? Nadiktuji vám to rovnou načisto.“

Imogen Dearbornová založila papír do stroje. Berta diktovala: „Co kdybyste ohlásil, že automobil vaší manželky byl ukraden. Později můžete říct, že jste se spletl. Policie by vůz zajistila, kdyby –“

Ruce Imogen Dearbornové se rozletěly po klávesnici a zastavily se, když Berta zaváhala.

Berta Coolová se zamračila na vzkaz ve stroji a řekla: „Na druhou stranu to možná není ten nejlepší nápad na světě. Ještě si to promyslím. Možná bych mu spíš měla zatelefonovat.“ Sevřela horní okraj papíru mezi palcem a ukazováčkem, vyškubla papír ze stroje, složila ho a nenuceně ho upustila do kabelky. „Postarám se, aby vzkaz dostal později, pokud se pro tohle řešení rozhodnu.“

Břidlicově šedé oči Imogen Dearbornové se na Bertu Coolovou upíraly s nevyzpytatelným výrazem.

„Vy tedy rozhodně dáváte tomu stroji zabrat,“ prohodila Berta.

„Děkuji.“

„Trénujete hodně?“

„Mám pořád co psát.“

„Máte stroj i doma, předpokládám?“

„Ano.“

„Přenosný?“

„Ano.“

Berta Coolová se usmála. „Děkuji vám mnohokrát.“

Imogen Dearbornová upřenýma bezvýraznýma očima pozorovala, jak Berta Coolová otevřela dveře a rázně vypochodovala ven z kanceláře.

KAPITOLA ŠESTÁ

Asi ve čtvrt na čtyři zavolal Belder Bertě do kanceláře.

„Všechno zařízeno?“ zeptala se Berta, když v telefonu uslyšela jeho hlas.

„Paní Coolová, obávám se, že je to o trochu komplikovanější, než jsem tušil.“

„Co se děje?“

„Paní Goldringová sem přijela za nějakým konkrétním účelem. Obávám se, že ten dopis nadělal více škody, než jsem předpokládal. Vypadá to, že Sally odešla a moje manželka se možná také rozhodla odejít. Možná se sešla s osobou, která psala ty dopisy, a – nemohu to podrobně vysvětlovat –“

„A vaše tchyně neví, kde Mabel je?“

„Ne. A nehne se ode mě ani na minutu, takže já nemůžu dělat nic. Mám dočista svázané ruce.“

„Kde jste teď?“

„U sebe doma.“

„Vaše tchyně tam je?“

„Aby ne! Prostě se na mě přilepila.“

„Proč jste nezůstal v kanceláři a nevykopl ji?“

„Ona se nedá vykopnout – rozhodně ne tehdy, když se rozhodne, že vás nespustí z očí.“

„Pitomost,“ odfrkla si Berta. „Já myslím, že ví, kde vaše manželka je, a prohání vás jen tak pro zábavu. Vykopněte ji ze dveří a pak běžte hledat manželku.“

„Vy to nechápete, paní Coolová. Co když se Mabel setkala s autorkou dopisu a vyslechla si další lži. Co když se rozhodla mě opustit. Copak to nechápete? Musel jsem se vrátit domů a čekat. Kdyby se rozhodla pro nějaké drastické řešení, musela by se vrátit pro oblečení… Teď prostě musíte donutit Nunnelyho, ať nám dá trochu víc času. Tahle záležitost je další z těch nešťastných shod okolností, které mě poslední dobou pronásleduji… Zavolejte Nunnelymu, nebo za ním raději běžte do kanceláře a řekněte mu, že prostě potřebujete dalších čtyřiadvacet hodin. Pravděpodobně vám je nedá – možná vám nedá ani hodinu – ale můžete se pokusit o –“ Belder náhle změnil tón. Berta slyšela, jak podlézavým hlasem, který si schovával pro svou tchyni, říká: „Aha, tady jste, Thereso! Říkal jsem si, kam jste se poděla… Jenom jsem volal do kanceláře, to je celé… Ne, do kanceláře nevolala. Nic o ní nevědí… Tak si to tak neberte. Nic se jí nestalo. Zašla si na oběd a na partičku bridže nebo tak něco…“ Potom Belder promluvil silnějším hlasem, ze kterého čišela autorita: „Postarejte se o všechnu poštu. Kdyby někdo volal, řekněte mu, že se dnes odpoledne možná do kanceláře nevrátím. Kdyby snad zavolala paní Belderová, zeptejte se jí, jestli nezapomněla, že přijede její matka, a vyřiďte jí, že na ni všichni čekáme doma… Na shledanou, Imogen.“ Telefon práskl Bertě do ucha a ohluchl.

Berta stiskla knoflík a spojila se s Elsie Brandovou. „Zavolejte mi George K. Nunnelyho, Elsie.“ Berta se vsedě opřela a přemýšlela, dokud nezazvonil telefon a neuslyšela Nunnelyho chladný, pečlivě modulovaný hlas: „Haló, paní Coolová. Oč jde, prosím?“ Berta odpověděla: „Trochu na mě spěcháte.“

„Co přesně tím myslíte, paní Coolová?“

„Myslím tím, že si nejsem jistá, jestli ty peníze seženu dnes do čtyř odpoledne. Možná budu potřebovat dalších čtyřiadvacet hodin.“

„Vyloučeno.“

„To je nejzazší termín,“ řekla Berta povzbudivě, „já doufám, že ty peníze budu mít dnes před čtvrtou, ale možná budu potřebovat dalších čtyřiadvacet hodin.“

„Paní Coolová, váš návrh zněl hotovost na ruku.“

„To taky pořád platí.“

„Tak bych hotovost na ruku nedefinoval.“

„Já ano.“

Nunnely chladně odvětil: „Očekávám, že mi ty peníze doručíte do kanceláře dnes do čtyř hodin odpoledne; jinak obchod padá.“ Berta začala něco říkat jako odpověď, ale cvaknutí na druhém konci drátu ji zarazilo uprostřed věty.

Zašklebila se na telefon. „Tak ty mně budeš práskat telefonem?“ zaburácela. „Jen počkej, až si vyřídíme ten obchod, a pak ti povím, co si já myslím o tobě.“ Berta s dusotem vyšla do přijímací místnosti, aby Elsie Brandové osobně předala pokyny. „Jestli mi ten chlap zase zavolá, nechci s ním vůbec mluvit.“

„S Nunnelym?“

„Ano.“

„Mám mu to říct přesně takhle?“

„Ne. Řekněte mu, že mám velmi naléhavou práci, a tudíž jsem vám oznámila, že si nepřeji být rušena. A bude-li trvat na tom, že na něj se zákaz vyrušování určitě nevztahuje, zeptejte se ho, jestli náhodou není ten pan Nunnely, který mi uprostřed minulého hovoru zavěsil. Vy se snažte mluvit velice mile, jako byste si jenom ověřovala jeho totožnost.“ Elsie si rychle perem něco načmárala do bloku a přikývla.

„Mám pocit, že takhle ho nejlépe zvládneme,“ pokračovala Berta. „Kdyby ty peníze tak zatraceně nepotřeboval, už by mě dávno poslal ke všem čertům. Takhle se aspoň začne potit a ta jeho tvrdá slupka mu trochu popraská. Teď budu pracovat a nepřeji si být rušena.“ Berta se vrátila do kanceláře, zamkla dveře, udělala si místo na stole, vyndala dopis, který jí dal Belder, a pustila se do práce – každé jednotlivé písmenko studovala zvětšovacím sklem, dělala si poznámky o jejich typických rysech a čas od času práci přerušila a podívala se do přehledu rozličných písem, která se vyskytují u všech existujících značek a modelů psacích strojů.

Trvalo něco přes hodinu, než dospěla k závěru, že dopis byl psán na raném modelu přenosného psacího stroje značky Remington. Jen pár minut jí stačilo na to, aby se přesvědčila, že vzkaz, který našla v Belderově kanceláři, byl psán na stejném psacím stroji jako dopis.

Berta si skočila do bufetu v přízemí na šálek kávy a sendvič a za nějakých deset minut byla zase zpátky.

„Něco nového, Elsie?“

„Volal pan Nunnely.“

Na Bertině tváři se uhnízdil výraz klidného uspokojení. „Co jste mu řekla?“

„Přesně to, co jste mi nakázala.“

„Řekla jste mu, že jsem pryč?“

„Ne. Jenom to, že jste mi oznámila, že máte práci a nepřejete si s nikým mluvit. Řekl, že podle něj v jeho případě budete chtít udělat výjimku. Zeptala jsem se ho, jestli je ten pan Nunnely, který vám předtím zavěsil uprostřed telefonátu.“

„Co on na to?“

„No, tak jako pokašlával a nakonec řekl: ‚Á, copak ona nedomluvila? To mě mrzí.‘“ „A co potom? Začal se doprošovat?“

„Ne. Řekl prostě ‚Děkuji‘ a zavěsil.“

Berta se zachmuřila. „To mi sem nepasuje,“ prohlásila. „Měl by být nervózní.“

„Ale zavolal,“ upozornila ji Elsie Brandová. „To snad o něčem svědčí.“

„Chci říct zatraceně nervózní,“ upřesnila Berta. „Jaký měl hlas – zněl ustaraně?“

„Ne. Pořád ten stejně vyrovnaný hlas.“

„Aha. No, k čertu s ním. Já –“

Dveře do kanceláře se otevřely a dovnitř vpadl Everett Belder: „Bože dobrý, paní Coolová, já nevím, co si jenom počneme.“

„Jen se mi neplašte,“ řekla Berta. „Stalo se ještě něco dalšího?“

„Jestli se stalo ještě něco dalšího! U všech svatých, jedna věc za druhou. Víte, co je nového? Opustila mě manželka – a má do posledního centu všechno, co mi kdy na tomhle světě patřilo. Všechny peníze, všechny platné smlouvy. Patří jí dokonce i nábytek v mé kanceláři!“ Berta ho chvilku pozorovala a pak se vydala do své pracovny. „No, předpokládám, že si musím poslechnout všechny odpudivé podrobnosti. Pojďte dál.“ Belder už mluvil, ještě než Berta zavřela dveře své svatyně. „Poštvali ji proti mně, a teď mi prostě utekla.“

„A to si nevzala ani šaty?“ zeptala se Berta.

„Ona se pro šaty vrátila, paní Coolová.“

„Ale, ale,“ podotkla Berta významně.

„Přišel jsem na to až před půl hodinou,“ pokračoval Belder. „Do skříně jsem se jí díval už předtím, jen tak pro všechny případy. Viděl jsem, že šaty jí tam pořád visí, a nevšiml jsem si, že by něco chybělo, ale když se paní Goldringová splašila a začala všechno prohledávat, přišly s Carlottou na to, že pár věcí zmizelo. Modrý kostýmek, kostkovaná sukně a blůza, dva páry bot a –“

„Kartáček na zuby?“ zeptala se Berta.

„Ano, vzala si kartáček ze skříňky v koupelně.“

„A co krémy?“

„Přesně to mě oklamalo, paní Coolová. Její kelímky s krémy a lahvičky s vodičkami stály na toaletním stolku jako obyčejně.“

„Chm,“ odfrkla si Berta. „Když jsem ji viděla odcházet z domu, kufr neměla. Musela se pro ty věci vrátit.“

„Přesně tak se to nepochybně seběhlo. Odjela na schůzku s tím, kdo jí zatelefonoval. Hodlala si s tou osobou promluvit a pak zajít matce naproti na nádraží. Ale na schůzce se asi dozvěděla něco, čím se všechno změnilo. Mabel se vrátila rovnou domů, naházela si do kufru jen pár nezbytných věcí a vypařila se – na matku buď úplně zapomněla, nebo měla pocit, že tohle je důležitější – a dokud ji neseženu, mám svázané ruce. Povedlo se vám přesvědčit Nunnelyho, aby počkal do zítřka?“ Berta řekla: „Ale no tak, poslyšte, vy si to všechno moc berete. Stejně nemůžete vůbec nic dělat. Vaše manželka od vás pravděpodobně doopravdy neodešla. Prostě jí toho o vás spoustu navykládali a ona se rozhodla, že vám na chvilku zmizí, jen aby vás vytrestala.“

„Co vám dává tu jistotu?“

„Spousta věcí. Dejte na má slova, vaše manželka hraje na to, že vás pořádně postraší, a její matka v tom jede s ní. Vaše manželka se vrátí, jakmile bude mít pocit, že dosáhla svého. Je s matkou ve spojení a ví o všem, co se děje. Proto pozvala matku sem.

Teď se vraťte domů a začněte postupně dávat najevo stanovisko, že pokud vás manželka chce opustit, přemlouvat ji nebudete. Strašně nechcete, aby odešla, ale pokud doopravdy odešla a všechno skončilo, po světě běhá spousta jiných ženských. Nedopusťte, aby to zašlo příliš daleko, ale postarejte se, aby to vaše tchyně pochopila, a pak se běžte na půl hodinky projít. To poskytne vaší tchyni čas spojit se telefonicky s vaší manželkou. Jakmile vaše manželka uslyší, že jste se z toho šoku vzpamatoval a začínáte pomýšlet na jiné ženy, uvidíte, že vám ženuška přiběhne zpátky tak rychle –“ Belder náhle řekl: „To není všechno. Přišel další.“

„Další co?“

„Další dopis.“

„Tak se na něj podíváme.“

Belder jí podal zalepenou obálku nadepsanou Choť pana Everetta Beldera.

Berta si obálku prohlížela, převracela ji v prstech, prozkoumala známku a poněkud rozmazané poštovní razítko. „Jak se k vám dostal?“ otázala se.

„Byl v odpolední poště.“

„Vzal jste si ho od listonoše?“

„Ne, přebírala ho tchyně, čert aby ji vzal.“

„Co s ním udělala?“

„Položila ho na stolek s nějakými dalšími dopisy. Ale tenhle si prohlížela pěkně bedlivě. Což o to, prohlédla si je všechny, ale tenhle jediný ji opravdu zaujal. Vidíte, je označený: Do vlastních rukou, soukromé a důvěrné.“

„Jak víte, že to je další anonym?“ chtěla vědět Berta.

„No, vypadá jako ten druhý, je to stejný typ písma.“ Berta s pomocí lupy prozkoumala strojem nadepsanou obálku a pomalu a rozhodně kývla hlavou, jako by si něco potvrdila. „Co si s tím počnete?“

„Nevím. Proto jsem za vámi přišel.“

„Máte tušení, co v něm je?“

„Ne.“

„Nemůžete ho prostě nechat zmizet? Co ho hodit do kamen?“

„Ne. Tchyně ho už viděla. Jestli se Mabel vrátí, paní Goldringová se postará, aby byla u toho, až si Mabel bude otvírat poštu. Vypadalo to, že zrovna tenhle dopis ji velice zajímá.“

„A když ho nenajde?“

„Pak mě samozřejmě obviní, že jsem ho sebral, a to, spolu s dalšími věcmi – i kdyby se Mabel měla vrátit – no, chápete, k čemu by to vedlo.“

„Ale ano, ona se vrátí,“ opakovala Berta. „Mohli bychom ho otevřít nad párou.“

„Není to podle federálních zákonů zločin?“

Berta odtušila: „Asi ano,“ odstrčila otáčecí židli, přešla ke dveřím do přední kanceláře a řekla Elsie Brandové: „Elsie, drahoušku, zapněte elektrický vařič a postavte na něj konvici. Chci napařit a otevřít dopis.“ Elsie Brandová přinesla do pracovny přenosný elektrický vařič, zapojila ho do zásuvky ve zdi a postavila na něj konvičku s vodou.

„Ještě něco?“

„Ne, to bude prozatím všechno.“

Berta se ujistila, že se vařič zahřívá, a pak se usadila naproti Belderovi, ignorujíc pro tu chvíli svou otáčecí židli. „Vy jste z toho celý rozklepaný, co?“

„To vám tedy povím. Nemůžu si pomoct. Co je moc, to je moc – Mabel fuč, teď ta záležitost s Nunnelym, pak mě přepadne paní Goldringová s Carlottou – kdybych tak jenom věděl, jestli mi Mabel opravdu utekla. Nejvíc mě stresuje právě nejistota v tomhle bodě. Jestli mě opustila, kdyby mi to tak rovnou řekla, aspoň by mě zbavila té nejistoty.“ Berta poodešla ke koši na papír, shýbla se a začala se v něm hrabat; pak se naráz narovnala a v ruce třímala pomačkaný tiskopis.

„Co je to?“ zeptal se Belder.

„Inzerát od kožešníka – nabídka na letní uskladnění kožešin. Možná se bude hodit.“

„Obávám se, že vám nerozumím.“

Berta se ušklíbla. „To se ani nesnažte.“

Několik minut seděli mlčky, Belder sebou nervózně vrtěl, Berta vypadala klidně a nevzrušeně.

Čajová konvice začala bublat. Drobné obláčky vycházející z hubičky se postupně změnily v jednolitý sloupec páry.

Berta jemně přidržela obálku nad hubičkou konvice. „Nepoznají, že obálku už někdo otevřel?“

„Až s ní skončím, tak ne.“

„Jste větší optimistka než já.“

Berta mezi obě části obálky jemně zasunula špičku tužky. „To rozhodně doufám.“ Ještě dvakrát přidržet nad párou, a obálka se odchlípla. Berta vyndala dopis.

„Celé je to na stroji, jako ten první,“ oznámila. „Podpis je psaný taky na stroji: Dobrá přítelkyně. Chcete si to přečíst sám, nebo to mám přečíst nahlas?“

„Snad abych si to napřed prolétl sám,“ natáhl Belder ruku. Třásla se mu tak, že mu dopis vyklouzl a klikatě plachtil k zemi.

„Přečtěte to vy,“ řekl Belder Bertě.

Berta si odkašlala a četla:

Drahá paní Belderová,

kdopak byla ta žena, která přišla do kanceláře Vašeho pana manžela v pondělí odpoledne – žena, která mu padla do náruče a začala ho líbat, jakmile za ní zapadly dveře pracovny? Možná se budete chtít se mnou sejít a promluvit si; možná raději žijete ve světě iluzí. V každém případě prosím věřte, že jsem vaše dobrá přítelkyně.

Berta zvedla oči, aby si přes brýle prohlédla Belderův zděšený obličej. „Kdo byla ta holka?“ zeptala se.

„U všech svatých! Nikdo o ní neví.“

„Kdo to byl?“

„Dolly Cornishová.“

„A kdo je Dolly Cornishová?“

„Moje stará láska. Málem jsem si ji vzal. Pohádali jsme se a – no, a já se oženil. Možná abych jí dokázal svou nezávislost; a brzo nato se vdala i ona.“

„Kde je teď?“

„Je – je někde ve městě.“

„Máte její adresu?“

„Já – é –“

„Ano, nebo ne?“

„Ano, mám ji.“

„No tak?“

„Locklear Apartments apartmá 15B.“

„Co se stalo v pondělí?“

„Přišla se na mě podívat.“

„Chodí za vámi často?“

„Nebuďte blázen. Tohle bylo vůbec poprvé od mé svatby, co jsem ji viděl.“

„Žije tady v Los Angeles?“

„Ne, v New Yorku.“

„A co se stalo?“

„Přijela do Los Angeles a napadlo ji, co se mnou asi je. Zjistila, že je v manželství nešťastná, a tak se dala rozvést. Nevěděla, jestli jsem ještě s Mabel. Chtěla to zjistit. Našla si, kde mám kancelář, a prostě za mnou přišla.“

„A vášnivě jste se objali před sekretářkou?“

„Ne. Byl jsem tak překvapený, že jsem ztratil řeč. Pak slečna Dearbornová zavřela dveře a Dolly – no, Dolly měla radost, že mě vidí.“

„To bylo až potom, co se dveře do přední kanceláře zavřely?“

„Ano.“

„A vy jste se pokusili tak trochu vrátit čas?“

„Ne, ne tak docela.“

„Trochu jste se pomuchlovali?“

„Ne, ne! To ne! U všech svátých, ne!“

„A viděl jste se s ní ještě poté?“

„No –“

„Ano, nebo ne?“

„Ano.“

„Kolikrát?“

„Dvakrát.“

„Vyšel jste si s ní?“

„Jednou na večeři, ano.“

„Co jste řekl manželce?“

„Že mám práci v kanceláři.“

„No,“ uzavřela Berta, „tak se netvařte tak zatraceně zkroušeně. Já to vidím tak, že jste prostě normální manžel.“ Berta složila dopis, strčila ho do kabelky, vzala inzerát od kožešnické firmy a pečlivě ho zasunula do obálky, na chlopeň obálky nanesla trochu lepidla, přitiskla kraje k sobě a hodila dopis Belderovi. „Tak,“ řekla, „vyčíhněte si vhodnou příležitost. Položte ho na stůl k ostatní poště.“ Belderův obličej vyjadřoval úlevu. „Paní Coolová, vy jste mi skutečně zachránila život. Já…“ Z přední kanceláře se ozvalo rychlé, nervózní zaklepání na dveře. „Co se děje?“ zeptala se Berta.

„Smím dál, paní Coolová?“ zeptala se Elsie Brandová.

Berta se přesunula ke dveřím. „Co se děje, Elsie?“ Elsie otevřela dveře na úzkou škvíru, protáhla se dovnitř a pevně za sebou zavřela.

„Venku čeká Nunnely,“ řekla přidušeným hlasem.

Belder si začal nervózně zalamovat prsty. „Bože můj, to ne!“ Berta odstrčila židli. „Jen to nechte na mně,“ oznámila Belderovi. „Já se o něj postarám.“

„Nesmí se dozvědět, že jsem tady,“ řekl Belder šeptem. „Jestli ho napadne, že my dva jsme se spolčili, tak –“

„Říkám vám, abyste to nechal na mně,“ opakovala Berta. Otočila se k Elsie Brandové. „Řekněte mu, že mám neodkladnou práci, že ho dneska rozhodně nemůžu přijmout. Jestli se chce se mnou sejít, bude se muset ohlásit předem, a nejdřív budu k mání zítra dopoledne v deset třicet.“ Elsie přikývla a tiše vyklouzla ze dveří.

Berta se otočila k Belderovi. „A teď,“ nakázala mu, „upalujte domů, hned jak odsud ten chlap vypadne, a pěkně to té vaší tchyni naservírujte, ať má o čem přemýšlet.“

KAPITOLA SEDMÁ

Berta Coolová se podle svého zvyku ráno při vstávání v posteli protahovala, procvičila si svaly, protáhla paže, snažila se dosáhnout napjatými prsty co nejdál, vzepřela se chodidly co nejsilněji o dolní pelest postele. Načež se natáhla pro krabičku cigaret, která vždycky ležela na nočním stolku u postele, zapálila si a uvolněně vychutnávala první ranní cigaretu.

Budík ukazoval deset minut po osmé.

Dokouřila první cigaretu a pak se opřela o své dva polštáře, napolo zavřela oči a užívala si teplé postele.

Venku se chmuřilo chladné ráno a okolí halila řídká převalující se mlha. Otevřeným oknem vál dovnitř slabý vlhký vítr a pohyboval záclonami. Okenní sklo se lesklo kapičkami sražené mlhy.

Berta věděla, že v bytě je lezavě studeno. Byla ráda, že má vlastní plynové topení a nemusí se spoléhat na městské teplárny… Půl deváté – v domech, kde měli topení na páru, asi přitopili jenom tak, aby se zahnala nejhorší zima, a touhle dobou už asi přívod páry vypínají.

Berta si protáhla ramenní svaly, zazívala, odkopla přikrývky a zjistila, že je ještě větší zima, než předpokládala.

Pozavírala okna, zapálila plyn a pak hupla zpátky do postele a zachumlala se do teplých přikrývek.

Zdálo se, že budík teď tiká hlasitěji, jako by jí chtěl brebentivě něco vyčítat.

Berta sáhla pro další cigaretu. Očima, v nichž zablýskala zloba, pozorovala ciferník budíku. „Jsi zatracený lhář,“ štěkla nasupeně. „Není tři čtvrtě na devět. Je teprve tři čtvrtě na osm. Tvrď si, co chceš, slunce tím stejně o hodinu nepopoženeš, takže utni to svoje zatraceně tikání a přestaň se mi pošklebovat, nebo tě hodím z okna.“

Škrtla sirkou a zapálila si druhou cigaretu.

Zazvonil telefon. Natáhla se po přístroji, pak si to rozmyslela a řekla: „Jen do toho. Jen vyzváněj, k čertu s tebou. Nevstanu, dokud tu nebude teplo.“

Telefon nepřetržitě vyzváněl asi dvě minuty, pak přestal. Berta dokouřila, znovu bosými špičkami ozkoušela teplotu podlahy, nazula se do trepek a rychle přešla ke dveřím od bytu. Otevřela je a zdvihla ze země litrovou láhev mléka, čtvrtlitrovou láhev smetany do kávy a srolované ranní noviny. Zase za sebou zabouchla a odklidila se s novinami do postele.

Pak si za nepřetržité palby zdrcujících poznámek noviny prolistovala. „Kecy… Nekecej… To určitě! Houbeles!… To nás máš za to –“ Její poslední poznámku přerušilo naléhavé drnčení zvonku u vchodu do domu.

„Kdo to sem leze v takovou hodinu,“ zavrčela si pro sebe.

Kovové tikání budíku jí oznamovalo, že je deset minut po deváté, pacifického času.

V bytě se oteplovalo. Berta odhodila většinu přikrývek.

Zvonek u domovních dveří se po opakovaných přestávkách vždy znovu rozdrnčel. Berta ho s klidem ignorovala. Oblékla si župan, šla do koupelny a pustila si sprchu. Zrovna uprostřed sprchování se ozvalo rezolutní klepání přímo na dveře bytu.

Podrážděně zavrčela a vylezla ze sprchy. Utřela si nohy a chodidla, zabalila se do velké osušky, vystrčila hlavu ze dveří koupelny a zaječela: „Kdo je to?“

Mužský hlas řekl: „Berta Coolová?“

„Kdo jiný asi, nevíte?“ otázala se Berta sžíravě.

„Tady seržant Sellers. Pusťte mě dovnitř.“

Berta pár vteřin postála a zlostně mžourala na dveře. Pak řekla:

„Jsem zrovna ve sprše. Přijmu vás u sebe v kanceláři v –“ spěšně pohlédla na hodiny – „ve čtvrt na jedenáct.“

„Je mi líto,“ prohlásil seržant Sellers, „ale přijmete mě teď.“

„Zůstaňte tam, dokud se neobleču,“ odsekla Berta.

Odporoučela se do šatny a začala se důkladně frotýrovat hrubým ručníkem.

Seržant Sellers nepřestával pravidelnými jednotvárnými údery bušit na dveře.

Berta to snášela, dokud mohla, potom na sebe hodila župan, šla ke dveřím a rozrazila je. „Jenom proto, že zastupujete zákon,“ zahřměla, „myslíte si, že můžete každého přepadnout, kdy se vám zachce. Takhle sem vrazit a budit lidi uprostřed noci.“

„Je čtvrt na deset,“ zazubil se na Bertu Sellers a nenuceně vešel do bytu.

Berta dveře kopnutím zavřela a kysele si ho měřila. „Odznak jste mohl klidně nechat doma,“ poznamenala. „Každý hned vidí, že jste policajt, když takhle vlezete ženské do bytu, když se zrovna oblíká, ani nesmeknete klobouk a tím svým oslintaným doutníkem mi zasmradíte byt, ještě než se stihnu nasnídat.“

Seržant Sellers se znovu zazubil. „Vy byste mě dokázala naštvat, Berto, kdybych nevěděl, že pod tou hrubou slupkou skrýváte zlaté srdce. Kdykoliv si vzpomenu, jak jste se zachovala v tom případu s tím slepcem, říkám si, že bych vás měl pozvat na panáka pokaždé, když vás vidím.“

„Ale, vem to čert,“ odfrkla si Berta. „Nemá to cenu. Já se pod tu vaši zatracenou hroší kůži prostě nedostanu. Sedněte si a vemte si noviny, ale pro Kristovo umučení, vyhoďte toho smradlavého čvaňháka oknem. Vyčistím si zuby a –“

Seržant Sellers si přidržel zápalku u vyhaslého navlhlého doutníku, posunul si klobouk do týla a řekl: „Noviny jsem už četl a o zuby teď nejde. Co víte o manželce Everetta Beldera?“

„Co je vám po ní?“ otázala se podezřívavě Berta, která byla okamžitě ve střehu.

„Zdá se, že to je mizerná hospodyňka,“ odpověděl Sellers.

„Cože?“

„Přesně tak. Odjede si, nechá v suterénu mrtvolu a zapomene se vrátit.“

„O čem to mluvíte?“

„O mrtvole v Belderovic sklepě.“

Berta Coolová zostražitěla jako zkušený starý pstruh v hluboké horské tůni, který pozoruje mouchu třepotající se na hladině. „Koho zabila, manžela?“

„Neřekl jsem, že někoho zabila. Řekl jsem, že nechává v suterénu mrtvoly.“

„Aha,“ řekla Berta. „Měla jsem pocit, že jste říkal, že někoho zabila.“

„Ne. To jsem neřekl – ještě ne.“

„Tak to si s tím vůbec nemusím dělat starosti.“

„Beru to tak, že chcete být policii všemožně nápomocna.“

„Proč bych měla?“

„Protože byste nerada přišla o živnost.“

„Jasně,“ Berta hledala očima v Sellersově tváři alespoň náznak nějaké informace. „Pomůžu policii vyřešit případ vraždy, ale nevidím důvod, proč bych se měla plašit kvůli tomu, že je ta ženská mizerná hospodyňka. Dejte jí šanci. Neměli byste ji obviňovat ze špatného vedení domácnosti kvůli jedné mrtvole. Četla jsem o případech, kdy jich lidi schovávali dobrý tucet; a navíc, pokud tam ta mrtvola nebyla moc dlouho, tak ta ženská třeba jenom –“

Sellers potlačil úsměv. „Tohle nikomu nenalžete, a mně ze všeho nejmíň.“

„Možná si lžu jen tak do kapsy.“

„Tak do toho.“

„Tak mi přestaňte skákat do řeči.“

„Až přestanete s tím vykrucováním, půjdeme k věci.“

„Kdo se vykrucuje?“

„Vy.“

„Proč bych se měla vykrucovat?“

„Ať se propadnu, jestli to vím,“ prohlásil vesele Sellers. „Prostě to jenom máte ve zvyku. Jakmile jde do tuhého a někdo se vás snaží zmáčknout, začnete uhýbat jako třešnička v koktejlu.“

„To vy se vykrucujete. Kdo je ta mrtvola?“

„Jmenuje se Sally Brentnerová, je to mladá žena, věk asi dvacet šest let.“

„Jak zemřela?“

„To ještě nevíme.“

„Přirozená smrt?“

„No, na jednu stranu to možná byla nehoda.“

„A na druhou stranu?“ nadhodila Berta.

„Na druhou stranu možná nebyla.“

„Vy jste mi ale sdílný, co?“

„Nápodobně.“

„Tak kdo je ta Sally Brentnerová?“

„Jejich služebná.“

„Jak dlouho tam mrtvola ležela?“

„Asi den.“

„Ve sklepě?“

„Přesně tak.“

Berta se snažila, aby zněl její hlas nezúčastněně. „A co na to všechno paní Belderová?“

„Nic.“

„Chcete říct, že odmítá odpovídat na otázky?“

„Nezdá se, že by byla vyšetřovatelům k dispozici. Zdá se, že odcestovala. A sem právě zapadáte vy.“

„Co tím chcete říct?“

„Mám zato, že když byla naposledy spatřena, byla jste vy jediná, kdo to dívání obstarával.“

„Kdo vám to řekl?“

„Ptáci na střeše.“

Zase začal zvonit telefon. Berta vyrušení přivítala. „Jenom minutku,“ řekla seržantu Sellersovi a pak zvedla sluchátko: „Haló.“

Everettu Belderovi bylo na hlase poznat, že prožívá velké psychické vypětí. „Díky Bohu, že jsem vás našel! Všude vám volám. Volal jsem vám do bytu už předtím, ale vy jste to nezvedala. Číslo mi dala vaše sekretářka –“

„No dobrá,“ skočila mu Berta do řeči, „tak ven s tím.“

„Stalo se něco strašlivého.“

„Já vím.“

„Ne, ne. Tohle je ještě navíc k mým ostatním problémům.

V suterénu našli Sallyinu mrtvolu. Byla –“

„Já vím,“ řekla Berta. „Je tu policie.“

Belderův hlas zněl zdrceně. „Chtěl jsem se k vám dostat dřív než oni. Co jste jim řekla?“

„Nic.“

„Jsou pořád ještě u vás?“

„Ano.“

„A vy jste jim nic neřekla?“

„Přesně tak.“

„Projde vám to?“

„Myslím, že ne. Ne na dlouho. Je vaše žena doma?“

„Ne, celou noc se neukázala. Tchyně se mohla zbláznit. Proto se našla ta mrtvola. Tchyně se zapřísáhla, že v domě prohledá každičkou místnost. Říkala, že začne u sklepa. Slyšel jsem, jak jde po schodech dolů, pak zaječela a omdlela. Letěl jsem dolů za ní a tam ležela Sally, ruce a nohy rozhozené –“

Seržant Sellers se do rozhovoru dobromyslně vmísil. „Nechávám vám hodně dlouhou uzdu, Berto. Ne abyste zkoušela nějaké kličky, to byste se mohla pěkně zašmodrchat.“

„To promluvil zákon?“ ptal se Belder.

„Ano,“ okomentovala to Berta stručně.

Belder pokračoval: „Řekl jsem policii, že mé manželce někdo poslal anonym. Řekl jsem jim, že jim ho nemůžu ukázat, protože ho máte vy. Neřekl jsem jim, proč přesně jsem si vás najal. Jenom jsem je stručně uvedl do obrazu a velmi zběžně nastínil situaci.“

„Aha.“

„Takže myslím, že bychom policii měli ukázat ten první dopis, paní Coolová. Možná souvisí se Sallyinou smrtí. Je prostě možné, že by mohl s tím případem nějak souviset; ale ten druhý dopis, který jsme otevřeli včera večer, ten s tím případem nemá vůbec nic společného a já nechci, aby se o něm policie dozvěděla.“

„Proč?“

„Protože nechci, aby do toho tahali Dolly Cornishovou.“

„Proč?“

„Říkám vám, že nechci, aby do toho Dolly tahali. Nechci, aby se o ní všude vědělo. Ten dopis podává věci pěkně škaredě.“

„Proč?“

„Copak to nechápete? Na tu věc se dá pohlížet z různých úhlů. Policie by mohla paní Cornishové znepříjemnit život.“

„Proč?“

„Bože dobrý, copak do toho nevidíte? Moje manželka by nejspíš – musíme Dolly chránit.“

„Proč?“

„Zatraceně, to neumíte říkat nic jiného než ‚proč‘?“

„Teď zrovna ne.“

Belder si to přebíral.

Berta, která čekala, že je Frank Sellers přeruší, se zeptala: „A co Sally? Jak zemřela? Byla to nehoda? Byla zavražděna, nebo –“

„Mohla to být nehoda.“

„Tak šup,“ pobídla ho Berta a psychicky se připravovala na to, že je Sellers přeruší.

„Sally zřejmě škrábala brambory. Vydala se do sklepa pro cibuli, aby ji k nim přidala. Škopek s bramborami vzala s sebou, některé byly už oškrábané, některé ještě ne. V pravé ruce nesla taky velký kuchyňský nůž. Nahoře na schodišti o něco očividně zavadila špičkou nohy, zakopla a zřítila se až dolů, přičemž se jí nůž zabodl do prsou.“

Berta se zcela ponořila do hovoru. „Dá se podle něčeho soudit, že to nebyla nešťastná náhoda?“

„No, ano.“

„Podle čeho?“

„Podle barvy těla.“

„Co ta s tím má co společného?“

„Policie říká, že to je příznak otravy kysličníkem uhelnatým.“

„Pokračujte.“

„Mám dojem, že podle nich mohl být nůž do jejího těla vražen těsně po smrti, a ne že to byl vražedný nástroj.“

„Aha.“

„Chci, abyste se pokusila věci vyjasnit.“

„A to jako jak?“

„No, přirozeně podezřívají moji manželku. Chci, abyste policii vysvětlila všechno o tom anonymním dopise a proč si vy myslíte, že moje manželka zmizela; že to bylo prostě proto, že mě opustila, a ne proto, že by se snažila uprchnout po spáchané vraždě.“

„Aha.“

„A ten druhý dopis mi dělá starosti ještě z dalšího důvodu. Dolly je značně půvabná mladá žena. Kdyby ji do toho zatáhli, novináři by z ní udělali senzaci. Je velmi fotogenická… Víte, jaké fotky novináři dělají.“

„Pikantní?“ navrhla Berta.

„Ano. Nechci, aby z Dolly udělali bulvární senzaci.“

„Proč?“

„Protože je to nebezpečné.“

„Proč?“

„Zatraceně, moje manželka žárlila na Sally. Sally je mrtvá. Proč inzerovat další možnou oběť? Říkám vám, Dolly z toho vynechte.“

Berta zneklidněla, že je seržant Sellers tak dlouho zticha, a podívala se s obavami za sebe, aby zjistila, že seržant, s navlhlým doutníkem bojovně vztyčeným, si přivlastnil její kabelku, která ležela na toaletním stolku, otevřel zip a teď je zcela zabrán do čtení obou dopisů, které jí Belder dal.

Berta rozzlobeně vyhrkla: „Sakra, jděte k čertu! Vy – vy –“

Belderův hlas v telefonu říkal: „Ale, paní Coolová! Já jsem přece ne…“

Berta spěšně promluvila do telefonu: „To nebylo na vás, mluvila jsem s chlupatým.“

Seržant Sellers ani nevzhlédl. Zcela se ponořil do čtení.

„Co dělá?“ chtěl vědět Belder.

Berta unaveně odpověděla: „Ale, k čertu! Nemá to cenu. Co jste mě tu zdržoval vykládáním, jak vy chcete, abych to zařídila, seržant Sellers si dovolil otevřít mi kabelku a teď čte oba dopisy, které z ní vyndal.“

„Ach Bože!“ zasténal Belder.

„Příště,“ poradila mu Berta, „mě nechte, ať si dělám věci zcela podle svého.“

Ani nepočkala na rozloučení a praštila sluchátkem do vidlice takovou silou, že se málem rozletělo na kusy.

Seržant Sellers složil oba dopisy, hodil si je do kapsy a zavřel Bertě Coolové kabelku na zip. Vzkaz, který Berta štípla z Belderovy kanceláře, buď nenašel, nebo ho nepovažoval za důležitý.

„Jak vás sakra mohlo napadnout, že vám tohleto projde?“ dožadovala se Berta odpovědi, obličej brunátný hněvem.

Sellers se zatvářil ctnostně. „Protože jsem věděl, že vám to nebude vadit, má stará dobrá kamarádko.“

„Vadit!“ vyvřískla Berta. „Běžte k čertu, nejradši bych vám vyrazila mozek z palice – kdybych věděla, že nějaký máte! Taková drzost! Vy suveréne, vy násilníku, vy podlý –“

„Šetřete dechem, Berto,“ řekl. „Nijak si tím nepomůžete.“

Berta stála a pohlížela na něj v tichém a zuřivém rozhořčení.

Sellers pokračoval. „Jen klid, Berto. Beztak byste to přede mnou neutajila. Ptal jsem se Beldera, kde je ten dopis, o kterém mi vyprávěl, a on řekl, že jste si ho vzala vy. Naposledy ho viděl, když jste si ho dávala do kabelky. Tak jsem si řekl, že se na něj mrknu.“

„Tak proč jste mě o něj nepožádal?“

Sellers se zazubil. „Víte, Berto, napadlo mě, že Belder třeba něco tají. Trochu moc úpěnlivě se mi snažil vykládat o tom jednom dopise a zrychlil řeč, kdykoliv jsem se ho na něj zeptal. U chlapa jeho ražení si můžete být jistá, že když začne mluvit opravdu rychle, snaží se vám zabránit, abyste mu položila nějakou konkrétní otázku. Tak jsem se začal sám sebe ptát, jestli tu není ještě druhý dopis.“

„A věděl jste, že mi zavolá a řekne mi, ať ho schovám,“ dokončila Berta, „a rozhodl jste se mi skočit po kabelce, hned jak zazvoní telefon… Mohla bych kvůli tomu udělat pořádný kravál a znepříjemnit vám život.“

„To byste tedy mohla,“ řekl Sellers chlácholivě. „Ale vždyť vy se k tomu doopravdy nechystáte, Berto. Kolikrát jsem já mohl ztropit kravál kvůli vám. V tomhle světě platí pravidlo žít a nechat žít. Někdy napálíte vy mě, a někdy já vás. Když mi dáte ránu pod pás a trefíte se, já nezačnu shánět rozhodčího a ječet, že to byl faul… No tak, a teď mi povězte pár slov o té děvence, která skočila Belderovi do náručí.“

„Co s ní má být?“

„Kdo to je?“

„Nevím.“

Sellers káravě, nesouhlasně zamlaskal. „Ale, ale, Berto. Tohle bylo slabé.“

„Proč si myslíte, že ji znám?“

„Víte zatraceně dobře, že byste na sebe nenechala mávat takovýmhle dopisem, aniž byste z Beldera vytáhla všechno, co byste o té holce chtěla vědět.“

„Žádná holka tam nebyla,“ řekla Berta.

„Jak to myslíte?“

„Jsou to prostě pomluvy. Povídám vám, že tam nikdo nebyl.“

„Jak to víte?“

„Řekl mi to Belder.“

Sellers si povzdychl. „No, hádám, že prozatím toho budu muset nechat.“

„A co matka paní Belderové?“ zeptala se Berta.

„Ta se z toho zhroutila. Matka i sestra celou noc šílely. Každou chvíli volaly na policii, snažily se zjistit, jestli paní Belderová neměla dopravní nehodu. Hádám, že nakonec tchyně pojala myšlenku, že Belder její dceru možná bacil po hlavě a mrtvolu schoval někde v domě, tak zahájila pátrání. Prohlásila, že prohledá dům od sklepa až po půdu. Začala se sklepem… To bylo dnes asi v osm ráno. To, co objevila, ji naprosto složilo. Napřed si myslela, že to je Mabelino tělo, pak se ukázalo, že tu ženskou vůbec nezná. Mrtvolu identifikoval Belder.“

„Paní Goldringová služebnou neznala?“

„Zjevně ne. Paní Goldringová bydlí v San Francisku. Od doby, co Mabel najala zrovna tuhle služebnou, tu paní Goldringová nebyla.“

„No,“ řekl Berta, „já jenom nevím, jak se tohle všechno týká mě.“

Sellers škrtl zápalkou o podrážku a pokusil se znovu si zapálit doutník.

Berta poznamenala: „Počítám, že vám je to fuk, ale mně se z toho zatraceného doutníku dělá zle od žaludku.“

„Smůla. Vy jste ještě nesnídala?“

„Vzhledem k tomu, že jste mě skoro vytáhl z postele, tak ne.“

„Fajn, udělejte dobrou černou, a dejte mi velký hrnek.“

Berta Coolová rozhořčeně odkráčela do šatny, honem se oblékla, vrátila se, aby ustlala sklápěcí postel. Pak vyšla do kuchyňky, postavila na velkou konvici kávy a prohodila k seržantovi Sellersovi: „Předpokládám, že chcete taky vejce, co?“

„Přesně tak, dvě vejce.“

„K čertu s vámi, myslela jsem jedno vejce.“

„Já vím. Já myslel dvě.“

„A topinky?“

„Ó, samo sebou. A kopec slaniny.“

Berta byla zticha a činila se u plynového sporáku. Ústa se jí stáhla do úzké rozhořčené čárky.

Seržant Sellers ležérně postával ve dveřích, klobouk měl posunutý do týla a z doutníku se mu teď valil namodralý dým. „Takže, aby se to pohnulo z místa,“ začal, „zajedeme k Belderovi a všichni tři si hezky promluvíme.“

„Proč mě do toho taháte?“ zeptala se Berta.

„Myslel jsem, že tak udělám větší pokrok,“ připustil vesele Sellers. „Jestli Belder začne lhát, řeknete mu, že mu to neprojde a aby radši mluvil pravdu.“

„Aha, takže mu to mám říct já, co?“ dotazovala se Berta sarkasticky a v ruce při tom třímala bojovně pánev, kterou se zrovna chystala dát na sporák.

„Přesně tak,“ přitakal Sellers. „Sem tam vám sice něco nedochází, Berto, ale úplně natvrdlá nejste.“

Sellers pozoroval, jak Bertě brunátní tvář, zazubil se na ni a přívětivě oznámil: „No, hádám, že půjdu zavolat Belderovi a domluvím nám naši malou konferenci.“

Odešel z kuchyňky. Berta slyšela, jak ve vedlejším pokoji vytáčí číslo, pak zaslechla tlumený rozhovor a pak znovu stál v kuchyňských dveřích.

„Oukej, Berto. Počká na nás u sebe v kanceláři; nechce se s námi sejít u sebe doma; říká, že kdybychom přišli tam, bude se nám plést do řeči jeho švagrová.“

Berta byla zticha.

Sellers hlasitě zívl na celé kolo, opustil své místo v kuchyňských dveřích a přesunul se do nejpohodlnějšího křesla v obýváku. Usadil se v něm, otevřel si ranní noviny na sportovní stránce a zabral se do čtení.

Berta Coolová prostřela na stolek v jídelním koutku talíře, šálky a podšálky, nože, vidličky a lžičky.

„Prozraďte mi něco o detektivech,“ zavolala na Franka Sellerse.

„A co?“

„Když jdou snídat, sundají si klobouk?“

„Sakra, jasně že ne. Tím by se úplně shodili. Sundávají si klobouk, jenom když se koupou.“

„Jak chcete to vejce?“

„Vařit tři minuty a patnáct vteřin – a nikoliv to vejce, nýbrž ta vejce – vejce v množném čísle – to jest dvě nebo více.“

Berta Coolová třískla talířem na stůl, že ho málem rozbila. „S vámi je u snídaně jedna potíž,“ řekla. „Nemůžete pít kávu, když máte v puse ten zatuchlý doutník.“

Seržant Sellers neodpověděl. Se zájmem si pročítal článek o boxerském zápase, na který se díval předchozí večer a srovnával reportáž s vlastními dojmy.

„No tak,“ promluvila Berta Coolová. „Už to je.“

Seržant Sellers, bez klobouku, bez doutníku a s hustými vlnitými vlasy sčesanými dozadu kapesním hřebenem, přešel do jídelního koutku, počkal, až se Berta Coolová usadí, a pak si sedl naproti ní.

„Tak dobře, Berto, vypijte si kávu a pak s pravdou ven. Už jste měla čas si to rozmyslet.“

Berta Coolová nalila kávu, usrkla horké voňavé tekutiny a řekla:

„No dobře, tak tady to je – se vším všudy. Měla jsem paní Belderovou sledovat. Ztratila jsem ji. Měla mít schůzku s osobou, která psala ty dopisy. Šla jsem za Belderem do kanceláře a prošla jsem si jeho soukromou korespondenci, jestli tam třeba nenarazím na to, co jsem hledala.“

„Co jste hledala?“ zeptal se seržant Sellers.

„Zkušenou písařku, která má doma vlastní přenosný psací stroj,“ odpověděla Berta.

„Nerozumím vám.“

„Dopis psaný na stroji vám hodně prozradí, když víte, jak ho prozkoumat. Stejná síla úhozu a jednotné mezery ukazují, že ty dopisy psala prvotřídní písařka. Taková písařka jde za dobrým platem, což znamená, že má dobře vybavenou kancelář. Dopisy byly psány na přenosném psacím stroji, který zoufale potřeboval seřídit. To znamená, že to byl soukromý přenosný stroj, který měla doma… Odpověď jsem našla úplně náhodou.“

„Jaká je odpověď?“ zeptal se seržant Sellers.

„Imogen Dearbornová, malá svůdná jezinka s břidlicově šedýma očima, která vysedává v Belderově kanceláři a vypadá, jako by v hlavě neměla nic jiného než touhu být tou nejvýkonnější sekretářkou na světě.“

Frank Sellers naťukl vajíčko a kriticky zkoumal jeho obsah.

„Tak, co říkáte tomuhle?“ ptala se Berta, očekávajíc pochvalu za své dedukční schopnosti.

„Trochu převařené,“ odtušil seržant Sellers, „ale vem to čert, však já to sním.“

KAPITOLA OSMÁ

Sellers strčil do dveří nadepsaných EVERETT G. BELDER, Obchodní inženýr a ustoupil stranou, aby mohla Berta Coolová vejít.

„Neříkejte, že příležitostně nejsme zdvořilí,“ zamumlal.

„Já snad padnu,“ řekla Berta a vpochodovala do kanceláře. Imogen Dearbornová vzhlédla od svého psacího stroje. Berta viděla, že plakala.

Dívka spěšně odvrátila oči: „Běžte rovnou dál. Čeká na vás.“ Seržant Sellers na Bertu tázavě povytáhl obočí a po Bertině téměř neznatelném pokývnutí si dívku nad psacím strojem důkladněji prohlédl.

Zdálo se, že Imogen Dearbornová si je jeho zkoumavého pohledu vědoma. Záda jí ztuhla, ale ona sama nevzhlédla. Prsty jí dál dopadaly na klávesnici psacího stroje a s profesionální zdatností vyťukávaly staccatovou melodii.

Dveře pracovny se otevřely. Everett Belder promluvil: „Říkal jsem si, že jsem vás zaslechl. Dobré jitro. Dobré jitro! Pojďte hned dál ke mně, prosím.“ Vešli do Belderovy pracovny.

Seržant Sellers se usadil na židli, z kapsičky u vesty vytáhl doutník, uhryzl špičku a zašátral pro zápalku. Berta Coolová usedla s ponurou obřadností kata, který je na návštěvě u odsouzeného.

Everett Belder se nervózně usadil do velkého křesla za stolem.

Sellers rozdýmal doutník, třepnutím zhasl zápalku, hodil ji do malého krbu, kde hořely nějaké papíry, a pohlédl na Beldera: „No?“ Belder řekl: „Předpokládám, že paní Coolová vám všechno řekla.“ Sellers se na Beldera zašklebil přes oblak namodralého doutníkového dýmu. „Myslím, že všechno mi neřekla, ale řekla mi víc, než jste po ní chtěl.“

„Obávám se, že nerozumím,“ pokusil se Belder o důstojný tón.

„Co ten druhý dopis?“ zeptal se Sellers.

Belder nervózně řekl: „Hodlal jsem vám o tom říct o něco později, seržante. Jenom jsem potřeboval čas si to promyslet.“

„Teď už jste si to promyslel,“ odpověděl Sellers.

Belder přikývl.

„A co přesně jste si v té věci chtěl promýšlet?“

„Nic. Tedy, ne tak, jak si myslíte.“

„Tak to vám to promýšlení jistě netrvalo dlouho.“ Belder si odkašlal. „Navštívila mě mladá žena, kterou jsem znával, jmenuje se Dolly Cornishová. Měla radost, že mě vidí. Já měl radost, že vidím ji. Už dlouho jsem ji neviděl. Našla si mě, když přijela do města, zjistila si mou adresu v telefonním seznamu. Neměla možnost se dozvědět, že jsem pořád ještě ženatý.“

„Pořád ještě? Co tím chcete říct?“

„No, já s ní nějakou dobu chodil, a pak – no, pak jsem se oženil.“

„Jí se to nelíbilo?“

„Copak ta, vdala se za týden nebo dva po mně.“

„Ale nelíbilo se jí, že jste se oženil?“

„Nevím. Neptal jsem se jí.“

Sellers si vyndal z úst doutník. Očima se zavrtal do Belderových.

„Odpovídejte na otázky a přestaňte chodit kolem horké kaše.“ Belder řekl: „Ne. Nelíbilo se jí to.“

„Viděl jste ji od té doby?“

„Dokud sem nepřijela, tak ne.“

„Kdy přijela?“

„Opustila manžela. Ona – no, chtěla mě vidět.“

„Oukej, a vy jste po ní vyjel?“

„Já – já měl radost, že ji vidím.“

„Dal jste jí pusu?“

„Ano.“

„Víc než jednu?“

„Já – no, možná ano. Ale to bylo všechno, jenom pusu a – no ano, hrome, měl jsem radost, že ji vidím. Jako máte radost, když potkáte starého kamaráda, kterého jste dlouho neviděl.“

„Začal jste si s ní?“

„Ne.“

„Řekl jste jí, že jste pořád ještě ženatý?“

„Ano.“

„Nechala vám svoji adresu?“

„Ano.“

„Kde bydlí?“

„V Locklear Apartments.“

„Byl jste tam?“

„Ne.“

„Nenavštívil jste ji?“

„Ne.“

„Zvala vás?“

„No, ne tak docela. Řekla mi, kde bydlí.“

„Kde seděla?“ zeptal se seržant Sellers.

Na Belderově obličeji se objevil překvapený výraz. „Nerozumím vám.“

„Když tu byla.“

„Aha, tamhle na té židli, kde teď sedí paní Coolová.“

„To je pěkně daleko, na druhém konci kanceláře,“ poznamenal Sellers. „Mrkněte ven, Berto, a povězte mi, jaká okna má dům naproti přes ulici.“

„Obávám se, že nerozumím,“ opakoval Belder. „Jak se to vztahuje k případu?“ Seržant Sellers mu to trpělivě vysvětloval. „Osoba, která napsala ten druhý dopis, musela mít možnost sledovat dění ve vaší pracovně v době, kdy za vámi přišla Dolly Cornishová. Všiml jsem si, že přes ulici je kancelářská budova. Ulice není široká. Odpoledne by sem dopadalo právě tak dost světla, aby někdo stojící v kanceláři na druhé straně ulice přesně viděl, co se tu děje.“ Belder se na okamžik zamračil, pak se mu tvář vyjasnila. „Panečku, to je mi nápad! Vy si myslíte, že mě ta osoba špehovala z kanceláře v domě naproti?“ Berta Coolová řekla: „Nač takové opičky? Odpověď máte přímo tady, ve své kanceláři.“ Sellers se na ni zamračil, ať je zticha, a najednou přešel do útoku. „A co obsah dopisu? Kdo z lidí, které znáte, mohl vědět, že tu v pondělí Dolly byla?“

„Nikdo.“

„Vaše sekretářka?“

„Ta o Dolly Cornishové neví nic; myslí si, že se známe obchodně.“

„V kolik hodin tu Dolly v pondělí byla?“

„Nevím, kolem – ano, řekl bych nějak odpoledne.“ Seržant Sellers namířil prsty na telefon. „Zavolejte ji sem.“

„Koho?“

„Svoji sekretářku.“

Belder zvedl sluchátko: „Můžete sem na okamžik přijít, prosím?“ O vteřinu později, když Imogen Dearbornová otevírala dveře, Sellers řekl: „Minulé pondělí – návštěvnice jménem Dolly Cornishová. V kolik hodin tu byla?“

„Okamžik, podívám se do diáře.“

„Měla dohodnutou schůzku?“

„Ne.“

„Tak dobře, podívejte se do diáře.“

Imogen se vrátila ke svému stolu, uchopila diář, otevřela ho, prstem jela dolů po stránce. „Paní Cornishová přišla v pondělí odpoledne dvacet minut po druhé. Zdržela se zde do čtvrt na čtyři.“

„Určitě neměla dohodnutou schůzku?“

„Ne.“

„Nikdy jste ji neviděla?“

„Ne.“

„Víte něco o jejím podnikání?“

„Ne. Pan Belder řekl, ať jí nic neúčtuji.“

Sellers zvrátil hlavu dozadu a zavřel oči. „Jak vypadala?“

„Blondýna, dobře stavěná, pěkné šaty, atraktivní, ještě mladá, ale tak jako – no, vypadala jako pletichářka, a rozhodně sobecky. Když něco chce, taky to dostane.“ Belder ji přerušil: „To mohu stěží pokládat za spravedlivé, slečno Dearbornová, vy –“

„Tohle řídím já,“ přerušil ho Sellers, s hlavou stále zvrácenou nazad a se zavřenýma očima. „Takže vám řekla, že chce mluvit s panem Belderem, je to tak?“

„Ano.“

„A vy jste se jí zeptala, jestli má dohodnutou schůzku?“

„Ano.“

„Co na to ona?“

„Řekla, že ji pan Belder přijme, řeknu-li mu, že je tady.“

„Belder nemá moc práce,“ poznamenal Sellers. „Ty řeči o dohodnuté schůzce, to je jenom trik, že ano – taková finta, jak udělat na návštěvníky dojem?“

„Ano.“

„Takže jste šla za ním a řekla mu, že je tu paní Cornishová?“

„Požádala mě, ať ji ohlásím jako Dolly Cornishovou; přála si, ať řeknu jenom Dolly Cornishová.“

„Co udělal Belder?“

„Co by, řekl, ať ji pozvu dál, že prý je to jeho dobrá známá.“

„Dával najevo nějaké emoce?“

„Nevšimla jsem si.“

„Co se dělo, když se setkali?“

„Nevím. Nebyla jsem u toho.“

„To Belder nepřišel ke dveřím?“

„Když jsem jí podržela dveře, on byl zrovna na půl cesty kolem stolu. Zaslechla jsem, jak vyslovuje její jméno, jako by – no, jako by ho vyslovoval s potěšením.“

„A pak?“

„Zavřela jsem dveře.“

„Viděla jste, jak ji líbá?“

Tváře jí zahořely. „Ne.“

„Kdy jste ji znovu uviděla?“

„Ve čtvrt na čtyři – když vycházela ven.“

„Ví ještě někdo, že tu byla?“

„Pokud já vím, tak ne.“

„Když sem přišla, nečekal ještě někdo v přední kanceláři?“

„Ne.“

„Když odcházela, nesledoval ji nikdo?“

„To nemohu vědět jistě, ale řekla bych, že pravděpodobně ne. Celou dobu, co tu byla, se v kanceláři nikdo další neobjevil.“ Berta Coolová jí skočila do řeči. „Nač chodit kolem horké kaše. Tohle je osoba, kterou hledáte.“ Sellers se na Bertu varovně zamračil. „Nejsem si tak docela jistý, že v tomhle máte pravdu, Berto.“

„Já si jistá jsem,“ odsekla Berta.

Sellers pohlédl oknem na budovu naproti. „Existují dost pádné důkazy, které mluví pro tu teorii s kancelářským oknem, Berto.“ Berta se otočila k Imogen Dearbornové, rozepla si kabelku a vytáhla strojopisný vzkaz, který předtím štípla z Belderových desek. „Kdo to psal?“ dotazovala se a zašermovala papírem Imogen Dearbornová před nosem.

„Co – co – co, myslím, že já. Je to vzkaz, který jsem dala panu Belderovi na –“ Berta Coolová řekla seržantu Sellersovi: „A teď se podíváme na ty dva dopisy.“ Sellers jí je beze slova podal.

Berta Coolová je rozložila na stůl. „Koukněte na to, děvenko. Všechny jsou psané na stejném stroji, nemám pravdu?“

„Já – já nevím. O co se to pokoušíte?“

Berta promluvila s chladnokrevnou necitelností: „Pokouším se ukázat, co jste doopravdy zač, vy hnido mrňavá. Byla jste do svého šéfa zamilovaná. Myslela jste si, že kdyby v cestě nestála jeho manželka, oženil by se s vámi. To vy jste napsala paní Belderové ty dopisy. Věděla jste, že váš šéf šilhá po služebné. Poslouchala jste za dveřmi a koukala klíčovou dírkou, a věděla jste, co se dělo, když sem přišla Dolly Cornishová. Myslela jste si, že se naráz zbavíte jak manželky, tak dvou konkurentek. Napsala jste paní Belderové ty dopisy a pak jste se zas natřásala v kanceláři jako úplné neviňátko. Vy úlisná, pokrytecká, zatracená mrcho.“ Imogen Dearbornová se rozplakala. „To není pravda,“ odporovala divoce. „Nevím, o čem to mluvíte.“ Berta řekla nemilosrdně: „Ale ano, víte. A já to teď dokážu. Ty dopisy psala zkušená písařka. Měla krásný, pravidelný úhoz. Napsala je na přenosném psacím stroji. Byla to přenosná remingtonka, skoro první model, který dali na trh. Vy doma přenosný psací stroj máte. A právě na něm jste ty dopisy napsala. Tenhle vzkaz nebyl psaný na stroji, který používáte v kanceláři.

Ušila jsem na vás boudu, abych z vás dostala vzorek strojopisu ze stroje v kanceláři. Přiznala jste, že doma máte přenosný stroj. Takže snad abyste radši kápla božskou a řekla nám –“

„Propánakrále!“ zvolal Belder, který si užasle prohlížel vzkaz ležící na stole.

Berta Coolová se na něj s klidnou sebejistotou usmála. „Pořádně to s vámi zamávalo, co? Zjistit, že takováhle mrňavá hnida z vaší kanceláře vám –“

„O to mi teď nejde,“ přerušil ji Belder. „Jde o tu přenosnou remingtonku.“

„Co s ní má být?“ zeptala se Berta.

„Ta patří mé ženě.“

Dveře přední kanceláře se otevřely. Carlotta Goldringová, jejíž modré oči hltaly všechno a všechny v místnosti, řekla: „V recepci nikdo nebyl, tak jsem šla dál. Doufám, že neru –“ Nikdo jí nevěnoval ani za mák pozornosti.

Berta Coolová namířila prst na Imogen: „Koukněte se na ni. Vidíte sám, že jsem na to kápla. Ta hnida třeba napsala ty dopisy na přenosném stroji vaší manželky u vás doma, ale psala je ona! Ona –“

„To je lež!“ zaječela Imogen. „A navíc přenosný stroj, který mám doma, není Remington. Je to Corona!“ Carlotta se s očima navrch hlavy sunula podél zdi, zastavila se u krbu zády k ohni a sledovala ten cirkus v němém ohromení.

„Jenom zkuste popřít, že milujete svého šéfa,“ pokračovala Berta v obviněních. „Jenom zkuste popřít, že jste si myslela, že pokud by se vám jenom povedlo zbavit se jeho ženy, měla byste cestu volnou; že jste napsala dopisy –“

„Počkejte moment,“ skočil jí Belder do řeči. „Ona to udělat nemohla, paní Coolová. Napsala ten vzkaz jeden den, kdy jsem měl manželčin stroj v kanceláři – nesl jsem ho domů z opravny. Imogen ho vyzkoušela. Teď si na celou věc vzpomínám velice jasně.“

„Tak oba dopisy napsala ve stejný den,“ nedala se Berta.

„To nemohla. To bylo předtím, než obě ženy – než se na scéně objevila Dolly.“ Sellers se Beldera optal: „Kdo jiný měl ke stroji přístup?“

„No – myslím, že nikdo. Manželčina rodina –“

Sellersovy oči se zúžily a ztvrdly. „A služebná, samozřejmě.“

„Sally?“

„Ano. O kom jiném podle vás mluvím?“

Belder připustil: „No – ano – ale proč by Sally psala mojí manželce dopis, ve kterém by naznačovala, že se mnou má pletky? To je praštěné. To je šílené.“

„Ale teoreticky Sally ke stroji přístup měla,“ trval na svém Sellers.

„Ano, to měla.“

Imogen Dearbornová se zhroutila na židli s kapesníkem u očí. Jakmile nastala odmlka v konverzaci, místnost se plnila jejími hlasitými vzlyky.

Sellers řekl Bertě Coolové: „Možná máte pravdu. Možná ne. Na celé té věci něco smrdí… Beldere, seberte se a nechte těch zdržovaček. Dejte tuhle židli přesně tak, jak stála, když na ní seděla Dolly Cornishová… Oukej, takže stála takhle. Dobře – teď si tam sednu já. Copak je asi z tohohle úhlu oknem vidět?“ Seržant Sellers pohyboval tělem dozadu a dopředu a snažil se pohledem zabrat co nejširší úhel.

„Imogen, přestaňte s tím zatraceným brekotem, popadněte tužku a pište si: doktor Cawlburn, praktický lékař a chirurg… doktor Elwood Z. Champlin, dentista… Ten zubař vypadá slibněji. Zkusíme napřed jeho; zubařská křesla jsou vždycky otočená k oknu. Když se dívám přes ulici, vidím teď z téhle židle přímo na pacienta. Najděte mi jejich telefonní čísla, Imogen… No tak, přestaňte!“ Imogen ho možná neslyšela. Seděla na židli a vzlykala.

Seržant Sellers se zvedl ze židle, natáhl se k ní, popadl ji za rameno, prudce s ní zatřásl a opakoval: „Zmlkněte. Brečte si po pracovní době. Já tu vyšetřuji vraždu. Sypte mi najít ta čísla.“ Imogen k němu vzhlédla, a když viděla, jak se tváří, zvedla se, přešla k Belderově stolu, vzala telefonní seznam a začala v něm hledat, přičemž si čas od času přejela oči kapesníkem.

Belder jí podal tužku a poznámkový bloček. Neohrabaně ji poplácal po paži. „No tak, no tak, slečno Dearbornová,“ konejšil ji. „Neberte si to tak.“ Ucukla před jeho dotykem, napsala telefonní čísla, odtrhla stránku z bločku a podala ji seržantu Sellersovi.

Sellers zvedl telefon, vytočil číslo a začal hovořit: „Tady seržant Sellers z policejního ústředí. Chtěl bych mluvit s doktorem Elwoodem Champlinem, osobně… Oukej, přepojte mi ho… Z policejního ústředí. Řekněte mu, že je to důležité…“ Zatímco čekal, vzal si Sellers doutník, který předtím odložil na stůl, rozdýmal ho znovu k životu a držel ho v útočném úhlu. Pak s ním rychle ucukl stranou a zavolal do telefonu: „Haló, to je doktor Champlin?… Přesně tak. Ano, seržant Sellers z ústředí. Podívejte se do diáře a řekněte mi, který pacient seděl v zubařském křesle ve vaší ordinaci minulé pondělí mezi druhou a čtvrt na čtyři… Ne, jenom jména pacientů… Výborně, jak se ten člověk jmenuje? H-a-r-w-o-o-d. Ano, mám to. Kdo dál?“ Sellersova tvář se pomalu roztáhla do širokého úsměvu. „Slečna, nebo paní?“ zeptal se.

„Aha. Výborně, mockrát vám děkuji, doktore, ozvu se vám později… Ano, chtěl jsem vědět jenom tohle.“ Sellers zavěsil a zazubil se na Bertu Coolovou.

„Druhý pacient v ordinaci doktora Champlina,“ oznámil, „od čtvrt na tři do tři čtvrtě na tři, byla slečna Sally Brentnerová.“

KAPITOLA DEVÁTÁ

Když Berta Coolová vstoupila do kanceláře, Elsie Brandová vzhlédla od stroje.

„Vsadím se, že jste úplně zapomněla na schůzku s Georgem K. Nunnelym v půl jedenácté,“ řekla.

„Vlastně ano,“ připustila Berta. „Byl tady?“

„Nejenom že tu byl, ale přecházel sem a tam a pořád si hryzal horní ret. Rozhodně byl nervózní a podrážděný.“ Berta Coolová sebou žuchla na židli: „No, takhle to dopadá, když se jeden bratříčkuje s policajty. Ten zatracený detektiv ke mně dneska ráno vrazil ještě před snídaní, nechal se ode mě nakrmit a pak mě vláčel všude s sebou, jako bych byla nějaký pomocník ohledávače mrtvol nebo co… Pěkná otrava, zvlášť když kvůli tomu zanedbám vlastní obchody. Ty jsou taky důležité – člověk přece musí mít šanci si něco vydělat… Byl naštvaný, když odcházel?“

„Nevím. Rozhodně si dělal starosti. Co tu byl, dvakrát telefonoval.“

„Číslo jste asi nezjistila, co?“

„Ne. Požádal mě, ať ho přepojím na venkovní linku, a číslo si pak vytočil sám.“

„Nechal nějaký vzkaz?“

„Chtěl, ať mu zavoláte do kanceláře, jakmile přijdete.“ Berta se zašklebila. „To urazil pěkný kus cesty od toho neproniknutelného, důležitého náfuky, který mi praštil s telefonem přímo do ucha, co?“

„Osobně si myslím, že se ze samých starostí div nepomátne,“ řekla Elsie. „Který detektiv byl u vás, seržant Sellers?“

„Hm.“

„Myslím, že ten je milý.“

„Je oukej, pokud má člověk pro policajty slabost,“ odpověděla Berta unaveně. „Já ne. Já bych jen chtěla, aby mě nechali na pokoji. Všichni trpí velikášstvím. On si ke mně vpadne a hned začne komandovat! Ať táhne k čertu.“

„O co vlastně šlo?“ zeptala se Elsie Brandová.

„Vypadá to, že paní Belderová spáchala vraždu.“ Elsie Brandová vykulila oči.

Berta řekla: „Mohla to být nehoda, ale policajti ten dojem nemají – a já taky ne.“

„Kdo je oběť?“

„Sally Brentnerová, jejich služebná.“

„Nějaký motiv?“

„Žárlivost.“

„Na manžela?“

„Dostala anonym, který naznačoval, že její manžel má se Sally pletky a že Sally u nich zůstala prostě proto, aby mu byla nablízku. A co je na tom nejpodivnější, Sally ten dopis musela napsat sama.“

„U všech všudy, proč?“

„Nejspíš aby se věci vyřešily jednou provždy. Byla do Beldera zamilovaná. Belder to s ní táhl, ale ženu opustit nehodlal.

Nemohl. Jeho žena držela šňůrky od měšce – všechny. Tohle je každopádně teorie, se kterou si teď všichni pohrávají.“

„Co na to paní Belderová?“

„Paní Belderová zůstává značně mimo scénu. Vypařila se. Musela zločin spáchat, než jsem ji začala sledovat. Pravděpodobně v době, kdy byl její manžel u mě v kanceláři.

Tenhle chlap, Belder, mi přijde jako pěkně složitá osobnost. V jeho životě se to ženskými jenom hemží – spoustou ženských. Vypadá to, že po něm šílí a pořád se vracejí, protože chtějí ještě. Celý ten cirkus možná spustila jeho stará láska, která za ním v pondělí zašla do kanceláře a skočila mu do náručí, jen co sekretářka zavřela dveře. Sally Brentnerová si tou dobou dávala spravit zub v ordinaci přes ulici. Ze zubařského křesla u okna měla výhled do Belderovy kanceláře naproti.“

„Připadala vám paní Belderová nervózní, když jste ji sledovala?“

„Ne. Rozhodně si nepočínala jako žena, která se právě dopustila vraždy… Moment! Musela ji spáchat těsně poté, co jsem ji sledovala… Tak to bylo! Bože dobrý, proč jsem na to nepomyslela dřív?“ Bertin hlas prozrazoval stále větší vzrušení.

„Co se děje?“ zeptala se Elsie.

„Sledovala jsem ji. Vyšla jakoby nic z domu, nesla si na ruce svého kocoura, jako by se nechumelilo, vlezla do auta a odjela – na místo schůzky, kterou si dohodla po telefonu. Neměla s sebou žádnou tašku, jenom malou kabelku. A pak zčistajasna přefrčí přes křižovatku, červená ji nezajímá, a pláchne mi; pak se vrátí domů, zabije Sally, zabalí si pár věcí a vypaří se… Páni,“ pokračovala Berta a oči jí zaujetím blýskaly, „vždyť já dokážu přesně říct, ve kterém okamžiku ji napadlo, že tu ženu zabije. Bylo to přímo tam na křižovatce. Ale co tam u všech všudy mohla zahlédnout, že jí to najednou vnuklo myšlenku vrátit se horempádem domů a zamordovat služebnou?“

„Vy myslíte, že ji to napadlo kvůli něčemu, co se tam právě stalo?“ zeptala se Elsie.

„Jsem si tím skoro jistá. Jela pěkně pomalu, zjevně si hleděla jenom svého, mířila na schůzku s někým, kdo jí telefonoval. A pak najednou zešílí a projede to na červenou, odbočí doleva, pak musela odbočit vlevo ještě jednou a vrátit se na hlavní. Já jsem odhadovala, že odbočila doprava, a netrefila jsem se.“

„Co budete dělat?“ ptala se Elsie. „Pomůžete panu Belderovi a pokusíte se dokázat, že je nevinná? Anebo on bude vlastně stát při ní?“

„Stát při ní!“ vykřikla Berta. „Bude stát při ní víc než bratrsky. Bez ní by neměl ani na tramvaj. Musí ji najít a nějak se postarat, aby se to rozmotalo.“

„Takže se pokusíte dokázat, že je nevinná?“

„Já,“ prohlásila Berta Coolová, „jedu na ryby.“

„Obávám se, že to nechápu.“

Berta jí to objasnila: „Základní problém téhle firmy spočíval v tom, že když tu byl Donald Lam, nikdy nevěděl, kdy vypnout. Nic mu nepřipadalo nemožné. Ať měl kartu sebemizernější, hrál dál.“

„Vždycky vyvázl dobře,“ podotkla Elsie se zábleskem obdivu.

„Já vím,“ přitakala Berta. „Vždycky se z toho nějak horko těžko vyhrabal, ale na mě je to moc silná káva.“

„Chcete říct, že s případem končíte?“

„Skončit s případem, to ani náhodou,“ odsekla Berta. „A vůbec, kde je jaký případ? Belder po mně chtěl, abych usmlouvala dvacetitisícovou pohledávku na dva a půl tisíce dolarů. V pořádku, to jsem udělala. A výsledek? Belder nebude mít peníze, dokud je nedostane z manželky. Manželku nemůže najít, protože se vypařila po –“

„Po čem?“ zeptala se Elsie, když se Berta náhle odmlčela uprostřed věty.

„Jenom mě něco napadlo,“ řekla Berta. „Mohla se vypařit, když zabila Sally; ale mohla se stejně tak vypařit, když Sallyinu mrtvolu v suterénu jenom objevila… No, vypařila se v každém případě. Belder nebude mít peníze na umoření pohledávky, dokud nebude mít manželku zpátky.“

„Nemyslíte, že vás požádá, abyste jeho ženu zkusila najít?“

„Pravděpodobně ano. Ale jakou šanci bych měla já? Jeho manželku bude hledat policie, a policie bude hledat sakra rychleji a na sakra víc místech, než bych to zmohla já. Ne, já jedu na ryby. To byl Donaldův problém – nevěděl, kdy přestat. Já vím, kdy přestat. Já přestanu, než po hlavě spadnu do nějakého maléru.“ Berta neurčitě máchla rukou ke své pracovně. „Mám tam nějakou poštu?“

„Asi pět dopisů.“

„Důležité?“

„Nic naléhavého.“

„Tak dobře, já mizím.“

„Co mám říct Nunnelymu, jestli zas přijde?“

„Řekněte mu, že jsem obchodně mimo město. Všem říkejte jenom tohle – Belderovi, seržantu Sellersovi a celé té bandě.

Zůstanu zahrabaná, dokud se věci neusadí; pak tu možná bude šance si trochu vydělat. Do té doby bych riskovala kůži, kdybych se o něco pokoušela… Jak se člověk jednou do případu pořádně zaplete, nemůže přestat. Pak ho musí dotáhnout až do konce. K čertu s takovými věcmi. Já beru život s klidem. Nestojím už o žádné maléry.“

„Kde vás můžu zastihnout já, pokud se objeví něco důležitého?“

„V hotelu Balboa.“

„A když vás seržant Sellers bude chtít jako svědkyni?“ Bertin obličej ztuhl ve znechucené grimase. „Řekněte seržantu Sellersovi, ať se jde – prostě mu řekněte, že jsem mimo město.“

„Třeba si bude myslet, že máte někde schůzku s paní Belderovou.“ Berta se ušklíbla. „Ať si to myslí. Kéž by. Ať mě zkusí sledovat. Aby ho čert vzal, ať se zalkne.“ Berta rychle přelétla pohledem kancelář a vydala se ke dveřím.

Když Berta sáhla po kouli na dveřích, rozdrnčel se telefon.

Elsie Brandová se po telefonu natáhla, pak přidržela ruku na mluvítku a tázavě na Bertu Coolovou povytáhla obočí.

Berta řekla: „Jestli si nechcete zatěžovat svědomí a říkat mu, že tu nejsem, usnadním vám práci, abyste nemusela lhát.“ Prudce otevřela dveře a vykročila do chodby.

KAPITOLA DESÁTÁ

Berta Coolová vpochodovala do kanceláře a v podpaží si nesla složené noviny.

„Snažila jsem se s vámi spojit, ale nemohla jsem vás sehnat. Odjela jste z hotelu,“ řekla Elsie Brandová.

„Vstávala jsem už za úsvitu, abych nezmeškala příliv,“ vysvětlila Berta.

„Chytla jste něco?“

„Nebraly.“

„Dvakrát tu byl nějaký pán,“ pohlédla Elsie Brandová do diáře. „Nechtěl se představit. Říkal, že to je velice důležité.“

„Vypadal, že má peníze?“ zeptala se Berta.

„Nějaké ano. Vypadá jako obyčejný člověk s normálním platem.“

„Chm,“ komentovala to Berta.

„Vrátí se. Zdá se, že mu na setkání s vámi moc záleží. Říká, že musí mluvit osobně s vámi.“

„Přijmu ho,“ řekla Berta. „Teď musím přijmout každého. A co má sakra být? Když to Donald roztáčí v Evropě, já tu pěkně pojedu dál a vydělám mu ranec peněz. Napřed jsem si myslela, že si dám trochu pohov a budu brát jenom jednoduché případy. To je pitomost. Já si svůj díl odpracuji –“ Dveře se otevřely.

Elsie Brandová rychle vzhlédla a tlumeně oznámila: „Ten pán je tu zas.“ Berta se jala předvádět prvotřídní vítání zákazníka. Horlivě vykročila středem kanceláře a klidná profesionalita z ní jenom zářila.

„Dobré ráno! Mohu pro vás něco udělat?“

„Paní Coolová?“

„Přesně tak.“

„Berta Coolová, jeden ze společníků firmy Coolová a Lam?“

„Přesně tak,“ přitakala s úsměvem Berta. „Jenom mi řekněte, co pro vás mohu udělat. Mnoho kanceláří se specializuje jen na určité případy. My bereme všechno – co slibuje zisk.“ Povzbudivě se usmála.

Muž zajel rukou do náprsní kapsy. „Výborně, paní Coolová,“ řekl, „vezměte si tohle.“ Vrazil Bertě do ruky jakési listiny. Sáhla po nich, podívala se na strojopisný text na zadní straně složených dokumentů a zeptala se: „Co to je?“

Odpověď přišla raketovou rychlostí. „Žaloba podaná u Nejvyššího soudu okresu Los Angeles. Imogen Dearbornová, žalobce, versus Berta Coolová, obžalovaná. Zde máte kopie předvolání a žaloby na Bertu Coolovou jakožto soukromou osobu, a Bertu Coolovou jakožto společníka. Zde máte původní předvolání, které vás upozorňuje na soudní pravomoci a –“ Berta ucukla rukou, ve které držela papíry, a chystala se je po muži hodit.

„Nedělejte to,“ varoval ji, pusa mu při tom jela jako kulomet a nezastavila se, ani když v řeči přešel od popisu listin k odříkávání formulky. „Vůbec vám to nepomůže. Jestli vás to žere, běžte to vykládat svému právníkovi. To je vše. Děkuji. Na shledanou.“ Otočil se jako na obrtlíku a vystřelil ze dveří dřív, než se Bertě vrátila její vyřídilka.

Elsie se vzpamatovala první. „Pro všechno na světě,“ zeptala se, „co tohle znamená?“ Berta Coolová strhla z balíčku dokumentů gumičku, rozložila přísně vypadající právní listinu a začala nahlas předčítat:

NEJVYŠŠÍ SOUD STÁTU KALIFORNIE

PRO OKRES LOS ANGELES

Žaloba

Imogen Dearbornová,

žalobkyně

versus

Berta Coolová,

soukromá osoba, a jakožto společník provozující výdělečnou činnost pod firemním jménem a značkou Coolová a Lam; Donald Lam,

soukromá osoba, a jakožto společník provozující výdělečnou činnost pod firemním jménem a značkou Coolová a Lam, obžalovaní

Žalobkyně podává na obžalované žalobu a jako důvod žaloby uvádí:

I.

že obžalovaní jsou, a ve všech okamžicích dále zmiňovaných byli, společníci provozující výdělečnou činnost pod firemním jménem a značkou Coolová a Lam a mají sídlo na území okresu Los Angeles;

II.

že 8. dubna, nebo přibližně tohoto data, na území města Los Angeles, okres Los Angeles, stát Kalifornie, obžalovaní úmyslně a zlovolně pronesli lživé a nactiutrhačské výroky, vztahující se k výše zmíněné žalobkyni a týkající se jejího charakteru, cti a bezúhonnosti, kteréžto výroky byly v dané době a na daném místě vysloveny s cílem poškodit pověst žalobkyně, k čemuž také došlo;

III.

že v dané době a na daném místě výše zmínění obžalovaní uvedli Everettu G. Belderovi, jenž byl v dané době a na daném místě zaměstnavatelem žalobkyně, že výše zmíněná žalobkyně je hnida, že výše zmíněná žalobkyně je zamilovaná do svého zaměstnavatele, že za účelem učinit výše zmíněného zaměstnavatele přístupnějším jejím citům a pokusům o sblížení výše zmíněná žalobkyně napsala anonymní dopisy manželce výše zmíněného zaměstnavatele, v nichž obvinila výše zmíněného zaměstnavatele, že se vůči své výše zmíněné manželce dopouští nevěry a neupřímnosti, čímž doufala, že způsobí rozpad výše zmíněného manželského svazku, a výše zmíněný zaměstnavatel tak bude mít volnou cestu ke sňatku se žalobkyni; že v důsledku výše zmíněných dopisů zahynula Sally Brentnerová, která byla zaměstnána v domácnosti Belderových jako služebná, a to buď nešťastnou náhodou, nebo sebevraždou, kterýžto veškerý účinek výše zmíněných dopisů výše zmíněná žalobkyně zamýšlela a plánovala, a to vše že je přirozený a logický výsledek výše zmíněné činnosti, kterýžto může rozumná osoba rozumně, logicky a přirozeně předvídat;

IV.

že výše zmíněné výroky, i jeden každý z nich, byly lživé a nepravdivé, a byly v danou dobu a na daném místě vysloveny obžalovanými s vědomím jejich nepravdivosti, a/nebo s nedbalostí, která svědčila o naprostém pohrdání pravdou;

V.

že výše zmíněné výroky, i jeden každý z nich, byly proneseny v přítomnosti žalobkyně, jejího zaměstnavatele a dalších svědků a že v důsledku toho žalobkyně utrpěla velký nervový otřes a zažila pocit trapnosti, hněvu a ponížení; a dále, že v důsledku výše zmíněných výroků, i jednoho každého z nich, společně i každého zvlášť, a výlučně kvůli nim, dne 8. dubna, nebo přibližně tohoto data, ukončil žalobkynin výše zmíněný zaměstnavatel s výše zmíněnou žalobkyni pracovní poměr;

VI.

že všechny výše zmíněné výroky byly nejenom lživé a jejich lživost byla v danou dobu a na daném místě výše zmíněným obžalovaným známa v okamžiku, kdy je pronášeli, ale že každý z výše zmíněných výroků byl v danou dobu a na daném místě vysloven se zlým úmyslem vůči žalobkyni, že byl vysloven s nedbalým pohrdáním pravdou a se záměrným úmyslem poškodit pověst žalobkyně.

PROČEŽ žalobkyně požaduje od výše zmíněných obžalovaných částku ve výši padesát tisíc dolarů jakožto vlastní odškodné, a dále částku ve výši dalších padesáti tisíc dolarů jakožto kárné čili exemplární odškodné, celkově tedy jedno sto tisíc dolarů; žalobkyně dále požaduje náhradu soudních výdajů, které jí tímto vznikly.

A. Frankline Kolber

Právní zástupce žalobkyně

Z Berty Coolové vyprchala všechna svěžest, kterou načerpala z přímořských vánků. Klesla do židle s neodvolatelností, jež přímo podlamovala kolena. „Mě z toho snad trefí!“ zvolala.

„Ale jak to, že žaluje vás?“ dotazovala se rozhorleně Elsie Brandová. „Nebesa! Vždyť jste ji nedala zatknout ani nic podobného.“ Berta řekla: „Zbláznila se! Všechno se vysvětlilo přímo v Belderově kanceláři, ještě než jsme odešli. Ty dopisy psala Sally Brentnerová. Pánbůh ví, proč. Člověku nejde do hlavy, proč by psala paní Belderové dopisy, kde by obracela pozornost a podezření sama na sebe, ale právě to dělala. Nikdo se nikdy nedozví, proč. Ale Imogen se na tom přiživovat nebude. Všechno se to vysvětlilo, než jsme odešli.“

„Omluvila jste se jí?“ zeptala se Elsie.

„Jasně že ne, sakra. Nijak jsem jí neublížila, jenom jí kvůli tomu ukáplo pár krokodýlích slz.“

„Ale v žalobě je uvedeno, že ji Belder propustil,“ připomněla Elsie Brandová. „Proč by ji propouštěl, jestli se to všechno vysvětlilo?“

„Nevím,“ připustila Berta, „ale musel na ni mít pifku kvůli něčemu jinému. Než jsme to ráno se Sellersem přišli k němu do kanceláře, hádali se.“

„Jak to víte?“

„Viděla jsem na ní, že je ubrečená. Ale sakra, přece si nemyslíte, že se ten podvodník chytil toho, co jsem řekla, jako záminky, aby se té holky zbavil?“

„Třeba ano.“

„No, v tom případě to vyřeším hned teď,“ řekla Berta Coolová.

„Jak to, že kvůli tomu může žalovat firmu?“ ptala se Elsie. „Donald s tím neměl nic společného.“ Berta vysvětlila: „Budou tvrdit, že jsem jednala sama za sebe a zároveň za firmu. Mohu projednávání případu zdržet s odvoláním na Donaldův pobyt v Evropě… Ne. Ať se propadnu, jestli to udělám. Budu hájit sebe i firmu. Donald si kvůli tomu nebude muset dělat starosti. Než se o tom něco dozví, bude po všem.“ Berta pohlédla na náramkové hodinky. „Zajdu za Everettem Belderem a pěkně mu vycinkám. Zatraceně brzy přijdu na to, co za tím je. Nemůže si ze mě dělat záminku a myslet si, že mu to projde. Takhle to dopadá, když se člověku zachce vést prostý život. Vezmu na první pohled snadný případ, pak, když se zamotá, se ho pokusím zbavit, a najednou mám na krku žalobu o sto tisíc dolarů odškodného.“

„Řekla jste,“ zeptala se Elsie, když se Berta Coolová vydala ke dveřím, „že je hnida?“ Berta Coolová rázně otevřela dveře, otočila se a potvrdila: „Buďte si zatraceně jistá, že jsem to řekla!“ Rozhořčeně vydusala chodbou a před budovou se jí podařilo chytit taxík.

„Rockaway Building“ poručila, když se ztěžka skládala do vozu, „a hoďte sebou.“ V kanceláři Everetta G. Beldera našla Berta Coolová novou sekretářku, vysokou, hubenou čtyřicátnici s protáhlým obličejem, zažloutlou pletí, špičatou bradou, nápadně velkým nosem a upjatými způsoby. „Dobré ráno.“

„Je pan Belder u sebe?“

„Koho mám ohlásit, prosím?“ Artikulovala slova s vědomou pečlivostí, takže jednoduchý dotaz zněl rozvlekle a úředně.

„Bertu Coolovou.“

„Máte navštívenku, slečno Coolová?“

„Paní Coolová,“ zvýšila Berta hlas. „Jdu za ním obchodně. Nemám domluvenou schůzku, a už jsem tu byla. Cvičte si výmluvnost na někom jiném. A – ale, k čertu s řečmi. Jdu dovnitř.“ Berta přešla místností a nevšímala si protestů, které vysoká, hranatá žena vznášela s mrazivou škrobeností.

Rázně otevřela dveře.

Everett Belder seděl opřený ve svém křesle, nohy měl zkřížené na stole a před obličejem si držel rozložené noviny.

„To je v pořádku, slečno Horrisonová,“ řekl. „Jen dejte dopisy na stůl. Podepíšu je později.“ Otočil na další stránku novin.

Berta Coolová zabouchla dveře takovou silou, že na stěnách poskočily obrazy.

Everett Belder s podrážděným údivem složil noviny. „Dobré nebe! To je paní Coolová! Proč jste nenechala slečnu Horrisonovou, ať vás ohlásí?“

„Protože mám naspěch,“ odpověděla Berta, „a jí trvalo zatraceně dlouho, než se vyslovila. Zahoďte ty noviny a povězte mi, proč jste sakra vyhazoval Imogen Dearbornovou.“ Belder noviny pomalu složil a zamračil se na Bertu.

„Je mým zaměstnancem. Domnívám se, že mám právo ukončit její pracovní poměr v libovolném okamžiku, paní Coolová.“ Berta rozzlobeně řekla: „Nebuďte tak zatraceně škrobený. Nejspíš se snažíte vyrovnat se té nové sekretářce. Mně je jedno, kdy ji vyhodíte nebo jak ji vyhodíte, hlavně když mě z toho vynecháte. Ale ona mě zažalovala o sto tisíc babek, jelikož jsem údajně poškodila její pověst, a na základě toho jste ji vyhodil.“ Belder se v křesle napřímil a se žuchnutím sundal nohy na podlahu. „Co že to podle vás udělala, paní Coolová?“

„Zažalovala mě o sto tisíc dolarů.“

„Není možná.“

„No, udělala to. Žalobu mi doručili dnes ráno.“

„Co že přesně tvrdí?“

„Že jsem o ní řekla, že je hnida, že jsem řekla, že je do vás zamilovaná a že poslala ty dopisy. Tvrdí, že právě kvůli tomu jste ji vyhodil.“

„Cože, ta zatracená mrňavá lhářka! Vždyť ví, jak to bylo.“ Berta se pohodlně usadila na židli. Napjaté vrásky kolem očí se jí poprvé uvolnily. „No,“ řekla, „přesně na to se vás chci zeptat. Proč jste ji vyhodil?“

„Nebylo v tom nic osobního,“ odpověděl Belder. „Tedy, v jistém smyslu.“ Berta ho hněvivě přerušila: „Přestaňte chodit kolem horké kaše. Proč jste ji vyhodil?“

„No, za prvé byla až moc pohledná. Chovala se provokativně. Obtížně se to vysvětluje. Byla nejenom pohledná, ale byla si toho také vědoma.“

„Jak to s tím souvisí?“

„No, hodně, tedy pokud má člověk tak všímavou švagrovou, jako je Carlotta Goldringová, a tak podezřívavou tchyni, jako je Theresa Goldringová.“

„To ony vám řekly, abyste ji vyhodil?“

„Ne, ne. Ne abyste mě špatně pochopila, paní Coolová. Nenaznačily nic určitého. Imogen byla velice milá sekretářka. Velice schopná mladá žena, ale měla jisté zvyklosti, jisté –“ Berta se na židli naklonila kupředu a provrtávala obchodního inženýra pohledem. „Nechte toho žvanění, zatraceně,“ řekla. „No tak. Ven s tím. Než jsme sem se seržantem Sellersem včera ráno dorazili, hádal jste se s ní. Byla ubrečená. To tehdy jste jí řekl, že je propuštěná, co?“

„No, ne. Ne tak docela.“

Berta řekla: „Tak poslyšte, já vím, že jste se hádali. Jestli jste jí řekl, že je propuštěná nebo že už jí dál nebudete zaměstnávat, před tím, než jsem dorazila, bylo by o hodně snazší dokázat, že ta žaloba je jenom pokusem o vydírání. Copak to nechápete? Musím prokázat, že nepřišla o místo kvůli tomu, co jsem řekla.“

„Mohu vás ujistit, že ne, paní Coolová.“

Berta Coolová se v židli zas popuzeně opřela. „Aha, tak vy mě můžete ujistit, co. No není to prostě paráda? Jste snad zvyklý vyhazovat sekretářky úplně bezdůvodně?“

„Ale paní Coolová, já důvod měl. Snažím se to vysvětlit.“

„A já se to snažím pochopit,“ pronesla Berta vybraně jedovatým tónem. „Poslouchám a poslouchám, a vy povídáte a povídáte, a pořád jste to nevysvětlil, a já to pořád nepochopila. Nevím, jestli s tím něco můžeme udělat, nebo ne.“

„No, paní Coolová, mám-li k vám být naprosto upřímný, vstoupilo do toho několik věcí. Jsem poněkud na vážkách, jelikož nemůžu na žádnou z nich ukázat konkrétně prstem a říct, že tohle rozhodlo. Ta dívka si každopádně byla trochu příliš vědoma svých půvabů. Chci tím říct, že kdo přišel do kanceláře a spatřil ji, okamžitě si pomyslel – no, víte přece.“ Berta řekla: „Nevím, a vy zjevně taky ne.“

„A navíc,“ pokračoval Belder, „byla indiskrétní.“

„V jakém smyslu?“

„Prozradila informace, které neměla právo prozrazovat.“

„Teď se k něčemu blížíme. Co prozradila?“

„No, víte, paní Coolová, já – hrome, nechce se mi o tom mluvit.“

„Mně se o tom mluvit chce,“ opáčila Berta, „a vy jste mě do téhle bryndy dostal, takže je na vás, abyste se ze všech sil snažil mě z ní vytáhnout. Takže jaké informace prozradila?“

„Byla indiskrétní.“

Bertě potemněl obličej. „Mluvíte jako nějaký kolotoč. Pokaždé, když se dostaneme na konec písničky, jako bych zatáhla za nějakou páku a musela vyrazit na další jízdu. Omluvte mě, jestli vám připadám netrpělivá. Jen tak pořád dál. Byla indiskrétní. Proč byla indiskrétní? Prozradila informace. Co to bylo za informace? No, víte, ona byla indiskrétní. Proč byla indiskrétní? No, je pohledná. Co je indiskrétního na tom, když je člověk pohledný? No, vyskytly se nějaké informace, které prozradila. Komu informace prozradila? No, vypadá provokativně. Kdo přišel do kanceláře, pomyslel si – prostě jen tak dál. Až vám začne docházet šťáva, třeba konečně něco řeknete.“

„Bylo to kvůli tomu, co řekla mé tchyni,“ vyhrkl Belder.

V Bertiných očích zableskl zájem.

„Co řekla paní Goldringové?“

„Že urovnám pohledávku u Nunnelyho, jakmile seženu Mabel, a že po ní tak usilovně pátrám z tohohle důvodu.“

„Co vám na tom vadilo?“ zeptala se Berta.

„Všechno.“

„Nechápu.“

„Tak za prvé, jakmile by se paní Goldringová dozvěděla, že se snažím urovnat tu pohledávku, začala by mi házet klacky pod nohy jen tak z principu. Za druhé, co jsem se jí jenom navykládal, jak moc Mabel miluji a jak moc bych si to bral, kdyby mě opustila. Doufal jsem, že něco z toho se třeba Mabel donese a trochu to usnadní situaci. Ale teď, jestli si paní Goldringová myslí, že můj zájem byl čistě finanční – vidíte, v jaké jsem rejži.“

„Proč jste tchyni nenavykládal, co jsem vám radila? Že doufáte, že vás žena neopustila, ale pokud ano, že je tu spousta jiných žen –“

„Z obecného hlediska to může být dobrá rada, paní Coolová, ale v tomto konkrétním případě by se minula účinkem. U vás v kanceláři to znělo velice logicky, ale když jsem přišel domů a stanul tchyni tváří v tvář – no, myslel jsem, že tenhle druhý způsob bude lepší, to je celé.“

„Aha. Dostal jste ode mě radu, ale neřídil jste se podle ní, říkám to správně?“

„Svým způsobem ano.“

„Dobrá. Zpátky k té vaší sekretářce. Prozradila ty informace vaší tchyni. Přišel jste na to. Jak jste na to přišel?“

„Dobré nebe! Jak jsem na to přišel? Přišel jsem na to, protože má tchyně dostala hysterický záchvat; protože na mě bez ustání štěkala, že celý můj zájem o věc byl jenom finanční a že chci manželku zpátky jedině proto, abych z ní vyrazil nějaké peníze.“

„To bylo předtím, než objevili mrtvolu Sally Brentnerové?“

„Ano, samozřejmě.“

„Kdy?“

„Mám-li být přesný, bylo to ve středu odpoledne krátce před tím, než jsem zavřel kancelář. A poté, co na mě tchyně celou noc vřeštěla, jsem vůči slečně Dearbornové nebyl naladěn nijak dobrotivě.“

„Takže přesně řečeno, když jste přišel ve čtvrtek ráno do své kanceláře, měl jste všeho plné zuby. To bylo včera. Měl jste pěkný vztek a starosti a nevyspal jste se. Zavolal jste si Imogen na kobereček. Je to tak?“

„Ano, svým způsobem.“

„A věděl jste, že za vámi to ráno přijde seržant Sellers?“

„Ano.“

„A navrhl jste, že by se schůzka měla uskutečnit raději u vás v kanceláři než doma?“

„Přesně tak. Chtěl jsem se vyhnout tomu, aby mi tchyně později předhazovala paní Cornishovou.“

„A než jsme dorazili, zavolal jste si Imogen Dearbornovou k sobě a setřel jste ji?“

„No – obávám se, že jsem jí vynadal.“

„Co jste jí řekl?“

„Řekl jsem jí, že volně nakládala s informacemi, které neměla právo poskytovat.“

„Co ona na to?“

„Říkala, že se jednoduše snažila paní Goldringovou uchlácholit; že myslela, že to je nejlepší způsob, jak se se situací vypořádat.“

„Co jste řekl pak?“

„Řekl jsem jí, že to já jsem tu od toho, abych obstaral přemýšlení.“

„No dobře. Pokračujte. Co se dělo pak?“

„Pak poznamenala něco, co jsem považoval za lehce impertinentní, a v tom okamžiku jsem se neovládl. Řekl jsem jí, že mě svou indiskrétností dostala do špatného postavení.“

„Jaká přesně slova jste použil?“

„Obávám se, že jsem byl naštvaný.“

„Jaká slova jste použil?“

„Řekl jsem, že si pěkně pustila hubu na špacír.“

„A pak?“

„Pak se rozplakala.“

„No, pokračujte. Leze to z vás jak z chlupaté deky. Co se dělo? Rozplakala se – a pak jste ji vyhodil, co?“

„Ne, nevyhodil. Zvedla se a beze slova odešla z pracovny a vrátila se k psacímu stroji.“

„Pořád ještě plakala?“

„Asi ano. Když vycházela z pracovny, tak ano.“

„Tak jste vstal a vyšel za ní a –“

„Ne. Abych pravdu řekl, ne.“

„Co jste udělal?“

„Jenom jsem tu seděl a čekal – pak jste přišli vy.“

Berta řekla rozzlobeně: „Sakra, proč jste nešel na věc a nevyhodil ji hned na místě a neskoncoval s tím?“

„Protože jsem si v té chvíli nebyl jistý, zda ji chci propustit. Předtím jsem se neovládl, tak jsem si to chtěl promyslet. Já –“

„Ale měl jste v úmyslu ji vyhodit, hned jak se uklidní – hned, jak to budete moci udělat bez hysterického výstupu?“

„Nejsem si jistý, že jsem to měl v úmyslu. Mám-li být upřímný, paní Coolová, já přesně nevěděl, co mám udělat.“

„Rozhodně jste neměl v úmyslu ji nechat dál u vás pracovat,“ řekla Berta.

„No, nebyl jsem si jistý, zda to není moje vina – alespoň částečně.“ Berta popuzeně vypálila: „Bože můj! Kolikrát vás ještě musím tahat ke korytu, než se napijete?“

„Obávám se, že vám nerozumím, paní Coolová.“

„Chci po vás, abyste řekl jediné,“ vysvětlovala mu Berta trpělivě, „a to, že jste ji měl v úmyslu vyhodit kvůli její indiskrétnosti; že už jste byl pevně rozhodnutý; že jediný důvod, proč jste s tím neskoncoval, než jsme tam se Sellersem dorazili, byl ten, že jste k ní chtěl být šetrný, když plakala, a že jste nestál o žádné scény. Takže jste se rozhodl počkat, až seržant Sellers a já odejdeme, a potom jí říci, že už ji nepotřebujete. Jakmile dosvědčíte tahle fakta, bude naprosto jasné, že nebyla propuštěna na základě žádných mých výroků. Chápete, o co jde?“

„Mám za to, že z právního hlediska to chápu, ano.“

„No, a to je celé,“ řekla Berta. „Ale já se vás k tomu pořád snažím dostrkat a vy se mi vzpínáte na uzdě jako splašený kůň. Pro Boží umučení, snad si už konečně rozumíme.“

„Ale,“ pokračoval Belder, „ačkoli právní hledisko uznávám, paní Coolová, obávám se, že s vámi nemohu spolupracovat.“

„Co zas myslíte tímhle?“

„Jednoduše to, že jsem ve skutečnosti v tom okamžiku ještě vůbec nevěděl, zda slečnu Dearbornovou propustím. Rozhodl jsem se až potom.“ Berta si povzdechla. „No dobře, tak se aspoň můžu spolehnout, že dosvědčíte, že jste se s ní kvůli tomu pohádal –“

„U všech svatých, to ne, paní Coolová!“

„Cože!“

„Rozhodně ne. Pak bych byl tázán, proč jsem jí vynadal – a pokud by někdy vyšlo najevo, že jsem jí vyčítal něco, co řekla mé tchyni, paní Goldringová by mi to nikdy neodpustila. Víte, tvrdila by, že jsem jí něco tajil. To, jakožto Mabelina matka – ne, paní Coolová, vůbec vám nemohu pomoci. Teď jsme se bavili jen mezi sebou. Pokud byste se mě zeptala u soudu, popřel bych i to, že jsme se vůbec pohádali. Musel bych.“ Berta Coolová se ztěžka zvedla a zuřivě na Beldera pohlédla. „Kecy!“ řekla a vypochodovala z kanceláře.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Roger P. Drumson, starší společník firmy Drumson, Holbert a Drumson, dočetl žalobu a pohlédl přes brýle na Bertu Coolovou. „Jak tomu rozumím, paní Coolová, byla jste najata, abyste zjistila, kdo psal ony dopisy. Měla jste opodstatněné důvody se domnívat, že je psala žalobkyně?“

„Ano.“

„To je dobré. Velice dobré! A teď, jaké důvody to byly?“

„Věděla jsem, že dopisy psala prvotřídní písařka na přenosném stroji. Věděla jsem, že Imogen Dearbornová dokonce napsala svému zaměstnavateli vzkaz na stejném stroji.“

„Jak jste to věděla?“

„Srovnala jsem charakter písma.“

„Ne, ne. Měl jsem na mysli, jak jste věděla, že vzkaz na stejném stroji napsala ona?“

„Přiznala to.“

„V přítomnosti svědků?“

„Ano.“

„Před tím, než jste vznesla své obvinění?“

„Jasně. Napřed jsem si své důvody ověřila, a až pak jsem odpálila nálož.“ Drumson se na Bertu zářivě usmál. „To bylo velice, velice chytré, paní Coolová. Takže, jak tomu rozumím, uvedla jste tato fakta s nanejvýš dobrými úmysly vůči zúčastněným stranám, je to tak?“

„Přesně tak.“

„Báječné!“

Drumson se znovu ponořil do žaloby, zamračil se a vyčítavě pohlédl na Bertu. „Řekla jste o ní, že je hnida, paní Coolová?“

„Ano.“

„To je zlé.“

„Proč?“

„Naznačuje to zlou vůli.“

„Co ta s tím má sakra co dělat?“

Drumson se usmál otcovským, mírně nadřazeným úsměvem. „Víte, paní Coolová, zákon poskytuje jistou nepostižitelnost osobě, která v dobrém úmyslu a bez zlé vůle jedná na základě své logické úvahy. Jinými slovy, jisté výroky jsou v očích zákona klasifikovány jakožto výroky beztrestné; avšak aby bylo možno zákonného ustanovení o beztrestných výrocích využít, musí jedinec prokázat, že vše, co řekl, bylo v dobrém úmyslu a bez zlé vůle.

Takže, jak situaci rozumím já, pracujete jako soukromý detektiv. Everett Belder vás najal, abyste mimo jiné vystopovala osobu, která byla zodpovědná za autorství jistých dopisů. Měla jste opodstatněné důvody se domnívat, že onou osobou je jeho sekretářka. Byl to sice omyl, ale upřímný omyl, kterého by se mohla dopustit kterákoliv osoba.“ Berta horlivě přikývla.

„Takže,“ pokračoval Drumson, „váš výrok byl beztrestný za předpokladu, že byl vysloven bez zlé vůle, paní Coolová.“

„No, to byl. Ani jsem tu holku neznala.“

„Tak proč jste jí řekla, že je hnida?“

„To je jenom takový obrat…“

Drumson potřásl mírně, ale káravě hlavou.

„Takže jsem měla právo jednat na základě svého předpokladu,“ řekla Berta. „Nemůže mě skřípnout. Nemám pravdu?“

„Inu, tedy, paní Coolová, to také není jednoznačné. Váš předpoklad její viny musel být rozumný předpoklad, založený na prozkoumání všech důkazů. Mám za to, že jste prohlásila, že nakonec se viníkem ukázala jistá Sally Brentnerová?“

„Ano.“

„Jak jste na to přišla?“

„Přišla na to policie,“ přiznala Berta neochotně.

„Jak?“

„Z druhého dopisu vyplývalo, že pisatelka musela vidět, co se děje v Belderově pracovně. Policie došla k závěru, že pisatelka musela být v ordinaci přes ulici, která má okna proti Belderově pracovně. Postavili se do Belderovy pracovny, podívali se přes ulici a zjistili, že ze všech ordinací mohla daná osoba použít ke svým účelům pouze dvě. Věděli, jaký časový úsek je zajímá. V kritické době seděla Sally v zubařském křesle.“ Drumson se zamračil. „Ale proč jste se tak nezachovala vy, paní Coolová? Zdá se mi, že to byla nejlogičtější metoda, jak viníka dopadnout.“ Berta řekla: „Myslela jsem, že nemusím.“

„Proč?“

„Myslela jsem, že mám všechny potřebné důkazy.“

„Takže jste tento důkaz úmyslně přehlédla?“

„No, nevím, jestli v tom bylo něco úmyslného.“

„Jinými slovy,“ navázal Drumson, „vás to v tu chvíli prostě nenapadlo, je to tak?“

„No,“ řekla Berta, „ono –“ zaváhala.

„No tak, no tak,“ pobídl ji Drumson, „svému právníkovi musíte sdělit všechna fakta týkající se případu, paní Coolová, jinak nemůže pracovat k vašemu maximálnímu prospěchu.“

„No,“ vypálila Berta, „seržant Sellers pořád chtěl, aby se na to šlo tím druhým způsobem, ale já mu řekla, že to není nutné.“ Z Drumsonova hlasu zazníval nevěřícný úžas. „Má drahá paní Coolová! Chcete říct, že policie vám naznačila, že by se mělo postupovat podle této logické, zcela prosté, této velice přiměřené metody, jak žádanou osobu vysledovat, a vy že jste nejenom odmítla takové vyšetřování provést, ale odradila jste od něj i policii, a pak jste vznesla své obvinění proti Imogen Dearbornové?“ Berta řekla: „Když to říkáte takhle, zní to příšerně.“

„Tak to bude formulovat právní zástupce druhé strany, paní Coolová.“

„No, počítám, že to zhruba sedí.“

„To je zlé, paní Coolová, velice zlé.“

„Proč?“

„Znamená to, že jste odmítla provést vyšetřování. Znamená to, že jste neměla žádné rozumné důvody pro obvinění, které jste vznesla. To víceméně svědčí o zlé vůli, což vás následně připravuje o imunitu v rámci beztrestného výroku.“

„No, podáváte to tak, jako byste zastupoval druhou stranu.“ Drumson se usmál. „Jen počkejte, až skutečně uslyšíte právního zástupce druhé strany, paní Coolová. A teď k tomu hanlivému výrazu – jakpak to bylo? Momentík… Ach ano, hnida – hnida, paní Coolová. Proč jste jí tak, pro všechno na světě, říkala?“ Berta zrudla. „Protože je to nejmírnější výraz, kterým můžete popsat takovou falešnou mrňavou čub…“

„Paní Coolová!“ vybuchl Drumson.

Berta zmlkla.

„Paní Coolová, otázka zlé vůle je v tomto případu jedna z nejdůležitějších. Pokud máte případ vyhrát, musíte prokázat, že jste k žalobkyni nechovala zlou vůli, vůbec žádnou. V budoucnosti označujte řečenou žalobkyni za velice úctyhodnou mladou ženu s bezúhonnou pověstí. Možná jedná pomýleně, ale co se týče pověsti, je tato žena vzorem ctnosti. V jiném případě, paní Coolová, vás – to – bude – stát – peníze. Rozumíte?“

„No, a to nemůžu říct pravdu, ani když se bavím s vámi?“

„Když se bavíte se mnou, když se bavíte s přáteli, i když přemýšlíte, musíte tuto mladou ženu označovat pouze výrazy, které lze kdekoliv opakovat. Copak nechápete, paní Coolová, že jak vaše myšlenky, tak vaše konverzace sestávají z návyků? Budete-li používat znevažující výrazy v myšlenkách nebo ve vybraných konverzačních situacích, ona slova vám nevědomky uklouznou v nepatřičných okamžicích. A teď opakujte po mně: Tato mladá žena je velice úctyhodná mladá žena.“ Berta Coolová řekla se zjevnou neochotou: „K čertu s ní, je to velice úctyhodná mladá žena.“

„A dejte si hodně záležet, ať ji tak označujete pokaždé,“ varoval ji Drumson.

„Pokusím se. Když tím ušetřím peníze, pokusím se.“

„Tak, a co přítomní svědkové?“

„Everett Belder a –“

„Okamžik. Pan Belder byl váš zaměstnavatel?“

„Můj klient.“

„Aha. Odpusťte, váš klient. A kdo další byl přítomen?“

„Seržant Sellers.“

„Byl od policie?“

„Přesně tak, z ústředí.“

Drumson zazářil. „Myslím, že to vypadá velice nadějně, paní Coolová. Kromě žalobkyně tam už žádné další osoby nebyly?“

„Ještě Carlotta Goldringová. To je Belderova švagrová.“

„Byla také vaší klientkou?“

„Ne.“

„Co tam dělala?“

„Prostě otevřela dveře a nakráčela dovnitř.“

„A vy mi chcete říci, že jste své obvinění vznesla před Carlottou Goldringovou?“

„No, nevím, kolik jsem toho řekla, než vešla dovnitř, a kolik až potom.“

„Ale paní Coolová, proč jste nepočkala, až tato mladá žena odejde z kanceláře? Pokud jste ji prakticky neznala, zdá se, že rozumná obezřetnost by vás přiměla zdržet se všech obvinění, dokud tam tato žena byla. Se zřetelem k této Carlottě Goldringové nemůžeme v žádném případě žádat o beztrestnost výroku.“ Berta rozzlobeně odsekla: „Řeknu vám, proč jsem nepočkala; protože jsem se snažila dělat svou práci. V tom je s vámi právníky potíž. Myslíte jenom na své soudní procesy. Kdyby se člověk snažil dělat svou práci tak, aby se vešel do zákona, nikdy by ničeho nedosáhl.“ Drumson káravě potřásl hlavou. „Je mi líto, paní Coolová, ale dopustila jste se prohřešku. Nemůžete onen prohřešek bagatelizovat znevažováním zákona nebo obviňováním právníků. Obhajoba vaší pře bude velmi obtížná. Požádám vás o pět set dolarů jako zálohu a pak uvidíme, co se dá dělat. Záloha finančně pokryje předběžné řízení až do vlastního přelíčení. Tehdy budete moci provést dodatečnou úhradu, pokud se nám nepodaří sprovodit při ze světa před –“

„Pět set dolarů!“ téměř zaječela Berta.

„Přesně tak, paní Coolová.“

„Cože, mě to snad porazí! Pět – set – dolarů!“

„Pět set dolarů, paní Coolová.“

„O čem to sakra mluvíte? Na celém případu jsem nevydělala ani padesát dolarů.“

„Obávám se, že nerozumíte, paní Coolová. Nerozhoduje to, co jste na zakázce vydělala, ale skutečnost, že právě teď,“ Drumson poklepal ukazováčkem slavnostně na dokumenty na stole, „vám v případě prohraného soudního sporu hrozí potenciální finanční odpovědnost ve výši sto tisíc dolarů. Mí společníci a já možná budeme schopni tu při vyhrát. Nemohu to říci jistě, ale –“ Berta vstala ze židle, natáhla se a vydrápla dokumenty právníkovi zpod ruky.

„Vy jste se zbláznil. Žádných pět set dolarů nezaplatím.“

„Ale má drahá paní Coolová, když do deseti dnů od data, kdy vám byl tento dokument doručen, nic nepodniknete, tak –“

„Jak se to dělá, když chce člověk zamítnout něčí finanční nároky?“ zeptala se Berta.

„Podáte to, čemu my právníci říkáme odpověď, a v ní popřete obvinění obsažená v žalobě.“

„Kolik po mně budete chtít za sepsání takové odpovědi?“

„Myslíte tím, že chcete jenom sepsat odpověď?“

„Ano.“

„Inu – to bych vám neradil, paní Coolová.“

„Proč ne?“

„Inu, v té žalobě se vyskytují jisté věci, které na mě působily poněkud dvojznačně. Dokument byl očividně sepsán ve spěchu. Myslím, že se na něj vztahuje možnost zvláštní námitky, a snad i všeobecné námitky.“

„Co je to zvláštní námitka?“

„To je další právní řízení – dokument, který se podá k soudu – poukážete v něm na nedostatky žaloby.“

„A co se stane, když to máte podané?“

„Uvedete důvody.“

„Je u toho ten druhý právník?“

„Ach ano, přirozeně.“

„A co se stane pak?“

„Pokud je vaše stanovisko opodstatněné, soudce zvláštní námitku schválí.“

„A to znamená, že jste při vyhrál?“

„Ale kdepak. Druhá strana pak dostane deset dnů na to, aby žalobu opravila.“

„Takže tu žalobu vylepší?“

„Svým způsobem ano. Laicky řečeno.“

„Předpokládám, že celé řízení stojí peníze.“

„Přirozeně, svůj čas přece musím mít zaplacený. Proto jsem vám řekl, že pět set dolarů jako záloha finančně pokryje předběžné řízení až do –“

„Proč, u všech čertů,“ skočila mu Berta do řeči, „bych měla právníkovi strkat pět set dolarů za to, že u soudu řekne druhému právníkovi, jak vylepšit žalobu?“

„Vy to nechápete, paní Coolová. Vy na to stále pohlížíte očima laika. Ve schválení zvláštní námitky se skrývá taktická výhoda.“

„Jaká výhoda? Co z toho člověk má?“

„Získáte čas.“

„K čemu mi je, že získám čas?“

„No, přece se vám povede případ zdržet. Získáte čas.“

„A co s tím časem děláte, když ho získáte?“ Drumson se pokusil o nadřazený úsměv, ale tváří v tvář Bertiným jiskřícím očím mírně znejistěl. „Má drahá paní Coolová, vy si to všechno moc berete. Koneckonců jste pouhý laik. Tyto záležitosti vyžadují…“

„Co sakra děláte s tím časem, když ho získáte?“ přerušila ho Berta hlasem, který se na úrovni konverzace výbojně dožadoval přednosti v jízdě.

„Inu, pracujeme na případu, studujeme ho.“

„A já platím za všechen čas, který do toho dáte?“

„Přirozeně musím dostat zaplaceno –“

„Takže já vám zaplatím, abyste řekl druhému právníkovi, jak vylepšit žalobu, abyste získal čas a mohl mi účtovat víc za to, že se mému případu víc věnujete. K čertu s takovými řečmi. Copak neznáte dost zákonů na to, abyste se připravil rovnou na přelíčení?“

„Ovšemže. Pokud bych –“

„Tak proč do toho sakra chcete vrážet víc času na studium? Jestli si s případem nevíte rady, řekněte to rovnou, a já si najdu někoho, kdo si rady ví.“

„Má drahá paní Coolová! Vy zkrátka –“

„K čertu s takovými tlachy,“ skočila mu Berta do řeči. „O žádné zvláštní námitky nestojím. Nebudu platit majlant, abych získala čas, za který budu muset platit. Prostě chci odeslat odpověď, kde téhle zatracené mrňavé hnidě povím své mínění.“

„Má drahá paní Coolová! Prosím! Jako váš advokát vás žádám, neoznačujte žalobkyni ustavičně za hnidu.“

„Je to zatracená chamtivá potvora,“ zvýšila Berta rozlíceně hlas. „Je to úlisná mrcha.“

„Paní Coolová! Paní Coolová! Zmaříte si šance na obhajobu této pře.“

„Víte stejně dobře jako já, co je zač. Je –“

„Paní Coolová! Prosím. Teď vám něco řeknu jednou provždy. Když budete na řečenou žalobkyni i jenom myslet tímto způsobem, u soudu se neovládnete a celý případ vyhodíte do vzduchu. Ona slova svědčí o zlé vůli. Jakožto váš právník vás poučuji, já vás varuji, že si musíte cílevědomě vypěstovat návyk označovat tuto mladou ženu za naprosto úctyhodnou mladou dámu, jinak toho budete litovat.“

„Takže podle vás si od ní musím nechat líbit, že mi vmetla do tváře takovouhle žalobu, a ještě ji mít ráda?“

„Jedná pomýleně. Považovala za urážku něco, co urážkou nebylo. Je přecitlivělá a její právníci využili nezvyklosti situace a pokusili se z toho vydobýt zcela přemrštěnou částku. Ale ona mladá žena, sama žalobkyně, je podle vašeho vědomí a svědomí naprosto úctyhodná mladá žena, a vy se musíte důkladně vycvičit, abyste ji tak označovala.“ Berta se zhluboka nadechla.

„Kolik?“

„Jenom za sepsání odpovědi?“

„Ano.“

„Inu, řekl bych, že abychom to mohli provést, potřebovali bychom uskutečnit předběžný pohovor ohledně fakt vztahujících se k případu, a také…“

„Kolik?“

„Inu, řekněme sedmdesát pět dolarů.“

„Jenom za sepsání odpovědi? To se vsadím, že bych si zvládla sehnat někoho, kdo by mi to napsal za –“

„Ale musíme s vámi napřed probrat fakta.“

„Žádná fakta,“ řekla Berta. „Chci jednoduše odpověď, do které se napíše, že tahle – tahle úctyhodná mladá žena je zatracená lhářka. Odpověď, do které se napíše, že ji nevyhodili pro to, co jsem řekla, že všechno, co jsem říkala, bylo to, čemu říkáte beztrestné výroky, a tak dále.“

„Inu,“ řekl Drumson se zjevnou neochotou, „hádám, že možná, za těchto okolností, taxa pětadvacet dolarů… Ale chápete, paní Coolová, že nepřijmeme žádnou zodpovědnost za nic, co s případem souvisí. Nechtěli bychom, aby naše jméno figurovalo v přípravném řízení. Jednoduše bychom sepsali odpověď a vy byste ji podepsala, vystupujíc in propria persona.“

„Co to znamená?“ zeptala se Berta.

„To je právní termín, který znamená, že osoba vystupuje bez právníka. To jest, že hájící se strana je sama sobě právníkem.“ Berta řekla: „Přesně to chci. Sepište odpověď. Podepíšu ji sama a budu vystupovat sama, zastupujíc sama sebe. A chci ji do pondělka do rána. Podám ji a budu to mít z krku.“ Drumson ji pozoroval, dokud nevyšla z kanceláře. Pak s povzdechem stiskl knoflík, kterým přivolal stenografku.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Na ústředí odstrčil seržant Sellers poněkud ošuntělou otáčecí židli, na které chybělo čalounění, a zazubil se na Bertu. „Vypadáte skvěle, Berto. Tak ta Dearbornová vás prý žaluje?“ Berta začala: „Ta mrňavá…“ a zarazila se.

„Jen do toho,“ pobídl ji Sellers s uličnickým úsměvem. „Všechny nadávky, co znáte, jsem už asi někdy zaslechl. Sem s nimi, uleví se vám.“ Berta řekla: „Zrovna jdu od svého právníka. Jakákoliv nadávka, kterou jí označím, může svědčit o zlé vůli, což by mohlo ohrozit mou při. Podle mého nejlepšího vědomí a svědomí to je velice úctyhodná mladá dáma, možná chybující, a rozhodně uvedená v omyl; ale každopádně velice okouzlující mladá potvora nepochybných morálních kvalit.“ Sellers zvrátil hlavu nazad a rozesmál se. Z kapsy vytáhl doutník a Berta si z kabelky vyndala cigaretu. Sellers se naklonil přes stůl, aby jí připálil.

„Začínáme být nějak zdvořilí,“ utrousila Berta.

„Ale no tak,“ poznamenal vesele seržant Sellers. „Společenské povinnosti hostitele jsou nám přece dobře známy. Jenom na ně většinou kašleme.“ Hodil zápalku do široce rozevřeného vyleštěného bronzového plivátka, které trůnilo na gumové podložce hned vedle velkého stolu. Po celém stole i na podlaze kolem plivátka bylo vidět černé proužky, vypálené cigaretami, které tam někdo nechal povalovat.

Seržant Sellers sledoval Bertin pohled a zazubil se.

„Tohle byste našla po celém policejním ústředí,“ řekl. „Příběhy, jak se tam ty fleky po cigaretách vzaly, by vydaly na knihu. Někdy odložíte cigaretu, protože zvoní telefon. Jde o vraždu, takže jste najednou v jednom kole a na cigaretu úplně zapomenete. Někdy vyslýcháte podezřelého a on užuž povoluje. Začne si zapalovat jednu cigaretu za druhou, dá si jenom šluk nebo dva, a pak ji hned zahodí. Je nervózní a do plivátka by se netrefil, i kdyby mělo průměr přes metr. A tyhle krátké proužky – no to když to chlapci někdy odflinknou. Mrsknou je zhruba tam, kam chtějí, a pak na ně zapomenou. Co po mně chcete ohledně té Dearbornové?“

„Co s ní můžete udělat?“

„Spoustu věcí.“

„To jsem nepochopila.“

Sellers vysvětlil: „Díky vám jsem rozlouskl ten případ se slepcem. Nikdy vám to nezapomenu, Berto. My tu neodpouštíme nepřátelům ani nezapomínáme na přátele. Takže ta holka vás žaluje pro nactiutrhání. Za zničenou pověst žádá odškodné. To znamená, že předmětem sporu je její pověst. Pročešeme jí minulost pěkně hustým kartáčem. Vyhrabeme na ni takové věci, že se bude hanbou propadat. Pak můžou vaši právníci oznámit jejím právníkům, že na ni něco máte, a ona toho nechá.“ Berta řekla: „Můj právník jsem já sama, a neříkejte mi, že mám za klienta cvoka.“

„Co vás to napadlo, dělat právníka sama sobě?“

„Právník, který mě jinak zastupuje, chtěl zálohu pět set dolarů a pak měl tu drzost mi říct, že až to přijde k soudu, budu mu moct zaplatit ještě víc.“ Seržant Sellers hvízdl.

„Přesně takový jsem z toho měla pocit,“ řekla Berta.

„No, nechte mě si s ním promluvit, Berto. Třeba najdu nějaké řešení.“

„Už jsem si s ním promluvila,“ řekla Berta. „Řešení se už našlo.“

„Takže vás bude zastupovat?“

„Ne. Sepíše mi odpověď. Odpověď pak podám a jemu zaplatím pětadvacet dolarů. Od té chvíle v tom pojedu na vlastní pěst.“ Sellers řekl: „No dobře, dejte mi na starost Imogen. Možná se mi povede něco vyhrabat. U holky, která se takhle rozběhne k právníkovi a zažaluje vás, ještě než stihnete domluvit, je šance, že tají něco ze své minulosti a že to něco nebude chtít veřejně provětrávat.“ Berta řekla: „Ať táhne k čertu. Jestli se mi kdy dostane pod ruku, ubalím jí takovou, až usne. Ta zatracená – úctyhodná mladá žena!“ Sellers se zazubil. „Vím přesně, jak se cítíte.“

„Jak pokračuje záležitost s Belderem?“ zeptala se Berta.

„Myslím, že to je vražda.“

„Nemyslel jste si to od začátku?“

„Ne tak jednoznačně jako teď. Pitva ukázala, že oběť zemřela na otravu kysličníkem uhelnatým. Byla mrtvá už krátce před tím, asi hodinu nebo dvě, než do ní někdo vrazil nůž.“

„Nějaké stopy?“ zeptala se Berta a oči se jí ostražitě zúžily.

Sellers na okamžik zaváhal, jako by uvažoval, jestli má Bertě říci, co se mu honí hlavou, a pak úsečně řekl: „Je to mužský zločin.“

„Co tím myslíte?“

„Myslím tím, že to udělal muž.“

„Ne paní Belderová?“

„Tu jsem vyškrtl.“

„Proč?“

„Kuchyňský nůž.“

„Co s ním má být?“

„Služebné neškrábou brambory ohromnou pětadvaceticentimetrovou kudlou.“

„Přirozeně.“

„Žena by to věděla. Muž ne. Buď Sally zemřela náhodou, někdo se polekal, že by to shodili na něj, a pokusil se to naaranžovat jako nehodu, anebo se snažil zamaskovat vraždu.“

„Kdo ji mohl zavraždit?“ zeptala se Berta.

Sellers se zašklebil: „Everett Belder, kupříkladu.“

„Pchá!“

„Jen si nebuďte tak zatraceně jistá… Mimochodem, kocour paní Belderově se vrátil.“

„Neříkejte!“

„Přesně tak.“

„Kdy?“

„Včera večer.“

„Brzo večer?“

„Kolem půlnoci.“

„Pouštěl ho dovnitř Belder?“

„Ne. Paní Goldringová ho slyšela mňoukat a otevřela dveře. Kocour šel dovnitř. Vypadal nakrmený, ale pořád mňoukal, celou noc ťapkal po domě a mňoukal. Ne a ne s tím přestat a někde se uvelebit.“

„Nejspíš se mu stýská po paní Belderové,“ řekla Berta.

„Nejspíš ano.“

Na Sellersově stole váhavě cinkl telefon.

Seržant Sellers zvedl sluchátko, řekl „Haló“ a pak kývl na Bertu. „Pro vás, Berto. Volají vám z kanceláře. Prý je to důležité.“ Berta si převzala telefon a uslyšela tlumený, poněkud přidušený hlas Elsie Brandové, která se zřejmě v zájmu utajení snažila tisknout rty těsně ke sluchátku. „Paní Coolová, pořád sem volá pan Belder. Říká, že se s vámi musí okamžitě sejít.“

„Ať táhne k čertu,“ oznámila Berta vesele a bez váháni.

„Myslím, že má další dopis.“

„A nemá dost kuráže, aby si s ním poradil, co?“ zeptala se Berta.

„Něco na ten způsob.“

„No, víte, co mi může,“ řekla Berta a pak s rostoucí netrpělivosti dodala: „Proboha, Elsie, když pracuji na případu, nehoňte mě jak nadmutou kozu jenom proto, že Belder chce –“

„Ještě další věc,“ vpadla do toho Elsie. „Zůstaňte na telefonu, paní Coolová. Skočím k vám do pracovny a podívám se, jestli to nenajdu mezi vašimi papíry.“ Berta se zamračila, pak jí došlo, že to byla výmluva, aby Elsie unikla klientovi v recepci, a tak počkala, dokud v telefonu neuslyšela slabé cvaknutí. „Je tu nějaká paní a chce se s vámi sejít; nepředstavila se. Říká, že se s vámi musí okamžitě sejít a že na tom hodně vyděláte.“

„Jak vypadá?“

„Tak na čtyřicet, ale má velice dobrou postavu. Vypadá trochu – no, jako by dovedla řešit věci pěkně zostra, když na to přijde. Na klobouku má přidělaný závojíček a pokaždé, když mě přistihne, že ji pozoruji, skloní hlavu, takže jí závojíček zakryje oči. Říká, že nemůže čekat.“ Berta řekla: „Hned tam jedu.“

„A co mám říct panu Belderovi? Každou chvíli sem volá.“

„Víte, co mu můžete říct,“ a Berta zavěsila.

Seržant Sellers se na ni zazubil. „Obchody se daří, Berto?“

„Jen to nezakřiknout.“

„To jsem rád. Zasloužíte jenom to nejlepší. Jste ohromná ženská a páru máte jako…“ Berta se rozzlobeně zvedla. „Nevyznělo by to tak příšerně, kdybyste se nezarazil,“ řekla. „Proč jste sakra nedomluvil a neřekl ‚jako tažná kobyla‘ a nedělal, jako byste tím nic nemyslel. To ale vy ne, vy jste se musel zarazit a –“

„Bál jsem se, že byste se mohla urazit. Neuvědomil jsem si, jak to vyzní, než –“

„A proč bych se měla urazit?“ dožadovala se Berta odpovědi.

Seržant Sellers omluvně zakašlal. „Jenom jsem se snažil vám složit poklonu, Berto.“

„Aha,“ poznamenala Berta sarkasticky. „Tažná kobyla! Pchá!“ Seržant Sellers stále ještě upíral oči na dveře, které za sebou Berta s prásknutím zabouchla. V koutcích úst mu pohrával úsměv. Natáhl se přes stůl, zvedl sluchátko a do telefonu řekl: „Máte celý Bertin rozhovor se sekretářkou?… Oukej, hoďte to na papír a pak mi to sem dejte. Chci si to projít… Ne, nechte ji jít. Nechte jí dlouhé lano… Ne, nechci, aby se věšela, ale vždycky, když se zamotá, jedná rychle a tvrdě. A někoho, kdo je na druhém konci lana, to vytáhne na světlo tak rychle, že ho to vyděsí k smrti… Ne, ne. Nepokoušejte se ten Belderův dopis zabavit; my ho na svou zodpovědnost otevírat nebudeme. Ať ho napaří a otevře Berta a já jí ho pak seberu.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Žena, která vstala, když Berta Coolová otevřela dveře kanceláře, vypadala na první pohled jako atraktivní dáma krátce po třicítce, s postavou, že by se pořád ještě vešla do svých svatebních šatů, a možná i do maturitních. Až když ostrý zrak Berty Coolové pronikl clonou závoje a nánosem rtěnky a maskary a rozeznal tenké vrásky kolem očních koutků a napjaté rýhy kolem úst, odhadla Berta návštěvnici na čtyřicet.

„Jste paní Coolová, je to tak?“

„Ano.“

„Myslela jsem si to. Podle toho, jak jste otevřela dveře. Pasuje to k tomu, co jsem o vás slyšela.“

Berta přikývla a tázavě pohlédla na Elsie Brandovou. Elsie téměř nepostřehnutelně přikývla.

„Pojďte dál,“ vyslovila Berta pozvání a uvedla návštěvnici do své pracovny.

„Uvedla jste,“ zeptala se Berta jakoby nic, „mé sekretářce své jméno a adresu?“

„Ne.“

„To vyžadujeme. V naší firmě je to zvykem.“

„Chápu.“

„Takže?“ zeptala se Berta.

„Jméno a adresu uvedu později. Napřed se zeptám, zda můžete přijmout jistou zakázku.“

„Jakou zakázku?“

„Pracujete pro pana Beldera?“

„Dělala jsem pro něj něco.“

„Existuje tedy nedokončená záležitost, na které pracujete?“

Berta se zamračila. „Myslím, že se mi nechce na tuhle otázku odpovídat – ne tolika slovy. Chcete po mně, abych udělala něco v neprospěch pana Beldera?“

„Ne. Něco, co mu pravděpodobně nanejvýš prospěje.“

„Nač tedy tolik otázek?“

„Nemuselo by se to líbit paní Belderové.“

Berta řekla: „Paní Belderová pro mě nic neznamená.“

„Myslím, paní Coolová, že je logické, že tu věc chci po vás.“

Berta seděla a čekala.

„Pan Belder vám jistě vyprávěl o své rodině – o paní Goldringové a o Carlottě.“

Berta kývla hlavou na souhlas tak rychle, jako by nechtěla zmařit ani vteřinu.

„Viděla jste je?“

„Jenom to, nic víc.“

Ženiny černé oči se teď zabodávaly do očí Berty Coolové. I přes obrubu závoje Berta viděla, jak se světlo dopadající oknem od nich odráží, jako by byly z vyleštěné černé žuly.

„Pokračujte,“ řekla Berta.

„Jsem Carlottina matka.“

„Ale, ale!“

„Teď chápete, proč se nutně musím držet v pozadí, dokud si nebudu velice, velice jistá, že uděláte to, co od vás chci.“

„Co ode mě chcete?“

„Než vám řeknu, co od vás chci, chtěla bych, abyste pochopila mou situaci.“

„Než mi vůbec začnete zabírat čas,“ prohlásila Berta pevně, „chci, abyste pochopila tu moji.“

„To jest?“

„Pracuji pro peníze. V tomhle podnikání jde o peníze. Sympatie poskytuji jenom mimo úřední hodiny. Srdceryvnou historku nemůžu vzít do banky, podepsat se na rub, strčit ji do okýnka a uložit si ji na konto.“

„Naprosto chápu.“

„Pokud pro mě máte srdceryvnou historku, nezajímá mě. Jenom nechci, aby došlo k nedorozumění.“

„Žádné nebude, paní Coolová.“

„Dobrá, pokračujte.“

„Je naprosto bezpodmínečné, abyste pochopila mou situaci a důvody v pozadí.“

„To už jste říkala.“

„Raději to ještě jednou zdůrazním.“

„Poslouchám.“

„Jste značně obratná, schopná žena, paní Coolová. Člověk se cítí poněkud nesvůj, má-li vylíčit – zkrátka, úřední atmosféra vaší kanceláře sotva v někom povzbudí touhu líčit romantické podrobnosti.“

Berta poznamenala: „Když romantika dorazí do těchhle dveří, je šeredná jak samo peklo. Manželky chtějí důkazy, milenky chtějí odškodné, muži chtějí ode všeho pryč.“

„Dokážu to pochopit.“

„Předpokládám,“ pokračovala Berta, „že mi chcete vykládat něco o oslnivé osobnosti rozmařilého svůdce, jenž se stal Carlottiným otcem.“

Na rtech návštěvnice zahrál slabý úsměv, křečovitě předstírající veselí. „To já byla svůdcem.“

„Zajímáte mě.“

„Nepřišla jsem za vámi, abych se schovávala za nějaké povídačky.“

„Taky dobře.“

„V mládí jsem bývala divoká. Co se pamatuji, byla jsem nezkrotná, vzpurná duše. Vzpírala jsem se školním mravům. Vzpírala jsem se konvencím. Když se mi matka snažila něco vykládat o Santa Clausovi, nazvala jsem ji lhářkou. O základních životních skutečnostech mě nikdy nepoučila. Když si konečně myslela, že jsem připravena, mohla jsem jí povědět věci, o jejichž existenci neměla ani tušení. Postupně si to uvědomila. Myslím, že jí to zlomilo srdce.“

Berta to nekomentovala.

„Je důležité,“ pokračovala žena, „abyste si udělala právě tento obrázek, a to ve správných souvislostech.“

„Oukej, udělala jsem si ho.“

„O tom pochybuji, paní Coolová. Nebyla jsem mladá dospívající dívka posedlá chlapci, ani jsem nebyla nedisciplinovaná nymfomanka. Byla jsem prostě mladé tělo zkombinované se zvídavou myslí dospělého. Nemohla jsem strpět pokrytectví a falešnou skromnost, která, jak se zdálo, přikrývala jednání starších lidí. Zbožňovala jsem riziko. Z něj plynulo vzrušení, a já jsem vzrušením žila. Ve skutečnosti, paní Coolová, jsem dychtila po vzrušení a po změně. Nemohla jsem se dočkat, až se ponořím do všech prožitků, které život nabízí, a zjistím, jaké to je. A pak přišla Carlotta.

Když jsem to zjistila, nezhrozila jsem se. Nijak zvlášť jsem se nestyděla. Byla jsem zvědavá a trochu vyplašená, že se takové věci mohou stát mně. Odešla jsem z domova a našla si práci v jiném státě. Než se Carlotta narodila, navázala jsem styk s úřady. Odmítla jsem podepsat prohlášení, že se práva na dítě zříkám, a další dokumenty, aby mé dítě mohlo být řádně adoptováno. Mé dítě bylo moje. Věděla jsem, že si ji nemohu nechat, ale prožívala jsem divoký pocit vlastnictví. Byla moje. Vždycky bude moje, ať se s námi stane cokoli. Nezapomeňte, paní Coolová, to se stalo v době, kdy byla nouze o práci. Bývala období, kdy jsem hladověla.“

„Já taky zažila hlad,“ řekla prostě Berta.

„A teď, paní Coolová, vám řeknu něco ohledně konvencí. Stále si myslím, že se zakládají na pokrytectví a sebeklamu, ale tvoří konvenční vzorec života. Představují pravidla hry. Jakmile ona pravidla porušíte, podvádíte civilizaci, a když začnete podvádět, brzy ztratíte svůj hrdě vzdorovitý postoj a začnete tu a tam jednat bez skrupulí. Dopustíte se podvodu v jedné věci, a brzy podvedete jinde. Začnete své činy zastírat. Pomalu a nepozorovaně ztrácíte svou hrdou nezávislost. Stává se z vás oportunista, dostanete se do defenzívy a ve vaší povaze začne nabývat vrchu neupřímnost.“

Berta netrpělivě řekla: „Poslyšte, jestli se mi tu snažíte se ospravedlnit, nedělejte to. Nemáte to zapotřebí. Jestli máte peníze a já budu mít čas, udělám, co budete chtít. Jestli peníze nemáte, čas nemám. Zjevně jste přehlédla skutečnost, že já mám za sebou taky lepší i horší časy, a že jsem si sama taky něco prožila.“

„O to nejde, paní Coolová. Jde o to, že si musíte uvědomit mou situaci.“

„Já ji chápu docela dobře, ale jak mohla paní Goldringová adoptovat vaši dceru, když jste nepodepsala, že se zříkáte svých práv?“

„Onu věc se vám právě snažím vysvětlit.“

„No tak pro rány boží do toho a vysvětlete mi to.“

„Paní Goldringová byla i před dvaceti lety velice pletichářskou, neodbytnou osobou.“

„Tomu rozumím.“

„Zašla do ústavu, kam se dávaly děti určené k adopci. Poptávka byla větší než počet dětí, který ji mohl uspokojit. Paní Goldringová měla jedno dítě – dceru, z níž se stala paní Belderová. Víc dětí mít nemohla. Později chtěla pro ono dítě mladší sestru. Dozvěděla se, že bude muset nějakou dobu počkat. Pak spatřila Carlottu. Zamilovala si ji. Lidé zodpovědní za chod ústavu jí sdělili, že za Carlottino ubytování a stravu jsem platila já, v poslední době že jsem platit přestala, ale že pořád nechci podepsat propouštěcí dokumenty. Celá situace jim působila nemalé starosti.“

„Tak dál,“ řekla Berta. „Co udělala paní Goldringová?“

„Paní Goldringová je buď přinutila, aby porušili jedno z ústavních pravidel, nebo, což je pravděpodobnější, si získala jejich důvěru a zneužila ji k ukradení záznamů týkajících se Carlotty.“

„Byla by toho schopná,“ poznamenala Berta.

„A tak přišla ke mně a donutila mě dokument podepsat!“

„Donutila?“

„Ano.“

„Jak to provedla?“

Černé oči na Bertu vzdorovitě pohlížely. „Říkala jsem vám, že když člověk začne pohrdat konvencemi, neví, kdy přestat. Vy –“

„S takovými řečmi se neobtěžujte. Jenom mi řekněte, proč jste podepsala.“

„A,“ pokračovala žena a nevšímala si Bertina přerušení, „jeden člověk nemůže vzdorovat celému světu. Nezáleží na tom, je-li veřejné mínění dobré, nebo špatné. Žádná osobnost není tak veliká nebo silná, aby se postavila veřejnému mínění a neutržila přitom ani šrám, a – zápasila jste někdy s velkým urostlým tlustým mužem, paní Coolová?“

Berta Coolová se zamračila, jak pátrala v paměti. „N-e-e,“ protáhla. „No, pokud ano, zrovna teď si na to nemůžu vzpomenout.“

„Já ano,“ navázala její návštěvnice. „A zápasit s veřejným míněním je jako zápasit s velkým tlustým mužem, který vás jednoduše zalehne svou váhou a zadusí vás. Nemusí nic dělat; té nesnesitelné tíze prostě nemůžete vzdorovat.“

„No dobře,“ vmísila se Berta netrpělivě, „nemohla jste vzdorovat veřejnému mínění. Už jste mi to čtyřikrát nebo pětkrát zopakovala.“

Její návštěvnice řekla: „To vysvětluje, proč mě paní Goldringová přiměla podepsat propouštěcí papíry. Když mě našla, byla jsem ve vězení.“

„Ale, ale!“

„Chápete postavení, do kterého mě vehnala. Provedla to velmi obratně. Byl to překrásný způsob vydírání. Ve vězení jsem byla bez prostředků. Nemohla jsem dceru podporovat. Paní Goldringová se nacházela v postavení, ve kterém jí mohla poskytnout dobré zázemí. Předtím jsem mohla snít o tom, že počkám, až má dcerka vyroste tak, aby mohla mít pro svou matku porozumění, a pak že se s ní znovu setkám, anebo o tom, že se mi podaří jí poskytnout domov, dokud bude ještě tak malá, že si nebude na ústav pamatovat – všechny takové sny zmizely jako dým. Odsoudili mě na pět let. Neodseděla jsem to celé, ale v oné době jsem ještě nevěděla, že mě pustí dřív.“

„Za co,“ zeptala se Berta, „jste tam byla?“

Ústa se jí sevřela. „Paní Coolová, do toho, abych se vyjádřila neotesaně, vám nic není.“

„Jen se nebojte a vyjadřujte se neotesaně, zlato,“ řekla Berta. „Já sama jsem neotesaná ženská.“

„Tím se věci zjednoduší.“

„Oukej,“ prohlásila Berta. „Co ode mě chcete?“

Žena se usmála. „Nezapomeňte, že já mám svázané ruce. Paní Goldringová mě má v hrsti.“

„Nechápu.“

„Používá mou minulost jako zastrašovací prostředek, aby mě vyšachovala ze hry. Carlottu by strašlivě šokovalo, kdyby se dozvěděla, že její matka byla ve vězení. Jinak bych se mohla objevit na scéně a soupeřit o Carlottinu přízeň. Nyní jsem pro ni schopna udělat daleko víc než paní Goldringová. Paní Goldringová utratila pojistné, které obdržela po manželově smrti. Já jsem v současné době poměrně zámožná.“

Berta se zvědavě zeptala: „Jak jste se mohla vrátit z vězení a vydělat dost peněz, abyste…“

„Obávám se, že se zase budu muset vyjadřovat neotesaně, paní Coolová.“

„Ale k čertu,“ řekla Berta. „Nic mi do toho není, ale zajímáte mě – teď ano.“

„Ano,“ poznamenala návštěvnice suše, „chápu, že finanční podrobnosti vás zajímají více než podrobnosti romantické.“

Berta o tom chvilku přemítala a pak přiznala: „Myslím, že máte pravdu.“

„Jediná možnost,“ pokračovala žena, „jak by se paní Goldringová se mnou mohla finančně měřit, by nastala v případě, že by zdědila peníze. Jediná šance na dědictví, kterou má, je v případě úmrtí paní Belderově, kdyby ta po sobě zanechala závěť, v níž by veškerý svůj majetek odkázala matce. Mám za to, že taková závěť byla napsána, a dále mám za to, že paní Belderová zmizela.“

Berta se zatahala za lalůček levého ucha, což bylo neklamnou známkou usilovného soustředění. „Co tím myslíte, když říkáte, že zmizela?“

„Spáchala vraždu a vypařila se. Nakonec ji dopadnou. Vším tím rozrušením jí může náhle selhat srdce – takhle,“ luskla žena prsty, aby názorně předvedla rychlost skonu paní Belderově.

Berta nic neřekla, ale palcem a ukazováčkem se nepřestávala tahat za ucho.

„Vidíte, do jaké pozice mě to staví,“ pokračovala žena. „Paní Goldringová by zdědila peníze paní Belderově. Použila by jich, aby si Carlottu udržela.“

„Chcete říct, že Carlottiny city jsou něco, co se dá koupit?“ zeptala se Berta Coolová skepticky.

„Nebuďte hloupá, paní Coolová. Carlotta taková není; na druhou stranu ale není blázen. Pohlédněme na situaci takto. Já jsem její matka. V mé minulosti se vyskytují jistá černá místa, velice jednoznačná černá místa. Představují důvod, kvůli kterému by velice pravděpodobně odmítla jakékoli moje pokusy dožadovat se jejích citů s odvoláním na náš pokrevní vztah. Myslím, že v tomto směru mé postavení chápete, nemám pravdu?“

Berta přikývla.

„Výtečně. Paní Goldringová utratila všechny peníze, které obdržela. Vůbec se nezabezpečila pro budoucnost a případ, že se jí nepovede provdat se za nějakého boháče. Carlotta je právě ve věku, kdy si začíná uvědomovat, jak je pro život důležité přitáhnout si muže správného typu. Aby toho žena mohla docílit, musí se pohybovat v prostředí, kde se muži onoho správného typu nacházejí. Paní Goldringová se během třiceti dnů finančně naprosto zruinuje. Bude úplně bankrot. Nebude jí patřit ani cent.

Až si Carlotta tuto pohromu najednou uvědomí, bude to pro ni velký psychický šok. Nutnost změnit od základu způsob života, přechod z poměrné zámožnosti do úplné, naprosté chudoby zasadí Carlottě strašlivou ránu. Carlotta vůbec nezná cenu peněz.“

„Jste si jistá, že je finanční situace paní Goldringové až tak zlá?“

„Vím to. Postarala jsem se, abych se to dozvěděla, paní Coolová. Paní Goldringová přijela ze San Franciska, aby se setkala s Mabel Belderovou a pokusila se svou dceru přimět k definitivnímu rozchodu s Everettem Belderem, protože pak by možná matka, dcera a Carlotta mohly žít všechny pohromadě – účty by samozřejmě platila Mabel Belderová.“

„To si Carlotta nemohla najít práci?“

„Nakonec by si Carlotta práci našla. Byla vychována ve zcela odlišném ovzduší. Stýkala se s lidmi, kteří se více zajímají o golf, tenis a jízdu na koni než o práci a kariéru. Tu a tam pracovat zkusila, jen tak naoko. Nikde dlouho nevydržela.“

„Pokud chcete znát můj názor,“ řekla Berta, „tahle rána jí zatraceně prospěje.“

„Jistěže jí to prospěje,“ odsekla Bertina návštěvnice. „V to právě doufám. Myslíte, že mě nějak zvlášť těšilo se dívat, že mi dceru vychovávají zrovna takovým způsobem? Propána, ženská, víte, co prožívá matka, která má ohledně své dcery určité plány, určité ideály, určité ambice, a přitom musí přihlížet, jak nějaká jiná žena tomu dítěti úplně zpacká život? Pozorovala jsem to posledních pět let, úplně, naprosto bezmocně. Ale zapamatujte si tohle: jakmile to bouchne, jakmile si Carlotta ve svém otřesu uvědomí, co se na ní spáchalo, co je paní Goldringová za marnivou, pitomou nánu, pak se na scéně může objevit Carlottina opravdová matka a nabídnout jí domov, rozsáhlé finanční výhody, bezpečí, příležitost seznámit se se správnými lidmi –“

„Vy své dceři takové výhody můžete poskytnout?“

„Ano.“

„Seznámit ji se správnými lidmi?“

„Ano.“

„Tihle lidé znají vaši minulost?“

„Nebuďte hloupá. Ovšemže ne.“

„Paní Goldringová ano.“

„Ano.“

„Neprozradila by jim to, kdybyste jí Carlottu vzala?“

„To by mohla.“

„Ale vy myslíte, že by to neudělala?“

„Myslím, že bych mohla podniknout kroky, které by jí v tom zabránily.“

„Jaké kroky?“

Návštěvnice se usmála. „Koneckonců, paní Coolová, já jsem za vámi přišla, abych si vás najala, a ne abych se podrobila křížovému výslechu ohledně svých osobních záležitostí.“

„Tak pokračujte,“ pobídla ji Berta suše. „Asi se zatraceně moc vyptávám. Můj čas platíte vy, tak si to udělejte po svém – vyličte to, jak chcete.“

„V mnoha směrech,“ pokračovala Bertina návštěvnice, „byla paní Goldringová Carlottě dobrou matkou. V jiných směrech se ovšem chovala velice, velice pošetile. Je to marnivá žena, která líčí na manžela a pokouší se použít stejného vnadidla, se kterým ulovila toho prvního.

Já toho v životě viděla hodně, paní Coolová. Vy pravděpodobně také. Ženy po čtyřicítce, po padesátce, dokonce i po šedesátce, kterým se povede ulovit žádoucí partnery – tedy vdovce, kteří uvykli manželskému jhu a mají peníze – to jsou ženy boubelaté, usedlé a spokojené a do vdávání se nijak nehrnou. Ty, které se moří dietami, pokoušejí se předvádět, že mají jiskru jako nějaká dvacítka, a chovají se upejpavě a koketně, ty svého cíle nikdy nedosáhnou. Nenechte se zmást, paní Coolová, zralá žena má něco, co starší muže přitahuje, něco, co nějaký zajíček nikdy mít nemůže. Na druhou stranu, mladice má svěžest mládí a pevné křivky, které starší žena postrádá. Aby starší žena uspěla, musí užívat svých vlastních zbraní a nepokoušet se krást zbraně ženám mladším. Jakmile to udělá, je vyřízená.“

Berta řekla: „Hezká teorie. Jak to souvisí s naším případem?“

„Souvisí to se skutečností, že paní Goldringová je blázen – frivolní blázen. Vědomě rozházela peníze ze životní pojistky, protože předpokládala, že ty peníze může investovat do honby za dalším manželem. Utratila je za šaty, salony krásy, drahé byty a kontakty. Máte-li zájem, mohu vám poskytnout i nechutné podrobnosti.“

„O nechutné podrobnosti mám zájem vždycky,“ odpověděla Berta.

„Výtečně. Její pojistka čítala dvacet tisíc dolarů. Místo aby paní Goldringová peníze rozumně investovala, rozhodla se, že po dobu pěti let bude utrácet čtyři tisíce dolarů ročně, a řekla si, že to bohatě stačí; že někdy během oné doby narazí na vhodného manžela. Jak se jednou rozhodla, bylo jí zatěžko držet se ve finančních limitech, které si stanovila. Jednu věc jí ovšem musím přiznat, ke Carlottě byla štědrá. Částečně kvůli Carlottě samé a částečně možná kvůli tomu, že když chtěla dobrým dojmem působit sama, musela štědře zabezpečit i Carlottu.

V duchu si stanovila hranici čtyři tisíce dolarů za rok. První rok utratila přes sedm tisíc. Většinu času náruživě procestovala, protože doufala, že s mužem svých představ se důvěrně sblíží během dlouhé cesty. Mohlo se jí to podařit, kdyby se nedopustila chyby, kterou udělalo už tolik jiných žen.“

„Jaké?“

„Zamilovala se do muže, který neměl ani za mák v úmyslu se s ní oženit. Připravil ji o rok času a nakonec i o podstatnou část peněz. Když se paní Goldringové otevřely oči, zdvojnásobila své snahy o vrácení ztraceného mládí. Hrajete golf, paní Coolová?“

„Trochu.“

„Tak budete vědět, co mám na mysli, když budu hovořit o přehnaném snažení. Když odpalujete snadné míčky doprostřed hracího pole, jednoduše se pohybujete v perfektně sehraném rytmu. Když se do toho pustíte příliš zhurta, když začnete příliš spěchat, když se při odpalu začnete příliš úzkostlivě snažit o ideální vzdálenost, údery zbabráte. No, paní Goldringová na to šla příliš zhurta. Zbabrala hru o manželství.

Do třiceti dnů jí dojde dech. Ve skutečnosti měla všechno utraceno už víc než před měsícem. Od té doby přežívá díky různým zoufalým opatřením a díky skutečnosti, že měla vždycky dobrý úvěr. Přijela do Los Angeles, aby svou dceru Mabel přesvědčila, ať pustí Everetta Beldera k vodě, rozvede se s ním a začne žít s ní a s Carlottou – a postará se o všechny výdaje, samozřejmě.“

„Zdá se, že o tom hodně víte.“

„Postarala jsem se, abych věděla o všem, co se týká Carlottina prospěchu.“

„No dobře, a jak do toho zapadám já? Co přesně chcete po mně?“ Návštěvnice se usmála. „Zdá se to tak prosté,“ řekla, „tak prosté – a přesto je to tak strašlivě, tak životně důležité.“

„No tak. O co jde?“

„Chci informaci.“

Berta řekla s náznakem sarkasmu: „Divila byste se, kolik mých klientů chce totéž.“

Žena se usmála, otevřela kabelku a vytáhla plochou peněženku. Rozevřela ji a vyňala z ní padesátidolarovou bankovku. Nedbale ji hodila Bertě na stůl. „Platím vám předem, víte.“

Bertiny oči se polaskaly s penězi a pak se Berta otočila k návštěvnici. „Za co?“

„Za informaci.“

„Za jakou informaci?“

„Budete překvapená, až…“

Berta jí netrpělivě vpadla do řeči. „Poslyšte, mám práci. A jestli mám pro vás něco zjišťovat, budu mít práce ještě víc. Takže s tím skoncujme. Co od mě chcete?“

„Chci znát jméno Belderova holiče.“

Berta dala proti své vůli najevo překvapení. „Jeho holiče!“

„Přesně tak.“

„Dobré nebe, proč?“

Žena natáhla dlouhý prst se špičatým, korálově rudým nehtem k padesátidolarovce na stole. „Tenhle důvod vám nestačí?“

Berta zúžila oči. „Nejsem si jistá, jestli jsem oprávněna vám tu informaci zjistit. Dělám pro pana Beldera nějakou práci. Mějte chvilku strpení, půjdu vedle a podívám se na průklep stvrzenky, kterou jsem dala Belderovi, a zjistím, na co všechno se vztahuje. Já –“

Žena se rozesmála. „Ale jděte, paní Coolová. Myslela jsem, že jste chytřejší. Chcete zařídit, aby mě někdo sledoval, až od vás odejdu. Myslím, že jedna druhé naprosto rozumíme. Tady jsou peníze, a já po vás chci jméno Belderova holiče.“

„Ale proč to pro všechno na světě chcete vědět?“

„Protože bych se u něj ráda dala ostříhat. A paní Coolová, mou návštěvu samozřejmě uchováte v naprosté tajnosti.

V okamžiku, kdy se těch padesáti dolarů dotknete, stává se ze mě, pokud jde o naši záležitost, váš klient. O mé návštěvě neřeknete nic ani panu Belderovi, ani nikomu jinému. Zjistíte mi jenom onu jedinou informaci, a pokud zradíte mou důvěru, proviníte se neetickým chováním. Vysvětluji to dost jasně?“

„Jak vás najdu, abych vám dala vědět –?“

„Zavolejte mi na toto číslo. Telefon zvednu já. Na shledanou.“ Když se žena zvedla, zazvonil telefon.

Berta zvedla sluchátko, ale padesátidolarovky ležící na stole se nedotkla.

Elsie Brandová ostražitě oznamovala: „Čeká tu Everett Belder.“

Berta zakryla rukou mluvítko a řekla: „Venku je Everett Belder.“

I přes černý závoj bylo vidět výraz nevole, který ženě přelétl po tváři. „Paní Coolová, skutečně byste měla mít u pracovny ještě jeden soukromý vchod.“

Berta opáčila rozzlobeně: „No, když jste tak chytrá, tak mi takovou pracovnu pronajměte – klidně ji pro mě i najděte, a já se tam přesunu. Jestli nechcete, aby vás viděl, mohu říct sekretářce, ať mu řekne, že na něj nemám ani chvilku, a ať přijde v –“

Žena přešla ke dveřím. „Když to uvážím, paní Coolová, myslím, že takhle to pro mě bude lepší. Vezmete si ty peníze, nebo si je mám vzít zpátky?“

Berta na okamžik zaváhala, pak se natáhla přes stůl a chňapla po padesátidolarovce.

„Děkuji,“ řekla žena a otevřela dveře.

Berta Coolová to ke dveřím stihla právě včas, aby sledovala reakci Everetta Beldera, až ho žena bude míjet.

Zběžně a krátce ji přejel pohledem, pak se rychle postavil na nohy a okamžitě vyrazil k Bertině pracovně.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Očividně rozrušený Belder se usadil proti Bertě Coolové. „Máme to,“ řekl.

„Co máme?“

„Pamatujete si, jak jsem vám říkal o mladé ženě, které jsem pomohl najít práci v San Francisku?“

Berta nad tou otázkou přemýšlivě svraštila čelo. „Další žena?“

„Další ne. Už jsme o ní mluvili. Ta, jejíž dopis jste viděla.“

„Aha. Ta, co vám říkala Sindibáde?“

„Přesně ta.“

„Co s ní má být?“

„Pomůže mi z toho.“

„Z čeho?“

„Dá mi peníze na umoření pohledávky. Má dobrý plat, šetří, tu a tam investuje. Má ve spořitelně dva tisíce tři sta dolarů. Těch zbývajících dvě stě dolarů seženu. Takže to s Nunnelym honem dohodněte.“

„Jak jste tu ženu sehnal?“ zeptala se Berta. „Po telefonu?“

„Ne. Byla tu na služební cestě. Zavolala mi a já za ní zaskočil do hotelu. Snažil jsem se vás sehnat. Peníze jsou uložené v San Francisku, ale ona teď zařizuje, aby je sem poslali telegraficky. Budeme schopni se s Nunnelym vyrovnat zítra v deset ráno.“

Berta poznamenala: „Vám se to v životě ženskými jenom hemží!“

„Jak to myslíte, paní Coolová?“

„Přesně tak, jak jsem to řekla.“

„Nevím, co máte na mysli, paní Coolová, ale tato mladá žena není ve skutečnosti uvnitř mého života.“

„Dva tisíce tři sta z jejích peněz tam bude.“

„To je něco jiného.“

„To si sakra pište, že je,“ řekla Berta. „Kam chodíte k holiči?“

„Já – cože?“

„Kam chodíte k holiči?“

„Proč – nechápu, kam tím míříte.“

„Já taky ne,“ prohlásila Berta. „Jenom jsem to chtěla vědět, to je celé.“

„Co na tom záleží?“

„Možná hodně. Chodíte do stále stejného podniku?“

„Ano.“

„Kam?“

Belder na okamžik zaváhal a pak řekl: „Do holičského salónu Terminal u autobusového nádraží společnosti Pacific Greyhound.“

„Chodíte tam pravidelně?“

„Ano.“

„Už hodně dlouho?“

„Ano. Paní Coolová, já opravdu nechápu, proč se vyptáváte zrovna na tohle.“

„Není v tom žádné tajemství, že ne?“

„Dobré nebe, ne.“

„Takže by vám nebylo zatěžko říct každému pěkně od plic, kde se dáváte stříhat?“

„Dobré nebe, ne! Co za tím je? Zbláznila jste se, nebo jsem se už zbláznil já?“

Berta se zašklebila. „Nic se neděje. Jen jsem si chtěla ověřit, že v tom není žádné tajemství. Nestýkáte se s majitelem toho podniku obchodně, že ne?“

„Ne, jistěže ne.“

„Vlastníte v tom podniku podíl?“

„Ne. Paní Coolová, prozradíte mi laskavě důvody, proč se mě na to ptáte?“

„Snažím se zjistit důvod, proč by sakra mělo záležet na tom, kde se dáváte stříhat.“

„Ale ono na tom nezáleží.“

„Nemělo by.“

„Nezáleží.“

„Záleží.“

„Nechápu.“

„Já taky ne. Co má být s tím dalším dopisem?“

Na Belderovi bylo vidět, že se zalyká vzteky. Zaváhal, jako by se snažil Bertě ukázat, že zvažuje, jestli odkráčet pryč, nebo jí přece jen dopis ukázat. Po chvíli vyndal z kapsy zalepenou obálku. Berta natáhla ruku. Belder jí obálku předal a ona ji začala převracet v prstech.

„Kdy přišel?“

„V poště, která chodí kolem třetí odpoledne.“

„Vaše tchyně tenhle dopis viděla?“

„Ano, a Carlotta taky. Na to se spolehněte.“

Berta přemítavě promluvila: „Stejný typ strojopisu. Dopis adresovaný vaší ženě, nadepsaný Do vlastních rukou, důvěrné!“ Zvýšila hlas: „Hej, Elsie!“

Dveřmi sem zazníval tlumený klapot psacího stroje. Berta Coolová zvedla telefonní sluchátko a požádala Elsie Brandovou: „Postavte zas konvici na vařič, Elsie. Máme tady další dopis.“

Berta zavěsila a dál zkoumala obálku. „No,“ prohlásila, „budeme muset sehnat něco, co bychom tam podstrčili – je to stejná obálka jako minule – obyčejná obálka se známkou. Budu muset vyhrabat ještě jeden inzerát od kožešníka.“

„Nemohli bychom do téhle podstrčit něco jiného?“

„Nebuďte hloupý,“ zamítla návrh Berta. „Když vaše tchyně uvidí dvě obálky nadepsané Do vlastních rukou, důvěrné a v jedné bude inzerát od kožešníka a ve druhé žádost o příspěvky na Červený kříž, okamžitě ji napadne, že tu něco nehraje. Můžeme to narafičit jedině jako mazaný reklamní tah kožešnické firmy, a že se jakoby spletli a mají ji v adresáři dvakrát.“

„To je pravda,“ připustil Belder. „Na to jsem nepomyslel.“

„Co nového u vás doma?“ chtěla vědět Berta.

„Nového nic. Všechno při starém. Všude se potulují hordy detektivů a vyptávají se. Paní Goldringová brečí. Carlotta mě bez ustání špehuje.“

„Kvůli čemu vás špehuje?“

„Nevím.“

Berta si zapálila.

„Co vás přimělo vyptávat se mě na holiče?“ zeptal se Belder.

„Zdá se, že vám to dělá starosti.“

„Nedělá mi to starosti. Jsem prostě zvědavý, to je všechno.“

„Jaký důvod stál za tím, že jste mi nechtěl prozradit, kam chodíte k holiči?“

„Ale vždyť žádný důvod neexistuje.“

„Tak proč jste kvůli tomu kličkoval?“

„Nebuďte blázen, nekličkoval jsem. Prostě jsem chtěl vědět, co je za tím. Nevadí mi, že jste se ptala. Snažil jsem se zjistit, proč jste se ptala.“

„Jenom jsem to chtěla vědět. Jak se jmenuje ta dívka – ta, co vám dá peníze?“

„Mamie Rosslynová.“

„Kde pracuje?“

„Teď je vrchní šéfkou inzertního oddělení v jednom velkém sanfranciském obchodním domě. Udělala pěkně rychlou kariéru.“

„Co na ni říká Dolly Cornishová?“

„Cože? Co tím myslíte?“

„Řekl jste Dolly, že vám tahle Rosslynová půjčí nějaké peníze?“

„Ne, jasně že ne. Proč bych jí to měl říkat?“

„A proč ne?“

„Nevidím žádný důvod, proč ano.“

„Jak dlouho se zdrží ve městě?“

„Kdo, Dolly Cornishová?“

„Ne. Ta Rosslynová.“

„Odjíždí dnes večerním vlakem a peníze pošle zítra telegraficky. Kvůli tomu jsem za vámi přišel. Chci, abyste se spojila s Nunnelym a postarala se, aby nám ta věc neproklouzla mezi prsty. Je nanejvýš důležité, aby se nám povedlo pohledávku umořit zítra ještě před polednem.“

Elsie Brandová otevřela dveře. „Voda se už vaří.“

Berta odstrčila rozvrzanou otáčecí židli a postavila se. „No,“ prohlásila, „tak zase vzhůru za porušováním listovního tajemství.“

Čajová konvice na stole Elsie Brandové vřela naplno. Rudá záře elektrického vařiče pod konvicí se odrážela na časopise, kterým Elsie vařič podložila, aby si chránila desku stolu.

Berta, s obálkou mezi palcem a ukazováčkem, přešla ke konvici a přes rameno nakázala Belderovi: „Zamkněte dveře.“

Berta se nad konvici sklonila, obratně přidržela záložku obálky nad unikající párou a zcela se soustředila na svůj úkol.

Elsie Brandová se najednou odstrčila od stolu, až se její kancelářská židle s dobře naolejovanými kolečky prudce rozjela dozadu.

„Co je?“ zeptala se Berta, aniž vzhlédla.

„Dveře,“ vyhrkla Elsie Brandová a rozběhla se.

Berta vzhlédla. Proti mléčnému sklu se venku za dveřmi nezřetelně rýsoval černý stín – rozložitá ramena, krutý profil, v ústech dlouhý doutník, vztyčený vzhůru. Belder si přes Bertino rameno zaujatě prohlížel dopis. Elsie Brandová už natahovala ruku, aby dveře zamkla.

„Zatraceně,“ otočila se Berta vztekle na Beldera. „Říkala jsem vám, ať ty dveře zamknete. Já –“

Elsie Brandová se rukou dotkla zámku.

Stín za mléčným sklem se pohnul. Jakmile se Elsiiny prsty zámku dotkly, koule na dveřích se otočila.

Elsie se v panice celou vahou zapřela proti dveřím v planém pokusu je udržet zavřené.

Seržant Sellers si dveře otevřel ramenem a skulinou si prohlížel osoby u Elsiina stolu; všiml si konvice, elektrického vařiče, rozhořčené Berty Coolové a konsternovaného Everetta Beldera.

Bez jediného slova, a aniž by z Berty a Beldera spustil oči, Sellers jel rukou podél zárubně dveří, dokud nenahmatal pružinový zámek. Ukazováčkem s ním cvakl dozadu a dopředu. Aniž se na Elsie podíval, řekl jí: „Copak? To mě tu nechcete?“

„Jenom jsem zavírala kancelář,“ vyhrkla honem Elsie. „Paní Coolová byla unavená a už nechtěla nikoho dalšího přijímat.“

„Aha,“ zhodnotil to Sellers. „Zrovna si chcete uvařit čaj, předpokládám?“

„Ano.“ Elsie Brandová přitakala trošku moc rychle a náruživě. „Přesně tak. Zrovna jsme si dělaly čaj. Dáváme si ho dost často. Já jsem –“

„To je paráda,“ poznamenal Sellers. „Vezměte mě do party. Přisypte do konvice čaj ještě na jeden hrnek, Berto. Tak do toho a vy zavřete kancelář, Elsie.“

Sellers vstoupil do místnosti a Elsie Brandová, vysílajíc bezmocný pohled k paní Coolové, zavřela dveře.

Berta řekla: „Bože můj, vy policajti jste všichni stejní. Jak zavoní jídlo, přiláká vás to jako mouchy. A je jedno, v jakou dobu – ráno, v poledne, odpoledne, nebo večer –“

„Přesně tak,“ vložil se do toho Sellers. „Já ale nevěděl, že tu bude i něco k snědku. Myslel jsem, že bude jenom čaj. S jídlem to dostane daleko větší glanc. Máte nějaké dobré sušenky, Berto? Ty se sladkou náplní? Ty já strašně rád.“

Berta k němu vyslala rozlícený pohled.

„Ať se vám nevyvaří voda,“ staral se Sellers. „Tak do toho a udělejte ten čaj, Berto.“

Berta pohlédla na Elsie. „Kde máme čaj, Elsie?“

„No, já – já – jejda, paní Coolová, když o tom tak přemýšlím, myslím, že jsme včera dobraly poslední. Teď si vzpomínám, řekla jste mi, ať ho dokoupím, a já na to zapomněla.“

„Zatraceně,“ vzplála Berta hněvem. „To si nikdy nic nezapamatujete? To už je podruhé, co jste zapomněla. Vzpomínám si docela určitě, že jsem vám včera odpoledne říkala, ať dokoupíte čaj. Vzpomínám si, že jsem dobrala poslední a krabičku jsem pak vyhodila.“

„Teď si vzpomínám,“ přiznávala Elsie provinile. „Dnes ráno jsem na to zapomněla.“

Sellers si pobaveně sedl. „No nic,“ řekl, „tak vyndejte hrníčky a talířky a já se podívám, jestli bych čaj někde nesplašil.“

„No jistě, vy ho v kapse vždycky nosíte celý paklík.“

„Nějaký seženu,“ slíbil Sellers, udělal si na kancelářské židli větší pohodlí a z kapsy vytáhl doutník. „Tak jen do toho, Berto. Vyndejte hrnečky a talířky, Elsie.“

Elsie pohlédla na Bertu.

Berta řekla: „Já jsem si to vlastně rozmyslela. Když už jsme bez čaje, nehodlám čekat, až nějaký seženete. Je mi k smrti nanic z –“

„Oukej, oukej,“ přerušil ji Sellers. „Ukažte hrnečky a talířky, Berto. Kde je schováváte?“

„Řekla jsem vám, že je nebudu potřebovat.“

„Já vím, ale zajímají mě.“

„No, tak ať vás klidně zajímají dál. Já mám na práci jiné věci. Pojďte, pane Beldere. Dokončíme tu záležitost, kterou jsme se chystali probírat, než nás vyrušili.“

„To můžete klidně dořešit hned teď,“ pobídl je Sellers.

„Děkuji. Mí klienti dávají přednost soukromí. Podivné, jistěže, ale nějak mu prostě dávají přednost. Je to jakési podvědomé lpění na zastaralých právech amerického občana.“

Sellers se nepřestával dobromyslně usmívat. „Takže žádné hrnečky a talířky nebudou, Berto, co? Paní Goldringová mi řekla, že paní Belderové přišel další dopis. Napadlo mě, že vás tu najdu, Beldere. Je samozřejmé, že pokud dopis máte v kapse, vezmu ho k sobě. Mohl by posloužit jako cenný důkaz.“

„Co si to dovolujete?“ vzplanula Berta. „Koneckonců, existují jisté federální směrnice, na které jste vy přemoudřelí policajti přece jen trochu krátcí. Pokud je dopis adresován paní Belderové, nemůžete vůbec –“

„Ale no tak, Berto. Jen kvůli tomu moc nevyvádějte. Jestli jste na federální směrnice tak háklivá, tak co jste se tu pak chystala provádět vy?“

„Chystala jsem se vařit čaj,“ téměř zaburácela Berta, „a hádám, že ještě není zákon, který by člověku zakazoval uvařit si ve vlastní kanceláři konvici čaje.“

„To byste se divila,“ oznámil jí Sellers. „Městské vyhlášky ohledně vaření – obvodní vyhlášky ohledně míst, kde se pravidelně připravují a vydávají pokrmy nebo občerstvení, nebo –“

„Snad ještě můžu klientovi uvařit hrnek čaje, aniž bych si musela vyběhat licenci na provozování restaurace.“

„Pravidelná příprava je hodně široký pojem,“ nepřestával se Sellers přívětivě usmívat. „Elsie tu pracuje. Očividně podáváte touhle dobou čaj každý den.“

Bertin rozlícený pohled nemohl seržantovou pokojnou samolibostí nijak otřást.

„Na druhou stranu,“ pokračoval a otočil se k Belderovi, „jestli jste dostal další anonym a chystali jste se ho tu otevřít nad párou, vezměte mě prostě do party.“

„Jak si to sakra představujete?“ řekla Berta. „Takhle mi vpadnout do kanceláře a –“

„Jen klid, Berto. Neječte. Vaše kancelář je veřejně přístupná. Jen jsem se tu zastavil. Byl jsem u Beldera doma, chtěl jsem si ověřit pár podrobností. Mluvil jsem s paní Goldringovou, která si samozřejmě s celou záležitostí dělá velké starosti a snaží se mě přesvědčit, že nepřítomnost její dcery má nějaký důvod. Důvod, který nesouvisí se smrtí Sally Brentnerové. A když se paní Goldringová pokoušela vybavit si poslední události, jestli si náhodou nevzpomene na něco, co by mohlo se zmizením její dcery souviset, vzpomněla si na dva dopisy nadepsané Do vlastních rukou, důvěrné. Navrhla, že bychom mohli probrat došlou poštu, najít je a zjistit, jestli v nich neobjevíme nějaké vodítko. Tak jsme to udělali. Obálku jsme našli jenom jednu.

Necítil jsem se oprávněn, abych otevíral poštu paní Belderové, ale neviděl jsem důvod, proč bychom nemohli podržet obálku proti silnému světlu a podívat se, co je uvnitř. Z lepenky jsem si vyrobil trychtýř, nasadil ho na stopadesátiwattovou žárovku, obálku jsem přidržel nad trychtýřem a zjistil, že v obálce je jenom reklama od kožešníka. Bližším zkoumáním jsem se přesvědčil, že obálku už někdo otevřel. Pamatoval jsem si, že už tu byly dva anonymy; že jste se přede mnou snažili jeden zatajit; že jste neměli obálku, ve které přišel. Paní Goldringovou pěkně vyvedlo z míry, když nemohla najít dopis označený Do vlastních rukou, důvěrné, který přišel dnes odpoledne. Když jsem si dal dohromady dvě a dvě, řekl jsem si, že docela dobře můžu zkusit hádat, kde by obálka mohla být a kde by mohl být Everett Belder. Takže přijdu sem a najdu vás v houfu kolem konvice, jak vaříte čaj bez hrnečků, bez čajové konvičky a bez čajových lístků.

Takže Berto, mezi námi detektivy, co byste si na mém místě pomyslela?“

„Ale k čertu,“ otočila se Berta unaveně k Belderovi. „Dejte mu ho.“

„Tak je to lepší,“ zazubil se Sellers. „Koneckonců, Beldere, vždyť já vás před tchyní chráním. O druhém dopise jsem jí nic neřekl. Mimochodem, pravděpodobně vás bude zajímat, že si vaše tchyně myslí, že jste měl se Sally poměr a pak jste se jí buď nabažil, nebo vám Sally stála v cestě, když jste si chtěl pořídit další milenku. Vaše tchyně si myslí, že jste se Sally zbavil, a začíná v ní klíčit strašlivé podezření, že jste možná zavraždil i manželku.“

„Že jsem zavraždil manželku!“ zařval Belder. „Že jsem Mabel zavraždil! Dobrý Bože! Dal bych pravou ruku za to, kdybych ji ihned našel. Berta vám může dosvědčit, že dojednávám obchod, který –“

„Sklapněte,“ zarazila ho Berta. „Jenom se vás snaží vytočit, abyste se rozpovídal. To je starý policajtský trik, štve vás proti tchyni, a tchyni štve proti vám.“

„Pročpak mu bráníte mluvit, Berto? On snad něco skrývá?“

„Kdo by asi mohl mít šanci něco před vámi schovávat, když bez dovolení otvíráte kabelky, přepadáte kanceláře a dorážíte na Belderovu tchyni, až je z toho hysterická. Nic neskrývá, sakra! Říkám mu, ať je zticha, jedině proto, abyste nemohl běžet za jeho tchyní a vykládat jí, co o ní Belder říkal.“

Sellers řekl přívětivě: „No, Berto, musíte připustit, že za zkoušku to rozhodně stálo. Neměl jsem to ale zkoušet, když jste u toho byla vy. Myslím, že kdybyste se do toho nepletla, něco bych z něj dostal.“

Belder Sellersovi rozzlobeně vmetl do tváře: „Nevím, kolik si toho musí dát občan od policie líbit.“

„Celkem hodně věcí,“ oznámil mu Sellers, „zvlášť když manželka zmizí krátce poté, co manžela navštíví bývalá láska, která je navíc pěkně zazobaná. Divil byste se, Beldere, kolikrát manželky prostě zmizely nebo odjely na návštěvu k příbuzným a nevrátily se. Vlastně ne, takhle to stavět nebudu. To zní, jako bych vás já z něčeho obviňoval. Vůbec vás neobviňuji. Jenom vyšetřuji. To vaše tchyně vás obvinila.“

„Už to zase zkouší,“ vmísila se Berta. „Nenechte se od něj vytočit, Beldere. Otevřeme ten dopis a podíváme se, co v něm je.“

Berta zdvihla papíry ležící na Elsiině stole a vzala obálku, kterou předtím honem schovala, když Sellers otevřel dveře. Sellers se pohodlně opřel o židli, spokojeně vyfukoval kouř z doutníku a pozoroval, co se děje.

Berta nad párou změkčila lep na přehybu obálky, zasunula do horní části z boku tužku a otáčivým posouváním tužky obálku rozlepila.

„To šlo jako po másle,“ komentoval to Sellers. „Asi v tom máte praxi.“

Berta na to odmítla skočit.

Belder nervózně promluvil: „Myslím, že bych si to měl přečíst jako první. Třeba je tam něco –“

Sellers se zvedl ze židle hladce a lehce jako nějaký atlet. Belder vyškubl Bertě dopis z ruky. Sellersovy velké silné prsty sevřely Belderovo zápěstí.

„Jen žádné zlobení,“ řekl Sellers. „Pusťte to.“

Belder se pokusil vyškubnout. Sellers sevření ještě zesílil a vzápětí švihem přehodil svůj loket Belderovi přes paži. Druhou rukou Beldera popadl za ruku a stlačil ji dolů, přičemž mu páčil zablokované předloktí.

Belder povolil prsty. Dopis se třepetavě snesl na podlahu. Sellers byl u něj dřív než Berta, a jak se po něm oba natáhli, rameny zahradil Bertě cestu.

„Jděte k čertu,“ řekla Berta.

„Dámě vždycky zvednu, co jí spadne,“ prohodil Sellers a odnesl si dopis zpátky na svou židli; v ústech měl pořád ještě doutník.

„No,“ pobídla ho Berta, „tak to přečtěte.“

„Vždyť čtu.“

„Přečtěte to nahlas.“

Sellers se jenom ušklíbl. Dočetl dopis s dychtivým zájmem, složil ho a strčil si ho do kapsy. „Že jsme se ale pobavili!“ poznamenal.

Berta řekla: „Jděte k čertu. Nemůžete mi takhle vpadnout do kanceláře a všechny tu terorizovat. Ukažte mi ten dopis.“

Sellers odpověděl: „Vždyť máte obálku, Berto. Navrhuji, abyste tam dala další kožešnický inzerát a dala si se zalepováním stejnou práci jako předtím. Ne že by mně na tom záleželo. Jenom se snažím zařídit, aby váš klient neměl až moc rozháraný rodinný život. Paní Goldringovou velice zaujal trik se stopadesátiwattovou žárovkou a lepenkovým trychtýřem, nad kterým se dopis podrží. Určitě číhá na tuhle obálku a nemůže se dočkat, až ji popadne. První věta, kterou Belderovi řekne, bude, jestli obálku náhodou nemá u sebe v kapse. No, už musím jít.“

Sellers se zvedl, natáhl se přes Elsiin stůl a klidně ukazováčkem odklepl z konce doutníku popel.

Belder se otočil na Bertu Coolovou. „Nemůžeme s tím něco udělat? Copak občan nemá aspoň nějaká práva?“

Berta neříkala nic, dokud se dveře nezavřely. „Nachytal nás na švestkách,“ řekla Berta zahořkle. „Měl nás v hrsti – a my to sakra dobře věděli. K čertu s ním.“

Belder důstojně promluvil hlasem, v němž se odrážel chladný vztek. „Inu, paní Coolová. Myslím, že tohle byla poslední kapka. Od chvíle, co jste začala na mém případu pracovat, zbabrala jste, co se dalo. Kdybyste se při sledování mé ženy aspoň trochu snažila, věděli bychom přesně, kam jela. V nejhlubší důvěře jsem vám předal dopis, a vy jste ho nechala padnout do rukou policie. Teď k vám přijdu se třetím dopisem, který by mohl obsahovat důležité informace, a vy si ho necháte sebrat před nosem. Od začátku jsem měl pochybnosti, zda si mám jako detektiva najmout ženu. S mužem by seržant Sellers takhle nevyběhl.“

Bertino čelo bylo zbrázděné přemýšlením. Nejevila žádnou známku toho, že by zaslechla jediné slovo z toho, co Belder říká.

Belder prkenně odkráčel ke dveřím a vyšel jako předtím seržant Sellers na chodbu.

Elsie Brandová na Bertu Coolovou soucitně pohlédla. „Smůla,“ řekla. „Ale vy jste za to koneckonců nemohla.“

Berta ji možná neslyšela.

Mhouřila oči soustředěním, až je měla téměř zavřené.

„Copak?“ zeptala se Elsie.

„Oni si myslí, že Belder svou ženu zavraždil, a on zatím to ráno strávil u holiče. Vzpomínám si, když sem přišel. Bylo zima. Ostrý vítr zrovna rozháněl hustou mlhu. Belder měl na sobě kabát a nebyl oholený. Potom mě nechal na číhané u sebe před domem a odjel. Když jsem dorazila k němu do kanceláře, byl oholený, namasírovaný, měl čerstvě udělanou manikúru a přistřižené vlasy. Tak proto chce ta ženská vědět, kam Belder chodí k holiči. Holičský salón je jeho jediné alibi, a jestli v tom alibi bude nějaká skulina, tak žádné nemá.“

Berta vplula do své pracovny a popadla klobouk a kabelku.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

V holičském salónu Terminal bylo sedm křesel, ale jenom tři zaměstnanci. Berta vešla a přeměřila si obsazená křesla a pět šest čekajících mužů. „Kde máte šéfa?“ zeptala se.

„Šel si dát něco k jídlu,“ odpověděl jeden z holičů.

„To chcete říct, že touhle dobou vždycky večeří?“

„Touhle dobou obědvá,“ zašklebil se muž. „Snaží se utrhnout už od dvou – to má oficiálně přestávku na oběd. On – á, už jde.“

Berta se otočila, přeměřila si muže, který právě otevíral dveře z ulice, a pak, aniž věnovala pozornost zvědavým pohledům čekajících zákazníků, strčila nic nechápajícímu holiči svou navštívenku a řekla: „Kde si můžeme na pět minut promluvit?“

Holič unaveně pohlédl na zaplněná křesla. „Nemám na mluvení čas,“ řekl. „Mám tak málo zaměstnanců, že –“

„Pět minut,“ naléhala Berta. „A budete radši, když si promluvíme někde, kde nás ostatní neuslyší.“

Muž byl příliš unavený na to, aby se hádal. „No dobře,“ kapituloval. „Pojďte tudy,“ a vedl ji do zadní místnosti. „Budete muset mluvit, zatímco se budu převlékat do pracovního,“ varoval ji tak hlasitě, aby to čekající zákazníci slyšeli. „Mám plnou oficínu lidí.“

„Oukej,“ souhlasila Berta.

Zadní místnost byl malý, špatně osvětlený kumbálek, oddělený od hlavní místnosti příčkou. Na háčcích zašroubovaných do prkna táhnoucího se podél zdi viselo na ramínkách několik kabátů. Na staromódním rozvětveném věšáku byly tři klobouky. Holič si sundal svůj a přidal ho k nim.

„Dobrá, tak co chcete?“ zeptal se.

„Everett Belder,“ řekla Berta, „znáte ho?“

„Ano. Znám ho. Má kancelář v Rockaway Building. Už léta je mým zákazníkem.“

„Zkuste si vybavit minulou středu. Byl tu Belder?“

„Středa,“ svraštil holič čelo. „Počkejte. Ano, je to tak. Byla to středa. Byl tady a nechával si toho dělat dost – ostříhat, manikúru, naleštit nehty, namasírovat. Už moc nemasírujeme – jako by lidi měli moc naspěch a moc práce. My tady rozhodně máme práce až nad hlavu. Nemůžu sehnat lidi a –“

„Jak dlouho tu byl?“ zeptala se Berta.

Holič si svlékl kabát a vestu, pečlivě je pověsil na dřevěné ramínko a ramínko vrátil zpátky na háček. „Musel tu být celkem hodinu a půl,“ řekl, z jiného ramínka si vzal bílý holičský plášť a začal se do něj pravou rukou dobývat.

„Víte, kdy přesně?“ zeptala se Berta.

„Ale ano. Pan Belder nerad čeká. Chodí sem, když tu nemáme takový provoz – tak kolem jedenácté dopoledne. Ve středu se trochu opozdil; dorazil těsně před půl dvanáctou. Teď si vzpomínám. Ten den byla hustá mlha a ostrý vítr. Měl s sebou kabát. Když se usadil do křesla, vysvitlo na chvilku slunce, tak jsme si říkali, že vítr mlhu rozhání. Když odcházel, kabát tu nechal. Visí tamhle na háčku. Zavolal jsem mu a řekl mu, že je kabát u mě, a on řekl, že se tu zastaví a vyzvedne si ho. Heleďte, proč si ho prověřujete?“

„Já si ho neprověřuji,“ řekla Berta. „Jenom se mu snažím pomoci.“

„Najal si vás?“

Berta řekla: „Vždyť vám povídám, že se mu snažím pomoci. Vyptával se tu na něj ještě někdo jiný?“

Muž zavrtěl hlavou.

„Tak to pravděpodobně ještě přijdou,“ řekla Berta.

„Teď si vzpomínám, že jsem v novinách zahlédl něco o nějakém maléru u něj doma. Služka jim upadla na schodech do sklepa a zabila se, že ano?“

„Něco na ten způsob.“

„Tohle s tím souvisí?“

Muž byl předtím zjevně příliš unaven na to, aby nad Bertinými otázkami nějak zvlášť přemýšlel. Odpovídal na ně, zatímco se převlékal, a chtěl se Berty zbavit co nejrychleji, aby se mohl vypořádat s odpoledním návalem zákazníků. Teď, když se vyptával on, začínal něco větřit.

Berta ho pohledem odkázala do patřičných mezí. „Jak by doba, kdy přišel k vám do holičství, mohla mít něco společného se služebnou, která spadla ze schodů?“

Holič o tom chvilku přemítal, zatímco si zapínal bílý plášť. „Ale nic. Jenom mě to napadlo. Víc o poslední Belderově návštěvě u nás nevím.“

Berta ho následovala z kumbálku natolik pokorně, že by u seržanta Sellerse okamžitě vzbudila podezření, ale holič na ni zapomněl v okamžiku, kdy zaujal své místo za křeslem.

„Kdo je další?“ otázal se.

Jeden z mužů se zvedl a zamířil k holičskému křeslu. Berta s rukou na klice dveří řekla: „Nechala jsem tam kabelku,“ a vyrazila zpátky do zadní místnosti.

Holič na ni zběžně pohlédl a pak věnoval svou pozornost bílé plachetce, kterou jediným gestem rozprostřel zákazníkovi kolem krku. „Ostříhat?“ zeptal se.

Berta v zadní místnosti nemarnila čas. Šla rovnou tam, kde visel kabát Everetta Beldera, a začala u něj metodicky prohledávat kapsy.

V levé kapse našla pouze čistý kapesník a zpola vypotřebovaný aršík zápalek. Pravá kapsa obsahovala kožené rukavice a zacvakávací pouzdro na brýle.

Berta pouzdro na brýle zkusmo otevřela.

Uvnitř nebyly brýle – jenom snímatelný zlatý můstek se dvěma zuby.

Berta sebrala kabelku, kterou schválně nechala ležet na stolku, otevřela ji, pouzdro do ní hodila a prošla hlavní místností ven.

„Na shledanou,“ pozdravil ji muž mechanicky. „Přijďte zas.“

„Děkuji,“ řekla Berta. „Přijdu.“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Bylo časně večer. Berta Coolová křižovala v hustém provozu po hlavní třídě a pečlivě sledovala tachometr. Na křižovatce, kde ztratila paní Belderovou, zpomalila, úplně zastavila, pak bleskově zařadila rychlost a sešlápla plyn až k podlaze, přičemž si v duchu připomínala, jak vůz před ní tenkrát vyrazil kupředu; jak asi rychle a jaký asi měl náskok v okamžiku, kdy zabočil za roh.

Berta zabočila za roh, pospíšila si na další, pak vůz zastavila a prohlížela si důkladně ulici před sebou, ulici napravo i ulici nalevo. Pak si uvědomila něco, co jí předtím nedošlo. Bloky domů napravo i nalevo byly dvojité, takže směrem k hlavní třídě je žádné ulice neprotínaly.

Zaparkovala vůz u kraje chodníku a rovnala si to v hlavě.

Kdyby auto paní Belderové jelo pořád rovně, Berta by ho po odbočení z hlavní třídy určitě uviděla. Posledních sto metrů, než Berta auto ztratila, ho doháněla. Mohlo odbočit vpravo nebo vlevo, kdyby bloky domů byly jednoduché, ale možnost, že by se mu to povedlo u dvojitého bloku, byla zanedbatelná.

Bertě bylo jasné, že se auto nemohlo jenom tak vypařit do vzduchu, a začala jí docházet důležitost toho, co původně vypadalo jako rutinní sledování nějaké osoby, a tak si namáhala hlavu a snažila se přijít na něco, co by jí mohlo nějak naznačit, co se to tehdy vlastně stalo.

Z hlubin paměti se jí vynořila mlhavá vzpomínka, že když se sem přiřítila z hlavní, ve dveřích jedné garáže někdo stál. Tenkrát se Berta snažila jenom co nejrychleji dorazit na další roh.

Snažila se vzpomenout, která garáž to byla. Někde na levé straně ulice.

Berta otočila auto čelem vzad a ulicí pomalu projížděla.

Druhý dům zkraje vypadal slibně – North Harkington Avenue 709. Bylo to samozřejmě skoro beznadějné – šance jedna ku tisíci, ale Berta teď lovila velkou zvěř a ani šanci jedna ku tisíci si nemohla dovolit přehlédnout.

Zastavila a vystoupila z vozu. Vydala se po betonové cestičce a stiskla tlačítko domovního zvonku. Zevnitř k ní dolehl slabý zvuk elektrického cinkání.

Počkala patnáct vteřin a pak zazvonila znovu. Uvnitř v domě se nic nehýbalo.

Ustoupila ode dveří, aby si dům pečlivěji prohlédla. Vypadal téměř opuštěně. Rolety byly ze dvou třetin zatažené.

V rohu dveří se ve škvíře mezi prahem a podlahou verandy hromadil prach.

Berta zklamaně ještě jednou ze všech sil stiskla palcem zvonek a pak se otočila, aby se porozhlédla po sousedství.

Slunce, od západu zastíněné nízkou hradbou mraků, vytvářelo dojem časného soumraku. Po celý den ale bylo teplo. Na dvorku přes ulici si hrály děti – asi osmi– nebo devítileté děvčátko a chlapeček o pár let mladší.

Berta k nim přešla. „Kdo bydlí v tom domě naproti?“ zeptala se.

Odpovědělo jí děvčátko: „Cuttringovi.“

„Vypadá to, že nejsou doma.“

Děvčátko zaváhalo.

Chlapeček vyhrkl: „Odjeli na deset dnů na dovolenou.“

Děvčátko ho pokáralo: „Maminka ti říkala, že o tom nemáš nikomu říkat. Když lidé nejsou doma a zloději se to dozvědí, vloupou se tam.“

Berta se povzbudivě usmála. „Slyšela jsem, že chtějí pronajmout garáž; nevíte o tom něco?“

„Ne, nic. Oni mají auto. Brali si ho na dovolenou.“

„Děkuji,“ rozloučila se Berta zdvořile. „Jenom se podívám na garáž. Chtějí ji pronajmout.“

Sebevědoměji než předtím se vydala zpátky, přešla ulici a pustila se po betonové cestičce ke garáži. Děti ji chvíli sledovaly pohledem a pak si zas začaly hrát. Když Berta ke garáži dorazila, už na ni úplně zapomněly, a k Bertiným uším doléhal pronikavý vřískot dětských hlasů, jak na sebe děti při hře povykovaly.

Berta zkusmo strčila do vrat, očekávajíc, že budou zamčená.

Vrata hladce popojela na dobře naolejovaných pantech.

Berta je ostražitě popostrčila o několik centimetrů. Dovnitř jít nehodlala, pokud ovšem…

V garáži zahlédla auto.

Zadek auta jí byl matně povědomý. Berta se podívala na číslo.

Bylo to číslo vozu paní Belderové.

Berta přešla k pravé straně auta.

Tlumené podvečerní světlo, které sem pronikalo vraty orientovanými k východu a severním oknem, poskytovalo Bertě dostatek osvětlení, aby mohla v garáži rozeznat různé předměty; minutku dvě jí ale přece trvalo, než si její oči zvykly na šero uvnitř.

Napřed si myslela, že je vůz prázdný. Otevřela pravé dveře a začala se soukat za volant. Nohou narazila na nějakou překážku. Pohlédla dolů, aby zjistila, co to je, a tou dobou si její oči už dostatečně zvykly na slabé světlo, aby rozeznala botu a punčochu na noze mrtvoly, která ležela zpola na sedadle, zpola na zemi, sesunutá pod volantem.

Vzápětí Bertu udeřil do nosu zatuchlý pach smrti.

Vycouvala z auta, vyrazila zpátky k vratům, pak si to rozmyslela, vrátila se, nahmatala vypínač a v garáži rozsvítila.

Žárovka visela vysoko a střecha auta vrhala na mrtvolu stíny, ale Berta tu měla cosi na práci a věděla, že podobnou příležitost už mít nebude.

Tělo bylo oblečeno do nápadného kostkovaného kabátu, který si Berta tak dobře pamatovala; stejně tak si pamatovala i sluneční brýle se zářivě bílými obroučkami, zakrývající mrtvé oči, které dodávaly mrtvole podivný soví vzhled, jak na Bertu Coolovou upírala bíle orámovaný černý pohled.

Předním sklem sem dopadalo slabé světlo rozhoupané žárovky a osvětlovalo kousek papíru, který zřejmě odněkud spadl na podlahu auta.

Berta ho zvedla a přečetla si ho.

Byl psaný na stroji, a to, pokud Berta mohla určit, na stejné přenosné remingtonce jako anonymní dopisy.

Mám jet po Westmore Boulevard. Budu se chovat, jako bych neměla žádné podezření, a ani jednou se neohlédnu, ale koutkem oka budu sledovat zpětné zrcátko. Pokud mě někdo bude sledovat, mám auto řídit tak, abych to stihla na Dawson Avenue těsně předtím, než naskočí červená. Mám projet na červenou, ale průměrnou rychlostí. Mám zahnout doleva na North Harkington Avenue – to je druhý blok za Dawson Avenue. Druhý dům zkraje má číslo 709. Vrata od garáže budou otevřená. Zajedu do garáže, vyskočím z auta, zavřu vrata, zase nastoupím a budu čekat s běžícím motorem, dokud neuslyším venku třikrát zatroubit auto. Pak vrata zas otevřu a vycouvám. Je důležité, abych tyto pokyny dodržela do písmene. M. B.

Berta nechala papír spadnout zpátky na podlahu. Naklonila se nad mrtvolou, palcem jí stiskla chladná ústa a se sebezapřením jí odhrnula rty.

Napravo dole, ta strana čelisti byla Bertě zrovna nejblíže, paní Belderové chyběl snímatelný můstek. Vešly by se do něj právě dva zuby.

Berta pomalu vycouvala z auta a potom spěšně zabouchla dveře. Zavřela i vrata od garáže a téměř po špičkách, tak toužila všechno utajit, se kradla ke svému autu, když tu ji v půli cesty zarazil zvuk dětských hlasů a připomněl jí, že když už byla tak neopatrná a dávala se s dětmi do řeči, nezbývá jí nic jiného než zatelefonovat seržantu Sellersovi.

„Jestli já nemám prašivou smůlu!“ zamumlala polohlasně a se škubnutím otevřela dveře svého vozu.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Berta Coolová řekla policistovi: „Běžte a řekněte seržantu Sellersovi, že dál čekat už nemůžu. Mám práci.“ Policista se jenom zašklebil.

„Myslím to vážně,“ zaburácela Berta. „Držíte mě tu už přes dvě hodiny, mezitím co to tam převracejí vzhůru nohama. Seržant Sellers ví, kde mě najde, až mě bude chtít…“

„No, on vás chce,“ poznamenal policista.

„Tak jsem to nemyslela.“

„Já jsem to tak myslel.“

„Běžte a vyřiďte Sellersovi, co jsem říkala.“

„Má dost práce. Nemůžu ho vyrušovat se spoustou malicherných vzkazů.“

„Tohle není nic malicherného. Zatraceně, já odsud prostě odejdu.“

„Dostal jsem nařízeno, abych vás tu ohlídal.“

„A to tu musím zůstat jenom proto, že jsem Sellersovi našla mrtvolu?“

„To si budete muset vyřídit se Sellersem.“

„Paní Goldringovou pustili.“

„Dostala hysterický záchvat. Stejně po ní jenom chtěli, aby identifikovala mrtvolu.“

„No tak co sakra chtějí po mně?“

„To nevím.“

„Skončil už seržant Sellers s vyšetřováním v garáži?“

„To nevím.“

„A co zjistili o příčině smrti?“

„To taky nevím.“

„Zdá se, že toho zatraceně moc nevíte.“

„To vlastně ano.“

„Víte vůbec něco?“

Policista se zašklebil. „Vím, že jsem dostal nařízeno vás tu ohlídat, a tak vás tu hlídám. Zrovna teď, paní Coolová, vím sotva něco jiného kromě tohohle.“ Berta upadla do nasupeného mlčení.

Dveře se rázně otevřely. Vešel seržant Sellers, nepatrně policistovi pokynul a zazubil se na Bertu. „Zdravíčko, Berto.“ Berta po něm rozzuřeně loupla očima.

„Copak se děje, Berto? Nevypadáte právě šťastně.“

„Šťastně! Jestli si myslíte, že já – sakra!“

Sellers se usadil na židli. „Jak jste věděla, že je mrtvá?“ Berta se zhluboka nadechla. „Sáhla jsem jí na kůži. Byla studená. Cítila jsem pach rozkladu. Když jsem se jí dotkla, nepohnula se. Volala jsem na ni. Neodpovídala, nehýbala se. Uvědomila jsem si, že tam leží ve stejné poloze už tři dny. A pak mi to došlo, seržante, jako blesk z čistého nebe – jako taková ta náhlá inspirace, co občas sestoupí na policisty. Řekla jsem si: Bože můj, je mrtvá!“

„Moc hezky, Berto. Tohle jsem neměl na mysli. Jak jste věděla, že je mrtvá, ještě než jste vešla do garáže?“

„Nevěděla jsem to.“

„Tak proč jste do té garáže chodila?“

„Strašně nerada ztrácím lidi, které sleduji.“

„Přirozeně.“

„No, a tak jsem se tam dostala. Chtěla jsem si to tam prohlédnout.“

„Aha. Když někoho ztratíte ve středu v poledne a řeknete si, že to se vám opravdu nemělo stát, vrátíte se v pátek večer na stejné místo, abyste tu osobu zase našla a tak navázala tam, kde jste přestala.“

„Ne. Tak to nebylo.“

„Aha, a jak to tedy bylo?“

„Jenom jsem si to tam prohlížela.“

„Budete si muset vymyslet něco lepšího, Berto.“

„Houbeles. Tam jsem ji ztratila, a měla jsem právo se tam vrátit a hledat ji právě tam.“

„Jak jste věděla, že jste ji ztratila právě tam?“

„Zahnula tam a to bylo naposled, co jsem ji viděla.“

„Tak proč jste tam nezastavila, když jste ji sledovala?“

„Protože jsem myslela, že dojela k dalšímu rohu a odbočila doprava.“

„A co vás přimělo změnit názor?“

„Dojela jsem na roh, zjistila jsem, že doprava neodbočila, a tak jsem autem smýkla doleva.“

„Zjistila jste, říkáte, že doprava neodbočila?“

„Ano.“

„Jak jste to věděla?“

„Protože když jsem začala odbočovat doprava, ulice byla prázdná. Tak jsem myslela, že doprava a kolem bloku jet nemohla.“

„Takže jste si to rozmyslela a zahnula doleva, je to tak?“

„Přesně tak.“

„Ale ulice vlevo byla taky prázdná, nebo ne?“

„Ano.“

„A použijeme-li stejného myšlenkového postupu, tak pokud neměla dost času odbočit doprava a objet blok, neměla ani čas odbočit doleva.“

„A proto jsem se tam vrátila.“

Sellers ji s přívětivým úsměvem pozoroval. „To je paráda, Berto. Až zas budete trousit jedovaté poznámky o tom, jak dlouho policii trvá, než jim něco dojde, vzpomeňte si, že i nejlepším ze soukromých detektivů trvá dva až tři dny, než jim do lebky proniknou podobně jednoduché záležitosti. Takže, jak to, že jste se nakonec vypravila zrovna do té garáže?“

„No, vydala jsem se prozkoumat terén, abych zjistila, kam mohla zmizet – abych zjistila, co se mohlo přihodit. Objevila jsem, že vpravo i vlevo jsou dvojité bloky; to už jsem věděla, že nemohla zahnout za roh a uklouznout mi. Musela tedy zmizet, ještě než na roh ulice dorazila.“

„Vy jste si dvojitých bloků předtím nevšimla?“

„Abych pravdu řekla, tak ne,“ připustila Berta s poněkud provinilým výrazem. „Myslela jsem, že půjde o běžnou sledovačku, a ty bývají většinou důležité jenom pro chlapíky, kteří za ně platí, ale pro nikoho jiného. Když to s manželem dojde tak daleko, že si najme cizího člověka, aby dal sledovat vlastní manželku, může manželství rovnou odepsat a už nezáleží na tom, jestli se mu manželka spouští s Tomem, Dickem nebo Harrym.“

„Moc hezká teorie,“ poznamenal Sellers. „Mrzí mě, že zrovna teď nemám čas, abych si s vámi popovídal o filozofii manželství, Berto. Proč jste si myslela, že ta sledovačka nebude důležitá?“

„Myslela jsem, že jde o pouhou rutinu.“

„Tak proč jste si nevšimla těch dvojitých bloků?“

„Na to jsem byla zatraceně moc vzteklá. Měla jsem vztek na sebe i na tu ženskou. Napřed se vlekla hůř než šnek, nezrychlovala, nezpomalovala a dala se sledovat tak v pohodě, že mě napůl uspala. Jela jsem za ní víceméně automaticky a myslela jsem na tisíc jiných věcí. A pak na to najednou dupla. No, měla jsem vztek a prostě mě vůbec nenapadlo, že se mi mohla schovat někam do garáže.“

„To až později?“

„To až později,“ přisvědčila Berta.

„Nevrátila jste se a neprohlédla si garáže už ve středu?“

„Ne. Prohlédla jsem si nájezdy. Myslela jsem, že třeba zaparkovala někde na nájezdu a vešla do jednoho z domů.“

„A když mohla parkovat na nájezdu, tak proč ne v garáži?“

„Nevím. Prostě mě to v tu chvíli nenapadlo.“

„Další nápad, který musel klíčit tři dny?“

„Ano, když to chcete podat takhle zatraceně jedovatě.“

„To jenom abyste věděla, jaký to je pocit,“ prohodil Sellers.

„No, moc příjemný pocit to není.“

„Smůla. Zahlédla jste papír, který ležel na podlaze auta?“ Berta zaváhala.

„Ano, nebo ne?“

„Ano.“

„Sahala jste na něj?“

„Ano.“

„Přečetla jste si ho?“

„Ano. Tedy, jen jsem na něj mrkla – to by udělal každý.“

„To by udělal každý,“ opakoval seržant Sellers.

„Co má být, sakra? Přece jste si nemyslel, že najdu mrtvou ženskou a vůbec se tam nerozhlédnu, nebo ano?“

„Víte, že když lidé najdou mrtvolu, jsme neradi, když to tam přehrabávají a všude nadělají spoustu otisků.“

„No, musela jsem se přesvědčit, že je mrtvá, ne?“

„Právě o to se mi jedná. Ztratila jste ji tam – kdypak to bylo – ve středu?“

„Ve středu kolem poledního.“

„Aha. Najdete ji pak v pátek, když už se stmívá. Leží zhroucená v autě a vy jste sama říkala, že jste ucítila pach rozkladu. Sáhla jste na ni a byla studená. Mluvila jste k ní a nepohnula se. A potom jste sebrala tenhle papír a přečetla si ho, abyste se přesvědčila, že je mrtvá.“

„No, já –“

„Jen dál.“

„Jak jsem sakra mohla vědět, co na něm stojí? Mohlo to být něco důležitého. Třeba nějaké její přání, které se mělo vykonat.“

„Něco, co by ji mohlo oživit?“

„Nebuďte jedovatý.“

„Jde mi o to,“ pokračoval seržant Sellers, „že na tom listu papíru jsou dva bezvadné otisky prstů – a já předpokládám,“ hlas mu zněl najednou unaveně, „že budou identifikovány jakožto otisky Berty Coolové – zrovna, když jsem si už málem myslel, že se mi začíná dařit.“

„To mě mrzí,“ řekla Berta.

„Mě taky, Berto.“

„Zemřela na otravu kysličníkem uhelnatým?“

„Vypadá to tak.“

„Co z toho vyvozujete?“

„Byla to moc pěkná pastička,“ řekl seržant Sellers. „Někdo píše té ženě anonymy tak dlouho, až je tím úplně posedlá, doslova na hranici hypnózy. Vžijte se do její situace. Rodinný majetek jí patří do posledního čtvrťáku; třeba by ráda, aby to tak zůstalo. Její manžel ji podle všeho pokládal spíš za sejf na ukládání majetku než za něco, čemu by měl věnovat své city. Takže je dost možné, že si chtěla nad celou záležitostí jednou provždy umýt ruce. Přirozeně by si byla ráda ponechala tolik majetku, kolik by se dalo. To jí člověk těžko může mít za zlé. Její manžel je v potenciálně výdělečném postavení. Ten si k penězům zas může nějak přijít. Ona takovou šanci nemá. Pokud se jí podaří najít si dalšího manžela, který se o ni finančně postará, bude zas dobře. Pokud se jí to nepodaří, bude žít podle toho starého známého vzorce – rozvedená manželka, flirtující muži, kterým se nechce do ženění, skromná sumička peněz, která se den za dnem tenčí – a ona vypadá den ode dne starší, její krása –“

„O co se to snažíte,“ přerušila ho Berta jedovatě, „chcete, abych se rozbrečela?“

„Chci, abyste se zamyslela.“

„Nechápu.“

„Dívám se na to z jejího pohledu – podle toho, co jí do hlavy nasadila matka.“

„Myslíte, že její matka v tom jela s ní?“

„Podle záznamů telefonní ústředny uskutečnila v úterý odpoledne meziměstský hovor s matkou v San Francisku. Kolem půl sedmé jí pak matka poslala telegram, v němž oznamovala, že přijede, a žádala ji, ať jí přijde naproti k vlaku.“

„O čem spolu mluvily?“

„Zeptal jsem se paní Goldringové a ona se začala kroutit, ale nakonec jsem ji skřípl. Mabel jí zavolala, aby jí pověděla o anonymním dopise, ve kterém se tvrdilo, že její manžel má poměr se ženou, kterou Mabel najala jako služebnou. Paní Goldringová jí řekla, ať si nad celou záležitostí umyje ruce a od Everetta odejde, jen ať si sní, co si navařil. Mabel si nebyla úplně jistá, že to je nejlepší řešení. Zmínila se paní Goldringové do telefonu, že ve skutečnosti a podle práva jí majetek nepatří; že patří jejímu manželovi a že podle ní by se spíš měli nějak dohodnout. To paní Goldringovou rozzuřilo. Chvíli se s Mabel meziměstsky hádala, pak se rozhodla, že přijede nočním vlakem a vloží se do toho osobně. Hodlala jim zrežírovat manželský krach.“

„Dostal se telegram k Mabel?“

„Ano. Carlotta byla u toho, když ho doručili. Záznamy telegrafní společnosti dokládají, že ho doručili po telefonu a že paní Belderová si ho nechala zopakovat, aby věděla s naprostou jistotou, kterým vlakem matka přijede. Pak to oznámila Carlottě a dohodly se, že půjdou matce naproti obě. Everett Belder neměl ani potuchy, jaká smršť se na něj chystá. Večer ho manželka požádala, aby vzal auto druhý den ráno do servisu, nechal doplnit nádrž a zkontrolovat pneumatiky a přivezl ho zpátky před jedenáctou.“

„Počkejte moment,“ řekla Berta. „Ve středu dopoledne odcházela z domu až v jedenáct dvacet dva. Neměl ale vlak přijet už dřív?“

„Měl přijet v jedenáct patnáct, ale měl zpoždění a dorazil až mnohem později.“

„Jak to, že Carlotta a paní Belderová neodjely na nádraží společně?“

„Carlotta musela něco zařizovat ve městě. Paní Belderová si ráno ráda přispala. Carlotta řekla, že si ve městě obstará nějaké nákupy a setká se s paní Belderovou až na nádraží. Předpokládejme, že paní Belderová si tam zavolala a přeptala se, jestli vlak přijede včas. Vtip je v tom, že podle původního hlášení vlak včas přijet měl, ale později to upřesnili na dvanáct patnáct. Pokud tedy paní Belderová odcházela z domova až v jedenáct dvacet dva, musela si zjistit, že vlak přijede ve dvanáct patnáct, a kromě cesty na nádraží nemohla mít v plánu příliš mnoho dalších věcí. Nakonec vlak stejně přijel až po jedné.

Carlotta odcházela z domu kolem deváté, obstarala si ve městě pár pochůzek, na nádraží dorazila trochu dřív, už kolem jedenácté, a pak hlásili, že vlak přijede až ve dvanáct patnáct. Tak volala k Belderovým domů, aby sestře řekla, že vlak má zpoždění, a nikdo to nezvedal. Zkusila to dvakrát. Přemýšlejte o tom. Tohle se stalo kolem jedenácté. Podle toho, jak jsme si zatím případ poskládali, seděla paní Belderová u telefonu a čekala, až jí zavolá autor anonymních dopisů. Vy víte, že doma opravdu byla – ale přesto, když Carlotta zavolala, paní Belderová telefon nezvedala. Proč?“

„Dobrý Bože!“ zvolala Berta, „existuje jenom jeden důvod.“

„Ano? Tak schválně, jestli to vidíte stejně jako já.“

„Přesně v tom okamžiku musela vraždit Sally Brentnerovou.“ Sellers přikývl. „Přesně tak.“

„Co udělala Carlotta pak?“ zeptala se Berta.

„Dospěla k závěru, že Mabel vyjela dřív, než ohlásili příjezd vlaku na dvanáct patnáct. Carlotta už neměla čas vrátit se do města a dělat něco smysluplného, tak prostě jenom posedávala na nádraží a čekala, až se Mabel ukáže. Vlak pak přijel až po jedné. Mabel se neukázala, a pokud se všichni pamatují, nepokusila se ani s Carlottou spojit. Tak si to tedy poskládejte dohromady a řekněte mi, jaká je odpověď.“

„Žádná není,“ řekla Berta. „Dá se to vykládat jediným způsobem, a to, že k vraždě došlo v jejich domě v jedenáct dopoledne.“

„Mně to připadá taky tak,“ řekl Sellers trudnomyslně. „Paní Belderová si musela zavolat na nádraží, kde jí řekli, že vlak přijede nejdřív ve dvanáct patnáct. Netrpělivě čekala, až jí v jedenáct zavolá pisatelka anonymu, ale přesto v jedenáct telefon nezvedala. Carlotta ji zkoušela sehnat. Ta druhá se jí taky musela pokoušet volat, ale sehnala ji až kolem čtvrt na dvanáct.“

„Proč jste to stanovil právě na čtvrt na dvanáct?“

„Protože na dřív než na čtvrt na dvanáct to stanovit nemůžu. Nejpravděpodobnější verze je, že to bylo asi v jedenáct dvacet jedna a že pak paní Belderové trvalo ani ne minutu vyjít z domu a nasednout do auta. Proto musíte jako dobu telefonního hovoru určit čas někdy mezi čtvrt na dvanáct a jedenáct dvacet jedna.“ Berta puntičkářsky poznamenala: „To jí ale nedáváte moc prostoru pro vraždu Sally Brentnerové, jestli to měla stihnout mezi jedenáctou a tím telefonátem.“ Sellers řekl: „Se zabíjením nemusela začínat v jedenáct. Tou dobou už mohla provádět poslední úpravy.“

„Ale v jedenáct se vrátil její manžel,“ připomněla Berta.

„A podle vašeho tvrzení nešel dovnitř, Berto. Jenom na ni zatroubil.“

„Přesně tak. Takže teď si myslíte, že Sally zabila ona – že to nebyl Everett Belder?“ –“Vypadá to tak.“

„Já myslela, že podle vašeho přesvědčení to udělal muž.“

„To ano, ale teď jsem si to rozmyslel. Začínám si myslet, že paní Belderová se o Sally dozvěděla, až když dostala dopis, ale téměř šílela vzteky. Byla tak rozzuřená, že v jedenáct ani nezvedla telefon – a téměř si zachránila život. Zavraždila Sally a pak se stala obětí smrtelné pasti, kterou na ni někdo nastražil.“

„Kdo tedy zavraždil ji?“ zeptala se Berta.

Sellers škrtl zápalkou a přidržel ji u doutníku, který při rozhovoru s Bertou Coolovou zanedbával. Pak Bertě na otázku nepřímo odpověděl. „Ve středu dopoledne mezi čtvrt na dvanáct a jedenáct dvacet jedna zazvonil telefon. Podle instrukcí měla paní Belderová nasednout do auta, vyjet na hlavní třídu, projet poslední křižovatkou na červenou, aby setřásla případného pronásledovatele, prudce zahnout doleva na Harkington Avenue, zajet do garáže, zavřít vrata, nechat běžet motor a čekat na znamení. Perfektní místečko pro otravu kysličníkem uhelnatým. A jen tak pro jistotu, aby všechno klaplo, ten, kdo to celé naplánoval, zaskočil do garáže a ucpal každičkou škvíru koudelí.“ Bertě se na obličeji rozhostil výraz naprostého ohromení. „To myslíte vážně?“

„Naprosto.“

Berta potichu hvízdla.

„Technicky vzato,“ pokračoval seržant Sellers, „se pěkně zapotíme, až budeme dokazovat, že šlo o vraždu. Ta žena zemřela vlastní rukou – vlastní nepozorností, a –“

„Počkejte moment,“ přerušila ho Berta. „Jednu věc jste přehlédl. Poté, co dotelefonovala, šla k přenosnému psacímu stroji a naťukala si pokyny, aby je nezapomněla.“ Seržant Sellers se povýšeně usmál. „Nebuďte bláhová,“ řekl. „Od telefonu by nešla ještě k psacímu stroji. Za prvé, pokyny měla nesmazatelně vryté do paměti. Jednala pod takovým psychickým vypětím že jí mysl fungovala zrychleně. Ale v případě, že by si chtěla pokyny na místě zapsat, připravila by si k telefonu tužku a papír.

Načmárala by si pokyny rukou, písmem, které by prozrazovalo psychický tlak, pod kterým jednala. Ale vrah chce, abychom uvěřili, že šla ke stroji, dala do něj malý list papíru a pečlivě si pokyny naťukala. Fuj! To pořádně smrdí.“

„Chcete říct, že pokyny napsal vrah a přidal je k mrtvole?“

„Musel to být on.“

„Proč?“

„Copak to nechápete? Aby bylo všem natvrdlým policajtům hned v okamžiku nálezu mrtvoly naprosto jasné, že se žena zabila vlastní nepozorností.“

„A tak se to doopravdy stalo?“ zeptala se Berta.

„Tak se to doopravdy stalo,“ přitakal Sellers. „Nádrž na benzín je vyschlá jako troud. Zapalování je pořád zapnuté. Baterie je úplně vybitá. Musela se udusit během prvních několika minut a motor pak běžel, dokud v nádrži nedošel všechen benzín. Víme, že ho tam bylo přinejmenším dvacet litrů, protože tolik Belder ve středu ráno tankoval.“

„Takže vrah musel jít do garáže až potom a dát ten papír s pokyny k mrtvole.“

„Přesně tak. Proto jsem měl takovou radost, když jsem na papíru viděl dva parádní otisky, a proto jsem byl tak jedovatý, když jsem si uvědomil, že zrovna vaše vměšování mě zavedlo na špatnou stopu.“ Berta řekla: „Mrzí mě to.“

„Mělo by vás to mrzet. Děláte v branži dost dlouho na to, abyste věděla, že když najdete mrtvolu, nemáte na nic sahat. Od všeho máte držet ruce dál. Najít vaše otisky na klice dveří auta by bylo v pořádku. Dveře auta jste otevřít musela, abyste se přesvědčila, že tam je, a mrtvá, ale dál jste se pouštět neměla.“ V hlase seržanta Sellerse zaznívala mírná výčitka. Byl unavený, totálně vyčerpaný, sklíčený a zklamaný.

Berta opakovala: „Mrzí mě to.“

„Já vím.“

„Já vím, že to není nic platné.“

„To není.“

„Poslyšte,“ řekla najednou Berta, „vražda byla naplánovaná tak, aby to vypadalo jako náhodná smrt.“

„Přesně tak.“

„Takže vrah pak musel zajít do garáže, aby zjistil, jak to přesně proběhlo, a aby tam nechal ten papír.“

„Správně.“

„Tak proč při tom nevytahal koudel ze škvír, které předtím tak pečlivě ucpal? Koudel ve škvírách přece jasně prozrazuje vraždu.“

„Přemýšlel jsem o tom,“ připustil Sellers, „a chvíli mě to mátlo, ale pochopíte to, když se vcítíte do vrahovy situace.“

„Jak to myslíte?“

„Dosáhl svého cíle. Zbavil se té ženy. Vplížil se do garáže, pravděpodobně pozdě v noci, aby strčil do auta papír s pokyny, aby se o tom v novinách psalo spíš jako o smrti z nedbalosti než jako o vraždě. Odvážil se v garáži zůstat tak dlouho, aby nastražil ten papír, ale zůstat tam déle se bál. Bál se, aby ho tam nenašli. Kdyby měl smůlu a někdo ho viděl jít do garáže a zavolal policii, že se na pozemku pohybuje zloděj, a kdyby se přiřítili s hlídkovým vozem a přistihli onoho muže v garáži – no, to už by ho rovnou mohli přistihnout, jak ji střílí nebo do ní vráží nůž. Byla by to vražda prvního stupně, a on to věděl. Proto se v garáži neodvážil zůstat déle a ucpávky ze škvír vyndat. Možná doufal, že na to policie nepřijde, ale i kdyby na to přišli, on se cítil naprosto v bezpečí, hlavně když ho nedopadnou přímo na místě činu.“

„Chcete říct, že když ho nedopadli na místě činu, nemůže být usvědčen?“

„Přesně tak,“ potvrdil Sellers. „Pokud nevyhrabeme nějakou skutečnost, která by nezvratně prokázala, že celá záležitost byla součástí důsledného, dobře promyšleného, úkladného plánu, nikdy se nám nepovede usvědčit vraha, i kdybychom na něj ukázali prstem, protože on tu ženu ve skutečnosti ani nezabil. Když se to stalo, mohl být kilometry daleko, a pravděpodobně také byl. Pokud jde o genialitu a právní aspekt celé věci, je to opravdu ďábelské. Někdo prostě mysl téhle ženy tak zaměstná, tak tu ženu psychicky rozruší, že ona ani nepomyslí na opatření, která by jinak udělala, a vlastní nedbalostí si způsobí smrt. Dokažte tahle fakta porotě a pak se snažte, aby ho odsoudili, anebo se pokuste přesvědčit Nejvyšší soud, aby potvrdil rozsudek za vraždu prvního stupně. S největší pravděpodobností se to nezdaří.“

„Máte,“ ptala se Berta, „nějaké stopy vedoucí k vrahovi?“

„Ano. Everett Belder. Pan Belder,“ pokračoval pomalu Sellers, „ďábelsky lstivý vrah, vynálezce, zvrácený génius; muž, kterému zkrachovaly obchody, muž, který měl spoustu času vysedávat v kanceláři a přemýšlet; který použil představivosti, jíž používal v prodejních kampaních, aby promyslel právně nenapadnutelný způsob, jak zabít svou ženu. Muž, který napsal anonymní dopisy, v nichž se obviňoval z poměrů s různými ženami, dopisy, v nichž odhaloval milostné poměry, na které by se jinak nikdy nepřišlo; muž, který si najal soukromého detektiva, aby měl naprostou jistotu, že někdo bude jeho ženu sledovat až do oné garáže. Copak to nechápete, Berto? Kdybyste ji nesledovala, mohly by existovat jisté pochybnosti o tom, co se stalo, ale věc stojí tak, že můžeme okamžik smrti určit téměř na minutu přesně – okamžik, ve kterém Everett Belder seděl v holičském salóně a dával si namasírovat obličej, ošetřit nehty a ostříhat vlasy. Moc pěkný obrázek, co?“

„V holičském salóně?“ zeptala se poněkud nepřesvědčivě Berta.

„V holičském salóně, Berto, a moc se tomu nedivte, protože jsme si jeho historku už ověřili. V holičském salóně, a byl tak chytrý, že když odtamtud odcházel, zapomněl si tam kabát, aby si majitel salónu kritickou dobu zapamatoval naprosto přesně. Nehrajte si na neviňátko, zlatíčko, protože majitel salónu si pamatuje vás, jak jste se tam byla na Belderův kabát vyptávat.“ Bertě se projednou nedostávalo slov.

„Nějaká jiná žena,“ pokračoval Sellers, „která se tam stavila asi dvacet minut po vás, říkala, že pan Belder si u nich zapomněl kabát a posílá ji, aby mu ho vyzvedla.“ Na Bertině tváři zápolila celá škála pocitů.

„Zdá se, že vás to překvapilo,“ poznamenal Sellers. „To by nemělo. Touhle dobou už vám mělo dojít, že měl komplice, a to nějakou ženu.“

„Proč vás napadlo zrovna tohle?“

„Potřeboval někoho, kdo uměl profesionálně zacházet s psacím strojem jeho manželky; ale především někoho, kdo by mohl jeho manželce zatelefonovat a vylákat ji do garáže. Ne, Berto, tohle je jediné slabé místo v celém plánu. Potřeboval nějakou ženu jako komplice. A jestli se mi povede onu ženu najít – a já ji najdu a přinutím ji promluvit – pak se mi možná povede Everetta Beldera usvědčit. V tomhle případu není žádným tajemstvím, kdo vraždu spáchal. Jedinou otázkou zůstává, jestli najdu důkazy, které prokážou, že šlo o vraždu úkladnou, a pošlou jejího strůjce do plynové komory v San Quentinu.“ Bertě se povedlo ze sebe vymáčknout: „Aha.“

„A Berto,“ pokračoval Sellers. „Jen vám chci říct, že jestli mi v téhle věci ještě zkřížíte cestu, jestli se ještě dotknete nějakého důkazního materiálu nebo mi budete věšet na nos bulíky, rozmáznu vás, že by to parní válec neudělal líp. To je všechno. Teď můžete jít.“

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Elsie Brandová vzhlédla od psacího stroje, když Berta otevřela dveře. „Dobré jitro, paní Coolová.“

„Brejtro,“ řekla Berta, přešla k židli proti Elsiině stolu a sesunula se do ní. „Vypadám jak hromádka neštěstí – jak se asi cítím?“

Elsie se usmála. „Četla jsem v novinách, že mrtvolu objevila soukromá vyšetřovatelka, která na případu pracovala. Předpokládám, že to byl velký stres. Usnula jste vůbec?“

„Ani oka jsem nezamhouřila.“

„Bylo to tak zlé?“

Berta začala něco povídat, pak se zarazila a radši si místo toho vzala cigaretu. „Dala bych cokoliv, jenom kdyby už se Donald vrátil.“

„Ano. Dovedu si představit, že vám chybí. Ale na tomhle případu už nepracujete, že ne?“

Berta si zapálila a neodpověděla.

Elsie pokračovala: „Měla jsem za to, že Everett Belder s vámi už skončil.“

Berta řekla: „Elsie, když si o tom s někým nepromluvím, zblázním se. Ne že byste mi v tom mohla nějak poradit,“ dodala spěšně, „ale celou noc se mi to přemílalo v hlavě – jako pes, který se honí za vlastním ocasem. Uvázla jsem v tom tak hluboko, že nemůžu vycouvat, a jít dopředu se bojím.“

„Tomu nerozumím,“ řekla Elsie. „Chcete říct, že jste hluboko uvázla s Everettem Belderem?“

„S tou zatracenou vraždou.“

„Policie si myslí, že to je vražda? Já myslela, že v novinách o tom psali jako o nedbalosti. Nechala běžet motor –“

„Policie si myslí, že je to vražda. Já si myslím, že je to vražda. A co víc, je to vražda. A já nekoukala napravo nalevo a zkoušela jsem chytračit, a teď jsem se sama pěkně zamotala.“

„Nechápu, jak by mohlo jít o vraždu,“ řekla Elsie. „Ví to policie jistě?“

„Vědí to jistě. A co víc, vědí, kdo to udělal. Není pochyb, kdo to udělal. To není jeden z případů, kdy si lámete hlavu, kdo je viníkem. Tohle je případ, kdy viníka znáte – a on si sedí a směje se do hrsti. A v celé té zatracené záležitosti je jediné slabé místo – a já k němu náhodou mám klíč. Měla bych zajít za seržantem Sellersem a vyložit karty na stůl, ale bojím se. Měla jsem tajnosti před policií a to je moc zlé.“

Elsiina tvář vyjadřovala pochopení. „Proč jste měla před policií tajnosti?“

„Ať se propadnu, jestli to vím,“ připustila Berta. „Začalo to samozřejmě, když mi seržant Sellers vydrápl z ruky ten třetí dopis a nechtěl mi prozradit, co v něm je. Čert aby ho vzal, nikdy mi to neprozradil. V tu chvíli jsem si řekla: K čertu s tebou, chlapečku. Než zas budu mít náladu ti pomáhat, to se načekáš!“

„Dovedu si přesně představit, jak se cítíte, paní Coolová,“ oči Elsie Brandové se napolo usmívaly. „V tu chvíli jsem si říkala, že si to seržant Sellers pěkně zavařil.“

„Měla jsem vztek,“ připustila Berta. „Pořádný vztek. Zařekla jsem se, že to ho dřív uvidím smažit se v pekle, než abych mu v budoucnu věnovala jedinou laskavou myšlenku. Pak se něco přihodilo, já si dala dvě a dvě dohromady a objevila jeden důkaz. Myslím, že jestli jsem šla na věc opravdu tvrdě, je to Donaldova vina.“

„Co je jeho vina? Že jste objevila důkaz?“

„To ne,“ vysvětlila Berta, „ale to, jak jsem k němu přišla. To, jak jsem se v celé záležitosti chovala. Mívala jsem obyčejnou detektivní kancelář. Nikdy jsem ani nepomyslela na to, že bych něco policii zatajila. Sakra, nikdy jsem neměla důvod něco před policií tajit. Nikdy jsem neměla co skrývat. Protloukala jsem se s malou detektivní kanceláří, dostávala příležitostné zakázky, vydělávala taktak, škrtila každý cent. Pak se objevil Donald.“

Berta se zarazila, jen aby zhluboka nasála kouř z cigarety. „Tak mazaného prevíta aby pohledal,“ pokračovala. „Čerta se staral o peníze. Protékaly mu mezi prsty jako voda, a ať se propadnu, jestli je neuměl přimět, aby k nám stejně rychle přitékaly, úplně jako voda skrz děravou hráz. V životě jsem tolik peněz neviděla. A nikdy nic nehrál tak, jak měl, anebo tak, jak se zdálo, že to hraje. Vždycky měl před všemi ostatními dva tři tahy náskok, hrál se zakrytými kartami a všechno si připravoval na finiš, kdy to pořádně bouchne a Donald se vytasí se správnou odpovědí, kterou on znal od začátku, a nám to přineslo hromadu peněz prostě proto, že Donald znal správnou odpověď dlouho před tím, než ostatní vůbec něco tušili.

No, žralo mě pomyšlení, že to Donaldovi vychází líp než mně. Takže když se mi naskytla šance hrát v tomhle případě se zakrytými kartami, byla jsem hezky zticha. Měla jsem promluvit. Teď už je na mluvení pozdě. Držím tygra za ocas. Pustit ho nemůžu, ale nevím, co si mám počít.“

„Jestli se vám uleví, vyprávějte mi to,“ řekla Elsie.

Berta odpověděla: „Zabil ji její manžel, to není žádné tajemství. Háček je v tom, že to provedl tak chytře, že ho nikdy nesvedou usvědčit z vraždy. I když se proti němu najdou důkazy, nejspíš ho za nic nepůjde odsoudit – ale byla v tom s ním zapletená nějaká žena. No, a teď mi povězte, co to bylo za ženu?“

Elsie Brandová se usmála. „Já hádat nebudu. Jestli se chcete vypovídat, vypovídejte se.“

„Když o tom mluvím, cítím se lépe,“ přiznala Berta, „a taky si to rovnám v hlavě. Byla v tom s ním zapletená nějaká žena. Kdo? Nějakou dobu jsem si myslela, že to byla Carlottina matka, ale ta to být nemohla, protože jejich zájmy se rozhodně kříží.“

„Ta tu byla včera?“

„Ano. Chtěla zjistit, kam chodí Belder k holiči. Zjistila jsem to. Dostala jsem za to padesát dolarů. Pak jsem měla jenom zavolat na jedno číslo. Až by někdo zvedl sluchátko, měla jsem oznámit jméno Belderová holičského salónu a pak zavěsit.“

„Máte to telefonní číslo?“ zeptala se Elsie.

„Mám ho – prověřila jsem si ho. Je to veřejný telefon v jedné samoobsluze. Někdo tam čekal na odpověď. Možná Carlottina matka.“

Elsie chápavě přikývla.

„Ale pak,“ pokračovala Berta, „jsem trochu přemýšlela. Snažila jsem se jít na to tak, jak by to udělal Donald Lam.

Řekla jsem si: Proč asi chce vědět, kam chodí Belder k holiči? Co s tím má Belderův holič společného? Tak jsem znovu přemýšlela o Belderovi a pokoušela jsem se přijít na to, kdy jsem ho naposled viděla celého ulízaného, jako by přišel od holiče, a vzpomněla jsem si, že to bylo ve středu dopoledne.

Zašla jsem do holičského salónu a trochu se vyptávala. Majitel si pamatoval, že tam Belder byl, měl na sobě kabát a při odchodu ho tam zapomněl. Napadlo mě, že Carlottina matka o tom ví a chce kabát prohledat. Předešla jsem ji. V kapse kabátu jsem našla důkaz.“

„Co to je?“ zeptala se Elsie.

„To neprozradím,“ řekla Berta. „Neprozradím to ani vám, Elsie. Ne že by si Berta myslela, že vám nemůže důvěřovat, ale je to něco, co nechce prozrazovat nikomu.“

„Rozumím,“ řekla Elsie chápavě.

„Mohlo by to seržantu Sellersovi pomoci usvědčit Beldera z vraždy – ale nemuselo. Nevím. Vím, že Carlottina matka o tu věc moc stála. Vyfoukla jsem jí to přímo před nosem. Ona v tom s Belderem jet nemohla, to by za mnou vůbec nepotřebovala chodit.“

„Pokud by se ovšem Belderovi nehodilo, abyste tu věc sebrala, takže jste mu vlastně vlezla přímo do pasti,“ poznamenala Elsie.

„Tahle možnost mě napadla asi tak ve dvě ráno,“ připustila Berta. „Proto jsem byla vzhůru celou noc.“

„Proč nezajdete za seržantem Sellersem, nevyložíte všechny karty na stůl a –“

„Protože to by bylo logické,“ řekla Berta. „Měla bych to udělat. Průměrná detektivní kancelář by se tak zachovala, a jestli to udělám, budu se plácat pořád na místě s částkou, kterou by vydělala průměrná detektivní kancelář. K čertu s takovým žabařením. Jsem tu i za Donalda. Až se vrátí, bude potřebovat nějaké peníze. Ať se propadnu, jestli je pro něj neschrastím.“

„Dovedu si přesně představit, jak se cítíte.“

„Jestli o tom řeknu Sellersovi, seržant to celé převezme. A bude vymalováno. Pekelně mě seřve, že jsem mu to neřekla dřív; pak budu muset kvůli té vraždě svědčit u soudu a právníci mě začnou cupovat na kousíčky, budou se mě vyptávat, proč jsem s tím něco neudělala, jakmile se mi důkaz dostal do rukou, budou naznačovat, že jsem napřed chtěla Beldera vydírat, oznámit mu, že na něj něco mám a že bych ho díky tomu mohla usvědčit z vraždy – všechny ty zatracené věci, které právníci na člověka vybalí.“

„Já vím,“ řekla Elsie. „Já už jednou svědčila.“

Berta si to skoro minutu promýšlela. „No,“ řekla, „už jsem to začala, tak se musím protloukat na vlastní pěst. Carlottina matka ví, že jsem ji předběhla a že mám věc, kterou hledala. Vsadila bych se, že se ji pokusí získat. Pokud se to dozví Everett Belder, tedy že tu věc mám, tak – no, tak se pokusí zabít mě.“

„Pokud vám můžu nějak pomoci,“ řekla Elsie, „můžete se na mě spolehnout.“

Berta se unaveně postavila. „No,“ prohlásila, „zbývá ještě Dolly Cornishová. Na tu se v celé záležitosti pozapomnělo, a já nějak začínám tušit –

Někdo sem jde. Zatraceně, kdykoliv si sednu sem dopředu, pokaždé mě někdo odchytí, ještě než stihnu –“

Dveře se otevřely. Paní Goldringová, obličej naběhlý pláčem, vešla v Carlottině doprovodu do kanceláře.

Obličej paní Goldringová se při pohledu na Bertu nepatrně rozjasnil. Carlottino přikývnutí a úsměv vypadaly téměř radostně. „Dobrý den, paní Coolová. Můžeme s vámi na okamžik mluvit? Matka prožila strašlivý šok, ale – inu, některé věci prostě nepočkají. Rády bychom si s vámi na chvilku pohovořily.“

„Běžte rovnou do mé pracovny,“ řekla Berta, „jděte rovnou dál a posaďte se. Za okamžik budu u vás. Zrovna diktuji sekretářce něco důležitého. Jen běžte rovnou dál a udělejte si pohodlí. Omluvte mě, než ten diktát dokončím.“

„Jistěže,“ zamumlala paní Goldringová. „Oceňujeme vaše přijetí.“

„To je od vás tak milé, že jste si na nás hned udělala čas,“ řekla Carlotta.

Berta pozorovala, jak vstupují do její pracovny, a pak se otočila k Elsu. „Tohle,“ oznámila, „je terno!“

„Příležitost z toho vycouvat?“

Berta se usmála. „Příležitost vydělat, zlatíčko. Jen si nemyslete, paní Goldringová se může utápět v žalu, ale přes zarmoucené slzy vidí všechno, co se děje. Ta ženská ze sebe nenechá dělat blázny, a navíc, tlustě namazaný krajíc teď drží ona.“

„Obávám se, že vám nerozumím.“

„Uvažujte trochu,“ řekla tlumeně Berta. „Ve hře je pořádně velké dědictví. Everett Belder tenkrát všechen majetek přepsal na manželku. Pak ji zabil, aby získal svobodu a aby zároveň získal zpátky všechny svoje peníze. Paní Goldringová ve stejnou dobu přesvědčila dceru, aby utekla a peníze vzala s sebou. Dovedete si představit, jak se to tím parádně zamotalo. A Everett Belder dal jasně najevo, že se mnou skončil, takže mám naprostou volnost přijmout zakázku od paní Goldringové.“

„Ale jak byste mohla změnit vlastnická práva –“

„Copak to nechápete?“ řekla Berta. „Podle zákona člověk nesmí dědit po nikom, koho zavraždil, bez ohledu na závěť nebo jiné skutečnosti. Vím, že na to je zákon, protože mi to Donald jednou řekl. Takže tu hezky seďte a třískejte do stroje, ať to vypadá, že máme v kanceláři zatraceně napilno, a Berta se do toho dá a pěkně si zakrojí do koláče.“

Berta napřímila pokleslá ramena, zvedla bradu a do tváře se jí vrátil její starý výraz vyjadřující naprosté sebevědomí. „Vím, co by udělal Donald, Elsie. Nějak by věci nastrojil tak, aby pracoval za procenta ze zisku. Pak by pomocí důkazu, o kterém nikdo jiný neví, usvědčil Everetta Beldera z vraždy, složil by paní Goldringové majetek do klína a shrábl procenta. Hergot, Elsie, můžeme z toho dostat až deset procent; a celý majetek má hodnotu bratru sedmdesát pět tisíc dolarů. Takže by nám v pokladničce zacinkalo sedm a půl tisíce dolarů.“

„Ano,“ souhlasila Elsie, „myslím, že Donald by to pravděpodobně provedl zrovna tak a potom by všechno zařídil takovým způsobem, že seržant Sellers by mu byl velice, velice vděčný a vůbec by se nezlobil.“

V Bertiných očích vzplálo odhodlání. „A já to udělám taky tak.“

Elsie vypadala jenom nepatrně pochybovačně.

„Hned od začátku,“ prohlásila Berta, „to vezmu do ruky jako pravá obchodnice. Psychologii obchodu jsem studovala, takže tu ženskou pěkně zpracuju a dostanu z ní smlouvu na honorář za procenta z majetku. Myslí si, že mě může platit od hodiny. Projednám to s ní delikátně, ale neústupně. Dávejte pozor, jak to provedu, Elsie. Teď se Berta vyšvihne mezi elitu.“

Berta shrábla z Elsiina stolu nějaké dopisy, aniž se obtěžovala si je prohlédnout. Popadla je do napřažené levičky, nasadila svůj nejobchodničtější, vznešeně důležitý výraz, odkašlala si, s dusáním prošla přijímací místností, vpadla do pracovny, rázně zavřela dveře a povzbudivě se na své návštěvnice usmála.

Vrhla se na svou rozvrzanou otáčecí židli, udělala si na stole před sebou místo, položila tam dopisy, které držela v ruce, a pohledem minula Carlottu, aby paní Goldringovou obdařila svým nejsoucitnějším úsměvem.

„Vím, jak naprosto marné je snažit se slovy zmírnit zármutek. Mohu říci jediné – máte mou nejupřímnější soustrast.“

„Děkují vám,“ pronesla paní Goldringová bezbarvým hlasem ženy, které velký otřes otupil smysly.

Carlotta, břitká jako namrzlé stéblo ostřice, pokračovala. „Než přikročíme k dalšímu, paní Coolová, chci si ujasnit jednu věc – Everett prý s vámi přerušil veškeré obchodní styky. Již vás dále nezaměstnává a nejste povinna mu sdělovat žádné informace. Je to tak?“

„Ano, zhruba řečeno,“ přisvědčila Berta. „Myslel si, že jsem něco spletla, a zlomil nade mnou hůl. A já jsem ráda, že to udělal.“

„Samozřejmě,“ pokračovala Carlotta, „musíme být velice opatrné. Nesmíme vyslovovat jistá přímá obvinění, alespoň ne za současného stavu věcí; ale myslím, že všechny chápeme situaci. A myslím, že můžeme pokračovat v tomto rozhovoru ve světle čehosi, co bychom mohly nazývat nevyřčeným porozuměním.“

Berta pouze přikývla.

„Koneckonců,“ dodala honem Carlotta, „nemůžeme si dovolit ohrozit své pozice. Chápete, co mám na mysli. Everettova sekretářka vás žaluje za jakýsi váš údajný výrok.“

„Jenom jsem se snažila vnést do případu jasno,“ odsekla Berta, „a ta zatracená mrňavá – úctyhodná mladá dáma – si vzala do hlavy, že podá žalobu.“

„Vím přesně, jak se cítíte, ale nevidím na ní nic úctyhodného, paní Coolová.“

„Podle mého právníka je to úctyhodná mladá dáma, tedy až do skončení procesu.“

„Pokud mám říct svůj názor,“ prohlásila Carlotta přesvědčeně, „je to jenom mrňavá –“

Paní Goldringová zakašlala.

„Inu,“ dokončila neobratně Carlotta, „jsem velice ráda, že již nemá s Everettovou kanceláří nic společného. Vždycky jsem si o ní myslela, že má jaksi panovačně familiární chování. Dobré nebe, člověk by si myslel, že kancelář patří jí.“

„Vždycky se zdálo, že si je dobře vědoma toho, že je žena,“ pronesla paní Goldringová neosobním tónem člověka, který je tak naprosto vzdálen světským záležitostem, že pro něj lidské vztahy ztratily jakýkoli význam. „Měla velice provokativní manýry – chci říci sexuálně provokativní.“

„Matka je strašlivě rozrušená,“ řekla Carlotta. „Mluvení obstarám já.“

Berta se napolo otočila, aby na Carlottu viděla.

Carlotta se chovala jako mladá žena, kterou drželi poněkud v pozadí a která se pak v okamžiku velkého psychického vypětí vynoří, aby dokázala, že je schopna převzít zodpovědnost. Budila dojem, že se jí její role velice zamlouvá, a bylo zřejmé, že s konečnou platností převzala naprosté a úplné velení.

„Vyvstala jistá záležitost, paní Coolová, při které potřebujeme vaší pomoc.“

Berta řekla: „No, to by šlo zařídit, pokud bych vám tím nějak prospěla. Při své práci říkám všem svým klientům, že od nich raději nevezmu ani cent, pokud jim nemohu nějak prospět. Zjistila jsem, že dost často se osvědčí dohoda na percentuálním základě. Víte, dostanu procenta z případného zisku. Takto mohu věnovat klientovu případu všechen svůj čas.“

Berta se s nadějí odmlčela.

Carlotta Goldringová řekla spěšně: „Ale jistě, paní Coolová, jsem si jistá, že poskytujete svým klientům to nejlepší, co ve vás je.“

„To ano,“ souhlasila Berta. „A co víc – jakmile jednou něčí případ převezmu, držím se ho. Jsem jako buldok. Dřu se a rvu, dokud nakonec ze situace nevytřesu výsledek – výsledek, který můj klient potřebuje. Takovým způsobem pracuji.“

„Slyšela jsem, že jste velice schopná,“ potvrdila Carlotta uznale.

Paní Goldringová si odhrnula z očí kapesník. „Nesmírně oddaná,“ doplnila. „Máte výtečnou pověst, paní Coolová, a od vašich klientů bych jedině čekala, že se vám budou chtít velice dobře odvděčit.“

„Někteří ano. Někdy narazíte na klienta, se kterým se musíte dohadovat.“ Berta obdařila návštěvnice širokým úsměvem.

„Ale něco vám povím,“ pokračovala, „zjistila jsem, že čím inteligentnější zákazník, tím víc si uvědomuje, že musím dostat dobře zaplaceno.“

„Ano, chápu, jak by takový případ mohl nastat,“ Carlotta rychle po straně pohlédla na matku a pak pokračovala. „Inu, paní Coolová, máte nesmírně napilno, takže přejdeme rovnou k jádru věci.“

„Já jí to řeknu,“ chopila se slova paní Goldringová.

„Tak se mi to líbí,“ prohlásila Berta. „Střílet rovnou od boku. Jistěže, v tomto případě se vyskytují komplikace – ale já pracuji rychle.“

„Takový je i můj dojem.“

Berta zazářila souhlasným úsměvem. „Co kdybyste mi prostě vysvětlila, co ode mě požadujete, pokud se na to cítíte.“

Carlotta vyčkávavě pohlédla na paní Goldringovou.

Paní Goldringová vzdychla, utřela si nos, pak spustila ruku s kapesníkem a řekla: „Mám za to, že máte povědomí o tom, že manžel mé dcery je obchodní inženýr. To je velice nejisté podnikání. Nevím, co přesně dělá, ale příležitostně kompletně zařizuje distribuci určitého druhu zboží za percentuální zisk.“

Během onoho úvodního komentáře Berta neztrácela čas poznámkami.

„Poslední dobou Everett Belder zažíval mimořádně tvrdé zvraty osudu.“

Berta se spokojila s přikývnutím.

„Před nějakou dobou nechal přepsat všechen svůj majetek na mou dceru.“

Berta ani nepřikývla, prostě jen seděla za stolem a upírala na paní Goldringovou oči sálající soustředěním.

„Jistě,“ pokračovala paní Goldringová, „bylo by rozumné předpokládat, že převedl majetek na Mabel jednoduše proto, aby se uchránil před věřiteli, ale vystoupil jako svědek a pod přísahou popřel, že by za převodem majetku byl tento úmysl. Já zákonům příliš dobře nerozumím, paní Coolová, ale mám za to, že na úmyslu u podobných převodů majetku velmi záleží. Pokud někdo zamýšlí oklamat věřitele, je převod neplatný. Má-li však ona osoba jinou, legální pohnutku, převod se uskuteční.“

„A tenhle se uskutečnil?“ zeptala se Berta.

„Tento se uskutečnil.“

„Takže v okamžiku smrti vaší dcery byl majetek, který jí patřil, jejím soukromým a výlučným vlastnictvím?“

„Přesně tak.“

„Šlo o značnou částku?“ zkoumala Berta opatrně terén.

„Dost značnou,“ prohlásila paní Goldringová chladným úsečným tónem, který zabouchl dveře vedoucí k tomuto konkrétnímu tématu Bertě před nosem.

Na okamžik zavládlo ticho, potom spěšně promluvila Carlotta Goldringová: „Ve skutečnosti šlo o to, paní Coolová, že Mabel a Everett Belderovi spolu posledních několik měsíců nevycházeli příliš dobře, a když měla Mabel důvod předpokládat, že Everett – inu, vždyť víte, že – chci říci, že –“

„Má pletky s jinými?“ nadhodila Berta.

„Ano.“

„Výborně. Myslela si, že jí zahýbá, a co se stalo pak?“

„Sepsala závěť, v níž odkázala všechen majetek mé matce a mně,“ oznámila Carlotta přesvědčeně.

„Jak to víte?“

„Řekla nám to. Tedy, řekla nám, že takovou závěť píše. Říkala to mé matce do telefonu. Říkala, že si ji sepisuje na vlastním psacím stroji. Věděla, že bude potřebovat dva svědky. Jsem přesvědčená, že jedním byla Sally Brentnerová. Nevíme, kdo byl ten druhý svědek.“

„Kde je závěť teď?“

„V tom je právě háček, paní Coolová,“ prohlásila paní Goldringová. „Můj zeť závěť spálil.“

„Jak to víte?“

Úsměv paní Goldringové byl vítězně podmanivý. „Myslím, že v tom nám můžete pomoci vy, paní Coolová.“

„Možná ano,“ připustila Berta ostražitě.

„Kdybychom mohly dokázat, že závěť byla spálena po Mabelině smrti, pak bychom mohly předložit další důkazy o tom, co v závěti stálo – například můj a Mabelin telefonní hovor.“

„Jaké na ní bylo datum?“ zeptala se Berta.

„Máme důvody se domnívat, že ji napsala den před svou smrtí, šestého dubna.“

Výraz potěšeného očekávání propůjčil Bertině tváři cosi andělského. „Ano, paní Goldringová, myslím, že vám mohu pomoci.“

„Ach, jsem tak ráda,“ řekla paní Goldringová.

„Bude to pro nás o tolik jiné,“ vložila se do toho Carlotta. „Nedovedete si ani představit, jaká to je úleva. Říkala jsem matce, že vy nám pomůžete, řekla jsem jí: ‚Matko, jestli nám někdo může pomoci, bude to ta okouzlující charakterní žena, která byla v Everettově pracovně, když jsem tam vešla.‘“

Berta Coolová sebrala ze stolu tužku a ostražitě si s ní pohrávala. „Tak moment,“ řekla, „co přesně tím myslíte?“

Paní Goldringová řekla: „Jednoduše to, že řeknete, co víte, nebojácně a přesně. Můžete zajít za mým právníkem a učinit předběžné prohlášení, a pak, až to bude u soudu, můžete dosvědčit, co jste viděla, když jste vešla do pracovny, protože my víme, že Everett závěť spálil těsně předtím, než jste do jeho pracovny přišli se seržantem Sellersem.“

Berta se potýkala s návalem čiré nevěřícnosti. „Chcete říct, že mě potřebujete jako svědka, a to že je všechno?“

Carlotta radostně přikývla. „Víte, paní Coolová, na malém roštu v Everettově pracovně jsme našly popel. Popel teď zkoumá znalec, nějak ho rekonstruuje, jak to oni umějí, dává ho dohromady, aby mohl s určitostí dokázat, že Everett spálil právě závěť mé sestry. A ten popel byl na vrchu celé hromádky, což dokazuje, že závěť se do ohně dostala jako poslední. Jsme zcela přesvědčeny, že Imogen Dearbornová o tom ví daleko víc, než je ochotna dosvědčit. Obávám se, že dobrovolně by nám nepomohla. Ale byly jsme si jisté, že vy byste nám pomoci mohla, že jste si zapamatovala, že v okamžiku, kdy jste vstoupila do pracovny, v krbu hořely papíry. Tohle jediné si musíte zapamatovat, paní Coolová: že tam v onom okamžiku hořely papíry. Já jsem přišla později, jak si vzpomínáte, a mohu dosvědčit, že když jsem vstoupila do místnosti, oheň byl –“

„Počkejte na moment,“ Bertě vyprchal z tváře poslední náznak úsměvu a oči jí zledovatěly a ztvrdly. „Co z toho všeho ale budu mít já?“

Ženy pohlédly jedna na druhou a pak Carlotta řekla: „No přece běžnou svědeckou taxu, paní Coolová – a my vám něco připlatíme za čas, který strávíte u našeho právníka.“

Berta měla co dělat, aby nezačala ječet: „Takže jste sem za mnou přišly jenom proto, abyste si zajistily mou svědeckou výpověď, a to je celé?“

„To je přesně ono,“ zapojila zas Carlotta veškeré kouzlo osobnosti. „Samozřejmě bychom vám rády finančně nahradily, že zajdete za naším právníkem a učiníte výpověď – kolik to jenom bude stát. Předpokládám tak pět nebo deset dolarů. Samozřejmě by to nemohla být žádná mimořádná finanční odměna, jinak by to vypadalo, že se pokoušíme si vaše svědectví koupit, a to bychom si ani my, ani vy nemohly dovolit, není-liž pravda, paní Coolová?“

Obě návštěvnice se na Bertu půvabně pousmály.

Bertě ztvrdla ústa. „Ne, to bychom nemohly, a z toho důvodu taky nehodlám nic vypovídat o žádném roštu ani žádných hořících papírech, za žádným právníkem nepůjdu a svědčit nebudu.“

„Ale paní Coolová! Já myslela, že jste řekla, že nám můžete pomoci.“

Berta řekla: „Řekla jsem, že vám můžu pomoci podepřít důkazy to, co chcete dokázat. Nabízela jsem své schopnosti detektiva.“

„Ale my detektiva nepotřebujeme. Všechno je jasné do posledního puntíku. Náš právník říká, že jakmile svědectví písmoznalce prokáže, že spálený dokument byla závěť, věc je uzavřena.“

„A proto je právník ochoten pracovat za symbolickou částku, předpokládám,“ poznamenala Berta Coolová suše.

„Inu, dostane procenta.“

„A nádavkem k tomu, pokud celý majetek připadne vám, bude vystupovat jako váš právní zástupce při ověřování závěti a urve si další kus, je to tak?“

„No – no, o tom jsem nepřemýšlela. Říkal, že se to zařídí obvyklým způsobem.“

„Chápu,“ pronesla Berta Coolová s mrazivou zdvořilostí. „No, je mi velice líto, že vám nemohu pomoci – pokud ovšem nemáte pocit, že potřebujete někoho, kdo by shromáždil fakta.“

„Ale paní Coolová, my všechna fakta máme. Potřebujeme jedině svědka, který by je odpřisáhl.“

„Co se přišlo na to, že vaše dcera je mrtvá, stihly jste toho hodně,“ utrousila Berta. „Právníci, písmoznalci, a kdovíco jěště.“

„Většinu z toho jsme zařídily, než Mabel našli. Tušila jsem, že ji Everett zavraždil. Od včerejšího rána to vím zcela jistě. Proto jsem zahájila jisté kroky, abych zajistila, že Everettovi tenhle zločin neprojde ani jím nic nezíská – a jsme vám skutečně hluboce zavázány, paní Coolová, za vaši zásluhu na nalezení těla.“

„Není vůbec zač,“ řekla honem Berta. „Mohla bych pro vás odhalit další fakta, kdybyste –“

„Náš právník,“ vmísila se hladce paní Goldringová, „říká, že máme všechna fakta, která potřebujeme, musíme jedině sehnat svědky, kteří by je odpřisáhli.“

„No, on by to měl vědět nejlíp.“

„Paní Coolová, copak nemůžete dosvědčit, že tam hořel oheň –“

„Bojím se, že ne. Jako svědek nestojím za nic a na právníky jsem alergická.“

„Náš advokát říkal, že vám můžeme nechat poslat obsílku a pak že byste k soudu musela. Myslel, že by bylo lepší si s vámi napřed přátelsky pohovořit.“

„Moje paměť,“ omluvila se Berta, „nestojí naprosto za nic. Zrovna teď si zaboha nemůžu vzpomenout, jestli u Everetta Beldera v pracovně nějaký oheň vůbec hořel. Samozřejmě, že se mi paměť může vrátit.“

Paní Goldringová se zvedla ze židle s odtažitou zdvořilostí. „Je mi to tak líto, paní Coolová. Doufala jsem, že se nám podaří získat vaše svědectví, aniž bychom vás musely předvolávat obsílkou.“

Berta Coolová se natáhla pro dopisy, které si předtím položila na stůl. „Poroučím se.“

Pohledem vyprovodila návštěvnice ze dveří, a když uplynula dostatečná doba na to, aby přijímací kanceláří prošly na chodbu, Berta Coolová se oddala sžíravému monologu, který vypadal bez publika poněkud neúčelně.

Vzápětí rozrazila dveře přední kanceláře.

Elsie Brandová vzhlédla. „Když odcházely, vypadaly trochu nazlobeně,“ hlásila úzkostlivě.

„Ony že vypadaly nazlobeně,“ téměř zaječela Berta. „Sakra, ať ty jejich falešné, obojaké, pokrytecké duše vezme čert! Víte, co ty dvě podvodnice chtěly? Chtěly, abych šla k soudu a odpřisáhla, že když jsem přišla ve čtvrtek ráno se seržantem Sellersem k Everettu Belderovi do pracovny, v krbu hořely nějaké papíry – a chtěly mi zaplatit běžnou svědeckou taxu. Sakra – sakra – ty –“

Berta Coolová se vzteky dusila tak, až zmlkla.

Elsie Brandová se tvářila chápavě, ale zvědavě. „Myslím, paní Coolová, že poprvé v životě vidím, jak se vám nedostává slov.“

„Že se mi nedostává slov!“ zařvala na ni Berta. „Zatraceně, slov se mi dostává až moc! Jenom se nemůžu rozhodnout, kterými začít!“

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Hotel Locklear Apartments se úspěšně halil do atmosféry luxusu.

Recepční stojící za přepážkou nedávno překročil třicítku – byl vysoký, štíhlý, úslužný a úpravný. Pozoroval, jak se k jeho přepážce blíží Berta Coolová, a nepatrně ztuhl, když si povšiml, jak Berta svou rozmáchlou chůzí dává najevo opovržení nad vší tou přehnanou parádou v hotelové hale.

Berta neztrácela čas zdvořilostmi. „Bydlí u vás paní Cornishová – Dolly Cornishová?“

„Aha, ano – paní Cornishová. A jak jste říkala, že se jmenujete vy, prosím?“

„Mé jméno je Coolová.“

„Je mi velice líto, paní Coolová, ale paní Cornishová se ze svého apartmá poněkud nakvap odstěhovala.“

„Kam se odstěhovala?“

„To vám rozhodně nemohu sdělit. Je mi líto.“

„Nechala vám adresu, kam se jí má posílat pošta?“

„O její poštu je postaráno.“

„Kam ji posíláte?“

„Pokud jí chcete napsat dopis, paní Coolová, bude o něj postaráno obvyklým způsobem.“ Berta na něj podrážděně pohlédla. „Poslyšte, vy, hledám Dolly Cornishovou ve značně důležité záležitosti. Takže pokud víte, kde je, podělte se o to se mnou. Pokud nevíte, kde je, poraďte mi, jak to můžu zjistit.“

„Je mi líto, paní Coolová. Poskytl jsem vám veškeré informace, které jsem oprávněn poskytovat.“

„Kdy se odstěhovala?“

„Je mi líto, ani to vám nemohu sdělit. Jsem oprávněn sdělovat jedině to, že se ze svého apartmá odstěhovala poněkud nakvap.“

„Čmuchal tu po ní někdo?“ zeptala se Berta.

„Co prosím, paní Coolová?“

„Pokoušel se někdo zjistit, kam se poděla?“

„To vám rozhodně nemohu sdělit.“

Recepční se vyhnul pohledu Berty Coolové a přes její rameno zaostřil na širokoplecího muže středního věku, který měl na sobě pytlovitý tvídový oblek a v ruce nesl svazek složených papírů, přepásaný gumičkou.

„Dobré odpoledne,“ promluvil recepční ještě odtažitějším hlasem, než jakým pozdravil Bertu Coolovou.

Muž se ani nenamáhal pozdrav opětovat. Listoval složenými papíry a obracel je krátkými silnými prsty. V polovině svazku se zarazil a palcem podržel vrchní vrstvu odhrnutou. Začernalým nehtem ukazováčku přidržel účet. „Společnost Acme, půjčovna klavírů,“ řekl. „Dolly Cornishová. Půjčovné za klavír, další splátka. Chcete to zaplatit vy, nebo mám jít nahoru a vzít si prachy od ní?“ Zdálo se, že se recepční na okamžik ocitl v rozpacích. Pohlédl na Bertu Coolovou a pak muži přes klavíry řekl: „Paní Cornishová se s vámi nejdéle do dvou dnů spojí.“

„Odstěhovala se,“ řekla Berta.

Muž se k ní otočil: „Ee? Jak to?“

„Odstěhovala se – je pryč.“

„Ten klavír nemůže stěhovat bez písemného souhlasu.“

„No, udělala to. Zeptejte se jeho.“

Muž se otočil k recepčnímu: „Je tady?“

„Inu – požádala mě, abych –“

„Tak je tady, nebo není?“

Recepční řekl podrážděně: „Já ten účet vyrovnám a klavír si beru na svou zodpovědnost.“

„Pět babek,“ oznámil muž a postrčil účet po pultu. „Jestli ho přestěhuje bez písemného souhlasu, je to vážný přestupek.“

„Zaručíme vám, že nedojde k žádným škodám a že se paní Cornishová s vámi okamžitě spojí.“

„Nemůže ho přestěhovat. Pět babek.“

Recepční otevřel v sejfu zásuvku na peníze, vytáhl pětidolarovou bankovku, úsečně s ní pleskl o pult a řekl: „Stvrzenku, prosím.“ Podíval se na Bertu Coolovou: „Na shledanou, paní Coolová.“ Berta se nepohnula, zůstala stát s rukama opřenýma o přepážku a dívala se na účet. Přihlížela, jak muž podepsal stvrzenku, strčil recepčnímu potvrzený účet a dal si pět dolarů do kapsy.

„Řekněte jí, ať se podívá na smlouvu o zapůjčení. Žádné půjčené věci nesmí stěhovat.“ Recepční začal něco říkat, ale pak se zarazil a vztekle si přeměřil Bertu Coolovou.

Muž se odlepil od přepážky a vydal se pomalu honosnou halou k východu.

Recepční vykročil s potvrzeným účtem k přihrádkám, ale v půli cesty se zarazil, vrátil se zpátky a vhodil účet do přihrádky na peníze v sejfu.

„Málem bych zapomněl,“ řekl.

„Trochu víc přemýšlejte,“ poradila mu Berta, „a možná si něco zapamatujete.“ Teď se rozhodně choval povýšeně. „Myslím, že to bude všechno, paní Coolová.“ Berta na okamžik zaváhala a pak, očividně poněkud zklamaná, prošla hotelovou halou k východu.

Přešla ulici a zastavila se u stánku s novinami. „Někdo z toho hotelu přes ulici stěhoval klavír,“ řekla, „tak včera nebo předevčírem. Chtěla bych vědět, které společnosti stěhovací auto patřilo.“ Muž zavrtěl hlavou. „To vám nepomůžu.“

„Nevšiml jste si nápisu?“

„Za poslední den nebo dva si na žádné stěhovací auto nevzpomínám, ale já tu mám samozřejmě dost práce.“ Berta obešla se stejným výsledkem další čtyři obchody. Pak našla telefon a zavolala do své kanceláře. Když se Elsie Brandová ozvala, Berta řekla: „Jak vám jdou nóbl způsoby, Elsie?“

„Co prosím?“ zeptala se Elsie.

Berta řekla: „Dolly Cornishová bydlela v apartmá 15B v hotelu Locklear Apartments. Je to tam škrobené jako límeček od košile. Zahrajte si na velkou dámu, jak nejlépe umíte. Nechovejte se jako člověk; na toho šaška, co ho mají na recepci, koukejte pěkně spatra. Řekněte mu, že si chcete prohlédnout volné pokoje, pokud nějaké má. Sehrajte mu tam pěknou komedii.“

„Kdy to mám udělat?“ zeptala se Elsie.

„Jakmile chytíte taxíka,“ odpověděla Berta. „Budu čekat za rohem. Uvidíte mě, ale neoslovujte mě. Až zas vyjdete ven, zabočte za roh a já se k vám připojím.“ Berta zavěsila sluchátko a došla k závěru, že do Elsiina příjezdu zbývá nejméně pět minut. Přešla ke stánku s novinami, prohlédla si pár časopisů, pak došla na roh a vyčkávala. Viděla, jak Elsie Brandová vešla do hotelu a asi za čtvrt hodiny se zase vynořila. Berta se loudavě odsunula za roh a Elsie se k ní připojila.

„No?“ zeptala se Berta.

„Jak já toho recepčního převezla!“ hlásila Elsie. „Zmínil se, že u svobodných žen vyžadují doporučení. Zeptala jsem se ho, jestli starosta města a guvernér státu budou stačit. Zavolal zástupce ředitele, aby mě provedl. Mají dvě volná apartmá. Jedno z nich je 15B.“

„Je volné?“ zeptala se Berta.

Elsie přikývla.

Berta se zamračila. „Co byste udělala,“ zeptala se, „kdybyste si pronajala klavír z půjčovny a chtěla ho přestěhovat?“

„Já – no, to nevím,“ rozesmála se Elsie.

Berta najednou řekla: „Zavolala byste lidem, od kterých jste si ho půjčila, nebo ne?“

„Asi ano.“

Berta pronesla s náhlou rozhodností: „Vraťte se tam. Řekněte mu, že od přítelkyně jste zaslechla, že mají ještě jedno další volné místo. Zeptejte se ho, jestli vám opravdu ukázali všechna. Pokuste se zjistit, jestli nepronajali nějaké apartmá v posledních dvou třech dnech. Hrajte to na něj pěkně se zdviženým nosem. Na to naletí. Jinak nic nezmůžete.“

„Nechte to na mně,“ řekla Elsie. „Už teď mi zobe z ruky. Chcete tu počkat?“

„Ano.“

Elsie se vrátila s informacemi za pět minut. „Do včerejška bylo volné apartmá 12B. Pak si ho pronajala nějaká paní Stevensová.“ Berta se zašklebila. „Milý chlapík, ten recepční. Ten nápad se pravděpodobně vylíhl v jeho hlavě. Dobře, Elsie, vraťte se zpátky do kanceláře.“ Berta zašla do telefonní budky, vytočila číslo Locklear Apartments a řekla: „Nechala mi tu vzkaz paní Stevensová, že jí mám zatelefonovat do apartmá 12B. Víte o tom něco?“

„Okamžik.“

Cvaklo spojovací tlačítko a potom se ozval ostražitý ženský hlas: „Haló?“

Berta řekla: „Tady půjčovna klavírů. Recepční zaplatil účet, ale řekl, že jste klavír přestěhovala do jiného apartmá.“

„Ano, ano. Jsem ráda, že voláte. Chtěla jsem vám zavolat. Ano, to úplně souhlasí.“

„Je apartmá ve stejné budově?“

„Ano.“

Berta řekla: „Musím se na něj podívat. Budeme po vás chtít poplatek padesát centů.“

„Ano, to je naprosto v pořádku.“

„Jsem teď v sousedství,“ nadhodila Berta.

„Dobře. Budu na vás čekat. Číslo dveří 12B. Měla jsem vás uvědomit dříve.“ Berta se vrátila do Locklear Apartments. Recepční na ni vztekle pohlédl, začal něco říkat, ale Berta pokračovala k výtahům.

Recepční si otevřel přepážku a s úřední škrobeností k Bertě Coolové přistoupil. „Je mi líto, ale cizím osobám není přístup k výtahům bez ohlášení povolen.“ Berta Coolová se na něj sladce usmála. „Paní Stevensová v apartmá 12B mě požádala, ať jdu rovnou nahoru,“ odvětila. „Zrovna jsem s ní domluvila po telefonu.“ Když Berta zaklepala na dveře apartmá 12B, uvnitř někdo právě telefonoval. Za několik okamžiků hovor skončil a Berta zaklepala hlasitěji.

Z místnosti se nikdo neozýval. Berta zvýšila hlas: „Pustíte mě dovnitř, Dolly, nebo mám počkat, až vyjdete ven?“ Dveře se otevřely. Stanula v nich rozzlobená třicátnice a útočně na Bertu Coolovou pohlížela. „Zrovna se mi dostalo doporučení,“ začala, „že vás –“

„Já vím,“ řekla jí Berta. „Recepční mě nemá rád. Já nemám ráda jeho. Uhněte stranou, zlatíčko, a pusťte mě dovnitř.“ Svou figurou odstrčila druhou ženu bez jakékoli námahy stranou. Berta vešla do apartmá, uznale kývla směrem ke klavíru, vybrala si nejpohodlnější židli, usadila se na ní a zapálila si cigaretu.

Žena ve dveřích řekla: „Na takovéhle věci existují zákony, abyste věděla.“

„Já to vím.“

„A recepční mě informoval, že mohu úředně požádat, aby vás vyvedli.“

„To je mu podobné.“

„Mám za to, že je to tak správně.“

„Myslím, že ne.“

„Proč ne?“

„Protože mám styky na ústředí. Jediné slovo, a místo abyste vy dala zatknout mě, odtáhnou vás do kanceláře prokurátora k výslechu. V novinách vyjde vaše fotka, a –“

„Co chcete?“

„Jenom si s vámi pohovořit.“

„Recepční říkal, že jste paní Coolová.“

„To souhlasí.“

„Myslí, že jste detektiv.“

„I slepé kuře najde zrno.“

„Paní Coolová, mohu přesně vědět, co ode mě chcete?“

„Jistě,“ řekla Berta Coolová. „Zavřete dveře. Posaďte se. Povězte mi o Everettu Belderovi.“

„Nemám zájem probírat pana Beldera.“

„Povězte mi o jeho manželce.“

„Mám za to, že zemřela udušením.“

„Přesně tak.“

„V životě jsem tu ženu nepotkala.“

„Dostala o vás dopis,“ řekla Berta.

Paní Cornishová dávala mlčením najevo naprostý nezájem.

Berta pokračovala: „Předpokládám, že ten nápad se vylíhl v hlavě toho mazaného recepčního, ale neměla jste se stěhovat ze svého apartmá, zlatíčko. To na vás vrhá špatné světlo. Jen si představte, jak se bude v novinách vyjímat vaše fotka a pod ní řekněme něco jako: Paní Dolly Cornishová, která se, jak tvrdí policie, potajmu vystěhovala ze svého apartmá a pod falešným jménem si najala jiné, jakmile se dozvěděla o smrti paní Belderově. Paní Cornishová udržovala s Everettem Belderem před jeho sňatkem velice přátelské styky.“ Berta odklepla popel z cigarety do popelníku.

Paní Cornishová najednou vypadala, že se rozpláče. „Co – co chcete vědět?“

„Co máte k vyprávění?“

„Nic.“

„Moc pěkné,“ souhlasila horlivě Berta. „Noviny se nad tím jenom oblíznou. Vydržte se tvářit takhle, slzy na krajíčku, a nic neříkejte, a oni pod to napíšou: Tak vzlyká žena, která poslala paní Belderovou na smrt.“ Dolly Cornishová se rázem napřímila. „O čem to mluvíte? Já paní Belderovou na smrt neposlala.“ Berta zhluboka nasála kouř z cigarety a mlčela.

„Paní Belderová mi vyhrožovala, že ona zabije mě“ pokračovala Dolly Cornishová, které náhlé rozhořčení smazalo z tváře sebelítost.

„Jak dlouho předtím, než zemřela?“

„Ve stejný den.“

„Co jste provedla, že vás chtěla zabít?“

„Naprosto nic.“

Berta řekla: „Omluvte mě, pokud se snad tvářím, že mě to nezajímá, zlatíčko, ale tohle slýcháme tak často.“

„Tentokrát je to naprostá pravda. Zavolala mi sem do hotelu – a pokud vás to tak zajímá, tak proto jsem se přestěhovala do jiného apartmá. Chtěla jsem se schovat, aby mě nenašla, pokud by chtěla sáhnout k násilí.“ Berta odvrátila oči, aby paní Cornishová neviděla, jak v nich blýská napjaté zaujetí. „Telefonovala vám?“

„Ano.“

„Co říkala?“

„Byl to ten nejpodivnější, nejděsivější rozhovor, jaký jsem kdy s nějakou ženou měla.“

„Tak, teď se k něčemu dostáváme. Možná bych vám mohla pomoci, kdybyste mi řekla všechno opravdu na rovinu.“

„Jak byste mi mohla pomoci?“

Berta se pootočila a pohlédla paní Cornishové zpříma do tváře. „Abychom jedna druhou špatně nepochopily. Pomůžu vám, pokud tím pomůžu sama sobě. Jsem detektiv. Pátrala jsem všude možně. Většinu odpovědí znám. Vy tomu radši říkáte děsivý zážitek. Pro mě to je běžná záležitost. Takže se do toho buď dejte a mluvte, anebo se pokuste zapírat. Když promluvíte vy, promluvím já taky. Když se pokusíte zapírat, zavolám na policejní ústředí.“

„Nedáváte mi právě na vybranou,“ zasmála se nervózně paní Cornishová.

„To dělám velice zřídka,“ vrátila jí to Berta.

Paní Cornishová si to chvíli promýšlela.

Berta jí dopřála spoustu času.

„Dobře, budu mluvit.“

Berta se jenom natáhla a zmáčkla oharek cigarety.

„Jste žena, paní Coolová. Když mluvím s vámi, mohu vám říci věci, které by člověk muži neříkal. Jeden můj přítel prohlašuje, že v životě každé ženy se dvakrát naskytne šance na opravdové štěstí a že většina žen obě šance zahodí. Je to důlní odborník. Říká, že dobré doly mají velké sloje průměrně bohaté rudy. Říká, že takové je to i se štěstím. Když chcete dosáhnout štěstí, musíte hledat muže s velkou zásobou průměrně kvalitních vlastností. Říká, že většina žen svou šanci zahodí a radši se honí za blýskavými vzorky rudy vysoce kvalitní. Můj přítel říká, že tyhle žíly skoro vždycky končí v hlušině. Že v životě to prostě nechodí tak snadno.“

„Co byl Everett Belder?“ zeptala se Berta. „Sloj v hlušině?“

„Ne. Everett byl jednou z mých šancí na štěstí. Ale teď se pokouší být něčím, co není, a pokouší se o to už několik let. Zničilo ho to.“

„Možná byste ho z toho mohla vytáhnout,“ řekla Berta.

Dolly Cornishová se usmála a její úsměv hovořil výmluvněji než slova.

„No dobře,“ řekla Berta, „tak jste si vylila srdce. A teď si promluvíme o paní Belderově.“

„Ve středu ráno mi paní Belderová zatelefonovala. Nedala mi vůbec šanci promluvit. Bylo to, jako by se celou řeč pečlivě naučila zpaměti. Řekla mi: ‚Vím o vás všechno, paní Cornishová. Nesnažte se vykrucovat a nesnažte se lhát. Myslíte si, že dokážete vrátit čas. To nemůžete. Teď je můj, a já jsem odhodlána si ho udržet. Ujišťuji vás, že dovedu být velice nebezpečná, a obávám se, že mě stavíte před nutnost to s vámi nějak zaonačit.‘“

„Odpověděla jste něco?“ zeptala se Berta, když se Dolly Cornishová na okamžik odmlčela.

„Snažila jsem se, ale obávám se, že jsem koktala a zajíkala se. Beztak mě vůbec nevnímala. Jenom počkala, až popadne dech, a pak přišla s něčím, co mě naprosto vyděsilo. Řekla: ‚Nejsem žena, která se spoléhá na polovičatá opatření. Vyskytla se jiná žena, která žila přímo v mém domě, předstírala, že je služebná, ale snažila se mi za mými zády svádět manžela. Zeptejte se jí, co se stane lidem, kteří si myslí, že mě mohou klamat.‘“ Dolly Cornishové se roztřásly rty a pak se zase sevřely.

„To je všechno?“ zeptala se Berta.

„Všechno, až na ten smích. To ten smích mi dodal, divoký, napolo hysterický, zlý smích. Vy si to nedokážete představit, pokud jste neslyšela –“

„Zavěsila jste vy, nebo ona?“ přerušila ji Berta.

„Ona.“

„A pak?“

„Chvíli jsem byla příliš ochromená, než abych něco podnikala; pak se mi podařilo sluchátko zavěsit. Třásla jsem se.“

„Kdybyste byla tak nevinná, jak tvrdíte,“ prohlásila Berta, „tak ukrutně byste si to nebrala.“

„Pochopte, paní Coolová. Budu k vám upřímná. Everett byl jednou z mých šancí na štěstí. Kdybych ho popadla, když se mi naskytla šance, mohla jsem ho ochránit, aby se nezvrhl v podvodníka. Znala jsem ho. Znala jsem jeho sílu. Znala jsem jeho slabost.“

„Co to s tím má co společného?“ zeptala se Berta.

„Jedině tohle, paní Coolová. Rozhodla jsem se, že tohle je svět, kde platí zákony džungle, a že si Everetta znovu najdu. Kdybych našla toho starého Everetta, kdybych zjistila, že mě pořád stejně přitahuje – inu, věděla jsem, že je ženatý, ale rozhodla jsem se, že ho stejně dostanu.“

„Špatné svědomí, co?“ zeptala se Berta.

„Asi ano.“

Po chvíli mlčení Berta promluvila: „Vy jste ovšem nezopakovala doslova, co ta žena říkala. Říkala jste to tak, jak jste si to zapamatovala.“

„Myslím, že jsem vám to řekla téměř doslova. V každém případě jsem vám přesně zopakovala hlavní myšlenku, jak ji ona nastínila. Ta se mi vryla do paměti.“ Berta Coolová si klidně vzala další cigaretu, zapálila si, zhluboka vtáhla a vyfoukla kouř do místnosti.

„Jak to říkala, co že se stalo té druhé ženě?“

„Bylo to hrozné, ten strašlivý smích –“

„Smíchu si nevšímejte, co říkala, že se jí stalo?“

„Říkala, ať se té druhé ženy zeptám, co se stane s lidmi, kteří si myslí, že ji mohou klamat – a pak jsem si přečetla o mrtvole služebné, kterou našli u nich ve sklepě.“ Berta ledabyle prohodila: „To jste se dostala do pěkné kaše, co?“

„To mi nemusíte vykládat,“ připustila ponuře Dolly Cornishová.

„Pokud vyrukujete se svojí historkou, bude to vypadat, jako byste Belderovým rozbíjela manželství, a buďto dohnala paní Belderovou k sebevraždě, nebo –“ Berta se odmlčela a pohlédla na paní Cornishovou chytrýma očima, v nichž stálo nevyslovené obvinění.

„Nebo co?“ zeptala se Dolly Cornishová.

„Nebo ji zavraždila.“

Dolly se na židli napřímila a bylo vidět, že je zároveň užaslá a pobouřená. „Paní Coolová, co tím myslíte?“ Berta řekla: „Nechte toho. Jestli jste ji zabila vy, stejně byste to hrála takhle, a pokud jste ji nezabila, nemá cenu se o tom dohadovat. Ulevilo se vám, když jste se dozvěděla, že je mrtvá?“ Dolly Cornishová upřímně opětovala Bertin zkoumavý pohled. „Ano.“ Berta se odvrátila a pozorovala, jak z cigarety, kterou držela v prstech, stoupá spirála kouře. „Nějak bych radši, abych byla tuhle historku neslyšela.“

„Proč?“

„Protože musím za seržantem Sellersem, a zrovna teď se mi za tím chlapem příšerně nechce.“

„Proč?“ –Berta se poněkud unaveně zvedla. „Jako rudný důl by vynášel tak dvacet dolarů za tunu, ale občas, když mu všechno pěkně vychází, začne si pro změnu on myslet, že je zlatá žíla.“ Berta se vydala ke dveřím.

„Koneckonců, paní Coolová,“ pronesla Dolly Cornishová, „muži jsou jenom lidské bytosti, víte. Musíme jejich slabosti tolerovat.“ Berta Coolová se ve dveřích otočila a uznale si Dolly Cornishovou přeměřila. „Hrajete tu tragickou, citlivou, strašlivě zraněnou dušičku velice hezky, zlatíčko. Nevadí mi, jestli si to jenom tak cvičíte, ale pekelně by mě naštvalo, kdybyste si vážně myslela, že vám to baštím.“

KAPITOLA DVACÁTÁ

Když se Berta vrátila, v kanceláři čekal Everett Belder. Jakmile otevřela dveře z chodby, hned vyskočil. Začal mluvit, ještě než na něj Berta vůbec zaostřila pohled. „Paní Coolová, chci se omluvit. Chci vám vyslovit tu nejponíženější omluvu, jakou jen svedu.“

Berta stála ve dveřích a očima ho beze slova vyčítavě provrtávala.

„Prostě jsem si neuvědomoval, kde mi poskytují dobré služby,“ mluvil Belder honem dál. „Teď jsem ve strašlivě složité situaci. Paní Coolová, chci si s vámi pohovořit.“

Berta zaváhala.

Belder, jakožto dobrý obchodník, se vytasil s jediným argumentem, který s ní vůbec mohl pohnout. „Nezáleží na tom, kolik budu muset zaplatit,“ řekl. „Zaplatím cokoliv.“

Berta se vydala ke dveřím pracovny. „Pojďte dál.“

Elsie Brandová se zeptala: „Chcete ještě něco, paní Coolová?“

Berta pohlédla na hodinky a poněkud překvapeně řekla: „No vidíte, ona je sobota odpoledne. Ne, Elsie, myslím, že to je všechno.“ Otočila se k Belderovi: „Pojďte dál.“

Belder vešel do pracovny a uondaně klesl na židli.

„Co máte za problémy?“ zeptala se Berta.

„Je se mnou konec.“

„Jak to?“

„Chtějí mě obvinit z vraždy.“

„Mají se o co opřít?“

„Jestli se mají o co opřít!“ vykřikl Belder kousavě. „Když si má tchyně a drahoušek Carlotta namáhají mozky, aby vyhrabaly všecičko, na co si jen vzpomenou – každou maličkost, která mě staví do špatného – no, chápete mou situaci.“

Berta tam jenom mlčky seděla.

„A taky,“ pokračoval Belder, „je tu ten třetí tajemný dopis, který vzal seržant Sellers. Já prostě musím vědět, co v něm je.“

„Proč?“

„Protože mě obviňuje z důvěrných vztahů s nějakou další ženou.“

„No a?“

Belder byl chvíli zticha a pak náhle vyhrkl: „Musím vědět, která to byla žena.“

Berta si zamyšleně zapálila cigaretu. „Něco dalšího?“

„Něco dalšího! To vám nestačí?“

Berta neříkala nic.

„Tak nebo tak,“ pokračoval Belder, „obviňují mě z toho, že jsem spálil manželčinu závěť. Dobrý Bože, nikdy jsem na takovou věc ani nepomyslel. Když jsem všechen svůj majetek přepsal na manželku, ona sepsala závěť, v níž mi všechno odkázala. Teď říkají, že sepsala závěť novou. To je pro mě novinka. Nikdy mě nenapadlo, že by mohla napsat novou závěť. Předpokládal jsem, samozřejmě, že podle závěti by všechno připadlo mně.“

„To je zlé.“

„Co tím myslíte?“

„Máte tak motiv k vraždě manželky.“

Na Belderově tváři se rozhostilo rozhořčení. „Přesně takhle člověka dostanou jedním tahem. Pokud jsem o té druhé závěti věděl, tak jsem ji prý spálil. Pokud jsem o ní nevěděl, prý jsem Mabel zabil, abych se dostal k majetku.“

Berta řekla: „Nebo jste ji mohl zabít, abyste se dostal k majetku, a pak jste našel novou závěť a spálil ji.“

„Takhle přesně jsem to podle nich udělal.“

„A udělal?“

„Jistěže ne!“

„A co s tou pohledávkou, kterou proti vám má Nunnely? Jak to s ní dopadlo?“

„Proto vám dlužím omluvu, paní Coolová. Kdybych to nechal ve vašich rukou, mohlo už to být vyřízeno, ale já si musel prosadit svou, a tak jsem to dal do rukou právníkovi.“

„Co se stalo?“

„Všechno. Právník se spojil s Nunnelym a pozval Nunnelyho, ať k němu dnes ráno přijde do kanceláře. Včera večer, poté, co se našla Mabelina mrtvola, jsem se zoufale snažil s právníkem spojit. Nesehnal jsem ho. U něj doma mi oznámili, že je mimo město. Později jsem se dozvěděl, že nakázal služebné, ať to řekne každému, kdo zatelefonuje, protože jeho manželka pořádala bridžový dýchánek a on nechtěl, aby ho někdo vyrušoval.“

„A dnes ráno?“ zeptala se Berta.

„Dnes ráno jsme se sešli u právníka v kanceláři. Nunnely měl v podpaží ranní noviny, ale ještě je nečetl – dokonce je ještě ani neotevřel. Celý jsem se třásl nervozitou, jen abychom tu záležitost skoncovali. Můj právník se vrtal v tolika zatracených formalitách, aby se prý převodní listina sepsala přesně podle předpisů, že si Nunnely nakonec udělal v křesle pohodlí, zapálil si cigaretu a rozložil noviny. Snažil jsem se dát tomu zatracenému pitomci právníkovi znamení, ale zrovna se hrabal v nějakém zákoně o sepisování převodních listin, aby prý přesně zjistil, jak má hájit mé zájmy.“

„Co se stalo potom?“ zeptala se Berta, v jejíchž očích se zračil zájem.

„Nunnely si prolétl zprávy na první straně, otočil na druhou stránku a do očí ho praštily palcové titulky o Mabel.“

„Co udělal?“

„Udělal přesně to, co byste od něj čekala. Zvedl se, značně nadřazeně se na právníka usmál a řekl mu, ať si s převodní listinou nedělá starosti; že když tak o tom uvažuje, rozhodl se, že je ochoten umořit směnku pouze v plné výši, plus úroky a soudní výlohy. A bylo po všem. Věděl, že po Mabelině smrti zdědím majetek já a že on si prostě může z pozůstalosti shrábnout, co potřebuje.“

„To je tvrdé,“ poznamenala Berta.

„Rázem jsem přišel asi o devatenáct tisíc dolarů. Možná o víc, když se do toho připočítají všechny úroky.“

„Smůla,“ poznamenala Berta bez známek soucitu. Otevřela zásuvku psacího stolu a s očima upřenýma na Belderův obličej vyndala pouzdro na brýle, které vytáhla z kapsy Belderova kabátu, a položila ho na stůl daleko před sebe, takže leželo Belderovi přímo před očima.

Belder si očividně vůbec nevšiml, co Berta dělá.

„Podívejte, paní Coolová, já vás potřebuji. Potřebuji vaši agresivní, dominantní osobnost. Potřebuji váš mozek, vaši obratnost. Takže –“

Na zavřené dveře zaklepala něčí ruka.

„Dobrý Bože,“ řekla Berta, „zapomněla jsem říct Elsie, ať zamkne dveře. Šla už domů a nějaký klient teď –“

„Řekněte mu, že máte práci. Řekněte mu, ať vás neruší,“ vložil se do toho Belder. „Nechápejte mě špatně, paní Coolová. Chci vás najmout a tentokrát mám peníze. Jsem ochoten vám zaplatit cokoliv –“

Berta se zvedla ze své rozvrzané otáčecí židle, přešla ke vchodu do pracovny a přes zavřené dveře řekla: „Mám práci. Kancelář je zavřená. Je sobota odpoledne. Dnes nikoho nepřijímám.“

Klika dveří se pohnula. Do dveří někdo strčil a ty se otevřely. „Ale ne, vážně?“ řekl seržant Sellers.

Berta se celou vahou zapřela proti dveřím. „Zmizte odsud a zůstaňte tam.“

Ale seržant Sellers už škvírou pootevřených dveří zahlédl vyděšený obličej Everetta Beldera. Řekl: „To je jiná, Berto. Jdu dovnitř.“

Berta ponuře řekla: „To se sakra uvidí,“ a zatlačila do dveří celou svou vahou.

Seržant Sellers, na druhé straně dveří, se do toho pořádně opřel. Pomalu Bertu odtlačoval.

„No tak, pomozte mi,“ zafuněla na Beldera.

Belder, očividně paralyzovaný strachem, se ani nehnul.

Seržant Sellers vyhrál a dveře se otevřely.

„Takhle se do mé soukromé pracovny nechodí!“ Berta Coolová sršela vzteky.

„Já vím, Berto,“ odpověděl smířlivě, „ale když už jsem tady, bez vašeho klienta odejít nemůžu.“

„No, prostě odsud sakra zas zmizíte,“ zahřímala Berta. „Mluvím s tím mužem obchodně. Mám právo svou obchodní transakci dokončit. Můžete počkat venku na chodbě. Můžete –“

„Je mi líto, Berto,“ řekl Sellers, „ale nikde čekat nebudu. Mám na Everetta Beldera zatykač pro obvinění z vraždy prvního stupně.“

Belder se pokusil zvednout ze židle. Kolena mu vypověděla službu. Vydal ze sebe naříkavý zvuk, který zněl skoro jako zaúpění.

Berta rozzlobeně prohlásila: „No, stejně na pět minut zmizte. Belder je – chce si mě najmout. Chci si vyjasnit finanční stránku věci.“

Sellers se nehýbal.

„Jenom pět minut,“ naléhala Berta. „Určitě mám na to právo. Mám právo dostat zaplaceno za to, co dělám.“

Sellers se na Bertu Coolovou zazubil. „Oukej, Berto. Jste fajn ženská. Jste –“ Okem zavadil o pouzdro na brýle, které leželo Bertě na stole.

„Co je to?“ zeptal se zvědavě.

Berta po pouzdru hrábla, a to byla chyba. Zápěstí jí sevřela velká ruka seržanta Sellerse. Vzal jí pouzdro z prstů.

Berta Coolová, šílená vztekem a zděšením, se k němu kolem stolu rozběhla, ale než se na něj mohla vrhnout, Sellers už měl pouzdro otevřené.

V pouzdře na brýle se bíle a zlatě zablyštěl snímatelný můstek.

„A sakra!“ pronesl seržant Sellers potichu, skoro šeptem.

Belder, který zíral na pouzdro s brýlemi, zaječel: „Proboha, to mi nemůžete udělat! Ušili to na mě! Věděl jsem, že paní Goldringová a Carlotta za ní byly, ale nevěděl jsem, že mě tak podrazí. Říkám vám, že o tom nic nevím.“

„No,“ prohlásil Sellers znovu, slavnostním tónem, „tak ještě jednou sakra.“ Vzhlédl k Bertě. „Odkud se to vzalo, Berto?“

Berta začala něco říkat, ale pak si to zase rozmyslela a pevně stiskla rty.

„No tak,“ pobídl ji Sellers.

Berta řekla: „Dejte mi těch pět minut a pak budu mluvit.“

Sellersův úsměv byl studený a neradostný. „Ne, teď žádných pět minut nedostanete, Berto. Skončila jste.“

„A mě s ní nenechávejte o samotě ani minutu,“ téměř zaječel Belder. „Šejdířka jedna špinavá. Ušila na mě boudu.“

Sellers přešel tam, kde měla Berta Coolová telefon, vytočil policejní ústředí a řekl do sluchátka: „Seržant Sellers. Jsem v sídle firmy Coolová a Lam, soukromá detektivní kancelář. Je tu Everett Belder. Beru ho do vazby. Je tu i Berta Coolová. Tu do vazby neberu – prozatím. Zavezu Beldera na ústředí. Až se vrátím, chci si s Bertou Coolovou promluvit. Fofrem sem někoho pošlete, ať tu s ní zůstane, než se vrátím. Chci mít jistotu, že tu bude a bude odpovídat na otázky, až budu připravený se ptát.“

Sellers zavěsil sluchátko. Rukou sáhl k opasku a vytáhl houpající se pouta.

Belder řekl zděšeně: „To chcete říct, že použijete tohleto?“

Seržant Sellers už se neusmíval. „To máte zatraceně pravdu,“ odpověděl. „A jestli si vy myslíte, že jste lepší než jiní vrazi, já si to nemyslím.“

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Na ciferníku elektrických hodin v pracovně Berty Coolové míjely hodiny a upadaly v zapomnění. Z Bertina policejního strážce, ustaveného Sellersem, se vyklubal mimořádně mlčenlivý jedinec, urostlý chlap, který ubíjel čas četbou novin, čištěním nehtů a tichým pokuřováním, mimořádně nespolečenský jedinec, kterého, jak se zdálo, celá záležitost neskonale nudila.

Berta Coolová se mu během odpoledne několikrát všemožně zkoušela proniknout pod kůži, ale muž měl pokaždé pohotově odpověď, která Bertiným pokusům zatrhla tipec.

Napřed se dožadovala práva poradit se s právníkem. „Myslím, že na takovéhle násilnické výstřednosti nemáte žádné právo,“ řekla, „takže teď zavolám svému právníkovi.“

„Klidně.“

„Vám to nevadí?“

„Seržant říká, že jestli to chcete podle zákona, uděláme to podle zákona.“

„Co tím myslíte?“

„Zavezeme vás na ústředí a obviníme vás ze spoluviny v době po činu. Pak se můžete radit s právníky až do aleluja.“

„Nemůžete mě přece takhle držet v mé vlastní kanceláři.“

„To je fakt.“

„Mám právo kdykoliv odejít. Nemůžete mi v tom zabránit.“

„To je fakt.“

„Tak co mi zabrání vyjít z těchhle dveří?“

„Nic.“

„Tak dobře, v tom případě jdu na to.“

„Jenomže,“ řekl muž, „serža nechal přesné příkazy. V momentě, kdy vystrčíte nohu ze dveří, vás mám zatknout a zavézt na ústředí.“

„K čemu,“ dožadovala se Berta vztekle, „vám to bude?“

„Serža se vás jen snaží uchránit před průšvihem, to je všechno. Jak vás jednou zatkne, vaše jméno se dostane do novin, a jako detektiv z toho vyjdete s pořádně pošramocenou pověstí. Serža se vám snaží dát šanci.“

„Jak dlouho tu takhle budu muset zůstat?“

„Dokud serža nenařídí něco jiného.“

„A kdy to bude?“

„Až dotáhne do konce tu část případu, na které dělá teď.“

Dvakrát Berta bojovně oznámila, že jde na záchod. Její strážce se mlčky podvolil, přišoural se za ní, na chodbě zaujal postavení, ze kterého mohl sledovat dveře dámské toalety, a čekal, až se Berta objeví. Načež ji eskortoval zpátky do kanceláře.

Berta si vyřídila pár písemností, načmárala několik soukromých dopisů a ze všech sil se snažila tvářit, že není strachy úplně tuhá.

Kolem šesté zavolal policista do nedaleké restaurace, vysvětlil jim situaci a z restaurace poslali sendviče a kávu.

„Pěkně pitomý způsob, jak se navečeřet,“ zavrčela Berta útočně, když odstrčila prázdný talíř a dopila poslední kapku vlažné kávy z kameninového hrnku.

Zatáhnout svého strážce do hádky se jí ale nepodařilo. „Viďte? Já to taky nerad.“

V sedm hodin zazvonil telefon.

„Já to vezmu,“ řekl policista. Zvedl sluchátko: „Haló… Jo… Oukej, seržo, rozumím… hm. Za jak dlouho?… Oukej, nashle.“

Zavěsil sluchátko.

Berta se snažila tvářit nadějně, ale musela se potýkat s panikou, která se jí drala do očí.

„Zatím smůla,“ oznámil jí strážce. „Chlap se nechce přiznat. Serža říkal, že tu mám ještě tak hodinu počkat. Když se do té doby nic nestane, musíme vás vzít na ústředí. Je mi líto, snažili jsme se vám dát šanci.“

„Šanci!“ odfrkla si Berta s posměšným důrazem.

„Přesně to jsem říkal.“

„Já vás slyšela už poprvé.“

„Slyšela jste jenom slova. Smysl vám nedošel.“

Další půl hodiny se nic nedělo, ale pak muž trochu rozvázal. „Sobota odpoledne,“ začal. „Měl jsem mít půl dne volno. Tohle mě vůbec netěší. Navíc už na mě celý den leze rýma.“

„Pokud to záleží na mně, můžete odejít třeba hned,“ oznámila mu Berta.

Zašklebil se a krátce poznamenal: „Vypadá to, že ten Belder všude nadělal pěknou paseku.“

Berta na to nic.

„Ten poslední dopis byl pro seržu pěkná pecka. Vsadím se, že vám se taky rozbřesklo.“

Berta sebrala ze stolu tužku a začala si bezmyšlenkovitě čárat do poznámkového bloku, protože tak mohla sklopit oči a schovat před policistou jejich výraz. „Chcete říct ten třetí dopis?“ zeptala se.

„Hm. Ten, co do toho bince zatáhl Imogen Dearbornovou.“

Berta řekla: „Ta mrňavá – úctyhodná mladá duše. Měla jsem možnost do dopisu nahlédnout jenom zběžně, potom mi ho vzal seržant Sellers.“

„Pěkně se to na ni sesypalo, jen co je pravda,“ pokračoval policista.

„Žaluje mě o sto tisíc. Ta mrňavá hni… úctyhodná mladá dáma.“

Policista zvrátil hlavu nazad a rozesmál se. „Co je na ní tak zatraceně úctyhodného?“

„To podle mého právníka je úctyhodná.“

„Aha, chápu.“

Berta řekla: „Jak si ten poslední dopis vybavuji, byl přece trošičku nejednoznačný. Nebylo v něm nic, co by posloužilo jako nezvratný důkaz.“

„Zápis z hotelové knihy,“ přel se policista. „Nevím, co víc byste ještě chtěla – heleďte, že je tu ale zima. Až se z toho klepu.“

„V sobotu odpoledne vypínají topení.“

„Kruci, kdybych si tak mohl něčeho cvaknout.“

Berta v bločku rychle čmárala jeden trojúhelníček za druhým. „Ve skříni na kabáty mám lahvinku,“ poznamenala.

„Ve službě správně nemám na pití ani sáhnout,“ odpověděl, a pak v záchvatu upřímnosti dodal: „To je moje slabé místo. Celé měsíce vydržím se chlastu ani nedotknout, jenom tak skleničku dvě a dost, a někdy ani to ne. Pak se ve mně něco přešaltuje: začnu pít, a čím víc piju, tím víc potřebuju. Prostě to musím mít. Právě to mě zdržuje od povýšení. Kdyby nebylo těch flámů, už si teď sedím pěkně vysoko.“

Berta nespouštěla oči z kmitajícího hrotu tužky. „Já sama se pití ani nedotknu, pokud nejsem opravdu unavená, anebo pokud nemám pocit, že na mě leze rýma. Myslím, že je daleko lepší si dát pár skleniček, než se složit s rýmou. Z rýmy se vždycky můžu zbláznit.“

„Já taky. Heleďte, jestli tady máte lahvinku, tak ji vyndejte. Vypadáte jako prima ženská. Hádám, že vám můžu věřit, že to na mě nepíchnete.“

Berta vyndala láhev a dvě sklenky. Policista do sebe sklenku obrátil na jeden lok, olízl si rty a hladově se zahleděl na láhev. Berta mu nalila další sklenku. Naložil s ní jako s tou první.

„Bezva kořalka,“ složil jí poklonu.

„Nejlepší, jaká se sežene,“ souhlasila Berta.

„Dámo, zachránila jste mi život. Zrovna mě začínala rozrážet zimnice.“

„To se vás asi chytala chřipka. Jen se nestyďte, dejte si ještě. Je to dárek od klienta.“

Policista se na láhev toužebně zahleděl. „Ne-e,“ řekl posmutněle, „sám dál nepiju. Tak hluboko jsem ještě neklesl.“

„Vždyť piju s vámi.“

„Pořád si škudlíte tu první sklenici.“

Berta do sebe whisky hodila naráz a dolila obě sklenky. Pod vlivem alkoholu se její strážce rozpovídal a zlidštěl. Ukázalo se, že se jmenuje Jack. Byl si jistý, že serža se snaží dát Bertě šanci; že je na tom Berta bídně, ale serža že na tom pracuje, že se snaží ji z toho vysekat. Pomohla mu s tím případem vraždy baseballovou pálkou, a serža na lidi, kteří mu někdy v něčem píchli, nezapomíná. Ale Berta je na tom rozhodně bídně. Všechno prý záleží na tom, co se stane, až Belder promluví. Seržovi by stačilo, kdyby Belder řekl, že v tom s ním Berta nejela.

Berta chtěla vědět, jestli už Belder trochu povoluje.

„Myslím, že jo,“ ujišťoval ji Jack. „Serža mi toho po telefonu moct říct nemohl, ale říkal, že dělá pokroky. Říkal, že vás snad bude moct pustit před půlnocí.“

„Půlnoc je ještě zatraceně daleko,“ řekla Berta.

„Jestli vás začnou vyšetřovat, bude trvat ještě hodně půlnocí, než budete zase u válu,“ varoval ji Jack, a pak honem dodal: „No tak, no tak, neberte si to tak, Berto. Já to přece tak nemyslel. Nebojte. Serža vás z toho v pohodě vyseká. Serža stojí při vás. To přece víte.“

Berta dolila pití.

Uplynulo dalších dvacet minut a Jack sám sebe povýšil na opatrovníka láhve s whisky. Očividně zapomněl na své původně proklamované výčitky svědomí hrozící v případě, že by s ním Berta v pití nedržela krok. Doléval jí, ale do své sklenky lil pití proudem. Berta usrkávala po doušcích, čímž se jí vlastní konzumaci whisky dařilo udržovat asi na třetině množství, které polykal detektiv.

„Kdybych to takhle mohl ucucávat,“ svěřoval se. „Ale já nemůžu. Musím to do sebe házet – pěkně na ex – jinačí už to se mnou nebude. Nemůžu nic dělat jen tak polovičatě. Víte, Berto, vy jste pašák ženská. Se nedivím, že se seržovi líbíte. Hele, že oni zase zapnuli topení, co? Myslel jsem, že tady je zima, ale teď je teplo, čím dál větší. Skoro až dusno, co?“

„Pro mě je to tak akorát,“ Berta už oči dál neskrývala, ale upírala je na zarudlý obličej a rozostřený pohled detektiva sedícího na židli proti jejímu stolu. Jack si vrazil své velké ruce do kapes u kalhot, sesunul se na židli dolů, natáhl si dlouhé nohy před sebe a zkřížil je.

„Máte noční služby?“ zeptala se Berta.

„M-hm.“

„Nemáte problémy s usínáním, když děláte noční?“

„Ále, na to si zvyknete,“ Jackovi poklesla víčka. „Nejhorší na tom je, že se vám to po čase vrazí do očí – umělé světlo, to je na ně mor. Je fajn je občas zavřít, aby si odpočaly – dělá jim to dobře. Doktor říká, že nic očím nedělá tak dobře, jako když je občas na chvilku zavřete.“

Berta ho pozorovala s napjatým zaujetím kočky, která se krčí ve stínu a pozoruje ptáčka, poskakujícího na slunci kousek od ní.

Jackovi párkrát spadla hlava, poskočila dopředu, pak se s trhnutím narovnala a oči se mu naráz doširoka otevřely.

Berta popadla tužku a vrátila se k trojúhelníčkům. Uvědomila si, že jí dělá potíže přimět strany trojúhelníčků, aby se spojily. V uších jí hučelo, a když rychle otočila hlavou, místnost jevila sklon se ještě chvíli otáčet i poté, co hlavou hýbat přestala; mysl však měla naprosto jasnou.

„Zatkl Sellers Imogen Dearbornovou?“ zeptala se.

„Myslím, že ne. Proč?“

„Aby Belder mohl provést svůj plán, potřeboval jako komplice ženu. Potřeboval, aby někdo zatelefonoval jeho manželce a vylákal ji do garáže. Pokud měl pletky s tou Dearbornovou, tipla bych si, že je to ona.“

„No jó!“ provolal Jack v opileckém nadšení, „tóó je ale príma nápad!“

„A vsadím se, že ta mrňavá potvora ty – že ta úctyhodná mladá dáma ty dopisy přece jenom napsala.“

Jack na ni zamžoural jako sova. „Proč by psala dopis, aby to hodila na sebe?“ ptal se.

Bertu zasáhla náhlá inspirace. „Aby od sebe odvrátila podezření, samozřejmě. Když dopis posílala, věděla už, že paní Belderová je mrtvá. Věděla také, že věci neproběhly tak hladce, jak čekala, a měla dost fištrónu na to, aby věděla, že takovýhle dopis od ní odvrátí podezření z vraždy. Raději by byla milenkou Everetta Beldera než jeho komplicem – tedy v očích policie.“

„No jó, to ste teda na něco kápla.“ Jack se neohrabaně natáhl po telefonu. „To cinknu seržovi, todlencto. Helejte – jakej von má telefon? Moment, už to bude.“

Jack si opřel hlavu o ruku, loket položil na stůl a zavřel oči, aby se lépe soustředil.

O několik vteřin později Berta přihlížela, jak se mu mohutná ramena hroutí a paže se mu celou délkou skládá na stůl. Mírně vrávoravě se postavila. Přidržela se kraje stolu, aby získala rovnováhu, a po špičkách se opatrně kradla ke dveřím do přední kanceláře. Jack se neklidně pohnul a jazykem ztěžklým alkoholem si pro sebe něco nesrozumitelného zamumlal.

Berta nehlučně otevřela dveře, pomalounku vyklouzla ven a pak opatrně otočila koulí na dveřích, aby ji neprozradilo cvaknutí západky.

Už byla tma, ale v přijímací místnosti bylo dost světla na to, aby jí Berta prošla, aniž do něčeho narazila. Nahmatala kliku od dveří na chodbu, a než se po špičkách vydala chodbou, ujistila se, že zavřela na západku.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Dům Everetta Beldera byl typický jihokalifornský bungalov, jaké se staví v Monterey, s vestavěnou garáží. Stál na pozemku, který by byl v méně okrajové městské čtvrti považován za nezvykle rozlehlý.

Berta zpomalila, takže jela krokem, a hodnotila situaci. Za sebou měla rušnou půlhodinku divoké jízdy, která měla setřást každého, kdo by se ji případně pokoušel sledovat. Ne že by měla důvod domnívat se, že ji někdo sleduje, ale jednoduše se rozhodla, že se postará, aby ji nikdo nemohl „prásknout poldům“.

U Belderů byla tma, ale Berta si nemohla být jistá, že uvnitř v tu chvíli nikdo není. Zajela s autem o půl bloku dál, zhasla světla, zamkla zapalování i dveře a hodila si klíčky do kabelky. Pomalu se pěšky vrátila po chodníku, vystoupila po schůdcích na betonovou verandu před Belderovými a stiskla zvonek. Čekala patnáct vteřin, pak zazvonila znovu – tentokrát déle.

Když uvnitř domu neslyšela žádný pohyb, zkusila přední dveře, zjistila, že jsou zamčené, a tak se vydala kolem domu dozadu. Vestavěná garáž, asi o šest metrů posunutá vzad, byla na západní straně domu. Z východu ovíjela dům cestička, vedoucí k zadnímu vchodu.

Berta se po cestičce vydala, přičemž si povšimla sklepních oken, jimiž přicházelo světlo a vzduch do suterénu, kde se našla mrtvola Sally Brentnerové. Jak Berta obcházela dům, zkoušela okna i dveře a zjišťovala, že všechno je zamčeno. Vrátila se dopředu a zkusila vrata od garáže. I tam bylo zamčeno.

Ještě zdaleka nevyčerpala všechny možnosti, a tak se znovu vyšplhala na verandu, otevřela lakovanou schránku na dopisy a dychtivými prsty v ní zašátrala.

Špičkami prstů nahmatala klíč.

Berta ho vyndala a zasunula do zámku předních dveří. Západka s cvaknutím povolila. Berta vhodila klíč zpátky do schránky, schránku zabouchla, vešla do domu, a když za sebou zavírala dveře, počkala, dokud neuslyší cvaknutí západky.

Jelikož nezapomínala na základní pravidlo lupičů, že nejdůležitější je si už při vstupu do domu zajistit únikovou cestu, vytáhla z kabelky malou baterku ve tvaru plnicího pera a vedena jejím světlem se proplížila obývacím pokojem, jídelnou, přípravnou jídel a kuchyní. V zadních dveřích našla zevnitř zastrčený klíč. Berta jím dveře odemkla a začala se rozhlížet po domě.

Nad celým domem visel tísnivý mrak. Berta Coolová vždycky tvrdila, že jí stačí vstoupit do domu a projít si ho, a hned dokáže říci něco o lidech, kteří v něm žijí. Teď si nebyla jistá, jestli cítí vibrace, které podle nějakých neobjasněných fyzikálních zákonů vycházely ze zdí domu jako psychická ozvěna osob, které dům obývají, anebo jestli její představivost vydráždilo její povědomí o neshodách mezi Belderem a jeho manželkou, o nenávisti, kterou Carlotta a paní Goldringová chovají k Belderovi, a také vědomí, že někde v domě došlo k vraždě Sally Brentnerové, takže ona, Berta, teď vidí své okolí ve světle toho, co se přihodilo.

Uvědomovala si jenom pocit, že se nachází v domě sváru, v domě, který se propůjčil k vraždě a který, jak se zdálo, teď přemýšlí a čeká – čeká jen, až bude spáchána další vražda.

Berta sice byla urostlá a silná, ale teď měla co dělat, aby ze sebe předtuchu hrozícího zla setřásla. „Tak dost, ty náno,“ nakazovala vztekle polohlasem sama sobě. „Nic se ti tu nestane. Vězíš v tom až po uši. Jestli nesplašíš něco, čím by sis to u Sellerse vyžehlila, půjdeš do lochu.“

Dokončila průzkum místností ve východní části domu, otevřela dveře a ocitla se v dlouhé chodbě s několikero dveřmi. Dveřmi napravo se Berta dostala do další chodbičky, která na jedné straně vedla do zadní ložnice – a na straně druhé měla dveře vedoucí do zadní části garáže. Berta nasála zatuchlý pach vlhké místnosti. Paprsek její baterky se ztrácel v opuštěné temnotě velké garáže pro dva vozy. U jedné stěny stál pracovní stůl. Povalovala se tam obvyklá snůška vyhozeného harampádí a hojnost předmětů, pro které se v domě očividně nenašlo žádné místo – starý lodní kufr, pánský vlněný kabát, zamaštěné montérky, pár krabic, hromádka starých svíček z motoru, kousky drátů, rozpadlá pneumatika.

Berta vycouvala, zavřela za sebou a začala zkoumat další dveře v chodbě. Ty následující vedly do ložnice, kterou Berta odhadla na Carlottinu. Toaletní stolek krášlily fotografie tří nebo čtyř mladíků.

V místnosti voněla kosmetika. V přilehlé koupelně se nacházela osobní váha a skleněná polička vyhrazená pro koupelové soli a toaletní přípravky.

Berta zkusila další dveře a našla, co hledala. Tady, v přední části domu, byly dvě ložnice, vyvedené v přírodní borovici a propojené koupelnou. Přední ložnice očividně patřila Everettu Belderovi. Tu zadní nepochybně obývala jeho manželka.

Berta místnost prozkoumala jen zběžně a téměř okamžitě přešla k šatníku, kde se jala probírat šaty a hledat nějakou stopu, která by ženě okamžitě padla do očí, ale mužskému uvažování detektivů by unikla.

Jak seržant Sellers na začátku trefně poznamenal, všechno kolem případu ukazovalo na muže: to, jak Sally Brentnerová zřejmě škrabala brambory pětadvaceticentimetrovým kuchyňským nožem; předpokládaný útěk Mabel Belderové z místa právě spáchané vraždy, to, jak za sebou zanechala plnou skříň parádních šatů a vzala si s sebou jen nepatrný výběr obyčejných hadříků, dokonce i kosmetiku nechala doma.

Ale ať už ty věci, které si měla vzít s sebou, odstranil, kdo chtěl, musel po sobě někde zanechat nějakou stopu. Možná, že kufr se zabalenými, uloženými a schovanými věcmi Mabel Belderové je ukryt přímo tady v domě.

Berta se protáhla až do zadní části šatníku a baterkou svítila do tmavých koutů. Zamračila se na několik drobných částeček na podlaze, pak se sehnula, pár jich zvedla a držela je mezi palcem a ukazováčkem. Kousíčky dřeva, zkroucené do těsně sevřených spirál, které měly onu typickou nažloutlou barvu čerstvě opracovaného dřeva.

Kousky dřeva nepochybně pocházely z borového prkna, do kterého se vrtalo nebozezem. Z tvaru oněch spirál mohla Berta téměř přesně určit průměr nebozezu.

Ale žádný otvor nikde nebyl vidět.

Berta pečlivě prozkoumala každičkou píď šatníku baterkou; nikde ve stěnách, v podlaze, ani ve stropní části nebylo po nějakém otvoru ani památky.

Berta na okamžik zapomněla na okolí a uvažovala o svém objevu.

„Ksakru,“ zamumlala, „kdyby tu tak byl Donald, ten by věděl, kudy z téhle šlamastyky ven. Prevít mazaná! Jsem v tom šíleně namočená. Dostanu se z toho, jedině když něco pořádného objevím. Co sakra ty hobliny dělají v koutě šatníku? Někdo vyvrtá díru a pak ji nechá zmizet. Že by ji zas mazaně ucpal, to není možné – nebo že by přece?“

Berta znovu zapojila do akce baterku. Na všech čtyřech znovu prohlížela každou píď podlahy a stěn šatníku.

Tak se zabrala do plnění úkolu, že zapomněla na okolí, takže ji náhlé bouchnutí dveří někde v domě vyděsilo jako ozvěna rány z revolveru.

Berta, zaskočená novým vývojem událostí i nezvyklou pozicí, do které se dostala, se skrčila na podlaze šatníku a naslouchala.

Zřetelně slyšela kroky, vzdálený tlumený zvuk ženských hlasů – a pak ticho.

Berta zvažovala možnost úniku zadními dveřmi. Po špičkách se vykradla ze šatníku, v ložnici se zastavila a zaposlouchala se. Hlasy teď slyšela zřetelněji. Příchozí byli vzadu v kuchyni. Slyšela, jak o sebe cinkly talíře a jak se zabouchla dvířka kredence.

Se vší pravděpodobností se domů vrátily Carlotta s paní Goldringovou a dávaly si v kuchyni něco malého k jídlu.

Berta, která se tak musela vzdát zadních dveří jako únikové cesty, pomyslela na přední dveře, ale uvědomovala si nebezpečí, které hrozilo, kdyby se vydala celou chodbou. Pak si vzpomněla na garáž a na chodbičku vedle pokoje pro služebné, která ke garáži vedla. Rozhodla se, že to zkusí.

Berta vyklouzla z bot, dala si je do podpaží, opatrně přešla ložnici a vykročila na chodbu. Teď slyšela hlasy a zvuk nádobí daleko zřetelněji, a stejně zřetelně zaslechla netrpělivé kočičí mňoukání.

Takhle je to tedy. Zrovna krmily kocoura.

Berta slyšela, jak se otevírají a zase zavírají dvířka chladničky, a pak velmi zřetelný Carlottin hlas, jak říká: „Matko, říkám ti, za ty vraždy odsoudí Everetta Beldera. A já jsem jedině ráda. Můžou počítat s mojí pomocí. Šibenice je pro toho chlapa až moc dobrá.“

Berta čekala, jaká bude odpověď, ale žádná nepřicházela.

Teď tápala těsně u zdi a snažila se vyhýbat rozvrzaným prknům v podlaze. Kdyby ji přistihli v chodbě, zásadně by to zkomplikovalo její už tak zapeklitou situaci – situaci, v níž měla uzavřeny všechny únikové cesty.

Carlotta říkala: „Já sama z koček nejsem dvakrát nadšená. Tohohle kocoura se zbavím. Vždycky mě nesnášel. Jdu si něčím namazat ruce. Když na něj sahám, vždycky mi pak páchnou.“

Než si Berta uvědomila plný dosah poznámky, koule na dveřích se náhle otočila a do zadní chodby se zakousl klín světla z kuchyňských dveří.

Berta si přehodila baterku do levé ruky, ve které už držela boty, a pravou rezolutně sevřela v pěst. Ale Carlotta si pro krém nešla hned. Zřejmě si to rozmyslela a Berta slyšela, jak zas ode dveří odstoupila. Napůl otevřenými dveřmi Berta slyšela pravidelné mlaskání kočičího jazýčku, jak kocour upíjel mléko, které mu Carlotta nalila do misky.

Na opatrnost teď nebyl čas. Berta rychle proběhla chodbou, ať si prkna vržou, jak chtějí, a pak chodbičkou až do garáže. Otevřela dveře a ulehčeně si oddychla, když ji obklopila zatuchlá temnota.

Posadila se na bednu s nářadím, aby si nazula boty. Ruka se jí samou nervozitou trochu třásla. Berta zhasla baterku a obouvala se ve tmě, dopálená sama na sebe, že se jí ruce takhle nervózně klepou.

Když měla boty obuté, udělala pár kroků po betonové podlaze směrem ke garážovým vratům a náhle se zastavila. Přední kout garáže byl podivně osvětlený. Zdálo se, že světlo vychází zpoza měděného těsnění, které viselo na hřebíku na stěně. Berta těsnění potichu sundala a za ním objevila úhledný otvor s průměrem asi dva a půl centimetru.

Světlo přicházelo tímto otvorem, ale když se jím Berta zkusila podívat, spatřila jen jakousi překážku před otvorem.

Berta na okamžik zapomněla na veškeré riziko odhalení. Probudil se v ní detektiv. Někdo očividně používal garáž ke špehování, co se děje uvnitř v domě. Světlo přichází skoro určitě z ložnice Mabel Belderové. Berta sebrala na pracovním stole šroubovák a prostrčila ho otvorem. Špička šroubováku se dotkla překážky na druhé straně otvoru. Berta do překážky zkusmo šťouchla a uvědomila si, že to je obraz, který visel u Mabel Belderové na zdi a zakrýval tak otvor z druhé strany. Pokud by se Bertě podařilo odsunout obraz na stranu, měla by volný výhled přímo do ložnice. Někdo to musel používat pro špehování paní Belderové. Tudíž by mělo být možné obraz lehce odsunout stranou, a kdyby hrozilo nebezpečí odhalení, zase ho nechat, aby se vrátil do původní polohy.

Berta zkusmo do obrazu šťouchla a zapáčila šroubovákem jemně k jedné straně. Obraz se pohnul a pak před špičku šroubováku sklouzl zpátky. Berta slyšela otevírání a zavírání dveří, tlumené hlasy, kradmý šepot.

Berta už to zvědavostí nemohla vydržet. Odhodlaně natočila šroubovák, zasunula ho do otvoru v co nejostřejším úhlu, zapáčila jím proti okraji otvoru a odstrčila obraz ode zdi a stranou.

Spatřila část ložnice paní Belderové a Carlottu, jak sedí před toaletním stolkem, vtírá si do rukou krém a pozoruje se v zrcadle oním kritickým pohledem, jaký si žena schová pro své soukromější a cyničtější chvilky.

Berta fascinovaně přihlížela, jak Carlotta otevírá zásuvku toaletního stolku a šátrá v ní. V zrcadle se odrážel výraz její tváře. V očích jí triumfálně blýskalo jako někomu, kdo se chystá provést nějaký chytrý tah.

Carlotta sáhla po telefonu, rychle po sobě vytočila tři číslice a řekla: „To jsou informace? Dejte mi prosím číslo pana George K. Nunnelyho domů. Adresu neznám.“ Pak bylo chvíli ticho. „Děkuji.“

Zavěsila. Berta viděla, jak Carlottiny prsty rychle a přesně kmitají po číselníku telefonu, hladce a s naučenou obratností, a slyšela ji říkat: „Haló… Haló, to je pan Nunnely?… Pane Nunnely, nikdy jsme se neviděli, ale tady Carlotta Goldringová. Sestra paní Belderové… Ano, souhlasí… Objevila jsem velice zajímavý doklad, pane Nunnely. Napadlo mě, že byste si o tom se mnou rád pohovořil. Týká se to Mabeliny vraždy. Já řekla vraždy, pane Nunnely… Vy jste přece zoufale potřeboval peníze, a teď, jak se zdá, vám smrt mé sestry přinese ve vašem postavení značný užitek. Vy –“

Berta viděla v zrcadle Carlottiny oči, viděla, jak se nepatrně zvedly, když se Carlotta, která teď vypadala velice sebejistě, přesouvala do pohodlnější polohy. Berta viděla, jak se jí oči rozšiřují děsem, a na okamžik netušila, jakou to má příčinu. Pak si to náhle se zábleskem nevole uvědomila. Carlotta v zrcadle zahlédla obraz, který Berta šroubovákem přidržovala příliš nakřivo. Berta si začala v duchu spílat, co je to za pitomce, že si neuvědomila, jak nápadně se bude vyjímat obraz na dlouhém drátěném očku, když ho člověk vychýlí ze svislé polohy.

„Matko!“ zavřískla Carlotta.

Berta šroubovák honem pustila; slyšela, jak zarachotil na podlaze ložnice. Na druhé straně zdi se obraz vrátil do původní polohy. Berta se otočila…

Měla pocit, jako by jí se na hlavu s příšerným rachotem sesypal roj meteorů; meteory pak v oslepujících záblescích světla vybuchly na všechny strany. Do tváře jí plesklo něco studeného a zůstalo to tam připláclé. Nezřetelně, z jakési vzdálené a nezúčastněné části Bertina vědomí, k ní dorazilo poznání, že onen chladný povrch je podlaha garáže.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Berta si uvědomila hlasy, hlasy, vydávající zvuky, které si její zmučený mozek snažil pracně převést v něco, co by dávalo smysl. Ležela se zavřenýma očima, hlava ji nepřestávala bolet a Berta dumala, jakoby odněkud z dálky, proč by taková vrčivá slova jako vrah, vražda a zavraždit měla znamenat, že někdo někoho zabil.

A náhle, jako by se těmito úvahami odstranila nějaká překážka v jejím mozku, ji zaplavilo poznání.

Berta mžikem otevřela oči a stejně rychle je zas zavřela. Seržant Sellers s nesmírně vážným výrazem rozmlouval s Carlottou a paní Goldringovou. Očividně sem zrovna dorazil. Berta, která byla přes bolest hlavy při plném vědomí, se rozhodla využít zranění, aby oddálila onu nepříjemnou chvilku, kdy bude detektivovi muset všechno vysvětlit.

Carlottin hlas rozrušeně drmolil: „…jsem se česala a uviděla jsem obraz na stěně celý nakřivo. Někdo ho posunul na stranu. Seržante, víte přece, jak si člověk takových věcí hned všimne. Podívala jsem se na něj blíž a uviděla ze stěny trčet tuhle věc. Napřed jsem myslela, že to je pistole, a zahlédla jsem záblesk něčího oka. Zakřičela jsem na matku. A téměř ve stejném okamžiku, kdy jsem zakřičela, spadl na podlahu tenhle šroubovák. Tak jsem poznala, že to je šroubovák, a obraz se zhoupl zpátky na místo. Matka byla v kuchyni a krmila Mabelina kocourka. Honem přiběhla, aby zjistila, co se stalo, a myslela si, že jsem se asi zbláznila. Obraz byl totiž samozřejmě zpátky v původní poloze.“

Paní Goldringová ji přerušila: „Ne, miláčku, ne že ses zbláznila, ale myslela jsem, že se přihodilo něco strašného. Nemáš ani ponětí, jak jsi vypadala. Obličej jsi měla bílý jako plátno a zírala jsi na ten šroubovák, co upadl na podlahu. Tvářila ses, jako by to byl jedovatý had a chystal se tě uštknout.“

„No, každopádně,“ ujala se zas řeči Carlotta, „zakřičela jsem na matku, ať rychle běží do garáže; že tam někdo je. A obě jsme se rozběhly chodbičkou. Matka byla vepředu. To ona viděla toho chlapa. Skláněl se nad paní Coolovou – jenomže v té chvíli jsme samozřejmě nevěděly, že to je paní Coolová. Měl v ruce tyč – něco bílého. Vypadalo to jako kus trubky zabalený do silného papíru. Ale napřed jsem myslela, že má v tom papíru zabalený nůž.“

„A co udělal?“ zeptal se seržant Sellers. „Co přesně udělal?“

„Zvedl oči, uviděl nás a rozběhl se prudce proti nám s napřaženou zbraní.“

„Viděly jste mu do tváře?“

„Ne. V garáži byla tma. Víte, jakoby pološero. Bylo vidět jenom postavy. Mohu vám popsat, jakou měl postavu, ale do obličeje jsem mu neviděla, a matka také ne.“

„Vysoký a štíhlý, nebo –“

„Ne. Byl střední výšky, a tak nějak se mi zdálo, že je velice dobře oblečen, jako džentlmen, i když nevím, proč mě to napadlo.

Možná to bylo jenom proto, jak mu padly šaty, anebo tím, jak se pohyboval, takové graciézní pohyby, na jaké jsou zvyklí muži, kteří jsou obvykle dobře oblečeni a jsou si toho vědomi. Ono to zní strašně hloupě, když se teď poslouchám.“

„Ne,“ řekl zamyšleně Sellers. „Možná to k něčemu bude. Tak pokračujte, co se dělo dál?“

„Inu, to je asi všechno. Proběhl kolem nás. Matka se ho snažila zastavit a on ji uhodil.“

„Přímo do břicha,“ řekla rozhořčeně paní Goldringová. „Já s Carlottou nesouhlasím. Myslím, že to žádný džentlmen nebyl. Džentlmen by dámu neuhodil.“

„Pěstí?“ zeptal se Sellers.

„Ne,“ řekla paní Goldringová rozhořčeně. „Vrazil do mě koncem té trubky, nebo co to bylo.“

„A pak?“

Carlotta řekla: „Pak vběhl chodbičkou do domu. Bála jsem se, že je matka těžce zraněná. Myslela jsem, že ji bodl. Víte, myslela jsem si, že to byl nůž. Pořád jsem se matky ptala, je-li zraněná, a pak jsme slyšely, jak bouchly zadní dveře.“

„Co jste udělaly?“

„Obávám se,“ řekla paní Goldringová, „že jsme reagovaly spíš rozzlobeně než rozvážně. Vletěly jsme dozadu. Musel rozhodně proběhnout kuchyní. Whiskers, náš kocour, stál na stole, kulil oči a ocas měl naježený tak, že vypadal jako balónek.“

„Reaguje kocour na cizí lidi vždycky takhle?“

„Ne. Obvykle je velmi přítulný,“ řekla paní Goldringová. „Vzpomínám si, že jsem pak Carlottě říkala, že to bylo, skoro jako by kocour toho muže znal – nebo si s ním něco nepěkného zažil. Možná se ten muž snažil ho chytit nebo něco, a kocour se ho polekal. Na kocourovi bylo vidět, že se bojí, že je vylekaný. Oči měl hrůzou celé vykulené.“

„Jako by ten muž byl velký pes a honil ho,“ dodala Carlotta.

„Takže si to ujasněme,“ řekl Sellers. „Vy jste vykřikla ‚Matko‘, načež paní Coolová okamžitě pustila šroubovák a obraz sklouzl zpátky na místo. Je to tak?“

„Přesně tak. A téměř ve stejném okamžiku jsem slyšela z garáže zvuk, jako by tam něco spadlo. V tom okamžiku jsem si toho nijak zvlášť nevšímala, protože jsem byla tak hrozně vyděšená, jak jsem si myslela, že na mě někdo tím otvorem z garáže míří revolverem. To bylo od ní strašné, takhle mě vyděsit.“

„Aha. A když jste toho chlapa vyhnaly zadním vchodem, vrátily jste se a zjistily, že paní Coolová není mrtvá, ale jenom v bezvědomí, a pak jste zatelefonovaly na policii. Souhlasí to?“

„Souhlasí.“

„A oznámily, že vám někdo vnikl do domu?“

„Ano.“

„Měly jste to nahlásit jako útok, a přijeli by k vám dřív,“ pokáral je Sellers shovívavě.

„Byly jsme hrozně rozrušené – a bezradné.“

„Vím, jak vám bylo,“ poznamenal Sellers.

Berta, která stále ještě ležela se zavřenýma očima, si všimla, že se Carlotta velmi pečlivě vyhýbá jakékoli zmínce o svém telefonátu s Nunnelym.

Paní Goldringová řekla: „Předpokládám, že všichni detektivové se chovají takhle, slídí kolem a vrtají lidem díry do zdí, aby viděli, co se děje uvnitř, ale podle mého to je –“

Seržant Sellers ji přerušil: „Nejsem si tak jistý, že ten otvor vyvrtala ona.“

„Musela ho vyvrtat ona. Byl přesně ve výšce jejích očí. Mohla se dívat přímo skrz a sledovat, co se děje.“

Sellers se nedal: „Na vyvrtání toho otvoru bylo zapotřebí nástrojů a času. Mezi garáží a domem je protipožární zeď s izolací. Výška otvoru nám samozřejmě může prozradit něco o výšce osoby, která ho vyvrtala, ale umístění otvoru právě v té výšce mohlo být také zapříčiněno tím, že ho bylo zapotřebí vyvrtat za obrazem. Myslím, že právě to vysvětluje jeho umístění.“

„Jak zajímavé! No, tak nebo tak, takhle se to přihodilo. A co s paní Coolovou? Myslíte, že bychom ji měly odstrojit? Carlotta a já bychom jí mohly svléci. A co takhle doktora?“

„Doktora zavolám já,“ řekl Sellers, „ale napřed ji chci zběžně vyšetřit. Může tu den dva zůstat, kdyby doktor řekl, že by se neměla nikam převážet?“

„Ale jistěže. Ovšem, bylo by to trošinku komplikované, když teď nemáme služebnou, ale s radostí bychom si ji tu nechaly. Máme ji rády, ale obáváme se, že ona nemá ráda nás. Když jsme s ní mluvily naposledy, potřebovaly jsme ji jako svědka, a ona se kvůli tomu chovala značně nerudně. Jako by si myslela, že jí za to máme zaplatit.“

„To je jí podobné,“ řekl Sellers. „No dobře, lidičky, tak teď si běžte promluvit s detektivem v garáži a řekněte mu, ať se podívá po otiscích prstů na zadních dveřích, a vy u těch zadních dveří nesahejte na kliku. Vůbec se k nim nepřibližujte. Vlastně v té části domu nesahejte na nic.“

Berta, oči pořád ještě zavřené, slyšela pohyby a zvuk tiše zavíraných dveří.

Sellers řekl: „Tak co hlava, Berto, bolí, bolí?“

Berta tušila léčku, a tak nepohnula ve tváři ani svalem a zůstala úplně zticha.

Sellers se posadil na kraj postele. „No tak, Berto, nechte toho! Jednou se tomu postavit musíte, tak proč ne rovnou teď.“

Berta se ani nepohnula.

„Takový pitomec nejsem,“ pokračoval seržant Sellers s náznakem podráždění v hlase. „Pozoroval jsem váš obličej v zrcadle. Viděl jsem vás, když se vám zachvěla víčka a vy jste otevřela oči, zhodnotila situaci a šupem zas oči zavřela.“

Berta promluvila: „Sakra. To ženská nemá ani kouska soukromí?“ Otevřela oči, dotkla se rukou hlavy a na vlasech ucítila něco lepkavého. „Krev?“ zeptala se.

Seržant Sellers se zazubil. „Olej a šmír z podlahy garáže. Vypadáte děsně.“

Berta se rozhlédla. Ležela v pokoji pro služebnou, natažená na posteli. S námahou se posadila. Místnost se na chvíli roztočila kolem dokola a pak se zastavila.

„Jak se cítíte?“ zeptal se Sellers.

„Příšerně. Jak vypadám?“

Sellers ukázal na zrcadlo na prádelníku.

Když Berta otočila hlavu, podařilo se jí na okamžik zachytit obrázek sebe sama. Vlasy, slepené olejem, se jí lepily k hlavě. Na pravé tváři měla šmouhu od šmíru. Oči měla vyhaslé a zpitomělé. „Bože můj!“ řekla Berta.

„Přesně tak.“

Berta na něj zpříma pohlédla. „Takže, jak si stojíme?“

Sellers zvážněl. „Je mi líto, Berto, ale pro vás je to konečná.“

„Jak to?“

„Věděl jsem, že mi něco tajíte,“ řekl Sellers. „Jenom jsem nevěděl, co všechno. Rozvázat jazyk Belderovi se mi ne a ne podařit; tak jsem se musel zaměřit na vás. Měl jsem pocit, že bych se mohl dost zapotit, kdybych to na vás zkoušel s křížovým výslechem, takže jsem zavolal detektivovi, kterého jsem u vás nechal, a nakázal mu, ať z vás vytáhne láhev, svěří se vám, že má s alkoholem problémy, pak ať se pořádně namaže a počká, co budete dělat. Zařídil jsem, aby vás sledovali, jen co vytáhnete paty z kanceláře.“

„Aby vás čert vzal,“ řekla Berta, „to chcete říct, že jsem tomu policajtovi lila do chřtánu svou nejlepší whisky a on –“ Bertě vzteky došel dech.

Na tváři seržanta Sellerse zahrál úsměv. „Přesně tak, Berto.“

„Aby vás čert vzal, vážně. To byla whisky pro zákazníky. Schovávám ji pro své klienty.“

„To Jack říkal taky. Povídal, že to bylo poprvé za deset let, kdy jsem mu dopřál nějakej odvaz.“

Bertě se nedostávalo slov. Zatímco pátrala v paměti po vhodných přídomcích, Sellers pokračoval. „Před domem jsem nechal hlídat párek chlapů, aby vás začali sledovat, jen co vyjdete ven.“ Tvář mu potemněla. „Ať se propadnu, jestli jste jim nepláchla. Ti dva půjdou šupem zpátky k pochůzkářům.“

Berta řekla: „Byli zatraceně nenápadní. Nevěděla jsem, že se na mě přilepili. Kličkovala jsem jen tak pro jistotu.“

„Prý jen tak pro jistotu! Oni tvrdili, že jste lítala sem a tam jako blecha na rozpálené plotně, až jste jim nakonec vzala roha. No dobře, pak jste přijela sem. Co se dělo pak?“

Berta řekla: „Když vám to povím, neuvěříte mi.“

„Myslím, že uvěřím,“ řekl Sellers. „Já si nemyslím, že jste tu díru vyvrtala vy. A co víc, já si myslím, že tu díru vyvrtal někdo z ložnice do garáže. Kdybyste ji vyvrtala vy, vrtala byste ji směrem z garáže do ložnice –“

Seržant Sellers se odmlčel, když se ozval domovní zvonek, zaposlouchal se do zvuku rozrušených ženských hlasů a potom trpělivě pokračoval: „A teď, Berto, mi musíte říct pravdu o snímatelném můstku paní Belderové – a jak se dostal až k vám. To byla jedna z věcí, která nám nešla do hlavy. Když jsme sepisovali pitevní zprávu, zjistili jsme, že mrtvole chybí snímatelný můstek. Nebyla to nijak významná skutečnost, prostě to tak bylo. Ale když později ten můstek objevíme u vás v kanceláři v pouzdru na brýle, které patřilo paní Belderové, to je jiná. Takže nás teď dost zajímá, kde jste k tomu můstku přišla.“

„A když vám to neřeknu?“

„Tak se ocitnete v pěkném maléru, Berto. Jste zapletená do případu vraždy. Když objevíte nějakou závažnou stopu a neřeknete nám to, máte smůlu.“

„A když vám to řeknu?“

Sellers řekl: „To je právě ten váš malér: máte smůlu tak jako tak, Berto. Nemůžete jen tak schovávat před policií důkazy. Poslední dobou to děláte až moc často. Donald Lam to dělá taky a prochází mu to, ale ten pořád pokouší osud. Nakonec přijde k úrazu. Ale když jste se o jeho taktiku pokoušela vy, zakopla jste a padla přímo na nos. A tam jste až doteď.“

Berta ponuře prohlásila: „No dobře, jestli mám přijít o licenci, ať už budu zticha, nebo mluvit, tak to radši budu zticha.“

„Ještě jsem nestihl upřesnit,“ pokračoval Sellers suše, „že pokud nám všechno řeknete, přijdete sice o licenci, ale budete-li mluvit pravdu, svoboda vám zůstane. Pokud nám nic neřeknete, půjdete do vězení za spoluvinu.“

Berta řekla: „Myslím, že o tom můstku něco vím, a chci si to udělat po svém.“

Sellers řekl: „Já taky myslím, že o něm něco víte, Berto, a já chci, aby se to udělalo po mém.“

Dveře do ložnice se náhle otevřely. Na prahu se objevila paní Goldringová a oslovila seržanta Sellerse: „Doufám, že nerušíme, a doufám, že pacientka je v pořádku, ale jsme tak šťastné – Carlotta našla svou skutečnou matku. Chci vám ji představit. Paní Croftusová, to je seržant Sellers – a,“ dodala honem, „paní Coolová.“

„Těší mě, seržante Sellersi. A s paní Coolovou jsme se už myslím setkaly. Je mi líto, že jste indisponována, paní Coolová.“

Paní Croftusová působila velmi vyrovnaně a sebejistě. Berta, sedící na kraji postele, zamaštěné vlasy připláclé na stranu, na paní Croftusovou zamžourala. „Mám tomu rozumět tak, že jste ji našla vy?“ zeptala se Carlotty.

„Ne,“ odpověděla paní Goldringová, „paní Croftusová se už nějakou dobu snažila dceru nalézt. Před lety ji dala k adopci, ale když se začalo psát o tomto případu, podle některých podrobností v novinách poznala, že Carlotta je její dcera. Přišla ke dveřím a zazvonila. Já ji poznala okamžitě. Víte, před lety jsem se s ní setkala. Koneckonců, není důvod, proč by Carlotta nemohla mít matky dvě –“ a paní Goldringová obdařila Bertu Coolovou a seržanta Sellerse širokým úsměvem.

Berta se najednou prudce otočila ke Carlottě. „Proč jste seržantovi Sellersovi neřekla, že jste telefonovala s Nunnelym?“ zaútočila.

„Protože to s případem nemá nic společného,“ odvětila důstojně Carlotta. „Jenom jsem se chtěla s panem Nunnelym spojit a zjistit, zdali bychom se o jeho pohledávce proti Everettu Belderovi nemohli nějak rozumně dohodnout. Nevím, co má tohle společného s tím, co se událo v garáži, paní Coolová.“

Paní Croftusová řekla: „Božínku! Zdá se, že jsem si pro svou návštěvu vybrala ten nejnevhodnější okamžik. Tolik mě mrzí, že vyrušuji, ale –“

„Myslela jsem, že seržant Sellers bude rád, seznámím-li ho s nejnovějšími událostmi,“ zaculila se na seržanta paní Goldringová.

Sellers přikývl. „Ne že by na tom nějak záleželo, ale –“

„Mě snad trefí!“ vyhrkla najednou Berta a začala vstávat z postele a zvedat se na nohy.

„Copak se děje?“ zeptala se paní Goldringová starostlivě.

„Co se děje!“ řekla Berta. „Já vám ukážu, co se děje.“

Šla ke dveřím, zabouchla je a otočila klíčem v zámku.

„Smím znát důvod vašeho počínání?“ tázala se paní Croftusová.

„To máte tedy zatraceně pravdu, že se dozvíte důvod mého počínání,“ řekla Berta, „a doufám, že si s tím nějak poradíte, zlatíčko. Můžete se za mě sice připlížit a bacit mě do hlavy tyčí a může vám to projít, ale jestli se teď hnete, ukážu vám, co to je, být doopravdy ostrá. Rozeberu vás na kousíčky a podívám se, kde máte motorek.“

Paní Goldringová se rozhořčeně obrátila na seržanta Sellerse:

„Vy zastupujete zákon. To se ani nehnete a strpíte takovouhle věc?“

Seržant Sellers se zazubil. „Rozhodně neudělám nic, abych to zarazil,“ oznámil vesele.

Carlotta řekla významně: „Ta rána do hlavy jí musela zatemnit rozum. Člověk by čekal, že už si neopatrnými výroky o jiných lidech nadělala tolik potíží, že o další stát nebude.“

Berta Coolová se na Carlottu rozzuřeně podívala. „Sklapněte! To, že se ten obraz na stěně hýbá, jste viděla daleko dřív, než tvrdíte. Než se mi povedlo do ložnice nakouknout, slyšela jsem, že si s někým šeptáte. To jste zrovna říkala matce, aby mi šla dát na kokos; pak jste chtěly upéct tu povídačku o tajemném násilníkovi. A ten telefonát s Nunnelym jste celý zfalšovala – jenom abyste mi oči i uši zabavila tím, co se děje v ložnici. Proto jste volala na informace a ptala se na jeho číslo – abych slyšela, komu voláte, a nehnula se z místa, a vaše matka mezitím –“

Paní Goldringová řekla: „Za to vás budu žalovat, paní Coolová. V životě mě ještě nikdo tak neurazil. Já –“

„Jen se moc neplašte,“ odbyla ji Berta. „Neječte, vám přece nikdo nic nedělá. Říkala jsem Carlottina matka.“

Paní Croftusová zvrátila hlavu nazad a rozesmála se. „Kromě posledních pěti minut,“ prohlásila, „jsem Carlottu celé dlouhé roky neviděla – od doby, kdy byla miminko.“

Berta řekla: „Já na tyhle věci nejsem takový kanón jako Donald Lam, ale nemusí se mi na hlavu sesypat tuna cihel, než se mi konečně rozsvítí. Paní Goldringová o vás všechno věděla.

Vy jste věděla všechno o paní Goldringové. Paní Goldringová nechtěla, aby s vámi Carlotta měla cokoliv společného, a mávala nad vámi klackem, který byl tak velký a pádný, že vás udržela v patřičných mezích. A najednou se všechno napraví. Chcete, aby to vypadalo, že jste prostě přicupitala po schodech a zazvonila u dveří, bez nějakého předchozího vyjednávání. Pchá! To je pěkně chabá historka. Pěkně děravá. Nevím, jestli jste vy oslovila Carlottu, nebo jestli Carlotta našla vás. Iniciativu nejspíš převzala Carlotta, protože vy jste se k ní přiblížit bála – kvůli klacku, který nad vámi držela paní Goldringová. Kdybych měla hádat, řekla bych, že paní Goldringová si schovávala jisté písemnosti, které by Carlottě v případě nutnosti ukázala. Dokumenty byly dost pravděpodobně zamčené v nějaké skříňce někde v domě a drahoušek Carlotta, jak tak čmuchala kolem a usilovně pátrala, kdo je její matka, skříňku objevila a pak ještě trochu čmuchala, až našla Mabeliny klíče a pořídila si jejich voskový otisk. A jak měla jednou skříňku otevřenou, dozvěděla se, kdo je její matka, a vydala se ji hledat. Nějaký ten čásek v kriminále Carlottu nevzrušoval tak, jak se její matka obávala, protože drahoušek Carlotta přišla na to, že paní Goldringová bude co nevidět švorc a že Mabel Belderová sepsala závěť, ve které všechno odkázala Everettovi v případě, že by se s ní něco stalo. Carlotta, ten usoplený, pokrytecký, rozmazlený spratek, se nehodlala nechat tak lehce odbýt.“

„Hezky vám to mluví,“ pronesla posměšně Carlotta. „Ale nenechte se ode mě rušit. Jen se pěkně vypovídejte a pak uvidíme, kolik z toho můžete dokázat.“

Berta pohlédla na seržanta Sellerse. „Jak mi to jde?“

„Jen do toho, Berto. Nastavujete krk pořádně daleko, ale jen pokračujte. Až skončíte s tímhle dýchánkem, budete mít na krku tolik žalob pro pomluvu, že to na plný úvazek zaměstná celý regiment právníků. Ale zatraceně bych lhal, kdybych se vám snažil namluvit, že si to neužívám.“

Berta řekla: „Tu závěť spálila Carlotta.“

„V krbu v Belderově pracovně?“ zeptala se kousavě paní Goldringová.

„V Belderové krbu,“ potvrdila Berta. „A když to dělala, já byla přímo u toho. A co víc, vy, Franku Sellersi, vy jste tam v tu chvíli stál taky.

Krb byl zapálený. Pálily se tam nějaké jiné papíry a já jsem se do toho zrovna pustila a obvinila Imogen Dearbornovou. Byla to pořádně horká chvilka. Všichni se dívali na Imogen, a vtom přišla Carlotta s tou rozkošnou neviňoučkou výmluvou, jak v přední kanceláři nikdo nebyl, takže šla rovnou dál. A určitě si vzpomenete, jak se plížila podél stěny, až stála zády ke krbu. A já si úplně matně vybavuji, jak když se tam zastavila, plameny v tom malém krbu najednou vyšlehly jasněji.“

„Hrome! To máte úplnou pravdu!“ zvolal Sellers.

„To je lež!“ vyvřískla Carlotta.

Berta řekla: „Teď tomu rozumím. S ostatními dokumenty našla i Mabelinu závěť. V ní se všechno odkazovalo jejímu manželovi. Kdyby Mabel zemřela bez závěti, majetek, její výlučné vlastnictví, by se rozdělil napolovic mezi jejího manžela a její matku. Podle závěti by všechno připadlo manželovi a bylo samozřejmě rozumné předpokládat, že Everett Belder o té závěti věděl. Takže drahoušek Carlotta udělá následující – i když matka jí s tou pletichou musela pomáhat: popadne závěť, vytrhá z ní místa, která obsahují jméno Everetta Beldera, jen tak pro jistotu, aby se jí všechno nepokazilo, kdyby nějaký písmoznalec dělal rozbor popela. Pak vyhlíží příležitost, aby závěť mohla nastrčit někam, kde by ji spálila a svalila vinu na Beldera. Když vešla do pracovny, hledala právě takovou příležitost. A o lepší situaci se jí ani nesnilo. V krbu praskal oheň a všichni v pracovně nespouštěli oči z Imogen Dearbornové. Takže drahoušek Carlotta se přichomýtne zády k ohni, závěť tam upustí a pak se ve vhodném okamžiku zmíní, že Mabel sepsala závěť, v níž všechno odkázala matce, obviní Everetta Beldera, že ji spálil, a zavolá písmoznalce, aby si vyfotil popel v krbu. Písmoznalci se povede shromáždit dostatek důkazů, že posledním dokumentem spáleným v krbu byla závěť Mabel Belderové. Všechny body závěti se mu rozluštit nepodařilo.

I kdyby to dokázal, jméno dědice by chybělo, protože se můžete vsadit, že v téhle věci Carlotta nemínila riskovat. Takže, schází tomu obrázku něco?“

„Nehodlám tu stát a dát si líbit všechny tyhle urážky,“ ozvala se Carlotta.

„To nemusíš, drahoušku,“ pronesla důstojně paní Croftusová. „Já osobně si myslím, že se ta žena zbláznila.“

Seržant Sellers vytáhl z kapsy doutník pohybem, jenž budil zdání roztržitosti, ukousl doutníku špičku a vylovil z kapsy zápalku. „Sám jsem měl pocit, že jí trochu haraší,“ přiznal, „dokud nepřišla s tím, že Carlotta hodila do krbu nějaké papíry. A to je pravda, hrome! Rozhodně si vzpomínám, jak za ní najednou vyskočil větší plamínek. Tenkrát mě napadlo, že jí třeba chytá sukně, a říkal jsem si, že takové přerušení mi byl čert dlužen, protože by to všechny rozptýlilo, a já chtěl, aby všichni vyložili karty, dokud měli povídavou náladu. Co jste do toho krbu hodila, Carlotto?“

„Nic. Vy jste se zbláznil.“

Sellers řekl: „Tím jste to zpečetila. Já vím, že něco jste tam hodila. Kdybyste přišla s nějakým logickým vysvětlením, co jste tam hodila, všechno by bylo v pořádku, ale když tvrdíte, že jste tam nehodila vůbec nic, tak –“

„Ach, už si vzpomínám,“ řekla Carlotta. „Předtím jsem si četla dopis. Nějaký oběžník, co mi přišel. Když jsem vešla do pracovny, měla jsem ho v ruce a pak jsem uviděla, že tam je oheň. Skoro jsem na to zapomněla.“

Seržant Sellers se na ni usmíval skrz první obláčky namodralého doutníkového dýmu. „Vlezla jste mi přímo do pasti, co, sestřičko? Takže jste do toho krbu nějaké papíry hodila?“

„Ano. Ale to byl ten dopis. Já –“

„Tak jak potom vysvětlíte, že váš písmoznalec říká, že závěť byla to poslední, co shořelo? Popel ze závěti byl přece úplně nahoře.“

„Já –“ Carlotta se se zoufalou prosbou v očích obrátila ne k paní Goldringové, ale ke své matce, paní Croftusové.

Paní Croftusová prohlásila s tichou důstojností: „Já bych s ním o té věci nediskutovala, miláčku. Je velice zřejmé, že se pokouší stát při téhle ženě, abychom ji nemohly žalovat pro urážku na cti. Nemyslíš, že bychom všechny měly raději počkat, než s právníkem probereme podání žaloby na paní Coolovou? Znám právníka, který se toho případu velice rád ujme. Pojďme za ním hned teď. On tu žalobu proti ní připraví.“

Seržant Sellers si paní Croftusovou uznale přeměřil. „Vy si ale umíte zatraceně mazaně hrát se slovíčky,“ řekl. „Jak to podáváte, zní to moc hezky; ale když se z toho oškrábe všechen slovní nános, ve skutečnosti té holce nakazujete, aby už nic neříkala, dokud se neporadí s právníkem.“

„O podání žaloby pro urážku na cti,“ odvětila ledově paní Croftusová.

„Ale pořád je to porada s právníkem,“ trval na svém Sellers.

„Dobrá, tak co od nás chcete – abychom tu seděly a dál se nechaly urážet?“

„Ne,“ oznámil seržant Sellers pomalu a rozvážně. „Chci, abyste se dostavily na prokuraturu a udělaly písemné prohlášení – a chci, abyste se do toho daly hned teď. Máte nějaké námitky?“

„Jistěže máme námitky. V životě jsem se nesetkala s tak svévolným jednáním.“

„No, to bych řekla!“ vyštěkla paní Goldringová. „Napřed se poradíme s právníkem, a až pak –“

Seržant Sellers se na Bertu Coolovou zamračil. „Sakra práce, takhle tu vraždu nikdy nevyřeším,“ řekl. „Nic jiného už nemáte?“

„Ten otvor ve zdi,“ řekla Berta Coolová, „je vrtaný směrem z ložnice do garáže. Zevnitř na něm visel obraz. Brala jsem jako hotovou věc, že tam ten otvor byl na špehování, ale on mohl posloužit ještě jednomu dalšímu účelu.“

„A to?“ zeptal se Sellers.

„Já nejsem jako Donald,“ omlouvala se Berta, „ale –“

„Já vím, ale svým vlastním rozkošným způsobem jste právě tak jedinečná. Jen pokračujte, Berto, a vyprávějte mi o otvoru ve zdi.“

Berta se na něj zeširoka usmála. „Já nejsem žádný montér, a taky nejsem právě stavěná na to, abych někde lezla po všech čtyřech, ale vy byste mohl omrknout výfuk auta paní Belderové a podívat se, jestli na konci nemá nějaké čerstvé škrábance.

Když ta žena, kterou jsem sledovala, vyšla z domu, ten kocour švihal ocasem. Takhle se kočky nechovají, když jedou s někým, koho mají rády. Takhle se kočky chovají, když jsou rozzlobené. A pokud jsem sledovala opravdu paní Belderovou, jak to, že se kocour neudusil společně s ní? Byl by přece taky zavřený v garáži, stejně jako řidička. Říkám vám, že byla mrtvá, ještě než jsem dorazila k ní před dům a začala ji sledovat – a tady právě vstupuje do hry ten otvor ve zdi. Tak, co říkáte tomuhle?“

Sellers se otráveně zamračil. „Zatraceně, Berto, řekla jste právě tak dost na to, abych já teď začal tahat kaštany z ohně za vás.“

Berta si zhluboka oddechla. „Jestli si myslíte, že tohle nezní mým uším jako rajská hudba, tak jste blázen!“

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Berta Coolová se triumfálně vecpala na židli proti stolu Elsie Brandové. „No,“ oznámila vesele, „zas máme pondělí ráno. Začíná zbrusu nový týden.“

Elsie Brandová přikývla.

Berta řekla: „Vezměte si blok, Elsie. Napíšeme Donaldovi… Milý Donalde! Berta se zrovna zapletla to toho nejzatracenějšího případu! Rozhodně jsem litovala, že tu nejsi a nemůžeš mi pomoci. Málem to Bertu porazilo, ale nakonec se jí povedlo vyrukovat s pořádným trumfem ve chvíli, když už to vypadalo, že se proti ní všechno spiklo. Když jsem seržantu Sellersovi poskytla klíčovou stopu, případ převzal on. No, vlastně bych měla začít od začátku a všechno ti to vylíčit –

Jak diktuji, Elsie, moc rychle?“

„Ne, to je v pořádku,“ řekla Elsie. „Jenom pokračujte. Povíte mu všechny podrobnosti?“

„Ano. Myslím, že by z nich měl radost, nemyslíte?“

„Jsem si jistá, že ano.“

„No dobře. Takže kde jsem skončila? Ach ano, líčila jsem mu ten případ. No, tak si pište, Elsie. Jeden muž jménem Everett Belder přepsal všechen svůj majetek na manželku. Jeho tchyně měla adoptovanou dceru, Carlottu. A paní Belderová a tchyně se snažily, aby se dcera nedozvěděla, kdo je její matka. Pak se tchyně, paní Goldringová, finančně zruinovala. Zatelefonovala Mabel, aby požádala Mabel o pomoc, a Mabel ji chladnokrevně odmítla. Carlotta byla mazaná pletichářská potvora, finančně naprosto závislá na své adoptivní matce, a Mabel nenáviděla až do morku kostí. Carlottina skutečná matka – paní Croftusová – věděla, kde její dcera je, ale netroufla si se k ní hlásit, protože byla nějakou dobu ve vězení a nechtěla, aby se to její dcera dozvěděla, a Goldringová minulost Croftusové znala.“

Berta přerušila diktát. „Nezní to moc zamotaně, Elsie?“

„Ne. Však on si to rozmotá.“

„Asi ano,“ řekla Berta Coolová. „No, tak budeme pokračovat. Paní Croftusová si najala soukromého detektiva, ženu jménem Sally Brentnerová, aby nastoupila k Belderovým jako služebná a informovala paní Croftusovou o všem, co se děje. Carlotta, jak už jsem říkala, nenáviděla Mabel Belderovou až do morku kostí. Vytušila příležitost, jak se Mabel zbavit, shrábnout pěkný majeteček, zjistit, kdo je její matka, a zabít tak celé hejno much jednou ranou. Musela se jenom postarat, aby se Mabel Belderové ve spánku zastavilo srdce, měla ho dost slabé. A tak drahoušek Carlotta vyvrtala Mabel Belderové díru do zdi ložnice. Bydleli v jednom z těch kalifornských domů s dřevěnými stěnami, samá přírodní borovice, tak to šlo ráz na ráz. Přidělala k výfuku Mabelina auta hadici a pak si šla zahrát tenis, aby si obstarala alibi, bylo ještě brzy dopoledne a Mabel si ráda přispala, manžela už měla vytrénovaného, aby ji při odchodu do práce nebudil. Carlotta tak měla možnost vrátit se domů a najít svou drahou sestřičku mrtvou v posteli – zástava srdeční činnosti – odmontovat hadici od výfuku vůbec netrvá dlouho. Věděla, že Belder dostal nařízeno zajet s autem do servisu, natankovat plnou nádrž a nejpozději v jedenáct auto vrátit – aby Mabel mohla jet matce naproti na nádraží, i když Belder nevěděl, kam se jeho manželka chystá.

Plán to byl mazaný, ale trochu se zvrtl. Brzy dopoledne si Mabel zavolala do ložnice Sally a kvůli něčemu ji tam zdržela. Možná si dávala masáž nebo požádala, ať jí Sally vyspraví šaty, které si ten den chtěla vzít, nebo se jenom domlouvaly, co uvařit. To se už nikdy nedozvíme, ale jisté je, že Sally se v ložnici zdržela dost dlouho na to, aby ji kysličník uhelnatý dostal společně s Mabel.

Takže drahoušek Carlotta se vrátila, tenisové alibi pěkně v kapse – na hraní bylo moc zamračeno, ale aspoň se u kurtů ukázala, takže o alibi bylo postaráno – a co Carlotta nenašla – dvě mrtvoly místo jedné. Mohla sice tvrdit, že Mabel selhalo její slabé srdce, ale kdyby se pokusila tvrdit, že ve stejnou dobu dotlouklo z přirozených příčin i to Sallyino, bylo už by to trochu moc. Takže tu uvízla se dvěma mrtvolami a za pár hodin se měl vrátit Belder.

Pak si Carlotta uvědomila další věc, kterou předtím nevěděla – že mrtvoly obětí při otravě kysličníkem uhelnatým nevypadají jako mrtvoly po infarktu.

Propadla panice. To dopoledne měla někdy kolem jedenácté přijet paní Goldringová, ale někdo by mohl mrtvoly objevit ještě dřív a Carlotta si nebyla jistá, zda by ji paní Goldringová podržela, kdyby se Carlotta musela potýkat s obviněním z vraždy; ale předtím už musela být ve styku se svou skutečnou matkou. Věděla i to, že její matka byla ve vězení. Její matka jistě nebude žádná citlivka. Vraždu, pokud by se o ní dozvěděla předem, by sice schvalovat nemusela, ale když už by se její drahá dceruška do něčeho namočila, matka by zahodila veškeré skrupule a uvítala by příležitost si Carlottu připoutat tak těsně, že by ji Goldringová už nikdy nemohla vyštípat.

Takže paní Croftusová okamžitě vyrukovala do boje po dceřině boku. Přijela k ní domů, ukryla mrtvoly, napsala a nastrčila panu Belderovi dopis, který by ho spolehlivě přiměl najmout si soukromého detektiva. Belder to zbaštil i s navijákem. Přišel za mnou. Měla jsem jeho manželku sledovat. Vyšlo to. V životě jsem jeho manželku neviděla a on se mnou nepočkal, aby mi ji ukázal. Prostě jsem vycházela z předpokladu, že žena, která vyšla z domu paní Belderově, měla na sobě šaty paní Belderově, nesla jejího kocoura, a která nastoupila do auta paní Belderově, je paní Belderová. Takže mě vylákaly do míst, kde se podle jejich plánu měla mrtvola později objevit. Přátelé paní Croftusové na čtrnáct dnů odcestovali a ona věděla, že budou mít prázdnou garáž. Pak se mi s autem ztratily. Snažily se to narafičit tak, aby to vypadalo, že to udělal Belder. A aby si to pojistily, daly snímatelný můstek paní Belderově do pouzdra na brýle a to podstrčily Belderovi do kapsy kabátu. Paní Croftusová se náramně činila s přenosným psacím strojem paní Belderově a sepisovala anonymní dopisy. Ten, který nastražily na Beldera, přišel jakoby poštou. Ale ve skutečnosti ho prostě vyškubly ze stroje a pohodily na podlahu v jídelně. Přesvědčily paní Goldringovou, že by nebylo rozumné prozrazovat pravé téma meziměstského hovoru s dcerou, a přiměly ji tvrdit, že jí Mabel volala kvůli anonymnímu dopisu, který dostala. Paní Croftusová se postarala, aby to vypadalo, že onen den v jedenáct dopoledne se Mabel vydala na schůzku s pisatelkou těch anonymů. A pak Belder nechal kabát u holiče a zapomněl, kde ho nechal, a to byla chyba. Teď ten kabát najít musely, protože v něm byla stopa, která by tu vraždu přišila Belderovi jednou provždy.

Paní Croftusová měla samosebou spoustu vnitřních informací. Sally, její detektiv, ji zásobovala všemi novinkami, a Carlotta jí také pověděla o všem, co se kde šustlo. Sally kromě jiného špehovala Everetta Beldera, protože ho podezírala, že má pletky se svou sekretářkou – což měl – a objednala si prohlídku u zubaře, který má ordinaci přímo přes ulici proti Belderové kanceláři. Tak se dozvěděla o paní Cornishové, což byla Belderová stará láska.

Paní Croftusová pak zatelefonovala Dolly Cornishové, předstírala, že je paní Belderová, a naznačila jí, že zavraždila svou služebnou a teď že je řada na Dolly. To už se paní Belderová dávno odebrala do věčných lovišť, ale mnohé by se usnadnilo, kdyby se Dolly jenom byla obrátila na policii. V jejím hotelu je ale jeden chytrolín recepční, a ten ve svém dvouválcovém mozku vymyslel, že by to dělat neměla, protože si, blbeček jeden, myslel, že by si Dolly měla za každou cenu chránit pověst a neměla by se nechat vláčet novinami – a to Bertě nadělalo spoustu potíží.

No, lásko, nebudu ti vykládat všechny podrobnosti. Plácala jsem se v tom případu, jen co je pravda. V takovýchhle záležitostech je Berta nemotorná. Rozhodně postrádala tvou jemnou obratnost, ale funěla a hekala a lopotila se, a ať se propadne, jestli si nakonec nedala jednu a jednu dohromady a nebyly z toho dvě. Pak se toho chopil seržant Sellers, a ten si dal dohromady dvě a dvě a byly z toho čtyři. Ty starší dvě ani nemukly, ale drahoušek Carlotta prostě nemohla jinak, než že se sesypala a všechno řekla. Představ si, po tom všem, co pro ni ty dvě udělaly, se pokoušela vyváznout se zdravou kůží výměnou za to, že bude svědčit proti vlastní matce a ženě, která ji adoptovala. Pěkně se vybarvila, potvora jedna.

Ale pak se ti stala ta nejzatracenější věc. To bys neuhádl ani za milion let. Frank Sellers chce, abych si ho vzala. Koukala jsem jak spadlá z višně. Napřed mi to bylo k smíchu, ale teď ti nějak nevím. Svým způsobem je hrozně milý a tebe prostě obdivuje jako modlu, Donalde. Říká, že ti to myslí jako nikomu, a to je pravda. Vyžehlil mi žalobu pro urážku na cti, kterou na mě podala Imogen Dearbornová. Pošťoural se v jejích záznamech a zjistil věci, které by soudce teprve nadzvedly ze židle. Ta zatracená v uvozovkách úctyhodná konec uvozovek úlisná mrňavá hnida. No nic, Frank ji parádně usadil a samozřejmě, že se šéfem pletky ve skutečnosti měla. Přišla na to Sally a svědomitě to nahlásila paní Croftusové, a ta to použila pro třetí ‚anonym‘. Ta pokrytecká sekretářská potvora! Když mě zažalovala, musela jsem za právníkem, aby mi sepsal odpověď. Chtěl mě okrást o pětadvacet dolarů, a když jsme ten případ rozlouskli a já mu řekla, ať nic nepíše, pořád těch pětadvacet chtěl. Berta strašlivě měkne, lásko, protože se nakonec smilovala a dala mu dva dolary padesát. Čert ať ho vezme, neměl nárok na jediný cent.

Ale abych se vrátila k seržantu Franku Sellersovi. Říká, že mu nosím štěstí, a líbí se mu, jakou mám kuráž a odvahu, a jak se do věcí vždycky zakousnu. No, zatím jsem se ještě nerozhodla. Tak co, Elsie? Je to moc rychle?“

Elsie Brandová vzhlédla s posvátným obdivem v očích. „Řeknu vám jedno, zpátky se rozhodně nedržíte. Vy tedy dokážete jít přímo na věc. Ženy nechtějí čekat!“

„Ptala jsem se, jestli nediktuji moc rychle,“ odsekla Berta.

„Pardon,“ řekla Elsie a připravila si tužku k bloku. „Mám zapsáno všechno, co jste diktovala, paní Coolová. Jen pokračujte.“

Berta začala něco říkat, pak se najednou zarazila. „To stačí,“ uťala. „Necháme mu něco, s čím si může lámat hlavu, aspoň se mu po nás začne stýskat, ještě než rozhází celou prázdninovou apanáž. Mohla byste tam přidat P. S.: že máme z Belderová dědictví nějaká procenta…

Ne, k čertu s tím. Jenom mu napište, že se nám daří dobře, jestli nám ovšem hřbet nezláme daň z příjmu.“

Berta se postavila a vykročila ke své pracovně.

„Jestli se objeví nějací klienti,“ zavolala přes rameno, „šupem je ke mně pošlete.“

… S NÁMI ZAČÍNÁ ABECEDA

A. A. FAIR

KOČKY LOVÍ V NOCI

Z anglického originálu Cats Prowl at Night,

vydaného nakladatelstvím William Morrow and Company, Inc.

v roce 1943, přeložila Helena Soukupová K vydání připravila Petra Niederlová Korektura Tereza Filinová

Technická redakce Pavel Dvořák Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007

Obálka Milan Sládek

Fotografie na obálce archiv nakladatelství

Vydalo NAKLADATELSTVÍ XYZ, s. r. o., v Praze roku 2011

Tisk Těšínské papírny, s. r. o.

Bezručova 212/17, 737 01 Český Těšín

NAKLADATELSTVÍ XYZ, s. r. o.

Plavínová 2787/21, 130 00 Praha 3

tel.: 222 733 607

e-mail: info@xyz-knihy.cz, www.xyz-knihy.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai