Copyright © 1941 by William Morrov and Company, Inc.
Translation © Hana Bělohradská 1995

H O P

nebo

T R O P

A. A. FAIR

E B F 2 0 1 2

KAPITOLA 1

Velká rybářská bárka se líně převalovala na hřbetech vzdouvajícího se příboje. Na lidi bylo stále ještě příliš brzy. O zábradlí stálo v různých úhlech opřeno jen pár osamocených rybářských prutů. Na východě slunce rozjasnilo vrcholky kalifornského pobřežního pohoří, dopadalo na olejnatě nehybnou hladinu moře a třpytivý odraz jeho záře bodal do očí.

Berta Coolová, mohutná a kompetentní jako klubko ostnatého drátu, seděla na skládací židličce, nohy opřené o zábradlí, dlouhý bambusový prut pevně v rukou. Sebejisté šedé oči pohledem tvrdým jako diamant neochvějně sledovaly vlasec přesně tam, kde mizel ve vodě, a vyčkávaly první lehký záchvěv.

Zašmátrala v kapse svetru, vytáhla cigaretu, aniž by uhnula očima od vlasce, a vložila si ji do úst. „Máš sirky?“ zeptala se.

Opřel jsem si prut o zábradlí, přidržel ho mezi koleny, škrtl sirkou, schoval plamínek v dlaních a přisunul ho k její cigaretě.

„Díky,“ řekla a zhluboka vtáhla kouř.

Po nemoci Berta zhubla na sto šedesát liber. Když se jí vrátily síly, začala chodit na ryby. Pobyt na vzduchu ji ošlehal a otužil. Ručička na váze se ustálila na sto šedesáti, ale teď to byly pevné svaly.

Muž po mé pravici, podsadité individuum, jehož každý nádech zněl jako hvízdnutí, poznamenal: „Moc neberou, co?“

„Moc ne.“

„Vy už tu jste nějakou chvilku, co?“

„Hm.“

„Vy dva jste tu spolu?“

„Ano.“

„A chytili jste už něco?“

„Pár jich máme.“

Chvilku jsme rybařili v tichu, až pak pravil: „Mně je to jedno, jestli něco chytím, nebo ne. Jde přeci o to dostat se ven, někam, kde si člověk může odpočinout, nadýchat se slaného vzduchu, utéct pekelné vřavě civilizace.“

„Hm.“

„Někdy mě zazvonění telefonu vyděsí, jako by to byla bomba.“ Zasmál se, téměř omluvně, a řekl: „A připadá mi to jako včera, když jsem začínal svou praxi, že jsem nespustil oči z telefonu, jako bych ho pohledem mohl rozezvonit Právě jako vaše… Promiňte mi. Není to vaše žena nebo…“

„Ne.“

Pokračoval: „Nejdřív jsem si myslel, že je to vaše matka, ale pak jsem si uvědomil, že v dnešní době člověk nikdy neví. No, ale chci říct, že se dívá na udici přesně tak, jako já na ten telefon, a doufá, že se tak něco stane.“

„Právník?“ zeptal jsem se ho.

„Doktor.“

Za chvilku dodal: „Tak už to s námi doktory chodí. Tak dlouho léčíme ostatní, až na to doplatíme vlastním zdravím. Je to nekonečná otročina. Operace ráno, pak vizita. Ordinační hodiny každé odpoledne. Návštěvy večer a pak zaručeně zavolá někdo, kdo celý den čeká, až se pohodlně uvelebíme v posteli, a pak dostane takové bolesti, že za ním musíte přijet.“

„Na dovolené?“ zeptal jsem se ho.

„Ne, jen se ulejvám – snažím se o to každou středu.“ Zaváhal, pak dodal: „Musím. Mám to nakázané od doktora.“ Podíval jsem se na něj. Měl kapánek nadváhu. Víčka očí byla napuchlá, takže když je přivřel, dalo mu trochu práce je zas otevřít Pleť měl bledou. Něco mi na něm připomínalo chlebové těsto, které vykynulo na kraji pece.

Řekl: „Vaše přítelkyně je ale ve formě.“

„To tedy je. Je to má šéfka.“

„Ach tak.“

Berta možná poslouchala a možná ne. Oči měla upřeny na vlasec jako kočka sledující syslí díru. Když Berta něco chtěla, nebyla v tom žádná nejednoznačnost. Zrovna teď jí šlo o rybu.

„Tak vy pro ni pracujete?“

„Ano.“

Mohl jsem mu přečíst na čele, že je z toho zmaten. „Vede detektivní agenturu,“ vysvětlil jsem. „B. Coolová – Důvěrné vyšetřování. Dali jsme si den volna – než začneme další případ.“

„Aha,“ řekl s lehkým údivem.

Bertiny oči ztvrdly. Napjala svaly, lehce se předklonila, nehybně, v očekávání.

Špička jejího prutu se ohnula. Berta popadla pravačkou rukojeť navijáku. Její diamanty se zableskly v ranním světle. Špička prutu se opět ohnula a zůstala dole. Vlasec začal protínat vodu v sérii rychlých, nepravidelných obrazců.

„Naviň si vlasec,“ přikázala mi Berta. „Udělej mi místo.“

Začal jsem navíjet. Něco sebou šíleně škublo, jako by se mi snažilo vytrhnout prut z ruky. Můj vlasec začal svištět vodou.

„No tohle,“ řekl doktor. „To je senzace! Uhnu vám.“

Vstal a odcházel kolem zábradlí a pak se jeho prut ohnul téměř v půli. Viděl jsem, jak mu zamžikala víčka. Tvář mu ožila vzrušením.

Snažil jsem se udržet vlastní prut. Zleva jsem slyšel Bertin hlas vedle mě: „Navíjej. Hni sebou.“

Všichni tři jsme měli plné ruce práce. Občas jsem dole v zelených vodních hlubinách spatřil záblesk stříbra, jak sebou ryba zmítala proti tahu vlasce.

Berta se zmobilizovala. Ramena se ohnula tíhou udice. Z vody vyskočila velká ryba a Berta využila pohybové energie skoku, a nechala rybu přeletět pěkně přes zábradlí.

Dopadla na palubu jako mokrý pytel a začala tlouct ocasem o prkna.

Doktorovi se podařilo vytáhnout tu jeho. Moje utekla.

Doktor se zašklíbil na Bertu Coolovou. „Máte větší než já,“ řekl.

Berta odpověděla: „Hmmm.“

„Škoda, že ta vaše utekla.“ politoval mě doktor.

Berta odtušila: „Donaldovi je to fuk.“

Doktor se na mě tázavě zadíval. Řekl jsem: „Mám rád vzduch, pohyb a pocit volna a pohody. Když pracuju na případu, úplně mě to pohltí. Pak si rád odpočinu.“

„To já taky,“ řekl doktor. Berta si ho prohlédla.

Ze stánku s hot dogy uprostřed bárky vycházela lákavá vůně, kroužící větrem až k našim nosním dírkám. Doktor se zeptal Berty: „Nedala byste si hot dog?“

„Teď ne,“ odpověděla. „Ryby berou.“ Odborně vyjmula háček, vsunula velkou rybu do pytle, nasadila další návnadu, přehodila vlasec přes bok.

Já jsem už prut nechal na pokoji, jen jsem stál a pozoroval, jak rybaří Berta.

Druhá se chytila během třiceti vteřin. Také doktor znovu zasekl, ale jeho ryba unikla. Berta vytáhla tu svou. Potom doktor ulovil jednu celkem velikou; Berta chytila malou. A pak přestaly brát.

„Tak co uděláme s tím hot dogem?“ zeptal se doktor. Berta přikývla. „A co vy?“ zeptal se mě.

„Jsem pro.“

„Skočím pro ně,“ řekl doktor. „Měli bychom to oslavit. Vy zůstaňte a chytejte. Pohlídáte mi prut?“

Přislíbil jsem, že pohlídám.

Slunce vystoupilo výš nad hory. Ranní mlha se rozplynula. Objevily se automobily, jedoucí po silnici těsně u oceánu.

„Kdo je to?“ zeptala se Berta s očima na vlasci.

„Doktor, který zapomněl na to, že moc práce škodí. Jeho lékař mu nakázal, ať trochu přibrzdí. Myslím, že něco chce.“

„Neslyšela jsem tě vysvětlovat, co jsem zač?“

„Hm. Hm. Myslel jsem, že by ho to mohlo zajímat.“

„To je dobře,“ řekla. „Člověk nikdy neví, kde může natrefit na nějakou práci,“ a po chvíli dodala: „Pokud něco chce.“

Doktor se vrátil s šesti hot dogy na ohřátých bulkách, se spoustou okurky a hořčice. První snědl s požitkem. Velké rybí šupiny, které měl přilepené na rukou, mu nijak nezkazily chuť k jídlu.

Poznamenal směrem k Bertě: „Nikdy by mě nenapadlo, že je to detektiv. Myslel jsem, že detektivové musí být urostlí ostří hoši.“

„Asi by vás překvapil,“ řekla Berta a mrskla po mně pohledem. „Pekelně mu to pálí. A to se v téhle branži počítá.“

Viděl jsem, jak si mě oči s napuchlými víčky přemýšlivě prohlížejí, pak se víčka zavřela a po chvilce se s namáhavým zamžikáním zase otevřela.

Berta šla na věc: „Pokud máte něco na srdci, tak to vyklopte.“

Vrhl na ni vyděšený pohled. „Cože? Já jsem nechtěl…“ a pak se mu ramena roztřásla hurónským smíchem. „Dobrá,“ řekl, „vyhrála jste! Chlubím se tím, že dokážu diagnostikovat pacienta, jen co vejde do ordinace. Nikdy mě nenapadlo, že by mi to někdo mohl oplatit. Jak jste to poznala?“

„Na tom není nic záhadného. Jen co vám Donald vyklopil, kdo jsem, začal jste nás okukovat. Tak o co jde?“

Doktor držel druhý hot dog v levé ruce. Vytáhl z kapsy pouzdro s navštívenkami, otevřel ho a s okázalým gestem dvě vytáhl. Jednu podal Bertě a druhou mně.

Prohlédl jsem si vizitku a zastrčil ji do kapsy. Dozvěděl jsem se, že je to doktor Hilton Devarest, že ordinuje pouze pro objednané, bydlí v hogofogo čtvrti na předměstí a ordinaci má v budově lékařské pojišťovny.

Berta palcem přejížděla po rytině, škubala rohem navštívenky nehtem, aby se přesvědčila o kvalitě papíru. Pak ji zasunula do kapsy u svetru. Řekla: „Organizační tým bychom měli komplet tady – a to je nejdůležitější. Já jsem Berta Coolová. Tohle je Donald Lam. Poslechneme si, co vás trápí.“

Doktor Devarest začal: „Můj problém je opravdu prostinký. Stal jsem se obětí loupeže. Rád bych dostal ty věci zpátky. Stručně vám předestřu fakta. Vedle mé ložnice je doupě, nacpané spoustou relikvií, které se mi podařilo posbírat – staré rentgeny, různé elektrické přístroje, mikroskop pod skleněnou kopulí. Vypadá to úžasně.“

„Tam pracujete?“ zeptala se Berta.

Břicho se mu pobaveně roztřáslo. Lehce napuchlá oční víčka poklesla a po chvilce se chvějivě vznesla vzhůru. „To tedy ne,“ řekl. „Ty obstarožní přístroje jsou pouze působivý scénografický trik pro návštěvy. Když mě znudí společnost, předstírám, že musím pracovat na nějakém výzkumném úkolu, omluvím se a zmizím v doupěti. Všichni hosté ho už viděli a všichni ho pochopitelně obdivovali. Mohu vás ujistit, že pro laiky je to velmi působivé.“

„A co děláte, když tam utečete?“ zeptala se Berta.

„V jednom rohu mám to nejpohodlnější křeslo, co se dalo sehnat, a velice šikovnou lampičku. Sedím tam a čtu si detektivky.“

Berta souhlasně přikývla.

Doktor Devarest pokračoval: „V pondělí večer jsme měli obzvláště nudnou návštěvu. Uchýlil jsem se do pracovny. Když hosté odešli, manželka přišla za mnou nahoru…“

„A co vaše žena na to, že se tak zašíváte a protivné hosty jí necháte na krku?“

Úsměv zmizel doktorovi z tváře. „Mou ženu nikdy nikdo nenudí,“ řekl. „Lidi ji zajímají, a ona – no – ona si myslí, že já pracuju.“

„Chcete říct, že netuší, že vaše pracovna je fingovaná skrýš?“ zeptala se Berta.

Zaváhal ve snaze zvolit vhodná slova.

„Copak to nechápeš?“ řekl jsem Bertě. „Vždyť si to zařídil hlavně kvůli ní, aby ji převezl.“

Doktor Devarest na mě zíral. „Jak jste na to přišel?“ zeptal se.

Vysvětlil jsem: „Jste na to příliš nepokrytě hrdý. Chichotáte se, jakmile si na to vzpomenete. Ale na tom nezáleží. Vyprávějte dál.“

„Velice bystrý mladík,“ řekl Bertě.

„Já vám to říkala,“ komentovala to suše. „Co se stalo v pondělí?“

„Manželka na sobě měla nějaké šperky. V pracovně mám ve zdi trezor.“

„Stejná relikvie jako ty ostatní věci?“ zeptala se Berta.

„Ne,“ odpověděl. „Ten trezor není předpotopní ani trošku. Je to poslední model.“

„Co se tedy stalo?“

„Manželka mi dala šperky, co měla na sobě, a požádala mě, abych je dal do trezoru.“

„Tak to dělá vždycky?“

„Ne. To pondělí ale tvrdila, že se cítí nervózní, jakoby se něco mělo stát.“

„A stalo?“

„Ano. Ty šperky byly ukradeny!“

„Předtím, než jste je do trezoru dal?“

„Ne, potom. Zamkl jsem je do trezoru a šel jsem spát. Ráno mě zavolali k prasklému apendixu. Letěl jsem do nemocnice a operoval. Pak následovaly rutinní ranní operace.“

„Kde si vaše manželka obvykle schovává šperky?“

„Většinou v bezpečnostní schránce v bance. Zavolala mi do kanceláře kolem poledne a požádala mě, jestli bych se nestavil doma a neotevřel jí trezor, než půjdu do ordinace.“

„Ona nezná kombinaci?“

Devarest prohlásil jistě: „Já jsem jediný, kdo ví, jak trezor otevřít.“

„Co jste udělal?“

„Sestra z ordinace mi předala ten vzkaz do nemocnice. Řekl jsem, že zajedu domů něco před druhou hodinou. Zvládl jsem to asi v jednu. Hodně jsem spěchal. Nestihl jsem snídani ani oběd, jen pár šálků černé kávy. Vběhl jsem do domu a pádil nahoru po schodech.“

„Kde byla vaše manželka?“

„Byla se mnou, když jsem vstoupil do pracovny.“

„Otevřel jste trezor?“ zeptala se Berta.

„Ano. Šperky zmizely.“

„Chybělo i něco dalšího?“

Podíval se na ni s týmž výrazem, jakým Berta sledovala vlasec. Řekl krátce: „Ne. Jen kazeta se šperky. Jinak v trezoru nic moc nebylo. Pár knížek s cestovními šeky, co tam schovávám pro všechny případy, a pár poznámek k výzkumné práci, kterou provádím v souvislosti s nefritidou.“

„Kde přesně byla vaše žena, když jste otevřel trezor?“

„Stála ve dveřích pracovny.“

„Možná,“ uvažovala Berta, „jste trezor nezamkl, když jste do něj šperky dával.“

Řekl: „Ne. To je vyloučeno.“

„Počítám, že byl nedotčený.“

„Ano. Kdo ho otevřel, znal kombinaci.“

„Jak ji mohl znát?“

„To právě nevím.“

Berta se zeptala: „Nemohl mít někdo…“

„Víme, kdo to udělal,“ řekl. „Tedy víme, kdo ví, kdo to udělal.“

„Kdo?“

„Mladá dáma jménem Starrová, slečna Nollie Starrová – manželčina sekretářka.“

„A co je s ní?“

Doktor Devarest si povzdychl: „Jsou chvíle, kdy člověk pochybuje o vlastních smyslech. Mnete si oči a uvažujete, jestli se vám to zdá či nezdá. Tak jsem se cítil, když jsem otevřel trezor. Přirozeně se manželka hodně vyptávala. Tyto otázky mi pomohly si leccos ujasnit. Pamatuji si jasně, že jsem dal šperky do trezoru a vytočil kombinaci.“

„Co to má co dělat se slečnou Starrovou?“

„Manželka zavolala slečně Starrové, aby uvědomila policii.“

„Co se stalo?“

„Když se policie do hodiny neobjevila, snažila se manželka vypátrat, co je zdrželo. Zavolala slečnu Starrovou. Slečna Starrová zmizela. Policii nikdo neuvědomil. To jí dalo jednu hodinu navíc na útěk.“

„A co bylo dál?“

„Pak dorazila policie. Snažili se odhalit případné otisky na trezoru. Zjistili, že je někdo pečlivě odstranil hadříkem s olejem. V pokoji slečny Starrové našli onen hadřík s olejem schovaný v prázdné krabičce od pleťového krému.“

„Jak poznali, že je to on?“ zeptal jsem se.

„Podařilo se jim dokázat, že ano. Byl nasáklý speciálním zbrojním olejem, týmž, jaký byl na trezoru. V pokoji slečny Starrové byla také nalezena z polovičky vypotřebovaná lahvička zbrojního oleje. Vše svědčilo o spěšném útěku. Slečna Starrová si s sebou nevzala nic. Ani toaletní potřeby, dokonce ani kartáček na zuby. Prostě a jednoduše odešla.“

„A policie ji nenašla?“ zeptala se Berta.

„Ještě ne.“

„A co chcete, abychom udělali my?“

Otočil se, zadíval se na oceán, a řekl: „Než jsem vás potkal, neuvědomoval jsem si, že bych chtěl, aby se cokoliv podnikalo, ale – no, kdybyste se dokázali spojit se slečnou Starrovou dřív než policie a vyřídit jí, že pokud vrátí ztracené věci, jsem ochoten nechat minulost minulostí, dobře bych vám zaplatil.“

„Znamená to, že byste upustil od soudního stíhání?“ zeptala se Berta.

„Upustil bych od stíhání,“ řekl, „a dal bych jí peněžní odměnu.“

„Kolik by to bylo?“

„Tisíc dolarů.“

Stál na palubě pohupující se bárky, díval se přes oceán a čekal, co Berta řekne. Věděl jsem, jaká otázka se jí honí hlavou. Čekala a položila ji, až když ho mlčením donutila se k ní znovu otočit.

„A co z toho plyne pro nás?“

Doktor Devarest mě vzal s sebou domů na večeři. S představováním nenadělal žádné cavyky. Byl jsem soukromý detektiv, kterého najal jakožto „doplněk policejních aktivit“.

Dům mi potvrdil dojem, který jsem si o něm zatím udělal. Postavit ho stálo peníze, a udržovat ho také stálo peníze. Byla to španělská architektura, bílý štuk, červené dlaždice, verandy s mřížemi z tepaného železa, zahrada vyprojektovaná architektem, byty pro služebnictvo, orientální koberce, všude možně koupelny, okna s velkými tabulemi skla, bohaté těžké drapérie, velké patio, fontány, zlaté rybičky, kaktusové zahrady a atmosféra. Bylo zde příliš jídla a bylo příliš syté, příliš kořeněné.

Paní Devarestová měla dvojitou bradu, vykulené oči, ráda pila a jedla a dělala nejapné poznámky. Její křestní jméno bylo Colette.

Žili u ní dva příbuzní. Jim Timley byl do bronzova opálený mladík, který chodil bez klobouku v marné snaze čelit plešatosti, plížící se od čela dozadu. Z tmavých, nahoře krátce zastřižených vlasů bez jedné vlnky slunce vypražilo veškerý život. Ale oči měl čisté, klidné a oříškově hnědé. Když se usmál, objevily se za hezkými rty rovné, pravidelné bílé zuby. Popadl mě za ruku způsobem svědčícím o velké zálibě pro venkovní sporty. Byl to synovec paní Devarestové, syn zemřelého bratra.

Dalším členem rodiny byla neteř paní Devarestové, jistá paní Nadine Croyová, která měla holčičku jménem Selma, asi tříletou. Selma se navečeřela již dřív v dětském pokoji a pak šla spát. Ten večer jsem ji neviděl. Paní Croyová byla dcera sestry paní Devarestové. Usoudil jsem, že je bohatá. Odhadl jsem ji na dvacetdevět. Zcela evidentně držela dietu a dbala na sebe. Večeří prošla velice obratně. Měla velké černé oči, které mi připadaly ustrašené. O paní Croyové nikdo nic neřekl, a tak jsem se na nic neptal.

Byl zde majordomus s nehybnou tváří a pár dosti prostinkých služebných. Pokojská Jeanetta měla ladné křivky a úroveň. Zjistil jsem, že paní Devarestovou vozí šofér, ale nesetkal jsem se s ním. Ten večer měl volno. Paní Devarestová si potrpěla na služebnictvo a společenské parafernálie. Doktor Devarest neměl rád, když ho někdo obsluhoval. Kdykoliv nemusel být v práci – což nebylo často – přál si, aby ho nechali na pokoji.

Po večeři odevzdala paní Devarestová doktorovi všechny vzkazy, které jí předala sestra z ordinace. Navrhl mi, ať s ním jdu do pracovny, zatímco se na ně podívá.

Pracovna byla přesně taková, jak ji popisoval. Posadil jsem se na židli, zaklíněnou mezi spoustou hrozivě vyhlížejících elektrických přístrojů. Usadil se v křesle, přitáhl k sobě telefonní stolek, položil seznam telefonátů na opěradlo a řekl: „Otevřte dvířka toho elektrokardiografu, Lame.“

„Co z toho je kardiograf?“

„To napravo vedle vás.“

Otevřel jsem dvířka. Nebyly tam žádné dráty, ale láhev skotské, bourbonu, skleničky a sifonová láhev. „Poslužte si,“ řekl.

„Pro vás taky?“

„Ne. Budu ještě muset někam jet.“

Nalil jsem si trochu skotské. Byla to nejdražší značka na trhu. Doktor Devarest začal vytáčet čísla na telefonu. Uměl to s pacienty výborně. Měl velmi starostlivý hlas. Když jsem poslouchal jeho otázky a rady, odhadl jsem, že jeho pacienti jsou bohatí a mají pocit, že s ním musí mluvit při sebemenším píchnutí. S většinou z nich řešil symptomy po telefonu a slíbil, že zavolá do lékárny a nechá jim okamžitě vystavit recept. Ke dvěma slíbil přijít a podívat se na ně. Ostatních se zbavil obratnými vytáčkami.

„Tak takhle to chodí,“ povzdechl si, když dotelefonoval a zavěsil. „Vyrazím na ty návštěvy. Zabere mi to asi hodinu. Počkáte tady, nebo chcete jet se mnou?“

„Počkám tady.“

„Porozhlédněte se tu,“ řekl. „Má žena vám bude ve všem nápomocna.“

„Co ty dvě návštěvy?“ zeptal jsem se. „Je to opravdu naléhavé?“

Na chvilku se mu na tváři objevila znechucená grimasa. „To tedy ne, k čertu,“ řekl. „Ale jsou to řádní pacienti, dožadující se mých služeb. Banda totálních neurotiků, kteří vysedávají dlouho do noci nad bridžem, neustále si cpou břicha, lijí do sebe horem dolem alkohol, nehýbou se, mají nadváhu a je jim přes padesát. S takovou kombinací si nutně koledujete o potíže.“

„Takže jim nic není?“ zeptal jsem se.

„Ale samozřejmě, problémů mají spoustu,“ řekl. „Vysoký tlak. Ucpané arterie. Srdce jim neslouží, ledviny vypovídají službu. Nikdy je nenapadne, že by za své zdraví odpovídali sami. Když se něco stane s jedním z jejich aut, zavolají mechanikovi do servisu a ten přijde a spraví ho. Když na ně dolehne varování přírody, zavolají mi jako mechanikovi těl, abych přišel a opravil je.“

„A co děláte? Předepíšete jim dietu a…“

„Dietu, probůh! To by si zítra sehnali jiného doktora, kdybych jim navrhl, aby něco udělali oni. Chtějí, abych to udělal já. A jak proboha chcete zařídit, aby si hlídali jídlo, když každý týden musí na čtyři nebo pět večeří, které jsou společenskými ceremoniemi? Já sám to nedokážu, a mí pacienti nemohou – a nebudou. Já léčím symptomy, dám jim hypnotika, řeknu jim, že pokud zůstanou další den dopoledne v posteli, není důvod, proč by nemohli večer jít na mejdan k paní XY, a – proč vám ksakra tohle všechno povídám?“

„Protože jsem to chtěl vědět.“

Hlas mu okamžitě vychladl. „Omezte svou zvídavost na hledání slečny Starrové,“ řekl. „O léčení pacientů se postarám já.“

Když měl ruku na klice, oznámil jsem mu: „Já vím, kdo má šperky. Mimochodem, slečna Starrová to není.“

„A kdo je to?“

„Vy.“

Všiml jsem si, že má partie kolem očí tak napuchlé, že je nemůže úplně otevřít Snažil se o to ze všech sil.

„Já!“ žasl.

„Přesně tak.“

„Vy jste se zbláznil!“

Odpověděl jsem: „Ne. Je to dost spolehlivý tip. Ta krádež se prostě nemohla stát tak, jak jste to popsal. Dal jste policii popis šperků. Pokud se je někdo pokusí zastavit, dostanou je zpátky. Tisíc je příliš mnoho na odměnu, a vy jste ji navrhl příliš rychle.

Odhaduji, že v trezoru bylo něco, čeho jste si velmi cenil. Zjistil jste, že ta věc zmizela. Musíte vypátrat, kdo ji má. Nemůžete použít běžné prostředky. A tak jste řekl manželce, aby vám dala své šperky, že je zavřete do trezoru. Šperky jste tam skutečně dal, pak jste otevřel trezor, schoval je a další den zavolal policii. Tímto způsobem jste chtěl vyvinout nátlak na toho, kdo vám vzal onu věc, kterou chcete. Nollie Starrová tlak nevydržela. Když si uvědomila, že jste jako falešnou stopu udal krádež šperků, věděla, že prohrála. To vám řeklo vše, co jste potřeboval. Teď chcete mluvit se slečnou Starrovou.“

Zavřel dveře a vrátil se ke mně. Šel pomalu, zlověstně, jako by mě chtěl uhodit. Když byl dva kroky od mé židle, zastavil se a pravil: „Lame, to je přece absurdní.“

Řekl jsem: „Jsem tu koneckonců od toho, abych vám pomohl. Nemůžete pacientovi pomoci, pokud vám lže o svých symptomech. Já vám nemůžu pomoct, jestli mi nepovíte pravdu. Vy přece nechcete od slečny Starrové šperky?“

Vzpamatoval se: „Jste ve svých vývodech úplně vedle. Najděte slečnu Starrovou a zařiďte, ať vrátí šperky. Pak jste skončil. Omezte se na toto a – nesnažte se o podobné dedukce.“

Podíval se na hodinky, řekl: „Musím navštívit ty dvě pacientky. Taky se stavím v lékárně, aby sebou trochu hodili s recepty. Vy seďte pěkně tady v pracovně. V diatermickém přístroji najdete nějaké zajímavé čtení. Další fakta vám sdělím, až se vrátím.“

„Co z toho je diatermický přístroj?“:.

„Támhleto nalevo u pohovky. Posaďte se, rozsviťte si a čtěte.“

„Kdy se vrátíte?“

Znovu se podíval na hodinky: „Vrátím se do devíti – nejpozději do půl desáté. A už se nepouštějte do žádných dalších dedukcí. S nikým nemluvte. Sedněte si a čtěte.“

Otočil se a rychle za sebou zavřel dveře. Měl jsem dojem, že je rád, že může zmizet.

KAPITOLA 2

Na jaře a na konci podzimu bývají v jižní Kalifornii velice divoké pouštní větrné bouře, zvané „santany“ či někdy také „svaté Anny“. Hodiny před začátkem takové smršti bývá obloha čistá a bez prachu. Detaily předmětů na míle daleko lze vidět s neuvěřitelnou jasností. Vzduch je teplý, nehybný, bez života. Hedvábné či rayonové šatstvo praská statickou elektřinou.

Pak se najednou z východu a severu přižene poryv větru, žhavého a suchého, zvedajícího částečky prachu tak jemné, že proniknou vysušenými rty a zanesou zuby kamennou drtí. Tyto bouře zpravidla trvají tři dny a tři noci. I v oblastech před větrem chráněných jsou patrné dehydratační účinky suchého, horkého vzduchu. Lidé mají obnažené nervy. Jsou skleslí a snadno se rozčílí. Suchý vzduch jim vysušuje pot a rozpálenou pokožku zanese prachem.

Seděl jsem v pracovně doktora Devaresta a trošku jsem přemýšlel.

Když vzduch zhoustl natolik, až se zdálo, že jsou všechna okna zavřená, vyšel jsem ven na balkón.

Jediný pohled na hvězdami poseté nebe stačil, abych poznal, že přichází santana. Nebe přetékalo, naplněno neochvějným jasem hvězd. Vzduch venku byl stejně hustý jako v pracovně – teplý, suchý a mrtvolný, drásající nervy.

Vrátil jsem se do pracovny. Přístroj, který doktor Devarest označil, byl komplikovanou záležitostí, vybavenou ciferníky, spínači a indikátory. Na kovové tabulce stál nápis: „Kontinentální diatermické laboratoře, Inc, De Luxe Model AAA-6.“ Po krátkém pátrání jsem po straně nahmatal pant a závlačku. Otevřel jsem dvířka. Za smotanými dráty byla skrýš plná knih. Tři nebo čtyři jsem vytáhl, nastavil si lampu, pohodlně se opřel a pustil se do čtení.

Když jsem dočetl třetí kapitolu, přihnal se vítr. Uhodil nemilosrdně masivní silou. Dům se zachvěl prvním šíleným poryvem. Po celém domě se ozývalo třískání dveří, úprk lidí a zvuk zavíraných oken. Pracovna se nacházela v jižní a západní částí domu, takže se vítr neopřel do oken plnou silou a přímo, ale přesto je bylo nutné co nejdřív zavřít, protože dovnitř začal pronikat jemný prach.

Vrátil jsem se ke knize a znovu se začetl. Jak už to tak bývá u lidí náročných povolání, kteří používají četbu na relaxaci, vyznal se doktor Devarest výborně v kvalitních detektivkách. To mi připomnělo, že vlastně pracuji na případu. Čas nepozorovaně plynul.

Za mnou zapraskalo prkno.

Jako vždy v době větrných smrští jsem měl napjaté nervy. Upustil jsem knihu, vyskočil a prudce se otočil.

Stála tam Nadine Croyová a prohlížela si mě tmavýma, pozornýma očima. Lehce se usmála nad tím, jak jsem nadskočil. „Tak vy čekáte, až přijde doktor?“ zeptala se.

„Ano.“

Zaváhala, což u ženy s dobrým vychováním znamená tichý nesouhlas. Podíval jsem se na hodinky. Bylo za dvacet minut jedenáct. Vysvětlil jsem: „Tvrdil, že se vrátí nejpozději do půl desáté.“

„Já vím. Někdy se to naprosto nedá odhadnout – když jde na návštěvu v noci a něco se stane. Paní Devarestová si myslí, jestli se radši nechcete vrátit ráno.“

„Bylo by pro vaši rodinu zátěží, kdybych počkal?“ zeptal jsem se. Odpověděla: „Můžeme zařídit, abyste tu přespal – jestli máte pocit, že to tak doktor chce.“

„Já nevím, co chce on,“ řekl jsem, „vím jen, co chci já. Musím se pustit do práce. Potřebuji od něj další informace. Chci počkat, až se vrátí, abych mohl začít.“

„Snad bych vám mohla pomoci já.“

Tím jsem si nebyl tak docela jistý. Chvíli mě pozorovala, pak zavřela dveře pracovny a řekla: „Posaďte se, pane Lame. Možná si můžeme tak trochu vyložit karty na stůl, abychom si lépe porozuměli.“

Posadil jsem se. Znovu jsem jí zahlédl v očích jakýsi tragický nádech, tentokrát ještě silnější. Jako by se něčeho bála. Nebo možná jen měla oči příliš velké, než jak se patřilo pro její tvář. Řekla: „Je mi líto, že vás doktor Devarest zaměstnal.“

Na to jsem neřekl nic.

„Protože,“ pokračovala po krátké přestávce, zjevně se mě snažíc vylákat ven z ulity: „Vím, o co vám jde.“

„O šperky?“ navrhl jsem.

„O šperky,“ řekla způsobem, který zaváněl opovržením. „Jde vám o to, co měl v trezoru.“

„Možná víte víc, než vím já,“ pobídl jsem ji. Viděl jsem, jak přivřela víčka a zvažovala možnosti tohoto návrhu; pak potřásla hlavou a řekla: „Ne. Doktor Devarest by se vám jistě svěřil. Vám jde o věci, které schoval v trezoru, věci, které se přede mnou snažil utajit.“

Zůstal jsem zticha.

„Vy nejste příliš výmluvný, co?“

„Zatím ještě nebylo o čem diskutovat“

„Mohl byste mi říct, jestli k vám strýček byl – upřímný.“

„To byste se asi měla zeptat spíš jeho.“

„Zjistil jste něco o slečně Starrové?“

„Právě kvůli tomu tu čekám.“

„Můžete to trochu vysvětlit?“

„Chci prohledat její pokoj. Chci si prověřit, co tu po sobě nechala.“

„Policie už beztak všechno prošla.“

„Já vím, ale stejně se na to chci podívat.“

„Vadilo by vám, kdybych vám to ukázala já?“

„Proč by mně to mělo vadit?“

„Nevím. Jste tak opatrný, jako by – jako by vás někdo varoval, abyste se mnou nemluvil – jako byste mě z něčeho podezíral.“

Zazubil jsem se na ni. „Nikdy si podezřelé nevybírám, dokud nenajdu nějaké důkazy. Zatím jsem je ještě nezačal hledat.“

„Tak tedy pojďme.“

Odložil jsem rozečtenou knihu titulem dolů na kuřácký stoleček u pohovky a následoval ji ložnicí doktora Devaresta, po dlouhé chodbě, dolů po zadním schodišti a do křídla v zadním traktu domu. Otevřela dveře pokoje a řekla: „Tak tady to je.“

Pokoj působil lacině výzdobou i zařízením. Jinak byl uklizený, čistý a příjemný. Stála tu železná postel s bíle smaltovanou pelestí, toaletní borovicový stolek s velkým zrcadlem, obrovský psací stůl, komoda, skříňka, umyvadlo a nad ním skříňka s léky, jedno značně ošuntělé boulovaté kožené křeslo, stoleček s lampičkou, tři židle s rovnými opěradly, věšáček na šaty u postele a laciný budík, jehož velmi hlasité kovové tikání nepřetržitě drásalo nervy tik-tak-tik-tak-tik-tak.

„Kdo ty hodiny natáhl?“ zeptal jsem se.

„Co tím myslíte?“

„Slečna Starrová odešla včera.“

„Ano, včera odpoledne.“

„Ten budík se natahuje po čtyřiadvaceti hodinách, ne?“

„To nevím. Ale asi ano.“

„I kdyby ho natáhla včera ráno, měl by už teď stát.“

Vágně pokrčila rameny: „Nevím. Byla tu policie. Možná to udělali oni.“

Vzal jsem budík do ruky a pokusil se ho natáhnout Za chvíli by se zastavil. Zvonek, nařízený na čtvrt na sedm, byl zaklapnutý.

„Chtěl byste se tady porozhlédnout?“ zeptala se.

Odpověděl jsem: „Ano.“

Paní Croyová na chvilku zaváhala, má-li mě tu nechat o samotě, pak si přitáhla židli, posadila se a pozorovala mě, jak jsem prolézal skříně a různé šuplíky.

„Policie už to všechno prohledala,“ opakovala.

„Já vím. Já hledám věci, kterých si mohli nevšimnout.“

„Jako například co?“ zeptala se. Zvedl jsem dámské automobilistické rukavice z vepřoviny. „Jako například tohle.“

„A co je s nimi?“

Zdvihl jsem rukavice ke světlu na stolečku. „Všimla jste si na nich něčeho?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

Vytáhl jsem z kapsy kapesník, omotal kolem ukazováku, přejel s ním po prstech rukavic, ukázal jí mastnou skvrnu na kapesníku.

Ušklíbla se: „No a co má být?“ zeptala se.

„Stopy po grafitu,“ řekl jsem. „Používá se běžně, ale ne tak často jako obyčejné mazadlo. To jsou její rukavice?“

„Ani nevím – myslím, že ano. Ležely na toaletním stolku?“

„Ano.“

„Tak to jsou určitě její.“

„Nenapadá vás, jak se na ně mohla dostat grafitová skvrna?“

„Ne.“

„Je čerstvá, vidíte. Určitě v nich v posledních pár dnech pracovala s nějakým strojem.“

„Ano,“ řekla paní Croyová tónem, který naznačoval, že stále nechápe nebo se snaží zmenšit význam mého zjištění.

„Měla auto?“ zeptal jsem se.

„Ne. Když dostala volno, jezdila do města tramvaji. Pokud šlo o pracovní záležitost a měla něco vyřídit pro tetu Colette, samozřejmě ji vezl šofér.“

Řekl jsem: „Ve skříňce vidím šortky a tenisky s gumovými podrážkami. A taky ponožky na tenis, páchnoucí gumou a zpocenýma nohama.“

Zasmála se: „Slečna Starrová je velká tenistka. Ráda si zahrála pár setů, kdykoliv se jí podařilo nalákat šoféra, aby si s ní zahrál.“

„Měla volno, ve kterém by mohla hrát tenis?“

„Jenom ráno.“

„Kdy začínala pracovat?“

„Snídaně byla v osm. Její povinnosti začínaly hned vzápětí. Odnesla poštu tetě Colette. Teta Colette popíjela kávu, otevírala dopisy a diktovala odpovědi.“

„Pak tedy tenis byl před snídani. To vysvětluje, proč byl budík nařízený na čtvrt na sedm.“

Oči paní Croyové zasvítily zájmem. „Vám to ale zapaluje.“

Na to jsem neřekl nic.

Otevřel jsem skříňku s léky a nahlížel do lahviček, skleniček a ampulek, „Tohle je její kartáček?“

Zasmála se a řekla: „Ale pane Lame, jak mám poznat její kartáček. Je to kartáček a je tam. Ostatně, co na tom záleží?“

„Protože pokud je to její kartáček, ukazuje to, že odešla ve velkém spěchu.“

„O tom není sporu. Mohu vás ujistit, že opravdu velice pospíchala. Jak vidíte, ani se do pokoje nevrátila – neměla dost času, aby si cokoliv vzala.“

Zastrčil jsem ruce do kapes, opřel se o psací stul a upřeně se zadíval na lakovanou podlahu.

„Takže?“ zeptala se. „Co je na tom důležitého? Vážně, pane Lame, určitě jste jako detektiv velmi schopný profesionál, takže musíte uznat, že policie není úplné hloupá. Prošli to tu důkladně. Myslím, že si můžete být jistý, že našli všechny důležité stopy, co se najít daly.“

„A co stopy, které tu nejsou?“ navrhl jsem.

Řekla: „To je jedna z těch záhadných otázek, že?“

Nic jsem neodpověděl. Po chvíli ji zvědavost donutila zeptat se: „Doufám, že jsem se vás nějak nedotkla. Co jste tím myslel?“

„Kdy?“

„Před minutkou jste řekl něco o stopách, které tu nejsou.“

„Nikoliv stopa, která tu není,“ řekl jsem. „Ale věc, která tu není a která by mohla být stopou.“

„Co?“

„Tenisová raketa.“

„Co tím máte na mysli?“

Mávnul jsem rukou. „Vypadá to, že odešla, aniž by se do pokoje vrátila. Ráno hrávala tenis. Evidentně hrála i včera ráno. Tenis se hrává s tenisovou raketou. Tenisová raketa je většinou v obalu s kapsou na zip, ve které jsou tenisové míčky. A tady žádná tenisová raketa není.“

„Jak to víte tak určitě?“

„Všechno jsem prohledal. Nic tu nevidím.“

V očích se jí zračilo překvapení. „Ale ona má tenisovou raketu. Vím, že ji má.“

„No a tak kde je?“

„To nevím. Vypadá to… no, každopádně je to zvláštní.“

Téměř minutu jsme mlčeli. Slyšel jsem tikání budíku a zvuk větru, hvízdajícího kouty domu, harašícího uschlými listy palem před okny. Taky jsem si uvědomoval určitý rytmický tichý zvuk, klepající na dveře vědomí a dožadující se pozornosti. Hledání stop mě tak pohltilo, že jsem si ho ani neuvědomoval. Teď jsem se do něj zaposlouchal. Byl to stejnoměrně pulsující hluk, jaký by mohl vydávat velký mrazící box – ale ozýval se bez přestávky.

„Kuchyň je někde poblíž?“ zeptal jsem se.

„Dost blízko.“

„Zajímalo by mě, jestli někdo nechal dveře mrazáku otevřené.“

„Proč?“

„Ten zvuk motoru,“ řekl jsem. „Už dlouho tu běží motor.“

Zaposlouchala se, podivila se a rozhodla: „Jdeme se na to podívat.“

Šel jsem za ní, z ložnice, po chodbě, dveřmi přes přípravnu potravin až do moderní kuchyně, svítící bílým smaltem a elektrickými přístroji. Vzadu za dřezem stál obrovský mrazák. Dveře byly zavřené. Motor byl zticha. Z kuchyně onen zvuk nepocházel.

„Pojďme, vrátíme se a poslechneme si to znovu,“ navrhl jsem.

Když jsme vstoupili do chodby, vedoucí po celé délce křídla s ložnicemi služebnictva, znovu jsem to uslyšel. „Kde je garáž?“ zeptal jsem se.

Ukázala dolů na konec křídla. „Příjezdová cesta vede tady hned pod okny.“

Zaposlouchal jsem se pozorněji. „Pojďme se podívat. Dostaneme se tam tudy?“

„Ano. Do té části domu lze projít zadním vchodem.“

Vedla mě a cestou rozsvěcela světla. Otevřela dveře a vstoupili jsme do dílny, obsahující různé klíce, bedny, pneumatiky a nářadí. Zvuk běžícího motoru byl odsud slyšitelný – asi stejně jako z ložnice. Otevřela další dveře, vedoucí do garáže. Do chřípí nás uhodil závan horkého vzduchu naplněného výfukovými plyny. Stačil jeden pohled a uskočil jsem zpátky, zhluboka se nadechl a vrhl se k venkovním dveřím. Byl to ten roletový typ dveří ovládaný pomocí závaží. Škubl jsem roletou před lehkým kupé s běžícím motorem. Omlácené nárazníky a oprýskaný lak svědčily o tom, že auto bylo často a dlouho necháváno venku.

Dovnitř se prudce vehnal vzduch a vytlačil zplodiny z místnosti. Doběhl jsem dozadu k tělu doktora Hiltona Devaresta, popadl ho za paže a vytáhl ho na vzduch. Nadine Croyová mi přišla na pomoc.

Jakmile jsem se mu pořádně podíval do obličeje, věděl jsem, že všechna snaha je mamá. To zvláštní zabarvení jsem znal. Byla to ona načervenalá smrtelná barva, spojovaná s udušením kysličníkem uhelnatým. Doktor Devarest byl mrtvý a nepomohla by mu ani svěcená voda.

KAPITOLA 3

Rezidence doktora Devaresta se nacházela v exkluzivní předměstské čtvrti. Zvuk sirény přivolal do svítících oken rozhořčené siluety, které s příjezdem dalších houkajících vozů zmizely za těžkými závěsy. Sousedé se rezolutně uzavřeli v ložnicích a obývacích pokojích před tím, co se stalo. Vloupání je ošklivá záležitost, ale ten sbor sirén změnil noc na něco přímo ohyzdného.

Požárníci přivezli přístroj na umělé dýchání. Vyrojila se policie. Reportéři z novin blýskali fotoaparáty. Dorazil koroner a prověřoval automobil. Kapota byla nahoře, jako by se někdo snažil něco opravit v motoru. Na pravé ruce měl doktor Devarest mastnou skvrnu – zcela zřetelnou šmouhu tmavého mazadla. V levé postranní kapse pláště měl zastrčený francouzský klíč. Brašna s lékařským náčiním, kterou vozil v autě, ležela na podlaze poblíž místa, kde byl nalezen. Benzinová nádrž byla plná asi z jedné čtvrtiny. Vyšlo najevo, že nikdo neslyšel doktora Devaresta vjíždět do garáže. Podle průkazných předmětů v garáži nebylo možné určit, jak dlouho tam leží.

Koroner mně přikázal co nejpřesněji vyznačit pozici těla v okamžiku, kdy jsem je našel. Otevřel kufr vzadu a prohledal ho. O chvilku později přinesl dva pogumované obaly s tenisovými raketami.

Podíval jsem se na paní Croyovou a lehkým mrknutím pravého oka jsem ji varoval, aby mlčela.

Koroner se podíval na obaly a zabručel: „Hm,“ vyjmul tenisové rakety a prohlédl si je. Na obou bylo evidentní časté používání. Jedna z nich měla těžké, solidní držadlo. Druhá byla lehká, taková, jakou by užívala žena.

Z výrazu na koronerově tváři, když v ruce obracel rakety, jsem si spočítal, že o tenise mnoho neví a že pro něj ty rakety mnoho neznamenají. Vrátil je zpátky do obalu, hodil je zpátky do úložného prostoru vzadu v kufru a pátral v něm dál. Když se mu nepodařilo nic nalézt, zavřel ho a otočil kličkou, až zapadla do zámku.

Koroner pak prozkoumal přední část auta. Na sedadle leželo pár drahých automobilistických rukavic z vepřovice. „Poznáváte je někdo?“ zeptal se.

Paní Croyová řekla: „Jsou doktora Devaresta.“

„Používal je při řízení běžně?“

„Ano.“

Koroner zabručel: „Hm!“

Zkusil šuplík na rukavice v autě. Byl zamčený. „Kdo má k tomuhle klíč?“ zeptal se.

Paní Croyová navrhla: „Klíč zapalování je v zámku. Možná by s ním šel ten šuplík otevřít.“

Koroner uznale zamručel, vytáhl klíč, na moment se na něj zadíval, pak ho zastrčil do zámku šuplíku na rukavice. Kovová dvířka se vyklopila v pantech. Uvnitř se automaticky rozsvítilo světélko. Uviděl jsem hromádku kazet na šperky.

Koroner je vytáhl a jednu z nich otevřel. Byla prázdná. „Tuší tu někdo, co to je?“ zeptal se.

Paní Croyová nedokázala zakrýt vyděšený výkřik, který jí vyklouzl ze rtů. Koroner na ni zvědavě pohlédl „Tak copak,“ zeptal se jí: „Co se tu děje?“

„Jsou – jsou prázdné všechny?“

Koroner jich vzal pár do ruky, zatřepal s nimi, otevřel je a pravil: „Ano, jsou všechny prázdné – počkejte chvilku. Tady je jedna.“ Vytáhl prsten, velký čtverhranný smaragd s diamanty.

„Tušíte, jak se to sem dostalo?“ zeptal se paní Croyové.

Teď se již zcela ovládala. Mluvila s precizností člověka, který si dává pozor na to, co říká. „Ty kazety se velice podobají těm, ve kterých má teta Colette – paní Devarestová – své šperky. Jsem si zcela jista, že prsten, který držíte v ruce, patří jí.“

„A co má taková věc co dělat tady?“ zeptal se koroner.

„To bohužel nevím.“

Jeden z hlídkových policistů přistoupil blíž: „Krucifix, Joe, na tyhle šperky tu máme hlášení. Trezor v pracovně doktora Devaresta vyloupili někdy v pondělí v noci nebo úterý ráno. Máme popis celé záležitosti. Počkat…“ Vytáhl zápisník z kapsy, otevřel ho, zalistoval stránkami: „Jeden čtverhranný tříkarátový smaragd, osázený osmi bílými dokonale ladícími diamanty v platinovém prstenu.“

„Tak tady ho máme, miláčka,“ řekl koroner.

Muži si vyměnili významné pohledy. Hlídkový policista se obrátil k paní Croyové. „Jak se sem ta věc dostala?“ zeptal se.

Řekla: „To nevím.“

Obrátil se na mě. „Tak moment. Vy jste soukromý detektiv?“

„Přesně tak.“

„Copak vás sem přivedlo?“

„Doktor Devarest. Čekal jsem, až se vrátí. Chtěl, abych prošetřil některé fáze loupeže trezoru.“

„Jaké fáze?“

„To neřekl.“

Policista řekl: „Pojďme si pohovořit s paní Devarestovou.“

„Dobrá. Ale nejdřív to tady dokončím. Tak podívejme se. Vy se jmenujete Lam, že?“

„Správně.“

„Kde přesně leželo tělo, když jste ho objevil?“

„Přesně tam, jak jsem vám ukázal.“

„No, moc přesně jste mi to neukázal. Máte někdo křídu?“

Nikdo u sebe křídu neměl.

Koroner se zamyslel: „Možná ji mám já.“ Otevřel kufřík, pohrabal se v něm a vytáhl kousek křídy: „Tak, a teď nám tady na podlaze vyznačte, kde přesně tělo leželo. Udělejte malý nákres. Označte pozici hlavy, nohou a paží.“ Vyznačil jsem obrysy na cementové podlaze. V předklonu při kreslení jsem uviděl, jak se ve skulině pootevřených dveří vedoucích do dílny objevila tvář. Byla to tmavá tvář, smyslně krásná, s plnými rty. Očí mě sledovaly s dychtivým zájmem. Ten muž se evidentně chystal vejít a teď vyčkával, co se stane.

„Neměl jste právo s mrtvolou hýbat, než dorazím,“ odsoudil mě koroner, když jsem skončil.

„Nevěděl jsem, že je to mrtvola, dokud jsem s ním nepohnul.“

Koroner mi vzal křídu z ruky, hodil ji do kufříku a nakázal: „Nikdo ať s tím autem nehýbá. Nedotýkejte se ho. Teď všem přítomným odeberu otisky, abychom měli kontrolu kvůli těm šperkům. Pak si půjdeme promluvit s paní Devarestovou. Vy dva radši pojďte s námi.“

Vzali nám otisky prstů. Muž, který stál ve dveřích dílny, zatím zmizel. Označili naše otisky, pak jsme s paní Croyovou šli za policistou a koronerem do domu.

Paní Devarestová odpočívala v ložnici. Služebná oznámila, že je v péči doktora Gelderfielda, přítele doktora Devaresta, který se snaží udělat, co může. Volali ho, kdykoliv se paní Devarestová necítila dobře. Doktoři neléčí své příbuzné, vysvětlovala rozvláčně, a tak nemocného otce doktora Gelderfielda léčil doktor Devarest a doktor Gelderfield tuto laskavost oplácel péčí o paní Devarestovou.

Doktor Gelderfield vyšel koronerovi naproti. Byl to vysoký, štíhlý muž s hranatou čelistí, mluvící úsečně a rozhodně, tak, aby to vyznělo působivě. Poté, co chvíli naslouchal, promluvil rozhodně: „Paní Devarestová nesmí být rušena. Prodělala strašlivý šok. Právě jsem jí dal injekci. Můžete ji požádat o identifikaci toho prstenu a to je vše!“

Policista s koronerem vstoupili do ložnice. Doktor řekl paní Croyové: „Vy dva zůstanete tady,“ a šel za ostatními. Paní Croyová se na mě podívala. „Co si o tom myslíte?“

„O čem?“

„O… však víte… o všem. Třeba ty kazety na šperky v přihrádce na rukavice.“

Pokrčil jsem rameny; „Mohla se stát spousta věcí.“

„Co například?“

„No spousta věcí. Jeden z těch telefonátů, víte, mohl být od zloděje, který chtěl výkupné za šperky. Doktor mu mohl dát peníze, vrátit do garáže a…“

„A co se tedy stalo se šperky?“ zeptala se.

Navrhl jsem: „Ležel tam nějakou dobu, než jsme ho našli. Kdokoliv mohl otevřít přihrádku s rukavicemi pomocí klíče zapalování z auta.“

Chvíli o tom přemýšlela a pak řekla: „Klíč nejde vytáhnout, když běží motor.“

„Nijak se vám ten nápad nesnažím vnutit. Jen jsem vám ho předhodil k úvaze. Můžete si to přebrat sama.“

„No, nějak se mi to nezdá.“

„Tak dobrá, pak to nebude ono.“

Dveře ložnice se otevřely. Vyšel doktor Gelderfield. „Vy jste ten detektiv?“ zeptal se mě.

„Ano.“

„Myslím ten, kterého najal Hilton?“

„Ano.“

„Paní Devarestová s vámi chce mluvit. Je vynervovaná a unavená. Má za sebou těžký šok. Dal jsem jí injekci. Začíná působit, snažte se být stručný. Nehádejte se s ní. Jen řekněte něco, co by ji uklidnilo. Nezáleží na tom, co.“

„Mám třeba i lhát?“

„Jistě. Řekněte jí cokoliv, ať se jí uleví. Chtěl bych, aby usnula.“

„Kdy za ní mám jít?“

„Jakmile tihle odejdou.“ Ušklíbl se: „Už byli na odchodu. Tady je máme.“

Koroner s hlídkařem vyšli z ložnice. Tiše spolu o něčem mluvili. Paní Croyové ani mě si vůbec nevšímali. Doktor Gelderfield kývl hlavou v tichém gestu ke dveřím ložnice, a když mě paní Croyová chtěla následovat, dal jí znamení, ať se vrátí.

Šel jsem dál. Doktor Gelderfield šel za mnou a tiše zavřel dveře.

Paní Devarestová ležela na posteli podepřena pod hlavou a rameny třemi polštáři. Měla na sobě modré negližé. Doktor Gelderfield nebo služebná ji zřejmě rychle odstrojili. Punčochy ležely na podlaze a šaty na židli. Korzetový pás, lemovaný zašpiněnými růžovými krajkami, visel přes opěradlo. Takto si Colette Devarestová jistě nepřála přijímat pánské návštěvy.

Její vykulené oči na mě hleděly, jako by měla pouze se zaostřováním pohledu. Hlas jí zněl trochu rozmazaně.

Řekla: „Jakže se to jmenujete?“

„Lam. Donald Lam.“

„Ale jistě… zapomněla jsem. Byl to šok.“

Zavřená víčka jí zamžikala, pak je opět rozevřela. „Přála bych si, abyste pokračoval.“

„S čím abych pokračoval?“

„S vyšetřováním. Víte, co ti pánové tvrdili?“

„Co?“

„Že ty šperky ukradl Hilton… On je neukradl… Je nutné očistit jeho jméno… Neměl žádné finanční starostí… vydělával si slušně… měl pojistku na čtyřicet tisíc dolarů, dvojnásobek v případě náhodné smrti… Že pro mě všechno zařídíte, že, pane – jakže se to jen jmenujete?“

„Lam.“

„Že to zařídíte, pane Lame?“

„Pustím se do toho,“ slíbil jsem.

„Přijdete za mnou ráno, viďte?“

„Pokud si to přejete.“

„Přeju si to.“

„V kolik hodin?“

„Po snídani.“

„Ne dřív než v deset třicet,“ řekl doktor Gelderfield briskním, profesionálním hlasem.

Obrátila po něm oči. Hlas jí teď zněl dutě. „Chceš abych usnula, Warrene, viď?“

„Ano, to chci.“

Přidal jsem se: „Honem do toho, vyspěte se trochu, paní Devarestová. Naše agentura se pustí do práce. Budeme pracovat ve dne v noci. Nemáte se čeho bát. Jen si pěkně lehněte a buďte bez obav.“

Doktor Gelderfield jí vytáhl zpod hlavy několik polštářů. „To je to nejlepší, co můžeš udělat, Colette. Ten mladík to vypátrá. Tak, teď jsi to zařídila a můžeš na to zapomenout. Prostě to můžeš pustit z hlavy.“

„Tak já to pustím z hlavy,“ opakovala ospale.

Doktor Gelderfield mi dal znamení.

Po špičkách jsem vyšel z pokoje.

Paní Croyová na mě čekala. „Co chtěla?“ zeptala se mě dychtivě.

„Chce, abych se vrátil ráno v deset třicet,“ řekl jsem. Na okamžik se jí v tmavých očích hněvivě zablesklo. „Vy jste ale podivný pavouk!“ řekla, otočila se a odešla.

KAPITOLA 4

Budík zazvonil ve čtvrt na šest. Byl jsem omámen spánkem. K probuzení mě přiměla až studená sprcha. Oholil jsem se, oblékl, sešel do garáže, vyjel agenturním autem a začal objíždět městské parky. Byla to únavná záležitost, ale nebyl provoz, takže jsem se mohl pohybovat dost snadno. Pouštní vítr přes noc zmizel. Vzduch jiskřil osvěžujícím pocitem časného rána. I když už slunce vyšlo, nebylo ještě horko. Dokonce i dole v betonových kaňonech městských ulic byl vzduch naplněn svěžestí, v ostrém kontrastu k tomu, co mělo nastat během několika dalších hodin, kdy sluncem změknou chodníky a mrtvý vzduch se naplní výfukovými plyny.

V parcích hrálo sem tam pár lidí tenis. Mezi nimi jsem spatřil i několik žen v šortkách. Zvědavě sledovali, jak pomalu projíždím kolem kurtů.

Když jsem se dostal do Griffíthova parku, uviděl jsem hrát smíšenou čtveřici. Jedna z dívek mě zaujala. Byla plná života jako ocelová pružina. Když servírovala, nadhodila míček, zaklonila krásné tělo do oblouku, pak se vší silou opřela do smeče, kterým poslala svištící podání přes síť. Když míček dopadl, odrazil se tak nádherně a takovou silou, až první podání téměř vyrazilo raketu z rukou mužského protihráče. Po pár podáních se vzchopil a začal na její smeče reagovat. To mě přesvědčilo, že s ním hraje poprvé.

Na protihráčku servis umírnila a já si uvědomil, že se ty dvě také neznají.

Dívka, která mě zaujala, znala dobře svého spoluhráče. Hrál dobře a důsledně, s jistou inklinací ke konzervativismu. O drátěný plot stálo opřeno kolo se svetrem omotaným kolem řídítek.

Zaparkoval jsem auto, vypnul motor, zapálil si cigaretu a díval se.

Skončili asi ve tři čtvrtě na osm. U sítě si vyměnili pár frází typu „To jsme si ale krásně zahráli“ a „To je štěstí, že jsme se potkali. Zase to někdy ráno zkusíme“ – „Měli bychom si dát revanš, ale jste na nás příliš dobří.“

Po chvíli vyšla dívka z tenisového kurtu, odmotala svetr z řídítek, navlékla si ho a zahalila sportovní šortky sukní na knoflíky. Přišel jsem k ní a zvedl klobouk.

Změřila si mě chladným pohledem bez zájmu. Nebyla typ děvčete, které se nechá lehce sbalit.

„Hrajete pěkně,“ pochválil jsem ji.

„Děkuji,“ řekla ne zcela nepřátelsky, ale s rozhodným odstupem. „Neodcházejte,“ zadržel jsem ji. Vrhla na mě opovržlivý pohled. „Rád bych s vámi mluvil, slečno Starrová.“ Právě se chystala sešlápnout pedál, když jsem vyslovil její jméno. Zastavila se v pohybu a zvědavě se na mě podívala.

„Promiňte, že jsem zvolil tuto nekonvenční metodu seznámení, ale musel jsem se s vámi vidět dřív, než vy uvidíte ranní noviny.“

Teď se na mě pozorně zadívala očima bez výrazu, jako by byly smaltované stříkací pistolí – onou hnědošedou barvou, často užívanou na automobily. „Kdo jste?“ zeptala se.

Podal jsem jí vizitku naší agentury. Prohlédla si ji a zeptala se: „Co je v ranních novinách?“

„Doktor Devarest byl nalezen mrtev ve své garáži. Kysličník uhelnatý.“

Veškeré city ukryla za strnulou maskou. „Snažíte se mě vytočit?“ zeptala se.

„Snažím se vám říct pravdu.“

„Jak jste mě našel?“

„V tomhle městě není zas tolik tak nadšených milovnic tenisu, které by byly ochotny ráno nasednout na kolo a jet si na kurt zahrát.“

„Jak o mně víte?“

„Vaše rukavice – grafitová skvrna po řetězu kola. Dívka, která je tak nadšená pro tenis jako vy, pravděpodobně bude chtít využít každé příležitosti. To znamená, že musíte mít druhou raketu v pokoji nebo bytě. Nemáte auto. Pracovala jste pro doktora Devaresta asi tři měsíce. Víte, vaši první tenisovou raketu objevila policie v kufru auta doktora Devaresta.“

Povzdechla si: „Chudák, měl Brightovu nemoc – a hodně odvahy. Léta si zapisoval symptomy a doslova vůbec o sebe nepečoval, jen si zaznamenával, jak nemoc pokračuje. Měla jsem pocit, že pokud ho brzy ráno vytáhnu na vzduch, mohu mu tím pomoct. Myslel si, že se ven nedostane a že nemá šanci s sebou cokoliv udělat, protože musí být ve službě, ale přesvědčila jsem ho, že pacienti tak brzy ráno nikdy nechodí. Nejradši ho volali v noci, hned jak usnul.“

„Takže aby paní Devarestová nežárlila, namluvil jí, že má hned od rána službu?“

Pokrčila rameny: „Já nevím, co jí řekl. Hráli jsme spolu jen párkrát. Souvisí to nějak s tím, co… co se mu stalo?“

„Ano.“

„Jak se to stalo?“

„Pravděpodobně zajel s autem do garáže, protože se mu něco nezdálo v motoru, a chtěl to opravit nebo spojit dráty.“

Řekla pomalu: „Na auta byl ohromně šikovný… vyznal se ve svíčkách a tak podobně.“

„A co šofér?“

„Doktor Devarest nesnášel, když mu někdo sloužil. Rád si všechno dělal sám. Nedovolil by, aby ho někam vezl šofér. Ten byl pro paní Devarestovou. Používala ho trochu jako lokaje.“

„A proč jste odešla hned po krádeži v trezoru?“

Odsekla: „O to snad tady vůbec nejde, ne?“ a stoupla si na kolo.

Odpověděl jsem: „Právě že přesně o to jde. Velice brzy půjde právě o to. Vaše zmizení vás zařadilo mezi podezřelé. Police si vás najde.“

Seskočila z kola, opřela ho o husté pletivo plotu tenisového kurtu. „Tak dobře, promluvme si. Mám jít k vám do auta?“

Přikývl jsem.

Otevřel jsem jí dveře. Řekla: „Jen jděte a vlezte dovnitř. Sednu si vedle vás.“

Vklouzl jsem za volant a ona si hbitě přisedla. „Budete se mě ptát,“ zeptala se, „nebo mám mluvit sama?“

„Mluvte vy,“ řekl jsem.

„Máte cigaretu?“

Dal jsem jí cigaretu. Zapálila si a opřela se zády o vypolstrované sedadlo. Viděl jsem, že bojuje o čas. Nepospíchal jsem na ni, nechal jsem ji kouřit a přemýšlet.

Začala: „Je to dlouhá historie.“

„Co je dlouhá historie?“

„Kdybyste měl pochopit, proč jsem odešla.“

„Jak dlouhá?“

„Poměrně dost dlouhá.“

„Bylo to kvůli práci?“

„Ne, ne. Něco se stalo už dlouho předtím. Proto jsem se přejmenovala na Starrovou a začala jsem znovu a sama.“

„A co se stalo?“

„Něco, na co jsem chtěla zapomenout a co jsem chtěla, aby i ostatní zapomněli.“

„Co to bylo?“

„Do toho se pouštět nebudeme.“

„Kdybych to věděl, možná bych vám mohl pomoci.“

„Žádnou pomoc nepotřebuju.“

„To si myslíte vy. Jste v kaši.“

„Jak to?“

„Šperky zmizí. Sekretářka zmizí. Policie nemá příliš představivosti. Dají si dvě a dvě dohromady, což v tomto seskupení vždy dá alespoň čtyři, někdy šest nebo osm. V tomto případě možná dvanáct.“

„Pokud mě najdou, uvidíme, jestli jejich součty půjde poopravit.“

„Já jsem vás našel.“

„Vy jste od policie?“

„Ne.“

„A kdo tedy jste?“

„Mám za úkol tu záležitost prošetřit.“

„Kdo vás najal?“

„Doktor Devarest.“

„Z jakého důvodu?“

„Abych vás našel.“

„Tak dobrá, tak jste mě našel. A co má být?“

„Budu to muset hlásit mému klientovi.“

„Je mrtev.“

„Jeho manželce.“

Zavrtěla hlavou: „Ne, to neuděláte. Já teď vystoupím z tohohle auta, nasednu na kolo a odjedu pryč.“

„A když to já tak nevidím?“

„Co můžete udělat?“

„Odvést vás na nejbližší policejní stanici.“

„Mně není tak jednoduché chytit.“

„Mně není tak jednoduché utéct.“

„Ale vy mě přece nechcete předat policii?“

„Takové instrukce jsem nedostal. Mám pocit, že doktorovi šlo víc o to nalézt vás než nalézt šperky.“

Několik vteřin si mě zkoumavě prohlížela. „O co se to tady snažíte?“

„V tom trezoru schovával něco důležitého. Myslel si, že ta věc je stejně důležitá i pro osobu, která ten trezor otevřela. Krádež šperků byla jen krycí manévr. Pokud vůbec byly ukradeny. Možná šlo jen o trik, který si vymyslel, aby mohl zavolat policii.“

„A on si myslel, že tu důležitou věc z trezoru mám já?“

„Asi ano.“

„Ale já ji nemám.“

Řekl jsem: „Najal si mě, abych vás našel. Našel jsem vás.“

„Můžete si o tom promluvit s mou klientkou.“

„A to se podívejme, paní Devarestová přece není vaše klientka.“

Zazubil jsem se a řekl: „Ale zdědila mě.“

„Vy víte, co v tom trezoru bylo?“

„Ne.“

Nějakou chvilku pokuřovala a zvažovala, jestli mluvit, nebo jestli se má pokusit se z toho nějak šikovně vylhat Potom zamáčkla zbytek cigarety do popelníku a řekla: „Doktor Devarest bezmezně zbožňoval Nadine Croyovou, a nejen ji, ale i tu holčičku, Selmu. Byl to věrný ochránce jejich štěstí.“

Odmlčela se a podívala se na mě. „Vyprávěl vám to tom?“

„Tohle je váš výstup,“ odpověděl jsem. „Já jsem jenom posluchač. Pokračujte ve hře.“

„Chcete tím říct, že byste mi neřekl, kdyby tomu tak bylo?“

„Ne.“

„A řekl byste mi, kdyby vám nic nepověděl?“

„Ne. Věci, které vím, si nechávám pro sebe, abych si mohl ověřit pravdivost vaší výpovědi.“

Pokračovala: „O co přesně šlo, to nevím. Walter Croy, manžel Nadine, je prvotřídní ničema. Jednu dobu Nadine pronásledoval. Chtěl získat opatrovnictví Selmy, alespoň částečně. Měl právníky a napsal spoustu peticí soudu a učinil i několik místopřísežných prohlášení o jednom koktejlovém večírku, kterého se Nadine zúčastnila. Pak najednou z ničeho nic všechno ustalo. Už jsme o Walterovi neslyšeli. A někdy v té době si doktor nechal instalovat do zdi trezor.“

„Nějaké další důkazy?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Co?“

„Jenom maličkosti, drobné poznámky.“

„Myslíte, že doktor Devarest měl něco společného s tím, že dal Walter Croy Nadine pokoj?“

„Ano.“

„Co?“

„To nevím. Nějakým způsobem se mu podařilo nad ním získat převahu. Určitě nešlo o vydírání, ale něco na něj měl.“

„Zajímavé,“ řekl jsem.

„Také bych řekla.“

„Takže když byl trezor vyloupen, vy jste vzala roha.“

„Přesně tak.“

„A pak jste si s doktorem zahrála tenis?“

„Kdypak?“

„Poté, co jste vzala roha.“

„Ne, to už bylo předtím.“

„Aha, takže vy jste s ním tedy hrála tenis?“

„Ale to jsem vám už řekla.“

„Ale neřekla jste, že jste s ním hrála tenis ve středu ráno.“

„Ne ve středu. V úterý. Ve středu chodil na ryby. Odešla jsem v úterý odpoledne.“

„Kde teď bydlíte?“

„To je moje věc.“

„To chcete, abych přišel za paní Devarestovou s takovouhle historkou?“

„Ne. Jestli máte trochu rozumu, necháte si to pro sebe. Půjdete za paní Devarestovou a řeknete: ‚Podívejte se, nešťastná smrt vašeho manžela znamená konec mé práce. Předpokládám, že vy nebudete mít zájem na tom, abych v práci pokračoval a vy abyste platila za to, abych našel vaše šperky. Na druhou stranu jsme byli s doktorem Devarestem pevně dohodnuti. Co kdybychom to ukončili? Vy mi něco zaplatíte jako odstupné a já se vzdám případu…'“

„A proč bych to měl dělat?“

„Protože to tak bude pro všechny lepší.“

Řekl jsem: „Doktor byl očividně přesvědčený o tom, že tu věc máte… tu, co zmizela z trezoru.“

„Ne. Tohle jste nepochopil. Myslel si, že já vím, kdo ji má.“

„A víte?“

Na pár vteřin zaváhala, pak řekla krátce. „Ne.“

„A co takhle nějaký dobrý tip?“

„Nemám.“

„Kdyby byl doktor Devarest naživu, neodpověděla byste tak rychle, že?“

Zvedla ke mně oči. „Proč ne?“

Řekl jsem: „To bych sám rád věděl.“

„Dala bych si říct ještě na jednu cigaretu,“ řekla.

Nabídl jsem jí další cigaretu. Zapálila si tak, že jsem viděl, jak horečně přemýšlí. Najednou promluvila: „Podívejte se. Musím se osprchovat a nasnídat. Nechcete mě odvézt na policií. Nemáte v úmyslu mě pustit. Co kdybychom se nějak dohodli? Kdybych vám prozradila, kde bydlím, a že bychom to zatím nechali být?“

„Kde bydlíte?“

„V Bel Aire. Je to jen pár bloků odsud, na Vermontu.“

„Bydlíte sama?“

„Ne. Mám spolubydlící.“

„U doktora Devaresta jste také měla pokoj?“

„Ano. Musela jsem být k dispozici, ale měla jsem den volna, a to znamenalo dvě noci.“

„Kdy jste měla volno?“

„Ve středu. Odjížděla jsem v úterý a vracela se ve čtvrtek ráno.“

„Podívejme se. Doktor Devarest také míval volný den. Že je to tak? Jsem přesvědčen, že se snažil mít středu volnou.“

Zpražila mě pohledem. „To má být vtip, nebo se mě snažíte nachytat?“

„Co z toho by bylo lepší?“

„Obojí je pitomost,“ prohlásila a odhodlaně vzala za kliku u dveří. Nechal jsem ji vystoupit. Došla ke kolu, vyskočila na něj a bez ohlížení se rychle rozjela po silnici. Držel jsem se za ní a na dohled. Dojela k Bel Aire, sestoupila z kola, nedbale kolo zaparkovala na chodníku a vešla dovnitř.

Našel jsem místo na parkování, objevil telefon a zavolal Elsii Brandovou, Bertinu výkonnou, mlčenlivou sekretářku. „Už jsi po snídani, Elsie?“

„Právě jsem dojedla.“

„Máš čas na práci?“

„Jakou?“

„Rozbít kolo.“

„Jak rozbít?“

„Vlastním autem. Je to práce pro agenturu.“

„Ví o tom Berta?“

„Ne.“

„Tak ji radši zavolej, ne?“

„Ne. Bylo by to dlouhé vysvětlování.“

„Kde jsi?“

„Parkuju u chodníku pár čísel od Bel Aire na Vermontu.“

Zeptala se: „Zvládnu to tak, abych byla zpátky včas do kanceláře?“

„Myslím, že ano. Nemělo by to zabrat moc času.“

„Co přesně mám udělat?“

Řekl jsem: „Dobře poslouchej. Jeď vedlejší ulicí na roh severozápadně od Bel Aire. Dvakrát zatrub na klakson, až budeš na rohu Vermontu. Zpomal, skoro až zastav, abys mi dala trochu času. Já odjedu. Před vchodem do domu je zaparkován bicykl. Pokud tam nebude, až tam dorazíš, nebo pokud mě neuvidíš odjíždět, až zahoukáš, prostě odjeď do kanceláře a zapomeň na to.“

„Dobrá,“ souhlasila. „Zahoukám. Ty jsi tam. Odjedeš. Je tam bicykl. Co udělám já?“

„Zkus zaparkovat auto blízko u domu. Moc ti to nepůjde, takže přitom srazíš to kolo a rozbiješ ho tak důkladně, aby se na něm nedalo jezdit.“

„A co pak?“

„Pak vyjde sportovně oblečená dívka a strašně se rozzuří.“

„Co udělám já?“

„Jsi pojištěná u Autoklubu, ne?“

„Ano.“

„Chovej se hodně nadutě. Řekni jí, že jednak tam neměla to kolo nechávat, že jsi pojištěná u Autoklubu a vážně se nemůžeš zatěžovat maličkostmi. Dej jí své jméno a adresu a pak odjeď.“

„To je všechno?“

„To je všechno.“

„Nemám se ji snažit sledovat?“

„Rozhodně ne. Za žádných okolností.“

„A co dál?“

„Oznam to Autoklubu a řekni jim, že až pošle žádost o škodu, že chceš znát všechny podrobnosti.“

„Dobrá,“ řekla, „vyrážím na cestu.“

Zavěsil jsem a vrátil se počkat v autě. Odhadl jsem, že by Elsie Brandová mohla dorazit během deseti minut, když sebou hodí. To patřilo k dalším Elsiiným kladům. Když se do něčeho pustila, dělala to velmi důkladně a velmi výkonně.

Zvládla to přesně za osm a půl minuty od chvíle, kdy jsem zavěsil. Slyšel jsem ji houkat za rohem, zachytil jsem záblesk auta ve zpětném zrcátku. Ostentativně jsem se podíval na hodinky, zapsal si poznámku do zápisníku, rozjel se a snažil vypadat velice blazeovaně a spokojeně sám se sebou.

Když jsem projížděl po Vermontu, podíval jsem se do zpětného zrcátka. Viděl jsem, jak se Elsie Brandová postupně blíží směrem k místu, kde měla zaparkovat, pak jsem zahlédl ostré stočení přední pneumatiky a už auto najelo do zaparkovaného kola.

Přede mnou byla křižovatka, a tak jsem zabočil doprava.

KAPITOLA 5

V klidu jsem si dal snídani a pak odjel do kanceláře. Elsie Brandová cvakala ostošest na stroji, když jsem vešel do dveří. Zvedla oči a přikývla na pozdrav, přičemž jí prsty nepřestaly dopadat jako kladívka na klávesnici.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal jsem se.

„Hm.“

„Vyšlo to děvče ven?“

„Ano.“

„Kde je šéfka?“

„Je uvnitř. Čte si noviny.“

Šel jsem dál. Berta seděla za velkým stolem. Rybaření v oceánu ji opálilo na barvu loupané pšenice. Volně splývající bílé vlasy jí dodávaly mateřského vzezření. „Čteš o doktoru Devarestovi?“ zeptal jsem se.

„Ano. Jak se to stalo, Donalde?“

„Řekl mi, abych na něj počkal v pracovně, že se vrátí nejpozději do půl desáté. Začetl jsem se a neuvědomil jsem si, jak rychle čas letí.“

„V novinách se píše, že jsi mrtvého objevil ty.“

„To je pravda.“

Trochu se ušklíbla: „Tak to bychom měli. Případ je u konce. Právě když to vypadalo, že by Berta mohla dostat jednu slušnou zakázku.“

Řekl jsem: „Myslím, že o nás bude mít zájem paní Devarestová. Našel jsem tu Starrovou.“

„Vážně?“

„Hmhm.“

„Jaks to dokázal?“

„Chtělo to jen dát si dohromady pár detailů. Zjistil jsem, že jezdí na kole a ráno hrává tenis. Měl jsem relativně přesný popis. Žen, které jezdí na tenisové kurty na kole, totiž není moc.“

„A kde je teď?“

„To nevím.“

Berta se zamračila. „Co tím chceš říct?“

„Nemohl jsem ji sledovat, když věděla, že po ní jdu. Dala mi špatnou adresu – činžák v Bel Aire. Dojela tam na kole a šla dovnitř. Čekala by tam, dokud bych neodjel. Nechtěl jsem už otravovat, a tak jsem odjel.“

„Proč jsi ji nesledoval?“

„Tak si někdy zkus sledovat dobrého cyklistu autem.“

Přemýšlela o tom.

Řekl jsem: „Zmizela by v provozu raz dva, na dvouproudovce by při čekání na zelenou proklouzla mezi auty a nechala mě tam bezmocně trčet.“

„Cos udělal?“

„Sehnal jsem Elsii, aby jí rozbila kolo. Elsie je pojištěná u Autoklubu.“

„Myslíš si, že je tak hloupá, aby zažádala o náhradu pod vlastním jménem?“

„Řekl bych, že ano. Elsie umí hrát dobře. Nařídil jsem jí, ať se chová lhostejně a arogantně, dá jí adresu Autoklubu a zmizí.“

„Co paní Devarestová?“

„Mám za ní jít v deset třicet.“

„Co asi chce?“

„Policie si myslí, že její manžel možná ukradl ty šperky sám, a tak chce očistit jeho jméno.“

„Dokážeš to udělat?“

„Ne.“

„Proč?“

„Protože on je ukradl.“

Berta na mě upřela zkoumavý pohled. Vzala si cigaretu ze schránky na kuřivo na stole, zasunula do dlouhé, vyřezávané slonovinové špičky, zapálila a seděla tam a přemýšlela, co říct. Diamanty na levé ruce jí zasvítily, jak zvedla cigaretovou špičku znovu k ústům.

„Cos jí odpověděl?“

„Slíbil jsem, že tu práci beru.“

„Proč jsi to dělal, když si myslíš, že je ukradl?“

„Protože její doktor řekl, že ji nesmím rozrušit.“

„Ale v deset třicet tam chceš jít?“

„Ano.“

„Já ti nerozumím.“

Řekl jsem: „Paní Devarestové uklouzla zajímavá poznámka.“

„Co to bylo?“

„Tvrdila, že byl manžel pojištěn na čtyřicet tisíc dolarů a že se v případě náhodné smrti vyplácí dvojnásobek.“

„No a co s tím má být?“

„V pojistce nic takového není.“

„Co to plácáš!“ vykřikla Berta. „Vždyť já ji mám taky. Deset tisíc vyplacených jako renta. Tak se zbavím všech účtů a dluhů. Pokud mě potká náhodná smrt, zaplatí dvacet.“

„Ne, tak to není.“

Berta zrudla. „Chceš mi naznačit, že nevím, co je v mé vlastní pojistce?“

„Ano.“

Berta opatrně položila vyřezávanou slonovinovou špičku. Otevřela šuplík, vytáhla klíče, otevřela další šuplík, odemkla krabici, vytáhla životní pojistku, rozložila ji a řekla: „Přečti si to.“

Podíval jsem se jí přes rameno.

„No tak co?“ triumfovala Berta.

„Mýlíš se.“

„Cože!“

„Mýlíš se.“

„Ty ses zbláznil! Tady to je, přesně tak, jak ti to povídám. Tady je to černé na bílém.“

„Ne. Není! Zaplatí dvojnásobek v případě, když smrt nastane nepředvídatelnými prostředky.“

„No a co jsem ti říkala?“

„Ty jsi řekla náhodná smrt.“

„A jaký je v tom rozdíl?“

Vysvětlil jsem: „Pokus se to z pojišťovny dostat, a hned ten rozdíl zjistíš.“

Berta se na mě dívala dál. „Někdy tě, Donalde, mám ráda, ale někdy tě nenávidím až do morku kostí.“ Složila pojistku, vrátila ji do krabice, zavřela šuplík a odhodila klíče do druhého šuplíku ve stole. Po chvíli řekla: „Tak dobrá, studoval jsi práva. Rozumíš tomu. Jsem natvrdlá. Já osobně vidím tu smlouvu tak, že pokud náhodou zemřu, dostanou mí dědici dvacet tisíc.“

Řekl jsem: „Mezi náhodnou smrtí a smrtí nepředvídatelnými prostředky je rozdíl. V prvním případě jde o smrt po úrazu. Něco uděláš, a protože jsi něco přehlédla, zemřeš. To je náhodná smrt. Aby z toho mohla být smrt nepředvídatelnými prostředky, musí být něco na vlastním způsobu smrti, co je nepředvídatelné.“

Berta řekla: „To nechápu.“

Pokračoval jsem: „Když zajedeš do garáže a začneš se vrtat v autě a necháš přitom motor běžet, nadýcháš se kysličníku uhelnatého a zemřeš, není na tom nic nepředvídatelného. Prostředky jsi zvolila ty sama. Ty jsi nastartovala motor, ty jsi udělala chybu. Ty jsi zůstala v otráveném vzduchu příliš dlouho.“

„A za těchto okolností bych nedostala dvojnásobek pojistky?“

„Přesně tak.“

Berta řekla: „Jak víš, že má stejnou pojistku jako já?“

„Jsou všechny stejné – všechny, co jsem kdy viděl. Je to standardní formulář.“

„Copak pojišťovny o tom rozdílu nevědí?“

„Vědí. O tom rozdílu vědí právě jen pojišťovny.“

Berta si povzdychla: „Co chceš dělat?“

„Budu šlapat vodu, dokud pojišťovna nesdělí tuto neveselou zprávu paní Devarestové.“

„No a pak co?“

„Pak ji nechám jít se poradit s právníkem.“

„A co pak?“

„Pak, až to všichni vzdají, navrhnu, že bychom pro ni mohli získat těch druhých čtyřicet tisíc dolaru – podle oné klauzule o dvojnásobném plnění.“

„Jak?“

„To nevím… zatím.“

„Když pro ni získáme čtyřicet tisíc, měli bychom my dostat polovinu, a…“

Opravil jsem ji: „Měj trochu soudností.“

„No, ale něco slušného by nám z toho kápnout mohlo.“

„To by tedy mohlo.“

Berta se opravila: „Tím myslím, že by mohlo kápnout mně. Samozřejmě že bych ti dala pěknou odměnu a…“

„Mohlo by kápnout nám,“ opakoval jsem. Berta se ušklíbla. „Co tím chceš říct?“

Naráz jsem se rozhodl: „Odcházím.“

V křesle Berty Coolové zapraskaly pružiny, jak se rozhořčeně narovnala. „Cože?“ zeptala se a její hlas zněl najednou drsně. „Odcházím.“

„Kdy?“

„Právě teď.“

„A co chceš dělat?“

„Získat plné partnerství v podniku.“

„V jakém podniku?“

„V detektivní agentuře.“

„Čí detektivní agentuře?“

„V tvé detektivní agentuře.“

Berta o tom uvažovala.

„Potřebuješ víc času na rybaření,“ vysvětlil jsem jí.

Řekla: „Donalde, ty jsi ale liška. Máš velkou fantazii a rozhodně jsi odvážný. Obtěžovala bych Bertu, aby se s tebou dala dohromady, ale ty nemáš podnikatelské schopnosti. Házíš peníze pánubohu do oken. Tenhle podnik by zkrachoval do půl roku, kdybych ti svěřila partnerství. Tak proč nenecháš finance na Bertě, a ona ti dá odměnu za…“

„Plné partnerství nebo nic.“

„No tak dobrá,“ vyštěkla zlobně, „tak tedy nic. Nenechám se takhle vydírat Já…“

„Nerozčiluj se,“ řekl jsem jí. „Neztrácej hlavu. Řekni Elsii, ať mi vystaví poslední šek.“

„A co tvá schůzka s pani Devarestovou?“

„Můžeš dodržet slovo a jít tam místo mě.“

Berta odsunula židli. Na tváři jí z rozrušení naskákaly skvrny. „Bůh je mi svědkem, že to udělám!“

„Dej pozor, ať ji nerozrušíš,“ varoval jsem ji. „Doktor si nepřeje, aby se rozčilovala. Škodí to tepnám. A nejhorší ze všeho je zlost.“

Oznámil jsem své bytné, že jedu hledat práci do San Franciska a že mám nájem zaplacen až do prvního. Kdybych se do té doby nevrátil a nevystěhoval si věci, seženu někoho, kdo mi je sbalí a pošle.

Nikdy mě neměla moc ráda, ale bylo jí líto, že mě ztrácí. Platil jsem pravidelně a měl jsem stálou práci. Chtěla vědět, proč jsem byl propuštěn. Vysvětlil jsem jí, že jsem propuštěn nebyl, že jsem odešel sám. Viděl jsem, že tomu nevěří.

Dojel jsem do San Franciska, zůstal tři dny v levném hotelu a třetí den jsem napsal své bytné na papíru s hotelovou hlavičkou, že jsem se rozhodl zůstat v San Francisku natrvalo. Další den ráno jsem šel na snídani, pak na pláž a trochu jsem si zabruslil. Naobědval jsem se, poseděl na pláži, dokud se nezačala stahovat mlha, a pak jsem jel do kina v centru. Zpátky do hotelu jsem se dostal asi v pět hodin.

V hale seděla Berta Coolová. Rozčilením jí z očí sršely blesky.

„Kde se to ksakru touláš?“ zakřičela na mě.

„Jen jsem si tak prohlížel město,“ já na to klidně. „Jak to jde?“

„Mizerně.“

„To je mi ale líto. Čekáš dlouho?“

„Nedělej hergot, že tě to překvapuje. Přiletěla jsem letadlem. Sem jsem dorazila ve čtvrt na jednu a od té doby trčím tady v hale.“

Politoval jsem ji: „To je ale hrůza. Proč jsi nejela k sobě do hotelu a nenechala mi vzkaz, ať ti zavolám?“

„Protože bys nezavolal,“ vyštěkla. „A stejně jsem s tebou chtěla mluvit, než bys měl šanci… šanci…“

„Promyslet si, jak se věci mají,“ dokončil jsem.

Berta řekla: „Kde je tu nejblíž nějaký bar?“

„Pár bloků odsud.“

„Tak dobrá, jdeme.“

Osvěžující sanfranciská mlha dodávala vzduchu jiskřivou příchuť. Berta Coolová s bradou vzhůru a rameny vzpřímenými rázovala po ulici a energicky mávala rukama i nohama. Byla tak rozčilená, že vůbec nevnímala, kam jde. Během dvou bloků se dvakrát pokusila přejít na červenou. Musel jsem ji popadnout za ruku, aby ji nepřejeli a nezatkli.

Usadili jsme se v baru. Berta si objednala dvojitou brandy. Já si dal skotskou se sodou. Berta nad drinkem vysvětlovala: „No, bylo to přesně tak, jak jsi předpověděl“

„Co jsem předpověděl?“

„Všechno,“ připustila. „Pojišťováci s ní velice soucítili. Nemohli zaplatit dvojité odškodnění, protože smrt nenastala nepředvídatelnými prostředky, ale nechtěli, aby chudák vdova musela na peníze čekat. Neustále jí mávali pod nosem šekem na čtyřicet tisíc. Tvrdili, že si je může vzít, aniž by tím nějak ovlivnila své právo zažalovat je o dalších čtyřicet – kdyby chtěla. Navrhli jí, ať se poradí s právníkem.“

„A co pak?“

„Šla se poradit s právníkem. Její právník jí řekl, že je to od začátku prohraný boj. Kolují zvěsti, že doktor Devarest vyloupil vlastní trezor a spáchal sebevraždu, když si myslel, že se na to přijde. Stejně byl nemocný.“

„Pověz mi víc o té sebevražedné teorii.“

„Na motoru se nenašlo nic, co by potřebovalo opravit, šlapal jako hodinky. Otisky se nenašly ani na francouzském klíči ani na ničem v motoru – jen na kapotě. Zdá se, že se jednoduše rozhodl odejít ze světa a navlékl to jako nehodu, aby zachránil čest své manželky.“

„Našli to Starrovic děvče?“ zeptal jsem se.

„Autoklub do včerejšího večera žádost o proplacení škody nedostal. Zkrátka… no, nic jsem s tím nedělala.“

„Proč?“

„Mám pocit, že ji paní Devarestová nijak zvlášť najít nechce.“

„Proč ne?“

„Mám pocit, že to děvče a doktor – no, něco mezi nimi bylo.“

„Kdo ti to řekl?“

„Paní Devarestová. Občas zaslechla nějaké drobné narážky. Řekla, že bude mnohem lepší nechat minulost minulostí. Pohřeb byl včera.“

„To je zajímavé, ne?“ zeptal jsem se.

Odpověděla: „Hnusáku jeden!“

Zvedl jsem obočí: „Co se děje?“

„Šla jsem za nejlepšími právníky v městě. Zaplatila jsem padesát dolarů za dva právnické posudky, každý po pětadvaceti dolarech.“

„Vážně? Proč jsi to dělala? Já to nechápu.“

Berta Coolová řekla: „Právníci si prohlédli rozhodnutí pojišťovny, pečlivě prostudovali fakta a potvrdili, že paní Devarestová nemá absolutně na čem stavět. I kdyby smrt nebyla sebevražda, ale nehoda, nebyla nepředvídatelnými prostředky, právě tak, jak jsi na to poukázal.

Paní Devarestová navštívila svého právníka. Nejdřív si myslel, že by z toho mohl být případ, ale když si to pořádně prohlédl, odmítl se tím zabývat. Paní Devarestová by zaplatila polovinu z těch čtyřiceti tisíc, aby je dostala.“

„Fakticky?“

Berta zrudla rozčilením. „V těch kuličkových ložiskách, co máš místo mozku, ti šrotuje plán, jak by ty peníze mohla získat. Vsadím se, že by dala sedmdesát pět procent, aby je dostala. Je na lidi z pojišťovny pěkně naštvaná. Doktor Devarest si vždycky myslel, že se smlouva týká náhodné smrtí. To si myslela ona také. Pojišťováci jsou velice milí a soucitní. Je jim to hrozně líto. Rádi by zaplatili – kdyby to šlo. Ale chápejte, je to standardní smlouva, která se používá ve všech pojišťovnách. Mohou peníze vyplatit jen za jistých okolností. Jinak by to bylo nelegální.“

Dopil jsem skotskou se sodou. „Víš, San Francisco je skvělé město,“ řekl jsem. „Myslím, že se mi tu bude líbit.“

„Líbit, ksakru!“ zaječela Berta. „Ty se hezky vrátíš a tenhle brambor mi pěkně vytáhneš z ohně.“

„Ne. Mám tady opravdu dobré vyhlídky a…“

„Letíš zpátky s Bertou,“ prohlásila pevně. „Byla jsem blázen, když jsem tě nechala odejít. Jsem teď na tobě tak závislá, že už bez tebe ten podnik nezvládnu.“

Řekl jsem: „Ne, Berto, myslím, že bys v partnerství se mnou nebyla šťastná. S partnerem by ses nesnesla. Jsi příliš velká individualistka. Jsi moc zvyklá na to, že je všechno po tvém. Potřebuješ mít moc vždycky o všem rozhodovat.“

Berta pochmurně pokračovala po svém: „A na tohle tě taky dostanu. Už mám všechno promyšlené. Je to tvůj návrh. A já ho přijímám a beru tě za slovo a mám jen jednu podmínku.“

„Jakou podmínku?“

„Budu mít svobodu přijít a odejít si kdy chci. Můžeš si na práci najmout koho chceš. Já se teď budu věnovat rybaření.“

„Odkud ta náhlá láska k rybám?“ zeptal jsem se.

„Myslím na doktora Devaresta,“ řekla. „Šla jsem mu na pohřeb. Ten chudák pracoval ve dne v noci. Dřel se jako soumar. Kdyby to nebral tak vážně, občas si odpočinul, mohl žít ještě dlouho. Kdyby uměl trochu předvídat, vykašlal by se na pár z těch bohatých pacientů a trávil by trochu času na vzduchu.

Bývala jsem příliš tlustá na to, abych se sebou cokoliv dělala. Pořád mi bylo mizerně, ale vždycky jsem měla hlad jako vlk. Pak jsem onemocněla a trochu zhubla, a když se mi vrátila síla, zjistila jsem, že mě pohyb venku baví. Teď jsem zdravá jako řípa, jím co chci a váhu si udržím. Ty jsi mladý. Jsi od přírody štíhlý. Nemusíš si s tloušťkou dělat starosti. Ty budeš pracovat. Berta bude rybařit. Takže chceš to partnerství, nebo ne?“

Zazubil jsem se na ni: „Tak to můžeš zaplatit pití, Berto, protože když jsem partner, patří to stejně mezi výdaje.“

Berta se na mě upřeně zadívala blýskajícíma očima. Řekla: „Ty potvoro jedna! To se ti teda podobá!“

„Od téhle chvíle se budu chovat takhle,“ upozornil jsem ji. „To bychom si od začátku měli vyjasnit.“

Berta mi málem hodila peněženku do obličeje. Smířila se s partnerstvím, ale pomyšlení na to, že si nakoupím alkohol a napíšu to mezi výdaje, jí opět vyrazilo dech.

„Vždyť mě znáš,“ konejšil jsem ji. „Já přece vůbec neznám cenu peněz. Chodím po světě a házím je pánubohu do oken.“

Berta se nasupila asi tak na třicet vteřin, pak se zhluboka nadechla. Pomalu a neochotně otevřela peněženku, vytáhla pětidolarovou bankovku a zavolala na číšníka. Mně řekla: „Když to zaplatím sama, ušetřím alespoň padesát procent na spropitném.“

„My ušetříme,“ opravil jsem ji. Její přísná očka zlobně zajiskřila, ale neřekla nic.

KAPITOLA 6

Paní Devarestová mě přivítala slovy: „Jsem ráda, že jste se nám vrátil, pane Lame. Samozřejmě, vaše partnerka je sympatická, ale vám tak nějak důvěřuji víc. Možná proto, že si vás vybral Hilton.“

Byla oblečena v černém. Obličej bez nalíčení vypadal ve spojení s vykulenýma očima zvláště truchlivě.

„Co přesně si přejete, abych udělal?“ zeptal jsem se.

Řekla: „Paní Coolová mi sdělila, že byste dokázal přijít na to, jak donutit pojišťovnu zaplatit podle klauzule o dvojnásobném nahrazení škody.“

Vysvětlil jsem. „Pojišťovny se řídí zákonem. Nemohou vyplatit peníze, pokud se neobjeví fakta jasně ukazující na povinnost nahradit škodu.“

„To jsem už zjistila.“

„Vyzkoušel bych to, pokud by tu ještě byly nějaké jiné možnosti.“

„Ne, vyzkoušela jsem všechno. Podívejte se, pane Lame, dám vám polovinu jakékoliv částky, kterou dokážete od pojišťovny získat.“

„Možná to bude vyžadovat soud.“

„Dala bych vám polovinu z toho, co získám po vyrovnání s právníkem.“

„Možná by to bylo moc.“

„To mně vyhovuje, pokud to vyhovuje vám.“

„Uvidíme, co se dá dělat.“

„Také vám budu vyplácet běžnou gáži, abyste dokázal, že můj manžel neukradl ty kameny a nespáchal sebevraždu. Kdyby je vzal, kde teď jsou? Je to absurdní.“

„Nikdo jiný kombinaci k trezoru neměl?“

„Pokud víme, tak ne. Někdo jí přesto mít musel. Je to kvalitní trezor. Nemohl být otevřen bez kombinace. Podívejte se, přála bych si, aby jedna věc byla jasná. Nechci, abyste v souvislosti s mým mrtvým mužem rozpoutával jakékoliv skandály.“

„Pokud mám začít s vykopáváním důkazů, nelze odhadnout, co najdu. Budu se do toho muset pustit a vyhrabat všechno.“

„Ale nebudete muset nic z toho, co zjistíte, hlásit, že ne?“

„Ne.“

„Tak se do toho pusťte a kopejte.“

„Myslíte, že existuje něco, co byste si nepřála, abych vám hlásil?“

Řekla: „Hilton byl dobrý manžel, něžný, jemný a ohleduplný. Ale tuším, že nebyl o nic lepší než většina mužů. Podle mého názoru se nedá věřit žádnému.“

Obdařila mě šelmovským úsměvem.

„Začnu s obhlídkami,“ slíbil jsem.

„A chtěla by s vámi mluvit Nadine.“

„Kde je?“

„Najdete ji v dětském pokoji se Selmou.“

„Dobře, půjdu se po ní podívat.“

„Budete na tom opravdu pracovat, viďte, pane Lame?“

„Pokusím se.“

„Tak to je dobře.“

„Jen tak mimochodem, jak je to s trezorem? Nechala jste ho otevřít… od smrti vašeho manžela?“

„Ano. Našli jsme v jeho notýsku šifrovaná čísla. Můj právník mi navrhl zavolat specialistu, aby nám pomohl. Ten vypracoval kombinaci k trezoru ze seznamu těch čísel.“

„Pak jste si ho prohlédla – ten trezor?“

„Ale ano.“

„A co v něm bylo?“

„Jen ty pojistné smlouvy a notýsek, do kterého si Hilton zaznamenával průběh své nemoci od doby, kdy se objevila. Myslel si, chudák, že tím alespoň může posloužit svému oboru. Podle mě to zas nebylo tak vážné… určitě mohl… no, kdyby na sebe dával pozor a nehonil se ve dne v noci, dokázal by s tou chorobou bojovat. Držet ji v šachu, víte. Mohlo trvat roky, než by ho nemoc přemohla.“

„Aha.“

„Můj právník dohodl s pojišťovnou, ať vyplatí těch čtyřicet tisíc. Proti naší straně neexistuje žádná předpojatost, protože jsme přijali jejich podmínky. Můžeme se kdykoliv pokusit získat ten zbytek.“

„Dobrá.“

„A nezapomenete navštívit Nadine?“

„Už za ní jdu.“

Usmála se na mě a řekla: „Nevím, co to na vás je, pane Lame, co mi vnukává takový pocit důvěry.“

„Děkuji vám.“

Nadine Croyovou jsem našel v dětském pokoji. Tenkrát jsem poprvé uviděl Selmu. Měla matčiny oči, klidný, dobrosrdečný úsměv, který jí v tvářičkách dělal dolíčky.

Paní Croyová mě představila: „To je pan Lam, miláčku.“

Selma se roztančila pokojem, aby mi podala ruku. „Velice mě těší,“ řekla pomalu, zřetelně a s každým slovem správně akcentovaným.

„Také mě těší, děkuji, jakpak se máš?“

„Já jsem hodná. Máma říká, že když budu hodná, pustí mi dneska večer promítačku.“

Paní Croyová se zasmála. „Asi jí trochu rozmazluji. Hodně jsem ji natáčela. Ráda se na to dívá, pořád dokola.“

Selma na mě pohlédla a řekla s dětskou vážností: „A také na obrázky strýčka doktora. Strýček usnul a už se vůbec nikdy neprobudí.“

„Opravdu je to tak?“

Přikývla pomalu a moudře.

Paní Croyová se vmísila do našeho rozhovoru. „Seženu Jeannette, aby se o Selmu postarala. Bude lepší jít někam, kde bychom si mohli v klidu promluvit.“

Zazvonila na zvonek a za okamžik, když služebná vešla do dveří, řekla: „Jeannetto, mohla byste prosím vás chvilku zůstat u Selmy?“

Jeannette se s pochopením usmála. „Jistě, paní Croyová,“ a natáhla k Selmě ruce.

Když jsem odcházel z pokoje, cítil jsem, že mě Jeannette se zájmem pozoruje. Všiml jsem si zrcadla, umístěného přesně v tom správném úhlu, abych mohl pozorovat její odraz. Sklonila se a paží držela dítě kolem pasu. Upřeně na mě zírala. Trvalo několik sekund, než si uvědomila, že ji sleduji v zrcadle, když uhnula očima a zachytila můj pohled. Na nepatrný okamžik se polekala. Pak se její rty rozevřely a objevily se rovné, bílé zuby, jak se usmála.

„Tudy,“ pokynula mně Nadine Croyová.

Odvedla mě ven na nádvoří do koutku skrytého za révovníkem ve velkém keramickém květináči. Ukázala na pár židlí, které vypadaly, jako by zde byly připraveny speciálně na náš rozhovor.

Jakmile jsme se usadili, ukvapeně začala: „Řekl vám doktor Devarest něco o mně?“

„Ne.“

„O… mých osobních problémech?“

„Ne,“

„Víte to určitě?“

„Ano.“

Čekala, zřejmě se snažila najít nejvýhodnější úhel podání, a pak se rozhodla skočit rovnou do toho: „Měla jsem velmi nešťastné manželství. Před rokem a půl jsme se rozvedli. Existovalo mnoho důkazů, které jsem mohla proti manželovi použít, ale nechtěla jsem. Uvedla jsem jich jen tolik, abych dosáhla rozhodnutí soudu – a samozřejmě také abych získala opatrovnictví nad Selmou.“

„Alimenty?“ zeptal jsem se.

„Ne. Žádné nepotřebuji. Víte, v tom je ta potíž. Zdědila jsem po otci poměrně značnou částku. Walter – Walter Croy, můj manžel – se se mnou seznámil krátce po otcově smrti. Byl laskavý, ohleduplný a pomáhal mi a… no, líbil se mi, a tak jsem si ho vzala.

Brzy po svatbě jsem si uvědomila, že není tak netečný k výhodám peněz, které jsem zdědila. Pak začal spřádat všelijaké plány, aby mohl těmi penězi manipulovat. Naštěstí, protože bylo jmění tak veliké, bylo nutné je soudně prověřit a potvrdit a já mám velmi prozíravého a loajálního advokáta. Důrazně mě varoval, ať za žádnou cenu nepřevádím správu majetku na manžela.“

„Kdo je ten právník?“

„Forrest Timkan.“

„Co se stalo pak?“

„Walter pravděpodobně věděl, že mě Timkan před ním varoval. To ale samozřejmě nevím určitě. Když jsem se neustále vymlouvala, Walter naléhal víc a víc a právě tehdy začalo být naprosto jasné, že jediné, o co mu jde, jsou peníze.“

„Chcete říct, že vás nemiloval?“

Luskla prsty a smutně se usmála: „Já mu byla lhostejná, ale nestál ani o žádnou jinou. Je to lovec. Magnetický krasavec, který se baví tím, jak snadno si umí ženy omotat kolem prstu. Jedna pro něj neznamená naprosto nic. Na to jsem ale přišla až teď. Když zjistil, že mě varovali, abych na něj nepřepsala majetek, prostě ztratil zájem. Ani Selma ho nemohla zadržet. Falšoval na šecích moje podpisy, prováděl spoustu naprosto opovrženíhodných věcí. No, jak říkám, rozvedla jsem se a samozřejmě získala opatrovnictví nad Selmou.“.

„Co se stalo pak?“

„Asi před půl rokem,“ pokračovala. „Walter začal útočit z trochu jiné pozice. Chtěl částečné opatrovnictví nad Selmou.“

„Myslel jsem, že jste řekla, že o ni moc nestál.“

„Vůbec o ni nestojí, ale jednoho dne bude mít Selma peníze. To je něco, co mohlo Waltera celkem přirozeně napadnout, a taky si myslel, že… prostě mi to vyložil zcela otevřeně.“

„Co vám vyložil otevřeně?“

„Že bych se mohla vyplatit.“

„Udělala jste to?“

„Ne. Pan Timkan mi vysvětlil, že jakmile se s něčím takovým začne, nikdy to neskončí.“

„A co se tedy stalo?“

„Walter byl opravdu velmi nepříjemný. Pak najednou všechno přestalo.“ Podívala se na mě pátravým zrakem. „Neřekl vám o tom doktor Devarest něco?“

„Ne.“

„No, najednou všechno usnulo. Pan Timkan to nemohl pochopit Ale samozřejmě jsme to rádi nechali tak… nehas, co tě nepálí.“

„Včera,“ pokračovala, „panu Timkanovi zavolal Walterův právník, řekl, že při sepisování případu nastalo mírné zdržení, když Walter nedodržel slovo a nepřinesl peníze na pokrytí poplatků a výdaje, ale nyní že je připraven začít s procesem.“

„Proč mi to říkáte?“ zeptal jsem se.

„Protože si myslím, že smrt doktora Devaresta s tím vším nějak souvisí. Mluvila jsem o vás s panem Timkanem a on by se s vámi rád viděl.“

„Dobrá, kde ho najdu?“

Vytáhla z kapsy své halenky navštívenku pana Timkana a podala mi ji. Prohlédl jsem si ji a vhodil do kapsy. „Takže platí, zajdu za ním.“

„Přála bych si, abyste věděl, že můžete…“ Zarazila se s pohledem upřeným na muže, který se vynořil z obývacího pokoje na nádvoří a prohlížel si fontánu. Značně formálně se uklonil, ale evidentně čekal, až dokončíme náš rozhovor. Zahlédl jsem zmatený, trochu vyděšený výraz v její tváři.

„Kdo je to?“ zeptal jsem se.

Odpověděla: „Corbin Harmley. Jeden z přátel doktora Devaresta. Odjel do Jižní Ameriky pracovat na nějakém naftařském projektu. Přiletěl den před tím, než doktor Devarest zemřel. Měl v plánu ho hned po příletu navštívit, aby mu splatil půjčku.“

„Jak velká ta půjčka byla?“

„Dvě stě padesát dolarů. Zřejmě byl se strýčkem ve velmi přátelském vztahu. Setkávali se při obědě v klubu a povídali si. Harmley je tulák, člověk, který si vydělává propagací naftařských půjček a tak podobně a nikde dlouho nepobude, což je také důvod, proč se s ním teta Colette tenkrát neseznámila. Potom ho opustilo štěstí a právě v tu chvíli dostal příležitost jet do Jižní Ameriky. Strýc mu půjčil peníze, na výdaje.

Připadalo mi, že Harmley má chvilku trochu štěstí a chvilku hodně velkou smůlu, a pak se mu do rukou dostalo něco, co si myslel, že by opravdu mohlo vyjít. Bylo ovšem dost obtížné zvládnout to tak, aby ho nevyřadily ze hry velké korporace, které nechtěly ztratit svůj vliv. Však víte, jak to chodí.“

„Pokračujte.“

„To je všechno. Nakonec se mu podařilo uzavřít smlouvu a teď podle ní pracuje. Letěl zpátky do Států služebně, a jedním z prvních, koho chtěl navštívit, byl doktor Devarest, aby mu splatil tu půjčku a předal dobré zprávy. Pak se podíval do novin a přečetl si o jeho smrti. Byl to strašný šok.

Napsal tetě Colette. Byl to velice pěkný dopis, jeden z nejkrásnějších dopisů, jaké jsem kdy četla. Sděloval, že jakmile se jí to bude hodit, rád by se zastavil a splatil svůj dluh.

V dopise jí napsal o doktoru Devarestovi věci, které jsme nevěděli – o tom, jak tiše pomáhal jiným lidem, bez nároků, nejen peněžními půjčkami, ale i tím, že je všemožně povzbuzoval a podporoval.“

„A pak přišel navštívit vaší tetu?“

„Ano. Setkali jsme se na pohřbu. Ptal se, jestli by mu dovolila zúčastnit se pohřbu, a rozhodně je velice milý, taktní, ohleduplný. Zřejmě jednu dobu začal hodně pít a doktor Devarest ho vrátil na správnou cestu, materiálně podpořil, aby mohl začít znovu.“

„Proč se ho bojíte?“

„Já se ho… jen… mám pocit, že jsem ho už někde viděla.“

„Možná kdybyste mluvila upřímněji, mohl bych inteligentněji poslouchat.“

Zasmála se. „Já vážně nechci chodit kolem horké kaše. Jenom prostě nevím a nechci vás svést na špatnou stopu. Už jsem ho jednou viděla. Jsem si téměř jistá, že jednou večer přišel k nám domů navštívit Waltera. Zahlédla jsem ho jen letmo. Stalo se to krátce poté, co jsme se vzali.“

„Ptala jste se ho na to?“

„Ne, neptala. Neměla jsem chuť se s ním bavit o osobních problémech, a stejně jsem si ho jen s někým mohla splést“

Řekl jsem: „Proč mi tohle všechno vyprávíte?“

„Protože kromě toho, co děláte pro tetu Colette, bych chtěla, abyste pomohl i mně. Chci, abyste zašel za panem Timkanem. Chci, abyste zjistil, pokud můžete, jestli pan Harmley zná Waltera. Nemohu se zbavit myšlenky, že dal strýci nějaký tip na Waltera, který mu umožnil zastavit jeho nátlak. Jsem si téměř jista, že tu něco bylo, ale ať jde o cokoliv, musíme zjistit, co to je.“

„Máte obavy jít k soudu ohledně opatrovnictví?“ zeptal jsem se jí.

Naše oči se na chvíli setkaly a pak neklidně uhnula pohledem. Řekla vyhýbavě: „Selma bude pomalu dost stará na to, aby začala chápat, co se děje. Závěť… no, pro dítě by to nebylo nic dobrého, a kdyby Walter měl dostat třeba jen částečné opatrovnictví, bylo by to strašné… myslím pro ní.“

Promyslel jsem si to a znovu jsem jí slíbil: „Půjdu navštívit Timkana.“

„Prosím vás, penězi nijak nešetřte,“ řekla. „Je to pro mě velmi důležité. Samozřejmě nechci, abyste rozhazoval, ale…“

„Rozumím.“

„Chtěl byste se teď seznámit s panem Harmleyem?“

„Proč ne?“

Okamžitě se zvedla. Přešli jsme nádvoří. Harmley nás pozoroval, jak přicházíme. Byl to zajímavý člověk kolem pětatřiceti let, s bohatými tmavými vlasy, česanými dozadu z vysokého čela. Bradu zvedal vysoko, jako by byl pyšný na sebe a na svou práci. Oči měl bystré, pronikavé, naznačující smysl pro humor.

Paní Croyová řekla rychle a tiše: „Představím vás jako přítele rodiny. Od této chvíle si budeme tykat. Teta Colette se domnívá, že je to třeba řešit to takto a…“

„Prima.“ přerušil jsem ji.

Představila nás. Harmleyova ruka sevřela mou ve vřelém, pevném stisku. Když promluvil, vzbuzoval jeho hluboký a dobře modulovaný hlas dojem skryté dynamické síly.

„Pokud jste byl důvěrným přítelem doktora Devaresta, měl jste privilegium znát velice pozoruhodného muže.“

„Naprosto s vámi souhlasím,“ přitakal jsem.

„Ten člověk změnil můj celý život,“ poznamenal prostě, chtěl říct něco dál, ale zarazil se, takže vznikl dojem, že pocit vděčnosti se v něm sváří s určitou přirozenou neochotou mluvit o sobě v souvislosti s poctou, kterou chtěl vyslovit doktoru Devarestovi.

Paní Coryová oznámila: „Tak já se zas běžím podívat, jak se vede dítěti. Zajdeš za tou osobou, o které jsem mluvila, viď, Donalde?“

„Zajdu za ním s radostí.“

Usmála se a zmizela. Harmley ji přemýšlivě pozoroval a řekl: „Víte, Lame, je to strašně zvláštní, ale mám jasný pocit, že už jsem se s touhle ženou někde setkal, ale za živého boha nemohu přijít na to, kam ji zařadit Nemohu si vzpomenout, kde jsem ji viděl.“

Vrhl na mě další pohled. „Vím, že jsem ji už viděl.“

„To se stává často. Mně se to už párkrát taky stalo.“

„Ale co to znamená? Myslíte si, že když máme tenhle pocit, že jsme ty lidi už potkali a zapomněli na ně, nebo…“

„Je pravděpodobnější,“ řekl jsem, „že jste seděl naproti v tramvaji, náhodou vás upoutaly ty nezvykle veliké oči a teď, když jste se seznámili, si neurčitě vybavujete, že jste ji už viděl. Nebo možná jednou, když jste s doktorem Devarestem vyšli z restaurace, na něj čekala v autě.“

„U čerta, to je určitě ono. Ale je to tedy rozhodně zvláštní pocit.“

„Má rozkošnou holčičku.“

„Vážně? A ona nežije s manželem?“

„Pokud vím, jsou rozvedeni.“

„To je ale smutné.“

„Slyšel jsem, že jste se s doktorem Devarestem setkávali často?“

„S přestávkami. Vídával jsem ho často týden nebo dva, nebo možná i měsíc nebo dva, a pak jsem ho zase měsíce neviděl.“

„Měli jste s doktorem Devarestem hodně společných známých?“

„Ale jistě. Byli jsme členové stejného klubu. Já jsem před nějakou dobou přestal být členem, ale obvykle jsem tam chodil jako jeho host, když jsem přijel. Nějakou dobu jsem tu nebyl. Poslední výlet mně trval šest nebo osm měsíců.“

Řekl jsem: „To je ale zajímavá shoda okolností. Asi před šesti nebo osmi měsíci dal někdo doktoru Devarestovi tip ohledně jisté osoby, kterou oba znali – což tenkrát na doktora Devaresta hluboce zapůsobilo.“

Podíval se na mě pátravě. „Poslyšte, kamaráde, to je trochu vágní sdělení, ne?“

„Ano.“

Zasmál se. „Ne že bych vás chtěl kritizovat, ale…“

„Chápu vás, ale jeho manželka se snaží dopátrat, o co vlastně šlo.“

„Vy nevíte, kdo to byl?“

„Ne.“

„Tak vy nevíte, kdo by ten člověk, o kterém se bavíme, mohl být?“

„Ne.“

Zavrtěl hlavou a ušklíbl se: „Já vás nechápu.“

Vysvětlil jsem: „Občas se na to známých doktora Devaresta vyptávám. Vy jste ho viděl před šesti nebo osmi měsíci?“

Zamyšleně svraštil čelo. „Asi před sedmi měsíci, abych byl přesný.“

„Tenkrát jste se s ním vídal hodně často?“

„Ne. Náhodou ne. Jednou jsem ho krátce navštívil a pak jsme šli dva dny za sebou na večeři a pak k němu do ordinace. Jeden večer jsme si chvíli povídali. Vyprávěl mi, jak si zařídil pracovnu.“ Harmley najednou zmlkl a jeho oči si mě pátravě prohlížely. Řekl: „Svěřil vám doktor Devarest tajemství pracovny?“

„Ty obstarožní lékařské přístroje?“ zeptal jsem se.

„Ve kterých se skrýval alkohol a detektivky,“ dodal se smíchem.

Přikývl jsem.

„Mám pocit, že si toto tajemství Hilton přísně chránil,“ řekl. „Tuším, že o tom vědělo jen pár jeho důvěrnějších přátel.“

„Vzpomínáte si, jestli se zmínil o instalaci trezoru, když jste s ním mluvil?“ zeptal jsem se.

Harmley pár vteřin upřeně zíral na fontánu, než řekl: „Něco tu s trezorem bylo – něco o trezoru říkal. Počkejte chvilku. Myslím, že to bylo ten druhý den, kdy jsem s ním obědval. Řekl mi, že si právě objednal jeden z nejlepších nástěnných trezorů, jaké se dají sehnat. Mám pocit, že právě ten den si ho objednal.“

„Podívejte se, Harmleyi, budu k vám zcela upřímný. Je velice důležité, abychom se dozvěděli, o čem jste si právě před tím s doktorem Devarestem povídali.“

„Proboha proč? Snad si nemyslíte, že bych mu já dal nějakou informaci, která pro něj byla tak důležitá?“

„Ano.“

Harmley se ušklíbl. „Nemohu si vzpomenout vůbec na nic, co jsem mohl říct.“

„Pokuste se vybavit si osoby, o kterých jste si tenkrát s doktorem Devarestem povídali, a zvlášť, co jste o nich řekl. V klidu si to rozmyslete.“

„To je těžký úkol,“ řekl, „ale snad to zvládnu, když to tak chcete.“

„Velice bych to po vás chtěl.“

„Poslyšte, co udělám. Dneska večer si sednu a pokusím se zrekonstruovat veškerou naši konverzaci, budu si zapisovat poznámky, a někdy zítra nebo pozítří vám o tom povím. Doufám, že vás nebudu nudit spoustou pošetilých komentářů, ale obávám se, že nic víc v tom nebylo. Víte, jak to chodí, když se po delší době sejdete s někým, koho znáte a koho máte rádi. Ptáte se, co se stalo tomu a onomu a…“

„Mohlo to být o někom, kdo… podívejte se, neukazoval jste doktoru Devarestovi nějaké fotografie lidí… možná nějaké skupinové fotografie lidí, kteří s vámi jsou nějak spojeni?“

Zamyslel se: „Ale ano. Právě jsem začínal s jihoamerickým projektem, a měl jsem fotografii s několika lidmi z Jižní Ameriky, také s některými držiteli pozemků a… a byl tam taky snímek, který jsem vyfotografoval v sanfranciském lunaparku. Hodně jsme se nad ním nasmáli. Když tak o tom mluvíte, vzpomínám si, že doktor Devarest chtěl od toho obrázku kopii. Nechal jsem mu ji udělat. Jak vás napadly ty fotografie, Lame?“

„Nenapadly mě. Jen jsem se ptal.“

„No, ale zeptal jste se na fotografie.“

„Protože to bylo možné.“

Řekl: „Ale ty fotografie, které jsem Hiltonovi ukazoval, nemohly mít žádnou souvislost s čímkoliv, co vyšetřujete. Byla na nich skupina lidí, která se zajímá o pozemky v Jižní Americe, a Hilton se na ni díval jen proto, že ten jihoamerický podnik znamenal tolik pro mne.“

„Doktor Devarest v tom žádné peníze neměl?“

Vrhl na mě rychlý pohled. „Ne… teď bych si přál, aby měl. Vy ale máte zatraceně široký záběr – to jsou mi ale otázky!“

„Snažím se,“ řekl jsem.

To ho nijak nerozehřálo, takže pravil s dosti strnulou důstojností: „Jsem rád, že jsme se poznali, pane… Lame, Možná se ještě setkáme.“

Zareagoval jsem na jeho formálnost s žoviální bodrostí delegáta na sjezdu. „Ano, uvidíme se. Já jsem tady dost často.“

Odpoklonkoval se a za chvilku přišla Nadine Croyová z místa, odkud nás pozorovala.

„Dozvěděl jste se něco?“ zeptala se.

„Moc ne. Dal doktoru Devarestovi pár fotografií, skupinových snímků lidí, kteří s ním byli ve styku při jeho jihoamerickém projektu.“

„Nechápu, jak by tohle mohlo mít nějakou souvislost s naším případem.“

„On také ne. Myslí si, že jste se už někde setkali.“

„Takže to byl ten muž, který přišel navštívit Waltera. Řekl jste mu… myslím… připomenul jste mu to?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Domnívám se, že bude lepší, když si vás zařadí sám. Má práce je informace získávat – nikoliv je poskytovat.“

„Možná bych mohla prolomit ledy a říct mu, že je mi povědomý a…“

„Ne. Radši to nechme dál tak, jak to je.“

„Ale neurazil jste ho nějak, doufám. Pane… mm… Donalde?“

„Hmhm.“

„Jak?“

„Zeptal jsem se ho, jestli doktor Devarest neinvestoval nějaké peníze do naftových pozemků.“

„Proč mu to vadilo?“

„Protože kdyby tomu bylo tak, podváděl by Harmley paní Devarestovou.“

„Tomu nerozumím.“

„Představme si, že mu doktor Devarest dal dvě stě padesát dolarů, aby je investoval do onoho podniku. Předpokládejme, že by se podnik najednou stal nesmírně výdělečným. A on se vrátí a zaplatí dvě stě padesát dolarů jako půjčku.“

„Copak o tom neexistuje nějaký záznam, nějaký…“

„Zřejmě neexistuje.“

Promyslela si to, pak se na mě podívala s napůl vyděšeným výrazem v očích. „Vy moc lidem nevěříte, že, Donalde?“

„Ne,“ souhlasil jsem. „Dokázala byste dostat svého manžela do kanceláře vašeho právníka?“

„Jedině kdyby si myslel, že něco dostane.“

Poradil jsem jí: „Naaranžujte setkání Harmleye a vašeho bývalého manžela za přítomnosti profesionála, který dokáže rozpoznat význam obyčejných poznámek, aby slyšel, co si řeknou, až se poznají.“

„Myslíte pana Timkana?“

„Pokud je to dobrý právník, dokáže z toho, co si při setkání řeknou, hodně odhadnout.“

„Pokusím se to zorganizovat. Myslím, že by bylo dobře, kdybychom nechali všechny při tom, že jste… no, můj zvláštní přítel… chovejte se podle toho.“

„Okay. Před Harmleyem vám budu zcela oddaný.“

„Jen když s námi někdo bude.“

„Jistě. Kdo je ten člověk, který vchází do domu?“

„Rufus Bayley, šofér.“

Byl to tentýž člověk, kterého jsem viděl dívat se dveřmi z dílny té noci, když doktor Devarest zemřel.

„Rád bych se na něj podíval.“

„Rufusi,“ zavolala na něj hlubokým melodickým hlasem.

Právě otevíral dveře. Otočil se a změnil výraz obličeje. Pak uviděl mě a jeho tvář se opět stala maskou. Měl výrazné rysy, takové, které působily dojmem dobrosrdečné sfingy jako u bernardýna či dánské dogy.

„Ano, paní Croyová.“

„Doplnil jste mi včera v autě olej?“

„Ano, paní Croyová.“

„Stačí vám to?“ zeptala se mě potichu.

Uviděl jsem synovce, Jima Timleye, jak odchází z domu. „Zatím to stačí,“ řekl jsem a ona ho propustila s úsměvem a mávnutím rukou.

Jim Timley k nám pochodoval přes nádvoří. Pohyboval se s oním nervózním chvatem člověka, který věří v přímý čin. Upřel na mě sluncem vybělené oči. „Právě jsou mluvil s tetou Colette. Vyprávěla mi o vás… o té hře na rodinného přítele.“

Přikývl jsem.

Timley řekl: „Teta Colette se tak dostává do zlváštního postavení.“

„Co jí dostává do zvláštního postavení?“

„Ten nápad s přítelem rodiny.“

„Tak to vysvětlete.“

„Přátelé doktora Devaresta ho nikdy neslyšeli o vás mluvit. Teta Colette má pocit, že by lidé mohli získat mylný dojem – vaše zjevení se hned po smrti doktora Devaresta, a když jste evidentně jedním z úzkého kruhu přátel. Takže ji napadlo, že by bylo lepší být zvláštním přítelem Nadine.“

„Paní Croyová už mi tu zprávu předala,“ řekl jsem. „Doufám je, že jsou povely jasné. Strašně nerad bych utíkal k nesprávné brance.“

„Nebo vyběhl z hřiště,“ usmála se na mě očima Nadine Croyová.

„A co přihrávky?“ zeptal jsem se.

„Pouze ze strany. Můžete si být jistý, že na všechny nahrávky vpřed čekají vhodní příjemci.“

„Díky,“ uzavřel jsem. „Zařídím se podle toho.“

KAPITOLA 7

Elsie Brandová řekla: „Ne, Donalde, nebyla tu celý den – ani nezatelefonovala.“

Posadil jsem se a nabídl jí cigaretu.

Zavrtěla hlavou. „Berta nerada vidí, když kouřím v pracovní době.“ Uklidnil jsem ji: „Jen si dej. Jsem teď partner.“

„To jsem slyšela.“

Na chvilku zaváhala, pak si vzala cigaretu a zapálila si. Chvilku jsme v tichu kouřili. „Myslím, že by nebylo špatné ti zvýšit plat,“ řekl jsem jí.

„Proč?“

„Protože pořád tak bušíš do toho psacího stroje.“

„Bertě by stoupnul tlak na dvě stě devadesát pět. Požádala jsem o přidání minulý měsíc, ale odmítla mě tak tvrdě, až jsem odlítla o pět metrů.“

„Kolik jsi chtěla?“

„O deset dolarů navíc.“

„Máš je mít,“ slíbil jsem ji.

„To přece nemůžeš udělat.“

„Proč?“

„Chci říct, že to přece neprosadíš.“

„Ale prosadím. Máš přidáno. A jak je to s tím rozbitým kolem? Už se něco stalo?“

„Ještě ne. Dneska ráno jsem volala do Autoklubu. Myslím, že na to je moc chytrá.“

„Zkus jim ještě brnknout,“ řekl jsem, „jen tak pro jistotu.“

Elsie si položila cigaretu na okraj popelníku, vytočila číslo, přála si s někým mluvit a po chvíli řekla: „Tady Brandová. Je něco nového s tím rozbitým kolem?“

Viděl jsem, jak se jí mění výraz v obličeji. Popadla tužku a zápisovala…

„Okamžik, prosím… Nollie Starrová, East Bendon Street 681… kolik chce?… Ano, asi to byla moje vina… Mnohokrát vám děkuji.“

Zavěsila sluchátko a vytrhla stránku ze zápisníku. „Tak prosím, tady to máme,“ řekla. „Její správná adresa. Čekala s žádostí, dokud jí to kolo neopravili. Autoklub má účtenku za opravu. Je napsána přímo na ni na tuto adresu.“

Přeložil jsem papír a dal si ho do kapsy: „Radši na to dohlédni a ujisti se, že to Autoklub zaplatil. Nerad bych, aby slečna Starrová vystopovala tvou poznávací značku a začala si zjišťovat, kde pracuješ. Mohla by se taky přestěhovat.“

„Dobrá, zítra jim zavolám. Já…“

Dveře se rozrazily a do kanceláře vkráčela Berta Coolová.

Elsie schovala cigaretu do popelníku, uhasila ji a zhoupla se dozadu ke klávesnici psacího stroje. Berta Coolová učinila poloviční otáčku a zírala na nás. Hned jsem na ni uhodil „Kdepak se celý den touláš?“ zeptal jsem se.

Bertina přísná očička triumfálně zasvítila. „Rybařila jsem,“ oznámila. „Perfektní den na ryby, a nesnaž se z toho něco dělat. Varovala jsem tě, že si budu užívat života. Tak, nenechte se rušit ze svého důvěrného rozhovoru. Vím, Donalde, že jsi právoplatný partner v podniku. Dost přímočaře jsi mi to připomenul. Ale Elsie tu pracuje za plat. Zatím se ještě nepovažuje za dostatečně nepostradatelnou, aby vyžadovala plné partnerství.“

„Mluvili jsme s Elsou o pracovních záležitostech.“

„Aha, tak to jo.“

Přikývl jsem.

Začala hartusit, pak se zarazila, a když jí z očí částečně vymizela krvežíznivost, vzpamatovala se: „Aha, o tom kole?“

„Částečně o tom.“

„O čem ještě?“

Pustil jsem se do ní: „Elsie mi vyprávěla, jak je pro ni se stoupajícími životními náklady stále těžší vyjít s penězi.“

„Ano, plýtvala časem, když se snažila z tebe vydobýt soucit,“ řekla Berta s očima opět nemilosrdnýma a pronikavýma. „Zkoušela to na mě před měsícem a…“

„Ode mě se rovněž nedočkala soucitu,“ řekl jsem. I když byla Berta rozčilená jaksepatří, tohle jí vyrazilo dech.

„Dočkala se peněz,“ pokračoval jsem, „dostala přidáno deset dolarů.“

Berta se chystala spustit. Význam mé poznámky jí došel právě ve chvíli, kdy otvírala ústa. Její mozek zařadil zpátečku. Na vteřinu stála s otevřenými ústy, pak přišel příval slov. „Ty mizero jeden! Já vedu tuhle kancelář! Ty můžeš být partner, ale nemůžeš zvyšovat platy bez mého souhlasu. A co se toho týče, ty…“

Navrhl jsem: „Nebylo by lepší hádat se v naší kanceláři?“

Stála a dívala se na mě mžikajícíma očima. Z ničeho nic se sebrala a odkráčela do kanceláře. Následoval jsem ji a kopnutím jsem za sebou zavřel dveře.

Zoufale se snažila získat sebevládu. Začala: „Mohla jsem tušit, že to bude takhle. Ta holka má stejně tak nárok na desetidolarové přidání jako má právo na šoféra, který by ji vozil do práce a z práce. Je placena stejně jako ostatní stenografky za tentýž druh práce. Má…“

„Dělá dvojnásobně víc než kterákoliv jiná stenografka, co jsem kdy viděl.“

„No a co má být?“ dožadovala se Berta. „Tu práci chtěla. Já jsem ji přijala. Tu práci chtělo i tucet dalších. Přirozeně jsem si vybrala takovou, která udělá nejvíc práce. To je dobrý obchod.“

Řekl jsem: „Tenkrát byla těžká doba. Bylo málo práce. Mohlo se vybírat. To už teď nejde.“

Berta škubla šuplíkem ve stolu, vytáhla dlouhou slonovinovou špičku, vrazila do ní cigaretu tak tvrdě, že se papír přetrhl a ulomil se filtr. Chtěla cigaretu odhodit, pak se rozmyslela, zahodila místo toho ulomený filtr a zbytek pečlivě zastrčila do cigaretové špičky. „Možná si to neuvědomuješ, ale já tohle partnerství mohu kdykoliv rozpustit.“

Já na to: „Já taky.“

„Ty!“ vykřikla. „Přišel jsi sem s holým zadkem a neměl jsi ani cent. Ty že rozpustíš parnerství, které ti dává víc peněz, než jsi kdy v životě měl! Nesnaž se mě rozesmát!“

Trval jsem na svém: „A Elsie Brandová dostane přidáno deset dolarů, nebo se naše partnerství rozpouští!“

Bertě se třásla ruka, nesoucí plamínek k cigaretě. Vstala od stolu, přešla k oknu a postavila se ke mně napůl zády. Asi za půldruhé minuty se ke mně otočila. Na tváři měla neproniknutelný výraz. Pravila sladce: „Dobrá, miláčku, já se podřídím, když se podřídíš i ty. Pamatuj si, že ty už plat dostávat nebudeš. Vyfasuješ polovinu z čistého výnosu po zaplacení výloh. Tvůj problém je, že si pořád myslíš, jak jsi velkorysý, ale zatím jde o mé peníze. To desetidolarové zvýšení je jen pět dolarů měsíčně z tvé kapsy. Co je nového v případu Devarest?“

„Mám navštívit právníka Nadine Croyové, člověka jménem Timkan. Znáš ho?“

„Ne, nikdy jsem o něm neslyšela. Kvůli čemu za ním jdeš?“

„Tak obecně, kvůli celkové situaci.“

„Kdy?“

„Zítra ráno. Nadine Croyová tam přivede chlapíka, o kterém se domnívá, že má něco na jejího bývalého manžela.“

„Co?“

„Myslí si, že tenhle chlapík, Harmley, poskytl doktoru Devarestovi určité informace, které mu umožnily jejího manžela trochu usměrnit. Onen neznámý důkaz měl doktor Devarest pravděpodobně v trezoru a byl ukaden.“

„Kdy zmizely ty šperky?“

„Předtím. Pojal ten nápad s ukradenými šperky, aby měl nějaký důvod, proč zavolat policii.“

„Kde jsou ty šperky teď?“

„To nevím. Jeden prsten byl v šuplíku na rukavice a…“

„Ano, to vím. Ale jestli doktor Devarest vzal ty šperky, kde jsou – tedy myslím ten zbytek?“

„To jsem ještě nezjistil.“

„Za to by nám měla zaplatit.“

„Kdo?“

„Paní Devarestová.“

„Za co?“

„Za znovuzískání svých šperků.“

„Ale já jsem je ještě znovu nezískal.“

„Ale získáš je.“

„Nejsem si ani jistý, že mě paní Devarestová najala, abych ty šperky znovu získal.“

„A na co tě tedy najala?“

„Jako falešnou stopu.“

„Na co?“

„Abych znemožnil Walteru Croyovi zjistit jméno osoby, do které se jeho bývalá žena zamilovala.“

„Jak jsi na to přišel?“

„Protože mi začali říkat, abych předstíral, že nejsem detektiv, ale důvěrný rodinný přítel. Pak to ještě blíže specifikovali. Mám být v osobním vlastnictví Nadine Croyové.“

„No a co je na tom špatného?“

„Mně osobně to nijak nevadí. Je hezká, ale trochu moc se hrne do toho, aby všem bylo jasné, že její srdce patří mně.“

Berta zavrtěla hlavou: „Já to nechápu.“

Vysvětlil jsem: „Walter Croy žádá o opatrovnictví dítěte a snaží se dokázat, že matka pro ně není vhodnou osobou. Chtěl peníze. Něco se stalo a on případ pustil jako horkou bramboru. Pak se stalo něco dalšího a on se do něj zase vrhnul. Když záležitost usnula, začala se paní Croyová domnívat, že už je v bezpečí a může si dělat co chce. Možná začala být trošku neopatrná. A teď se záležitost vrátila přesně tam, kde byla před sedmi měsíci.“

„V čem by jí to mohlo posloužit, když tě nastrčí jako svého přítele?“

„Z mé strany nemohou dokázat žádné indiskrétnosti a zainteresované osoby to odvede od hlubších úvah.“

Bertě Coolové se zúžily oči. „Asi na tom něco bude.“

„To se dozvím velice brzy.“

„Jak?“

„Pokud mě s sebou začne tahat na veřejnost, znamená to, že mám pravdu.“

„Ale k čemu všechny ty nesmysly? Vždyť je přece už rozvedená.“

„Až to zjistím, budu vědět mnohem víc o tom, čeho se bojí.“

„Myslíš, že se bojí?“

„Samozřejmě.“

Zazvonil telefon.

Berta zvedla sluchátko: „Kdo je to, Elsie?“

Pak se obrátila na mě: „Volá ta Croyová. Elsie jí řekla, že máš poradu a nemůžeš být rušen. Ptá se, jestli máš večer volno. Teta Colette se prý domnívá, že by bylo dobré, kdyby vás viděli na veřejnosti spolu.“

„Ať Elsie vyřídí, že jí zavolám za půl hodiny.“

Berta předala zprávu a mrskla sluchátkem s ničivou silou, schopnou telefon zlikvidovat. „Ta ale po tobě jede.“

„To jsem vážně rád. Má na sebe napsaných pár set tisíc Mohl bych si jí vzít a odejít do důchodu.“

Berta pravila ponuře: „A co kdyby neměla čestné úmysly?“

Vstal jsem a šel ke dveřím. „Čistému,“ oznámil jsem, „vše čisté.“

East Bendon Street 681 byl cihlový činžák se zdobnou fasádou a množstvím titěrných dekorací nad dveřmi; ošuntělá hala obsahovala obvyklou snúšku vybledlého a odřeného nábytku. Na jedné straně byly dveře s nápisem „SPRÁVCE“, dva schody a chodba s byty na obou stranách. Budova měla tři poschodí bez výtahu. Byt číslo 304 se nacházel ve třetím patře blízko vchodu do domu. Jméno na schránce ukazovalo, že ji vlastní Dorothy Grailová. Zazvonil jsem. Uslyšel jsem, že někdo uvnitř je. Dveře se otevřely na třípalcovou škvíru – výmezenou bezpečnostním řetězem přes ní nataženým. Zvědavě si mě prohlížely dvě pronikavé černé oči. Zeptal jsem se: „Bydlí tady slečna Starrová?“

„Ne. Tady je byt slečny Grailové.“

„A žádná slečna Starrová tu nebydlí?“

„Ne.“

„A neznáte ji?“

„Ne.“ Dveře se začaly zavírat.

Tiše jsem mluvil dál v rychlých bezobsažných větách. „To nechápu. Jsem z Autoklubu. Dala nám tuhle adresu. Mám vyrovnat opravu jejího kola.“

Slyšel jsem zvuk rychlých lehkých kročejů a hlas Nollie Starrové zvolal: „To je něco jiného, Dot. Pusť ho dovnitř.“

Černooká dívka odsunula bezpečnostní řetěz. Vstoupil jsem dovnitř. Byl to dvoupokojový byteček s mrňavou kuchyňkou, spojenou s obývákem a s ložnicí s velkou postelí u stěny.

Nollie Starrové trvalo jen chvilku, než si mě zařadila. Když jí došlo, že můj obličej zná, objevila se jí v očích zlost a strach.

V rohu pokoje seděl na židli u stolu nějaký muž. Vzhlédl, když slyšel, jak se Nollie Starrová rychle a vyděšeně nadechuje. Světlo mu plně zasvítilo do tváře. Byl to Jim Timley.

Pozdravil jsem: „Dobrý večer. Nechci vás vyrušovat ve vašem důvěrném rozhovoru, ale myslím, že teď je ta chvíle, kdybychom se mohli seznámit.“

Timley zastrčil nohy pod sebe, ale s rukama udělat nic nemohl. Vypadal zvadle jako stonek vařeného chřestu.

Jediná černoočka nevypadala, že by chtěla utéct. Zvědavě si mě prohlížela a nechápala, o co tu kráčí.

Řekl jsem: „Mé jméno je Lam. Tuším, že nás nikdo nepředstaví. Vy jste Dorothy Grailová. Teď už se všichni známe. Promluvíme si tady, nebo byste vy dva radši z toho Dorothy vynechali?“

Dorothy Grailová zabouchla dveře a otočila západkou: „Proč bychom si nepromluvili tady?“

Timley prohlásil: „Podívejte se, Lame, můžu vám to vysvětlit… ale nevím, jestli mám.“ Podíval se na Nollii Starrovou, osmělil se a dodal: „Vážně nechápu, co je vám ksakru do toho.“

Nollie Starrová souhlasně přikývla.

Timleymu se tento přístup zalíbil. Čím víc o tom přemýšlel, tím víc se odvazoval. Vypjal se a udělal pár neobratných kroků směrem ke mně; ve štíhlé, bronzové tváři mu nervózně škubalo. Z pohybu hranatých ramen jsem poznal, že k jeho sportovním dovednostem patří i box.

„Špicly jsem nikdy neměl rád a vy se mi taky nelíbíte. Vešel jste těmihle dveřmi. Máte čas než napočítám do tří, abyste jimi taky vypadl. Jeden… dva…“

Oznámil jsem: „Do ničeho z toho mně osobně nic není. Paní Devarestová si mě najala, abych jí předložil fakta. Oznámím jí, co jsem viděl, a vy to pak můžete vysvětlit.“

Timleyho hlas náhle zachvátila panika. „Vraťte se.“

Řekl jsem: „Pokud máte nějaký jiný návrh, sem s ním.“

Timley se podíval na Nolli Starrovou. Vypadal bezmocně a vyděšeně jako kotě na vrcholku telegrafního sloupu.

Nollie Starrová řekla hladce: „Jelikož se tak často pletete do mých soukromých záležitostí, odpovím vám.“

„Ušetřilo by nám to čas.“

Nollie Starrová mluvila s klidnou, jasnou samozřejmostí ženy, která dokonale ovládá situaci. „Vy opravdu umíte dělat bleskové závěry, pane Lame,“ zasmála se.

„Jen do toho,“ pobídl jsem ji. „Rychle si něco vymyslete.“

Z očí jí čišelo rozhořčení.

„Poslouchejte,“ řekla. „Nemusím si nic vymýšlet. Už mám po krk toho, jak mě honíte jako pes. Takže abych vám ukázala, jak jste vedle, prozradím vám malé tajemství. Já tu bydlím. Jsem tady už šest měsíců. Tohle je moje spolubydlící, Dorothy Grailová. Protože jsme na byt měli půjčku, musela jsem ji splácet, taky proto, že jsem si nebyla jistá, jak trvalá bude má práce u doktora Devaresta. Před pár měsíci, když pršelo, mě Jim Timley odvezl domů. Seznámil se s Dorothy. Od té doby sem občas chodívá. Obyčejně se je snažím nechat o samotě a zmizet, když přijde na návštěvu, pokud někam s Dorothy nejde. Dnes večer jsem to nechtěla udělat, protože jsem se ještě nerozhodla, co udělat v té druhé záležitosti.

Připouštím, že byla chyba utéct, když mi doktor Devarest řekl, ať zavolám policii. Měla jsem pro to svůj důvod. Nehodlám vám sdělovat, co za důvod to bylo. Nehodlám nikomu říct, o co šlo. Pokud se mi podaří zůstat z dohledu, dokud úřady nenajdou toho, kdo šperky ukradl, nebudu vysvětlovat nikomu nic. Jim Timley chápe celou situaci. Může se za mě zaručit.“

„To je pravda,“ chvatně přisvědčil Timley.

Nollie Starrová pokračovala se stejně rychlou vehemencí. „Chci jen jedno, a to, abyste mě nechali na pokoji. Já si hledím svého a chci, aby si ostatní lidé také hleděli svého. A jestli mi opravdu chcete prokázat laskavost, můžete mě přestat špiclovat, vypadněte a vypátrejte, kdo ty šperky opravdu ukradl.“

„Napadá vás někdo?“ zeptal jsem se.

Podívala se na Timleyho, zaváhala a řekla: „Do toho nebudu strkat prsty.“

Timley se podíval na hodinky, na chvilku zaváhal, zvedl klobouk. „Chci si s vámi promluvit, Lame,“ řekl. „Pojďme někam ven. Mám auto na parkovišti.“

Nollie Starrová se na něj na chvilku významně zadívala a zmizela směrem ke kuchyňce. Dorothy Grailová k němu došla a podala mu ruku. „Dobrou noc, Jime,“ řekla. „Je mí to líto.“

„Nic se přece nestalo.“

„Vím, jak se cítíš – jak jsou ti podobné věci trapné. Je mi líto, že se to stalo. Nemohla jsem tomu nijak zabránit. Není to moje chyba. To chápeš, ne?“

V hlase jí zněla úzkost.

„Samozřejmě,“ souhlasil netrpělivě.

Přitiskla se k němu: „Jime, ty přece nebudeš… viď, že se nic nestalo?“

„Ne.“

Přitiskla mu paži ke krku, tvář k tváři. „Jime, miláčku… slib mi to.“

Snažil se osvobodit. „Ne,“ opakoval. „Říkám ti, že se nic nestalo.“

„Jsi zlatíčko“ nabídla mu pootevřené rty. Sklonil se a položil jí bezvládnou ruku kolem pasu. Vypadal duchem nepřítomný a bylo vidět, že touží zmizet.

Stál jsem tam a čekal, až to vášnivé objímání skončí.

Timleyho paže ztuhla. Druhou rukou jí přejel po zádech. Propletla si prsty jeho vlasy. Ramena se jim lehce chvěla.

Nollie Starrová vyšla z kuchyňky a zavolala: „Končíme! Vy dva vyrazte na vzduch.“

Dorothy Grailová se odtrhla. Oči Jimyho Timleye se do ní vpíjely. Rtěnka mu na rtech udělala rudou šmouhu. Tvář mu zrudla.

„Kvůli mně chodit nemusíte, Timleyi,“ řekl jsem.

Obrátil se ke mně. „To je v pořádku. Já… chci si s vámi promluvit.“

Otočil se zase k Dorothy Grailové. „Můžeš si být jistá, že se nic nestalo,“ řekl.

Oči se jí smály. Vrhla pohled na Nollii Starrovou, pak zpátky na Timleye. „Chovej se jako dospělý, Jime,“ řekla, „běž s tím milým panem detektivem a pověz mu všechno, co chce vědět.“

Timley zvedl svůj klobouk.

Nollie Starrová řekla: „Pozor na rty, Timley. Dorothy po sobě nechává ošklivé šmouhy. A nezapomeň si knížky. Moc se nám líbily.“

Postavila se před něj a kapesníkem na ukazováku mu setřela rtěnku z tváře. Podala mu balíček, zabalený a převázaný provázkem.

Timley řekl: „Dobrou noc, Nollie,“ obrátil se k Dorothy, podíval se na ni, chtěl něco říct, rozmyslel si to a vyrazil ke mně.

„Dobrou noc, miláčku,“ řekla Dorothy.

Tvářil se, že ji chce znovu políbit.

Zastavil jsem ho: „No tak, já mám práci,“ a otevřel jsem dveře. Timley přispěchal za mnou. Sešli jsme dolů po schodech spolu. Na chodníku řekl: „Podívejte, Lame, vypadáte jako slušný chlap.“

„Díky.“

„Vypadáte jako člověk, který dokáže pochopit určité věci.“

„Jaké věci?“

„Nevím, jestli vás někdy napadlo, abyste uvažoval o mé pozici v domácnosti Devarestových.“

„Pokud se tak nestalo, stane se,“ řekl jsem mu.

Pokračoval: „Teta Colette je sobecká a marnivá. Situace je taková, že kontroluje každý dolar, který mám nebo který kdy doufám dostat. Mí rodiče mě nechali bez prostředků. Teta Colette mě dala na studia; pak chtěla, abych cestoval. To jsem si přál. Chtěla jet se mnou. To bylo také v pořádku. Doprovod mladíka jí dělal dobře. Po nějaké době přestala lidem říkat, že jsem synovec. Poté se z výletu stalo peklo. Viděl jsem ze světa hodně, Jižní Ameriku, Orient i Evropu. Zaplatil jsem za to dost vysokou cenu. Teta Colette se téměř neustále držela se mnou. Bylo ale pár chvil, když usnula, kdy jsem na pár hodin mohl vyklouznout a prohlédnout si místa, která jsem opravdu chtěl vidět.

Vrátili jsme se. Chtěla, abych pár měsíců zůstal u ní doma. Chytil jsem tropickou úplavici, která mě dost potrápila. Doktor Devarest mi řekl, že mám být nějakou dobu v klidu a mít hodně slunce. Nějak se to semlelo tak, že jsem si na život tady zvykl. Doktor Devarest měl kolem sebe rád mladé lidi. Myslím, že ho teta Colette nudila k zešílení.“

Timley se zhluboka nadechl, otočil se a podíval se mi do očí: „To je na celé situaci to nejhorší. Jsem v pěkné bryndě. Někdy se cítím jako hnusný mizera, ale nic kloudného neumím. Mám vzdělání v oblasti kultury. Nemyslete si, že jsem se nesnažil. Utekl jsem a snažil se sehnat práci. Šel jsem do továrny na letadla. Slíbili, že o mně budou uvažovat a že mi dají vědět. Stalo se to, že za mnou přišli a zjistili, že bydlím u příbuzných a žiju jako playboy. Samozřejmě že se teta Colette nesmí dovědět, že jsem si hledal práci.

Asi jsem ukázkový mizera. Rozhodl jsem se s tím smířit. Slíbila, že na mě bude pamatovat v poslední vůli. Tvrdí, že stále trpím účinky těch tropických nemocí, že nemám dost síly, abych opravdu šel pracovat, a že až se úplně zotavím, ráda mi pomůže něco sehnat. Taky že to pro ni bude snadné, když použije svého vlivu, nebo spíš, kdyby přiměla doktora Devaresta, aby použil svého vlivu. Ale ona asi nikdy nepřistoupí na to, že jsem zdravý. Vždycky je to další týden slunce a čerstvého vzduchu.“

„Vaše teta bude žít ještě dlouho,“ poznamenal jsem.

Tvářil se, že chce něco říct, ale neřekl.

„Ještě dalších pětadvacet nebo třicet let takového života a bude z vás obstarožní krasavice Brummell,“ řekl jsem, abych ho přiměl vyslovit to, co se mu chvělo na špičce jazyka.

Vyhrkl to naráz. „Teta Colette nebude žít víc než nejvýš dva tři roky. Trpí srdeční slabostí, která se progresivně zhoršuje. Doktor Devarest o tom věděl, ale nikdy jí to neřekl. Tvrdil, že až se to stane, odejde náhle a že je pro ni lepší, aby život prožila tak, jak chce, a pak odešla najednou.“

„Kdo vám to řekl? Doktor Devarest?“

Zavrtěl hlavou. „Nadine,“ řekl „Doktor Devarest to řekl jí a ona to pověděla mně. Možná to neměla dělat, ale… ona věděla, co prožívám. Nedokážu to přesně vysvětlit, Lame, ale teta Colette je děsivě žárlivá. Možná bych to neměl říkat, ale nelíbí se jí, když se zajímám o mladá děvčata. Pořád se vymlouvá, tvrdí, že by mi ženy rozvrátily život, že bych lítal po nocích, že bych měl být na vzduchu a mít hodně slunce. Ale ve skutečnosti prostě žárlí. Chce být všude středem pozornosti. Chce ovládat své hnízdo. Ale neříkám vám nic, co by se nedalo ověřit. Někdy se zeptejte Nadine.“

Řekl jsem: „Když se to tu Nadine Croyové nelíbí, proč sakra nevypadne? Ona není finančně závislá na…“

„Kdybyste na to dokázal najít odpověď,“ pravil Timley, „tak jste lepší detektiv než já.“

„Chcete říct, že na ni její teta něco má?“

Pokrčil rameny: „Asi jsem toho moc napovídal.“

„Ne dost.“

Navrhl: „Podívejte se, Lame, nemohli bychom se… nějak dohodnout?“

„Ne.“

„Ale přece neřeknete tetě Colette o Dorothy Grailové?“

„Já pro vaši tetu pracuju.“

„Ale vy se snažíte vypátrat šperky a dokázat, že doktor Devarest nespáchal sebevraždu dobrovolně. Snažíte se získat tu pojistku. Můj vztah s Dorothy – jestli to tak chcete nazvat – do toho přece nepatří.“

„Budu o tom uvažovat,“ slíbil jsem mu. „Dobrou noc.“

Zůstal stát na obrubníku a díval se, jak odcházím.

KAPITOLA 8

Jel jsem asi šest bloků, zastavil u dragstóru, zavolal na policejní ředitelství a nechal si zavolat poručíka Lismana, pověřeného vyšetřováním krádeže šperků. Měl noční a právě dorazil.

„Tady Lam,“ ohlásil jsem se, „Donald Lam z detektivní agentury Coolová a Lam.“

Podle nevstřícnosti hlasu mě nepoznal. „Ano. Co chcete?“

„Chtěl bych vám dát tip na ty Devarestovic šperky, ale chci, abyste zapomněl, odkud jste ho dostal.“

V hlasu mu zazněl zájem, ale to bylo všechno. „Co je to za tip?“

Řekl jsem: „Poslyšte, pracujeme pro paní Devarestovou a snažíme se vyjasnit určité aspekty toho případu. Kdyby věděla, co se vám teď chystám vyklopit, vyhodí mě. Budete mě muset chránit.“

„Vypadá to, že máte něco důležitého.“

„Je to důležité.“

„Dobrá, o co jde?“

„Jsme dohodnuti?“

„Ano.“

„Nollie Starrová,“ řekl jsem, „sekretářka paní Devarestové. Zmizela zhruba ve stejnou dobu jako šperky. Najdete ji v jejím bytě na East Bendo Street 681. Byt je na jméno Dorothy Grailové, její spolubydlící. Musíte se ale rychle pustit do práce, protože může vzít roha.“

„Vy jste Lam?“ zeptal se poručík Lisman.

„Ano, jsem. Donald Lam.“

„A byt je na jméno Gailová?“

„Ne,“ řekl jsem. „Grailová. G-r-a-i-l-o-v-á.“

Z Lismanova hlasu teď znělo přátelství. „Máte to u mě,“ řekl a po chvíli opatrně dodal: „Jestli to vyjde.“

„Vyjde to,“ řekl jsem a zavěsil.

Dojel jsem do rezidence Devarestových. V šoférově pokoji nad garáží bylo světlo. Zaparkoval jsem auto u bočního vchodu, nehlučně přesel po příjezdové cestě, vystoupil po schodech a zaklepal.

Dveře otevřel Rufus Bayley, šofér.

Jeho vzezření potvrdilo dojem, který jsem si předtím vytvořil, dojem velké, dobrosrdečné síly. Ale nebyl jsem si jistý, jestli ona dobrosrdečnost není jenom maska. Obrovské tělo na mohutných kostech se pohybovalo volně a s lehkostí. Husté černé kudrnaté vlasy byly pocuchané. Široce se usmál a ve světle se na jeho levé tváři objevila jizva.

„Jsem Donald Lam,“ řekl jsem mu.

„Jo, já vím. Co chcete?“

„Chci jít dál.“

Ustoupil stranou. „Tak pojďte.“

Pokoj měl na třech stěnách množství oken. Přes okna byly žaluzie. Žaluzie vypadaly nově. Nábytek byl prostý. Koberečky se zdály trochu vybledlé a ošlapané. Knihovnička byla zaplněna množstvím knih. Přesunul jsem se a zběžně si prohlédl tituly. Šlo o bestselery z doby před šesti měsíci. Pokoj byl úhledný a dobře uklizený.

Bayley řekl: „Posaďte se.“

Zapadl jsem do nejpohodlnější židle. Posadil se proti mně. Na tváři měl ještě dobrosrdečný široký úsměv. Řekl: „Na mě nemusíte hrát tu habaďůru s přítelem rodiny, protože mi paní Devarestová o vás všechno řekla. Mám s vámi spolupracovat.“

„To je dobře.“

„Chcete se mě na něco zeptat?“

„Ano.“

„Řeknu vám všechno, co můžu.“

„Jak dlouho tu jste?“

„Asi šest měsíců.“

„Přišel jste sem pracovat ve stejnou dobu jako Nollie Starrová?“

Na rtech mu ještě pohrával úsměv. Oči se ale smát přestaly. „Myslím, že tu pracovala, už když jsem sem přišel.“

„Ale dlouho to nebylo?“

„Ne.“

„Kdo vám tady uklízí?“

„O všechno se starám já.“

„Máte to tu moc pěkné.“

„Mně se to tak líbí.“

„V tomhle pokoji není žádná skládací postel?“

„Ne.“

„Kde spíte?“

Ukázal směrem ke stěně, tvořené dveřmi. „Je tam ještě jeden pokoj!“

„Chci se na něj podívat“

Vstal jsem a on také. Chvilku neklidně přešlapoval, jako by rozvažoval, zda má přejít pokoj a otevřít dveře. Sebejistě a klidně jsem došel ke dveřím. Kočičím skokem byl za mnou. „Co to hledáte?“ zeptal se. Dobrosrdečný tón z jeho hlasu zmizel. Měl úsečný ráz.

„Prohlížím místnosti,“ řekl jsem mu a otevřel dveře.

Byla to velká ložnice se třemi stěnami s okny, které stínily žaluzie. Stála zde jedna bílá železná postel a pak velká manželská postel z ořechu, také ořechová toaleta se zrcadlem a světly na obou stranách zrcadla Byl tam stoleček z levné sukovité borovice s nekvalitním zrcadlem. Dále pár židlí, několik prošoupaných tenkých koberečků a pěkná navažská předložka u manželské postele. Mezi oběma pokoji byla vtěsnána koupelnička s jedním oknem. Nahlédl jsem do koupelny. I tady byty žaluzie.

„Pěkný bejvák.“

„Jo, jo.“

„Vy máte rád žaluzie?“

„Ano. Je to dobrá ventilace a pak, když chcete, můžete pustit dovnitř i sluníčko.“

„Vy se o ten byt pěkně staráte.“

„To ano. Mám rád věci udržované. Udržuju auta v dobré formě a garáž mám čistou a uklizenou. Mám vysavač na potahy v autě a beru ho sem a všechno s ním přejedu.“

„Hodně čtete?“

„Hm. Jo.“

„Asi nemáte moc práce?“

„To si myslíte vy.“ Na tváři se mu zas objevil dobrosrdečný úsměv.

„Vozíte někoho kromě paní Devarestové?“

„Příležitostně paní Croyovou.“

„Má své vlastní auto?“

„Ano.“

„Ate staráte se o něj vy?“

„Ano.“

„A co Timley? Ten má auto?“

„Ano.“

„O to se taky staráte?“

„Hmhm.“

„A co doktor Devarest?“

„Ten se o auto nikdy moc nestaral. Nechal si ho promazat a vozil ho do servisu v lékařské pojišťovně. On sám by ho nikdy nemyl, ale oni mu ho občas přetřeli. Stávalo na dešti, když jezdil na návštěvy. Občas opláchl okna a nárazníky a nechal to tak, tvrdil, že to auto používá jen na návštěvy pacientů.“

Došel jsem ke stolku. Byl na něm obyčejný černý kartáč na vlasy, krabička s tělovým pudrem, láhev s vlasovým tonikem a láhev s vodou po holení.

„Kam vedou ty dvířka?“

„Do šatníku.“

Otevřel jsem dveře. Úložní prostor byl velký. I zde bylo okno a další žaluzie. Na ramínkách viselo několik obleků, dole stály čtyři nebo pět párů bot a na věšáčku visel výběr kravat. Všiml jsem si hedvábného šátku.

„Takže vy děláte všechny domácí práce – stelete si a tak?“

„Ano.“

Podíval jsem se na vzorně ustlané postele. „Vypadá to, že jste podědil odložený nábytek z ložnice z hlavního domu.“

„Podědil. Paní Devarestová pořád měnila ložnice, dala tam nějaké jiné věci a sem poslala, co přebývalo.“

Obě postele byly ustlané. Zeptal jsem se: „Máte dovoleno si sem občas brát hosty?“

Na tvář se mu zase vrátil úsměv. „Občas.“

Vrátil jsem se do obývacího pokoje a posadil se. „Dáte si cigaretu?“ zeptal jsem se a natáhl jsem k němu cigaretové pouzdro. Vzal si. Oba jsme si zapálili.

„Chcete vědět ještě něco?“

„Ano.“

„Co?“

„Poprvé jsem vás viděl, jak se díváte dveřmi do garáže tu noc, kdy bylo objeveno těla doktora Devaresta.“

„To je pravda.“

„Pak jste zmizel.“

„Hrome, to ne. Viděl jsem, jak se tady hemži poldové. Víte, ten večer jsem měl volno. Vrátil jsem se a chtěl jít spát. Služebná mi řekla, že doktor Devarest zemřel. Podíval jsem se, uviděl jsem ty chlapíky a koronera a pochopil jsem, že nemůžu nijak pomoct. Nebyl jsem u toho, když se to stalo, a tak jsem se z garáže vypařil.“

„Stál jste ve dveřích pár minut?“

„Ano.“

„Kam jste šel potom? Nahoru jste nešel. Pokud jste šel, tak jsem vás neslyšel.“

„Ty schody jsou hodně bytelné. A já našlapuju zlehka.“

„Takže jsem přisel sem nahoru?“

„Ano.“

„Hned potom?“

„No, ne přesně hned. Trochu později.“

„Bylo to o dost později, že?“

„A co to s tím má co společného?“

„Chci to vědět.“

Oči se mu teď zamračily, a ústa měl vzdorovitě sešpulená. Zarytě mlčel.

„Kdy později?“ zeptal jsem se.

„Nechápu, co to s tím má co dělat.“

„Chci vědět, kdy později.“

„To vám nemůžu říct.“

„Proč ne?“

„Nedíval jsem se na hodinky.“

„Mohlo to být o půl hodiny později?“

„No… ano, mohlo to být o půl hodiny později.“

„A mohlo to být o několik hodin později?“ zeptal jsem se.

„Říkám vám, že nechápu, co to s tím má co dělat.“

Řekl jsem: „V době, když jste odešel, jak si vzpomínám, policie mluvila o odebírání otisků. Právě našli kazety na šperky.“

Rozčilil se: „Poslyšte, kamaráde, vy jste teda pěkná podšívka. Nevím. Vy máte svou práci a já mám svou. Já se vám do ničeho nemotám a nechci, abyste se vy motal do mých záležitostí. Já jsem tady celý večer nebyl. Když bude třeba, můžu dokázat, kde jsem byl. O těch vašich výmyslech vůbec nic nevím. A teď sbohem a šáteček.“

Řekl jsem: „Ale tam v šatníku na věšáčku máte pěkný šáteček.“

To ho evidentně zmátlo. „šáteček?“

„Ano, růžový hedvábný šáteček.“

„Aha.“

„Je váš?“

Chvilku váhal, pak řekl: „Ne.“

„Čí tedy je?“

Trochu přemýšlel: „Nevím, co vám je do toho.“

„Mohlo by mi být.“

Najednou se zasmál a řekl: „Zapomeňte na to. Nebudete mě tady sekýrovat.“

„Já vás nesekýruju. Chci vědět, čí je to šátek.“

„Nevím, jestli je paní Devarestové nebo paní Croyové. Našel jsem ho v autě při uklízení. Chtěl jsem se na to zeptat. Odnesl jsem ho nahoru a pak v rozrušení nad tím, co se stalo, jsem na to fakt zapomněl. Zjistím, komu z nich patří. Tak, a teď už hergot fagot o mně víte skoro všechno.“

„Předpokládám, že ty koberečky už tady byly, když jste se sem nastěhoval?“

„Co to s tím má co dělat?“

„Byly tady, nebo ne?“

„Ano.“

„A ta navažská předložka je z pozdější doby?“

„Ano.“

Kývl jsem směrem k oknům. „Vypadá to, že tady kdysi byly záclony.“ Neřekl nic.

„Kdy jste sem dal ty žaluzie? Asi před třemi měsíci?“

„Asi tak nějak.“

„Můžete mi říct, kdy přesně to bylo?“

Chvilku se zamyslel: „Jsou to čtyři měsíce.“

„Tak se na to podívejme. Našel jste ten šátek, když jste uklízel auto, chtěl jste se na něj zeptat, pak zemřel doktor Devarest a to vás rozrušilo, že se vám šátek vymazal z pamětí.“

Na to mi neodpověděl, ale když jsem čekal dál, pomalu přikývl.

„Takže jste musel ten šátek najít v den, kdy byly ukradeny šperky nebo den poté.“

„Den poté.“

„Bylo to ten den, kdy doktor Devarest zemřel?“

„Ano.“

„Měl jste volno celý den, nebo jenom večer?“

„Jenom večer.“

„Kdy jste našel ten šátek, ráno nebo odpoledne?“

„Na co narážíte?“

„Kdybyste ho našel ráno,“ vysvětlil jsem, „zeptal byste se na něj. Určitě byste si ho nepřinesl sem, pokud byste ho nenašel, až když jste končil. Nechtěl jste ho nosit do domu a vyptávat se, čí je, protože jste pravděpodobně měl schůzku a nechtěl jste přijít pozdě.“

Chvilku o tom přemýšlel: „Ano, bylo to tak.“

„Takže jste ho musel najít… řekněme kolem páté.“

„Nějak tak to bylo.“

„Večeřel jste ten večer v domě?“

„Ano.“

„Jíte se služebnictvem v kuchyni?“

„Ano.“

Vyzval jsem ho: „Pojďte si ten šátek prohlédnout. Možná bude důležitý.“

„Nechápu proč.“

„Jedna z těch žen jela v autě ten den, kdy byly ukradeny šperky. Vy jste tenkrát neřídil, jinak byste si pamatoval, která z nich šátek měla. Našel jste ho a nevěděl, které z nich patří. Takže musel zůstat v autě po výletě pravděpodobně pozdě odpoledne. O té cestě vám nic neřekli. Jinak by bylo jasné, která z nich auto používala a prostě byste požádal služebnou, aby jí ho vrátila. To, že jste ji nepožádal, naznačuje, že jste tak trochu tušil, že ta, která řídila auto, nechce, aby se někdo o jejím výletě dozvěděl. O co šlo – šlo o schůzku?“

„Vy ale dobře umíte vařit z čisté vody, že jo?“

„Ne z čisté vody – z šátku.“

„Dokážete z něj hodně vyčíst.“

„To dokážu. Proč jste si myslel, že ta žena, které patří šátek, nechce, aby ta druhá věděla, že jela v tom autě?“

„Vždyť vám povídám, že jsem si vůbec nic takového nemyslel. Našel jsem ho těsně před koncem práce. Odnesl jsem ho sem a zapomněl jsem na něj.“

„Tvrdil jste, že jste se na něj zapomněl zeptat z rozrušení ze smrti doktora Devaresta.“

„To je pravda.“

„Na tom autě jste tenkrát ve středu po večeři nic nedělal. Doktor Devarest zemřel až pozdě v noci ve středu.“

Řekl: „Uhodl jste hned napoprvé, člověče. Měl jsem rande. Stíhal jsem to jen tak tak. Letěl jsem tam hned po večeři, abych to zvládl. Tak co, stačí vám tohle vysvětlení?“

Uvažoval jsem dál: „Ano, byly zde tři ženy: Paní Devarestová, paní Croyová a Nollie Starrová. Nemohl šátek patřit Nollii Starrové?“

„Ne.“

„Víte to určitě?“

„No, tak určitě zas ne.“

Pobídl jsem ho: „Pojďte se na ten šátek podívat.“

Chvíli trvalo, než se pohnul, ale pak vstal tím uvolněným, lehkým způsobem ze židle a došel do ložnice. Následoval jsem ho. Došel k šatníku a já se zatím dostal k toaletnímu stolku. Palcem a ukazovákem jsem hmátl do kartáče, který zde ležel a vytáhl několik vlasů. Omotal jsem si je kolem ukazováku a strčil do kapsičky u vesty. Vyšel z šatníku s šátkem. Natáhl jsem ruku a vzal si ho, postavil se pod světlo a důkladně si ho prohlédl. Po několika okamžicích jsem mu ho vrátil.

„Není tu nic, z čeho by se dalo poznat, komu z nich patří,“ zkoušel mě. Zastrčil si šátek do postranní kapsy pláště.

Řekl jsem: „Patří Jannettě… té služebné.“

Nemohl zastřít výraz obličeje.

„Je její,“ zopakoval jsem trpělivě.

„Co vás k tomu vede?“

„Ta barva by se nehodila k pleti paní Devarestové. Je z příliš laciného materiálu, aby si ho koupila paní Croyová. Sám jste řekl, že Nollie Starrová je mimo. Takže zbývá Jannette. Také parfém na něm je ta samá značka, jakou používá.“

„Snažíte se mě nachytat?“ zeptal se rozzlobeně.

„Ne, jen vám říkám fakta.“

Vrátil jsem se zpátky do obývacího pokoje a znovu se posadil. Přešel ke své židli, chtěl si sednout, pak si to rozmyslel a čekal, že odejdu.

Típl jsem nedopalek cigarety. Podíval se na hodinky. Ležérně jsem poznamenal: „Jak jste se dostal do vězení – měl jste smůlu?“

„Řekl bych, že jo. Já…“ Odmlčel se a zíral na mě. Jeho tvář se zkřivila vztekem. „Vy mizero,“ řekl. „Vy a to vaše špiclování! Vy…“

„O to tu nejde,“ vysvětlil jsem mu. „Poznal jsem, že jste seděl, podle toho, jak jste se choval s těmi otisky. Sedněte si a vyprávějte mi o tom.“

Obešel židli dokola, než se posadil.

„Tak jak je to?“

Prohlásil: „Tak dobrá, no a co? Tak jsem seděl. Nic zvláštního na tom není.“

„O co vlastně šlo?“

„Padělání šeků. Vždycky, když jsem se dostal na mizinu, mi cvaklo v hlavě. Psal jsem si šeky. Ne moc; deset, patnáct, pětadvacet dolarů. Většinou šlo celkem o sto dolarů. Když jsem vystřízlivěl, šeky se vracely jako nekryté. Zjistil jsem, kdo je má, obešel jsem je a všechno splatil.“

„Penězi?“

„Peníze jsem neměl.“

„Tak jak jste to vyrovnal?“

„Ale, různě.“

„Splatil jste je?“

„Samozřejmě. Všechny. Vyrovnal jsem je. Oni schovali šeky do pokladny a já šetřil z mzdy, až jsem měl dost, abych je splatil, nebo jsem si to odpracoval… když to šlo.“

„A mezítím jste nepil?“

Pokračoval: „Vyrážel jsem na flám jednou za čtyři nebo pět měsíců: Když na to došlo, dělal jsem to pořádně. Jsem prostě takový.“

„A jak to bylo tenkrát, když vás zabásli?“

Řekl: „Byly tu ty nekryté šeky. Šéf mě vyrazil za krádež a za absence. Stalo se to najednou z ničeho nic.“

„Nechtěl vás vyhodit už někdy předtím?“

„Ne. To mi jen promlouval do duše, a já slíbil, že toho nechám. Tenkrát to ale bylo horší. Ztratil jsem se na dost dlouho.“

„Na jak dlouho?“

„Asi na tři dny.“

„Co jste tam dělal za práci?“

„Šoféra.“

„Kolik jste vyfásl?“

„Rok.“

„Kdy to bylo?“

„Před pár lety. To mě vyléčilo. Od té doby neflámuju a žádné gumové šeky jsem nikomu nedal. Ten rok byl hnusný. Co s tím teď chcete dělat? Běžte dovnitř a vyklopte to šéfce, a ona mě vyrazí. Nedá mi doporučení. Nedostanu žádnou jinou práci a hned budu tam, kde jsem začal.“

„Kde jste seděl?“

Zavrtěl hlavou.

„To už je mimo hru. Vyložil jsem na stůl všechny karty, co máte právo vidět.“

„Co tím ztratíte, když mi řeknete, kde jste seděl?“

„Seděl jsem pod svým pravým jménem. Musel jsem, protože jsem to měl v dokladech. Rodiče o tom nevěděli. A také se to nedoví. Matka si myslí, že jsem byl v Číně. Je už stará. Kdyby se doslechla, že jsem byl v lapáku, tak by ji to zabilo. Vůbec o nic nejde. Proto jsem nechtěl, aby mi poldové brali otisky. Když jsem se dostal ven, změnil jsem si jméno na Bayley. Nikdy nepoužívám pravé jméno, jedině když píšu dopisy matce, a od ní si je nechávám posílat poste restante.“

Vstal jsem a on mě doprovodil ke dveřím. „Budete o tom někomu povídat?“ zeptal se.

„Zatím ne.“

„A někdy?“

„Nevím.“

Zavíral pomalu dveře. Otočil jsem se na schodě. „Ještě otázku.“

„Co?“

„Když jste tady nahoře, slyšíte motor auta z garáže?“

„Když běží motor tiše, tak ne. Je seřízený tak, že ho sakra těžko slyšíte, i když stojíte těsně u auta. Ale většinou je zezdola z garáže slyšet, když auto startuje. Je to všechno?“

Řekl jsem: „Ano.“

Zabouchl dveře.

KAPITOLA 9

Přešel jsem do domu. Právě jsem se minul s doktorem Gelderfieldem. Paní Devarestová se „chovala statečně“. Taky se hodně zaobírala sebou a svými symptomy.

„Prostě se tím nesmím nechat zničit,“ pravila. „Musím se na to dívat rozumně a logicky.“

„Tak je to správné.“

„Smrt je nevyhnutelná, víte, Donalde… budu vás také oslovovat Donalde, protože vám tak už říkají všichni.“

„To mi vyhovuje.“

„A vy mi říkejte Colette.“

„Děkuji.“

„Zvlášť, když u toho někdo bude. Víte, máte být něco jako Nadinin přítel, její… no, její zvlášť drahý přítel.“

„To jsem pochopil.“

„Nevadí vám to, viďte?“

„Ne.“

„Tak, doktor Gelderfield říká, že jednu věc udělat musím, a to že si musím najít nové zájmy. Říká, že smrt je nevyhnutelná, že čas zahojí všechny rány. To vlastně jinak řečeno znamená, že nové zážitky překryjí vzpomínky na to, co bylo.“

„To zní logicky.“

„Viďte? Říká, že některé ženy se uzavřou, truchlí, nemají žádné nové zážitky a trvá jim roky, než se rány zhojí. Za tu dobu si mohou vážně psychicky ublížit. Navyknou si přemítat o svém smutku a litovat se. Říká, že já se na to mám podívat realisticky a vrhnout se do normálních aktivit, abych měla nové zážitky, které překryjí tu hroznou bolest.“

„Vy s ním souhlasíte?“

„Ne, že bych chtěla. Léky nemají vždycky dobrou chuť, ale pokud svému lékaři důvěřujete, budete je užívat.“

„To je správné.“

„Já jen nevím, co mám dělat. Doktoři mi říkají, že mé problémy jsou nervového původu, že jsem prostě ve stresu, že mám rozjitřené vnímání. Nikdy bych si nemyslela, že budu patřit k těm nervózním hysterkám. To proto, že jsem žila plným, normálním životem. Nezažila jsem onu nervozitu, typickou pro tolik těch hubených, emocionálně vyhladovělých žen. Já jsem opravdu žila – ale vás to nezajímá,“ řekla, dívajíc se na mě zpod klenby nad vykulenýma očima. „Vy jste stroj, provádějící myšlenkové, dedukční operace, který se zajímá jen o kriminální hádanky. To mi tvrdila paní Coolová. Ale řekla mi, že některé ženy z vás prostě šílí. Povězte mi, Donalde, domníváte se, že je to váš případ, nebo se jen snažila probudit mou zvědavost?“

„Možná máte pravdu.“

„Připadá mi, že pořád myslíte na svou práci.“

„Při téhle práci si člověk nemůže dovolit něco zaspat.“

„Ne, to souhlasím, že ne. Ale některé z žen, které si vás najaly, byly určitě osamělé a vyděšené a chtěly…“

„Chtěly, abych udělal nějakou konkrétní práci a dokončil ji.“

„Samozřejmě, nemůžete čekat, že k vám nějaká žena přijde a řekne vám. Musíte mít jistou dávku citlivosti.“

„Možná to je ono,“ řekl jsem. „Nejsem citlivý. Co se stalo se zápisníkem doktora Devaresta?“

„No ten mám já.“

Vysvětlil jsem: „Snažím se prověřit návštěvy, které doktor Devarest vykonal tu středeční noc. Mám dojem, že se nakonec rozhodl jít na dvě návštěvy. S někým z pacientů mluvil telefonicky. Předávala jste doktoru Devarestovi seznam pacientů, kteří volali přes den. Můžeme nějak zjistit, koho navštívil a komu radil jen po telefonu?“

„Souvisí to nějak s tím pojištěním, Donalde?“

„Nevím. Možná měl ukradené šperky v přihrádce na rukavice v autě, aby vám je mohl vrátit. Když zemřel, někdo je z té přihrádky vzal.“

„Existuje něco – nějaký důkaz, nasvědčující, že by mohl šperky od někoho získat, když odsud odjel?“

„Ani ne tak důkaz jako něco jiného.“

„Co?“

„Jeden z prstenů v kazetě zůstal. To naznačuje, že někdo prohledal kazety buď ve velkém spěchu nebo velice nedbale.“

„Proč by někdo měl být nedbalý při zacházení s cennými šperky?“

„Protože je bral jen tak naslepo, s úmyslem nakonec šperky vrátit. Za těch okolností může být člověk dost nedbalý.“

„Donalde, to je přesně ta teorie, které jste se měl vyvarovat. Chci dokázat, že Hilton neměl s krádeží šperků nic společného.“

„To chápu, ale ptala jste se mě, proč by měl být někdo nedbalý. O to jde. Ale je tu i jiná teorie.“

„Co je to za teorii?“

„Že doktor Devarest získal šperky od zloděje. Zajel do garáže a měl v plánu vám šperky okamžitě odnést. Chtěl nejdřív něco opravit na autě. Omdlel z výfukových plynů kysličníku uhelnatého. Do garáže přišel někdo jiný, našel ho tam ležet a myslel si, že by bylo možné vzít šperky z přihrádky na rukavice, aniž by se na to přišlo.“

„Donalde, tahle teorie se mi líbí.“

„Tak na ní budeme pracovat.“

„Udělejte to.“

„Jsme dohodnuti.“

„Pak ale ta osoba musela vědět, že šperky jsou v autě?“

„Ano, to musela.“

„Kdo to jen mohl být?“

„To nevím… zatím.“

„Ale pracujete na tom?“

„Ano.“

„Takže získáte šperky zpátky?“

„To je na tom to nejmenší.“

„Já vám asi nerozumím.“

Řekl jsem: „Jediný klíček k přihrádce na rukavice byl v zapalování auta. Takže pokud ho chtěl někdo vytáhnout, nutně musel napřed vypnout motor.“

„No a dál?“

„Takže kdokoliv by vstoupil do garáže a chtěl vzít šperky z přihrádky na rukavice, musel nejdřív vypnout motor auta, otočit zámkem zapalování, vytáhnout klíč a odemknout přihrádku na rukavice.“

„Ano, samozřejmě. To jste už vysvětlil.“

„Ale,“ pokračoval jsem, „motor ještě běžel, když jsme tělo doktora Devaresta našli.“

„Chcete tedy říct, že pachatel vrátil klíček do zapalování?“

„Ano, a pak klíčkem otočil, nastartoval motor, odešel a nechal ho běžet.“

„Proč?“

„Aby zahladil stopy po zločinu – fakt, že vzal šperky.“

„Ale není potom krádež šperků tou nejdůležitější věcí?“

„Ne.“

„Nechápu, na co narážíte.“

Řekl jsem: „Jestliže doktor Devarest dojel do garáže, nechal motor puštěný, začal se hrabat v autě a omdlel z výfuků obsahujících kysličník uhelnatý bez nějakého dalšího zásahu nebo působení vlivů mimo jeho kontrolu, jeho smrt byla náhodná, ale nebyla to smrt nepředvídatelnými prostředky. On byl původcem všech faktorů, které způsobily jeho smrt“

„Přesně to mi řekli právníci. Myslím, že to není spravedlivé. Nemyslím si…“

„Ale,“ přerušil jsem ji, „pokud by někdo vypnul motor před smrtí doktora Devaresta, i když snad v době, kdy již ležel v bezvědomí na podlaze, a potom motor následně nastartoval, nastává zcela odlišná právní situace. Doktor Devarest zemřel nepředvídatelnými prostředky. Výfukové plyny, které bezprostředně způsobily jeho smrt, vycházely z motoru poté, co byl nastartován někým jiným.“

Oči se jí rozšířily.

„Donalde,“ vykřikla, „to je velice chytré! To je velice inspirující!“

„Jsem rád, že chápete, o co mi jde.“

„To by nám získalo těch dalších čtyřicet tisíc dolarů od pojišťovny?“

„Přesně tak.“

Chvíli o tom přemýšlela.

„Nešlo by přimět pojišťovnu ke kompromisu a vypracovat pro ně tuto teorii tak logicky, že nebude třeba předkládat skutečné důkazy?“

„Nebudou chtít kompromisy. Ani nemohou. Buď mají zodpovědnost, nebo ne. Pokud ano, zaplatí. Pokud ne, platit nebudou. Nechají nás si to vybojovat. Pokud jde o ně, je to hop nebo trop.“

„Proč by měly Hiltonovy návštěvy u pacientů souviset s tím, co se stalo v garáži?“

„Člověk, který vzal šperky z přihrádky na rukavice, musel vědět, že tam jsou.“

„Aha. Chcete říct, že Hilton dostal šperky, a pak ho ta osoba, od které je dostal, sledovala až domů do garáže?“

„To se mohlo stát.“

Řekla: „Mohu vám přesně říct, které dvě osoby Hilton navštívil, a ani trošku vám to nepomůže.“

„Jak to víte?“

Otevřela přihrádku v nočním stolku, vytáhla zápisník v kožené vazbě. Řekla: „Hilton měl velmi špatnou paměť. Nikdy své paměti nedůvěřoval. Rád dělal věci systematicky. Například kdykoliv jel za pacientem domů, poznamenal si návštěvu v zápisníku. Další ráno si jeho sekretářka v ordinaci vyžádala stránku se záznamy posledních návštěv. Vytáhl stránku ze zápisníku a tu jí předal. Tímto způsobem nikdy nepřišel o peníze od pacientů.“

„A poznamenal si i návštěvy, které vykonal tu noc, kdy zemřel?“ zeptal jsem se.

„Ano. Byly dvě. Za obě pacientky se mohu stroprocentně zaručit. Dobře je znám. Obě jsou bohaté. Jedna je vdaná, jedna vdova. Mají až příliš bouřlivý život, příliš mnoho večírků, příliš mnoho lidí… alespoň tak to Hilton tvrdil. Ale ty osoby jsou absolutně a rozhodně mimo podezření. Jsou to bohaté ženy s vážnými problémy. Hilton mi řekl, že mají hypertenzi, ať už je to cokoliv.“

Vzal jsem zápisník a prohlížel si ho. Stránky obsahovaly poznámky člověka, který nedůvěřuje své paměti a který je pečlivý a používá efektivní metody. Opisoval si čas přílivu a odlivu. Byly zde přílivy a odlivy moře vždy ve středu na dalších šest měsíců.

Měl datovanou stránku na seznam návštěv, které v poslední době vykonal. Bylo zde také několik telefonních čísel a adres, většinou jiných doktorů, kterým zřejmě mohl volat o spěšnou konzultaci nebo o asistenci při operacích. Ke konci knížky byla stránka s řetězem čísel.

„Co je to za čísla?“

„Z těch jsme získali kombinaci k trezoru.“ Podíval jsem se na ně a řekl: „Byly s tím potíže?“

„Trochu.“

Uvažoval jsem o Devarestově typu uvažování, o metodických vstupech v zápisníku. Řekl jsem: „Myslím, že já bych moc problémů neměl.“

Sledovala mě se zájmem. „Proč ne?“

„Byl to systematik. Málo věřil paměti. Byl to přesně ten typ, který si zapisuje čísla pozpátku. Například tady je osmdesát čtyři jako poslední číslo. Řekl bych, že to znamená, že první číslo při použití kombinace bylo čtyřicet osm.“

Nemusel jsem se jí ptát, jestli mám pravdu. Mohl jsem to přečíst z výrazu její tváře.

„Donalde, vy jste úžasný!“

V hlase jí znělo překvapení, ale v očích jsem zahlédl ještě něco jiného, něco víc něž jen překvapení. Chvilku mně trvalo, než jsem na to přišel. Byl to strach.

KAPITOLA 10

Tabulka na dveřích hlásala: „Forrest Timkan, advokát a právní poradce – Vchod.“

Opřel jsem se do dveří a vešel. Paní Croyová už čekala v přijímací kanceláři. Sekretářka s pěknými rudými rty a spoustou maskary vzhlédla od psacího stroje a zeptala se mě, co chci. Paní Croyová spěšně vstala a představila mě: „To je pan Lam. Je tu se mnou. Pan Timkan nás očekává… nás oba.“

Sekretářka protáhla rudou šmouhu v úsměv: „Jistě, paní Croyová.“

Vešla do dveří označených jako „soukromá kancelář.“ Přišel jsem k paní Croyové a posadil se vedle ní.

Ušklíbla se na dveře, kterými zmizela sekretářka. Po chvilce řekla napůl sama k sobě: „Nechápu, proč si Timkan bere tak strašné sekretářky.“

„Co vám na ní vadí?“ zeptal jsem se. „Neumí psát na stroji?“

„To nemám na mysli. Je to… je jasná.“

„Chcete cigaretu?“ Nabídl jsem jí své cigaretové pouzdro. Chtěla si vzít, pak se rozmyslela a řekla: „Ne, děkuji. Teď ne. Dohodla jsem, že se tu setkám s panem Harmleyem, a pan Timkan zařídil, aby se k němu na poradu dostavil i Walter a jeho právník. Řekla jsem panu Harmleyovi, že když mě vyzvedne v deset hodin, už budu hotová. Až přijde, vysvětlím, že pan Timkan měl práci a my museli čekat“

„A co až dorazí Walter a jeho právník? Nebude atmosféra mírně napjatá?“

„Možná. Už jsem Waltera měsíce neviděla. To jsem zvědavá…“

„Ano?“ zeptal jsem se.

„Jestli přibral.“

Zapálil jsem si cigaretu a uvelebil se v křesle. „Má sklony k tloušťce?“

„Má sklony k pojídání tučných jídel. Naučila jsem ho určitému sebeovládání při jídle, a zhubl o dvacet liber.“

Dveře Timkanovy soukromé kanceláře se otevřely. Paní Croyová zvolala: „Tak tady ho máme. Dobrý den, Forreste. Pane Timkane, to je pan Lam.“

Podal jí ruku, potom i mně. Byl to malý, nervózní chlapík s rychlými trhanými pohyby. Měl bledě modré oči a velmi jemné vlasy barvy slámy, které vypadaly jako seprané umělé hedvábí. Bylo mu asi třicet pět, měl vyduté čelo a nosil brýle. Řekl: „Dobrý den, pane Lame. Vím, jaké je vaše opravdové poslání. Budu však dodržovat pravidla hry, že vy a pani Croyová o sebe máte vážný zájem.“ Zamrkal na mě, zaváhal, na dost dlouho, aby tím zdůraznil svou poznámku a dodal: „Velice vážný zájem. Myslím, že bude moudré, abychom tento vážný zájem dali najevo, až do kanceláře přijde pan Croy.“

Zeptal jsem se: „Nebude ho to iritovat, když si pomyslí, že mě jeho manželka přivedla na právní schůzku?“

Timkan energicky pokývl „To doufám.“

„Chcete říct, že ho chcete iritovat?“

„Aspoň bude mít o čem přemýšlet. Pokud možno sehrajte úlohu lovce pokladů… jestli rozumíte, co tím myslím. Tolik vás zajímají Nadininy pozemské statky, že přicházíte na schůzku do kanceláře jejího právníka, abyste ohlídal její peníze.“

Nadine se na něj rozmrzela: „Takže já jsem fyzicky tak nepřitažlivá, že když se o mě někdo zajímá, je označen za lovce pokladů?“

V Timkanově úsměvu se zračilo porozumění a láska. „Právě proto chci, aby pan Lam sehrál, že se především zajímá o vaše peníze. Vy tomu rozumíte, viďte, pane Lame?“

„Rozumím, co chcete.“

„A budete se snažit ze všech sil?“

„Nevím přesně, jak se má takový lovec pokladů chovat.“

„No tak jen předstírejte, že jste paní Croyovou naprosto zhypnotizoval. Je ochotná si vás téměř okamžitě vzít, a nezapomínejte, že vám jde o její peníze. A teď už se vrátím do svého doupěte. Rose mi rychle dá signál zvonkem, až bude čas, abych otevřel dveře. To se stane téměř přesně ve chvíli, kdy dorazí pan Croy se svým právníkem.“

Křečovitě se uklonil a zavřel dveře. Zůstali jsme sami v přijímací kanceláři.

Paní Croyová se usadila v křesle tak, aby viděla na dveře. Dlouho si pečlivě uhlazovala sukni, až s ní byla spokojená; pak se na mě usmála.

„Promiňte, Donalde. Vím, že musíte mít pocit, že vás obtěžuji, ale koneckonců, je to opravdu důležité – chci říct, velmi důležité.“

„Takže Harmley nebude mít podezření, že jsem detektiv?“

„No, ano – ale – no, bude to nejlepší…“

Dveře se otevřely. Do kanceláře vešel Harmley, chvíli stál a prohlížel si nás, jako by měl problémy se zaostřováním; pak uviděl paní Croyovou. Usmál se: „Dobrý den… ach, už máte po schůzce. Doufám, že nejdu pozdě. Vy…“

„Ale ne,“ vysvětlila. „To pan Timkan má zpoždění. Ještě jsem se k němu ani nedostala. Má toho tolik.“

Harmley zvedl obočí. „Tak to jsem rád, že nejdu pozdě. Dobrý den, pane Lame… Doufám, že tu můžu počkat.“

Usadil se do křesla po druhém boku paní Croyové.

Dveře Timkanovy soukromé kanceláře se otevřely a vyrazila z nich sekretářka se štosem právních dokumentů, které si rozložila na hromádky po stole. Pozdravila Harmleye a zeptala se ho na jméno.

Paní Croyová znovu pravila: „Je tu se mnou.“

Sekretářka se usmála. „Pan Timkan mě požádal, abych se vám za něj velice omluvila. Bude se vám věnovat během několika minut.“

Usadila se do stenografického křesla, vytáhla ze stolu papír a kopírák, vložila je do stroje s předstíraným šíleným chvatem, pak otevřela šuplík, vytáhla zrcátko a rtěnku a začala si opravovat ústa.

Otevřely se vstupní dveře a vešli dva muži. Vrhl jsem na ně rychlý pohled a pak jsem se otočil, abych mohl pozorovat Harmleye a paní Croyovou.

Paní Croyová bojovně vystrčila bradu a ostýchavě sklopila oči. Harmley vzhlédl, pak se podíval směrem k paní Croyové a poznamenal: „Musí mít opravdu hodně práce.“

Neodpověděla. Zvedla oči a pozdravila se strojenou sladkostí: „Dobrý den, Waltře.“

Oba muži zatím došli až k nám. Harmley si je zkoumavě prohlížel, když se k němu naklonili. V pohledu se mu objevil jen nepatrný záblesk zájmu, spíš zvídavost daná dobrým vychováním, nic víc.

Paní Croyová nás představila. „Donalde, to je Walter Croy.“

Vstal jsem a setkal se s párem nepřátelských očí, a když jsem se obrátil, uviděl jsem, že se Harmley nedívá na Waltera, ale na mě. Na tváři měl tázavý výraz. Walter Croy evidentně oněch dvacet liber opět přibral. Řekl: „Dobrý den, pane Lame. Jak se vede, Nadine? To je můj právník, pan Pinchley.“

Pinchley byl vysoký člověk s širokými rameny a pěknými masivními rysy, ale nevypadal na hbitého střelce. Paní Croyová představila Harmleye a pak se dveře kanceláře otevřely a stál tam pan Timkan, ukláněl se, všechny zdravil a všem se hned omlouval. Vysvětlení znělo přesvědčivě. Omluv měl přehršel, ale celkově působila jeho řeč příliš zbrkle a zdlouhavě.

Nadine Croyová řekla: „Tak, Donalde, zlatíčko, počkejte tady. A vám nebude vadit, když pár minut počkáte, viďte, pane Harmleyi? Můžete si s Donaldem popovídat.“

Obrátila se na svého bývalého manžela. „Waltře, vypadáš dobře, vážně, báječně!“

Usmál se na ni ze své výšky. Na tváři měl stejný výraz, jako by se bavil s upovídaným, zajímavým, ale nebezpečně zlobivým dítětem. „Obávám se, že jsem trochu ztloustl,“ řekl.

„Ale, vážně, Waltře? A já jsem si zrovna myslela, že vypadáš tak dobře. Teď vidím, že jsi trochu silnější, ale…“

Timkan je vybídl: „Pojďte dovnitř, prosím.“

Po řadě vešli do Timkanovy kanceláře a nechali mě na pohovce s Harmleyem.

Když se dveře zavřely, Harmley se ke mně naklonil, aby jeho tichou konverzaci nelyšela Timkanova sekretářka. „Co dělá její manžel?“

„Já nevím.“

Znovu se na mne podíval s tím zvláštním výrazem.

Řekl jsem: „Málokdy o svém manželovi mluví. Ptáte se kvůli něčemu konkrétnímu?“

„Ano. Už jsem vám řekl, že mám dojem, že jsem paní Croyovou někde viděl. Stejný pocit mám v případě jejího manžela.“

„Vážně?“

„Ano. Napřed jsem si to neuvědomil. Až když teď vešel do kanceláře pana Timkana, blesklo mi hlavou, že je mi na jeho chůzi, držení ramen něco povědomého. Mám mizernou paměť na lidi a spojitosti. To znamená, že si vágně vybavuji, že jsem je viděl, ale nemohu si vzpomenout na okolnosti.“

„Takových lidí je hodně.“

„Vy jste taky takový?“

„Ne.“

„Přál bych si, abych takový nebyl. Dal bych téměř cokoliv, abych si byl schopen vybavit lidi a jména a spojitosti.“

„Možná jste se s nimi setkal, když žili společně.“

„To asi bude ono. Někde hluboko mám takový nejasný pocit neklidu, jako by se mě paměť snažila varovat před nějakými zkušenostmi z minulosti, které byly nepříjemné.“

Podíval se na mě a spěšně dodal: „Nikoliv, samozřejmě, pokud jde o paní Croyovou. To jsem jenom cítil, že jsem ji někde potkal, ale ten dojem, že znám jejího manžela, se mi vrací, je to pocit, že… no, že jsem jen tak tak unikl okradení v nějakém obchodním jednání.“

„Nemůžete si vzpomenout, o co šlo?“

„Ne. Právě to je hrozné.“

„Nenapadá vás nic, co by vás přivedlo na stopu?“

„Ne. Nedokázal jsem si ani vybavit nic významného ve svém posledním hovoru s doktorem Devarestem.“

Chvíli jsme seděli tiše. Slyšel jsem hluk hlasů z Timkanovy kanceláře; pak asi po čtyřech nebo pěti minutách vyšla ze dveří paní Croyová. Vklouzla dovnitř oblečena do neviditelné aury sebeuspokojivého triumfu.

Usmála se na Harmleye a obešla ho, aby se naklonila k mému uchu. „Vy mi promiňte, pane Harmleyi, že budu šeptat. Je to maličkost, ale přesto může být velmi – velmi užitečná.“

„Jistě. Odejdu, pokud si chcete pohovořit v soukromí, a…“

„Ne, ne, nic takového, jen jsem vám to chtěla vysvětlit.“

Položila mi důvěrně ruku na rameno a naklonila se kupředu, takže její rty byly jen palec od mého ucha a šeptala: „Ach, Donalde, funguje to výborně! Mám z toho tak dobrou náladu. Je z vás úplně vedle a zuří. Určitě tady počkejte. Neodcházejte, ať se děje cokoliv. Víte, Donalde, opravdu věřím, že se nám to podaří prosadit. Tentokrát jsme ho úplně ošálili. A jeho ošálit je těžké.“

Řekl jsem: „To je dobře.“

Zašeptala ještě neslyšitelněji, se rty takřka se otírajícími o mé ucho: „Má zas nový návrh. Řekla jsem, že si to musím promyslet, a pak jsem vyšla za vámi. To ho rozčililo víc než cokoliv jiného, že si tady sedíte a máte konečné slovo v naší poradě.“

Přikývl jsem: „Ano, to zcela chápu.“

Zasmála se, zvedla pravou ruku z mého ramene a poplácala mě po tváři. „Vy hoši tady pěkně počkejte. Teď už to nebude dlouho trvat.“

Harmley řekl pochybovačně: „Mám zkušenost, že schůzky tohoto druhu, kde jsou spolu dva klienti a dva právníci, obvykle trvají dlouho.“

Řekla: „Jsem si zcela jista, že to skončí během pár minut.“ Pak zaváhala. „Ale vážně, jak vás tak děsivě zneužívám.“

„Ale vůbec ne.“

„Znám někoho, s kým jsem vás chtěla seznámit, je to přítel doktora Devaresta. Strašně rád by vás poznal.“

Harmley prohlásil: „Velice rád bych se s ním setkal.“

„Nerada vás žádám o to, abyste čekal. Je to škoda, že měl pan Timkan tolik práce, že nemohl dodržet mou schůzku.“

Harmley přemýšlivě svraštil obočí, podíval se na hodinky, najednou vstal a řekl: „Víte, drahá, bojím se, že tohle bude trvat mnohem déle, než si myslíte. Mám za půl hodiny schůzku, na kterou prostě musím přijít i kdybyste tady skončili během pár minut a já se měl setkat s přítelem doktora Devaresta… no, umíte si představit, víte, jaké by to bylo. Strašně nerad si potřesu s někým rukou a pak pádím pryč.“

„Ano, to by bylo smutné.“

„Co kdybychom to odložili na zítra nebo na další den?“

„Ale – ano, myslím, že to asi bude nejlepší.“

„Já si to také myslím.“

Impulsivně mu podala ruku, přistoupila těsně k němu a podívala se mu do obličeje. „Je to od vás opravdu skvělé, pane Harmleyi. Zcela chápu, co k vám strýček cítil, a když pomyslím, jak jsem vás obtěžovala, je to velká ostuda. Vážně za to nemohu, ale… no, vidíte, jak to tu chodí.“

„Jistě. To se prostě nedalo vůbec předpokládat. Zcela to chápu.“

„Tak vám tedy velice děkuji a na shledanou.“

„Na shledanou. Uvidíme se později.“ Odešel z kanceláře a Nadine Croyová si ke mně znovu přisedla. Naklonila se a dýchala mi do ucha. „Vedete si báječně, Donalde. Všiml jste si nějakého náznaku, že by ho poznal?“

„Ne. Ale potom se situace mírně změnila. Chci vám něco říct, až budete volná.“

Lehce mi stiskla paži u ramene, obdařila mě rafinovaně vyzývavým úsměvem a pak znovu zmizela ve dveřích kanceláře. Sekretářka se na mě přemýšlivě zadívala. Seděl jsem tam ještě deset minut, pak se dveře zprudka rozevřely a vyšel Walter Croy a jeho právník. Timkan je doprovodil až do přijímací kanceláře. „Chápejte, tak to je,“ rozkládal. „Nevykládejte si to špatně, ale…“

„Dáme vám vědět zítra,“ oznámil Croyův právník a vyvedl svého klienta ven. Croy po mně vrhl postranní pohled, pak se dveře zavřely a Timkan mě pozval do své kanceláře.

Vešel jsem dovnitř. Timkan se dychtivě zeptal: „Zdálo se vám, že by ho poznal?“

„Ne hned. Ale řekl mi, že když pozoroval, jak Croy vchází k vám do kanceláře, že má pocit, že už ho někde viděl – říká, že si ho nemůže nikam zařadit – říká, že má nejasný pocit, že jejich kontakt byl nepříjemný, myslí si, že byl málem podveden v obchodním jednání. Dává to smysl?“

Timkan se podíval na paní Croyovou, ušklíbl se, přešel k oknu, stál u něj a sledoval provoz dole, pak se otočil zpátky ke mně a řekl: „Všechno do sebe zapadá. Kdybychom nějakým způsobem dokázali oživit jeho paměť, pravděpodobně by nám mohl dát klíčovou stopu. Ale nevidím, jak by mohl dát doktoru Devarestovi informaci, která by udržela Waltera Croye v šachu a přitom nevědět, co to bylo za informaci, a nebýt schopen si ji teď vybavit“

Řekl jsem: „Myslím, že Croy na sobě nijak nedal znát, že by ho poznal.“

„Ne,“ souhlasila Nadine Croyová, „jsem si naprosto jista, že ho nepoznal.“

„Ale zdá se mi, že jste Waltera Croye zvládli snadněji, než se dalo čekat.“

Timkan řekl: „Ano, to je pravda.“

Povídám: „Napadlo vás někdy, že je Walter lepší herec, než na kolik ho odhadujete?“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Timkan.

Řekl jsem: „Třeba poznal Harmleye, jakmile ho uviděl, ale uvědomil si, že Harmley nepoznává jeho. Věděl, že si ho Harmley dříve nebo později zařadí, a tak se rozhodl kout železo, dokud je žhavé, dostat co nejlepší urovnání a tak se z toho vymotat.“

Timkan o tom uvažoval. „Něco na tom je – jenomže nebyl tak poddajný.“

„Pak jsem vám špatně rozuměl, myslel jsem, že se věci vyvíjejí uspokojivě.“

„Nikoliv pokud jde o peníze,“ poznamenala paní Croyová a nadechla se, jako by se snažila si vybavit, co bylo řečeno.

Timkan se zakabonil.

Řekl jsem: „Ne že bych chtěl strkat nos do vašich záležitostí. Jen mě to napadlo, to je všechno. Múžu ještě něco udělat?“

Podívala se na něj, a já spatřila úlevu v jeho očích, že se mě zbavil, aniž by si musel vymýšlet nějakou výmluvu. Otočila se na mě se svým nejsladším úsměvem. „Ne, Donalde, byl jste báječný – skvělý. Jestli máte nějakou práci, hned utíkejte.“

Zastavil jsem se v přijímací kanceláři pro klobouk. Sekretářka přestala psát na stroji a znovu se na mě přemýšlivě podívala. Pak vrhla netrpělivý pohled na dveře kanceláře pana Timkana.

Faraday Foster, kriminalistický poradce, měl kancelář v budově přes ulici. Ujistil jsem se, že se nikdo nepatřičně nezajímá o to, co dělám, pak jsem přešel ulici a zamířil do jeho kanceláře.

Foster byl dobrým příkladem moderního, vědeckého detektiva. Vypadal jako univerzitní profesor.

Dal jsem mu svou vizitku se slovy: „Chtěl bych něco zjistit o těchto vlasech.“

Vzal vlasy z malé obálky, kterou jsem mu podal, prohlédl si je a řekl: „Tak dobrá, pojďte se mnou.“ Jeho laboratoř byla skvěle zařízená. Uviděl jsem srovnávací mikroskop, přistroj na testování neviditelného inkoustu pomocí impregnace papíru výpary, fotografickou výstroj na ultrafialové paprsky, mikrofotografické zařízení a binokulární mikroskop.

„Nechcete si tady sednout a dát si cigaretu?“ zeptal se. „Nebo se chcete dívat, jak to probíhá?“

„Radši bych se díval, co budete dělat.“

„Tak pojďte sem.“

Vytahoval vlas po vlasu, pokládal na sklíčka a upevňoval je dvěma kapkami tmelu, aby je zafixoval. Vsunul sklíčko pod mikroskop a pár vteřin otáčel zaostřovacím kolečkem zpátky a dopředu. Pak začal komentovat „Tyto vlasy nebyly ustřiženy. Byly vytrženy. Na koříncích je patrná atrofie. Ochranný obal zcela chybí. Řekl bych, že vlasy, na které se dívám, patří ženě asi čtyřiceti až pětačtyřicetileté – no, pro jistotu zvětšíme rozpětí od pětatřiceti do padesáti. Vlasy pravděpodobně vypadly při velmi malém tlaku, pravděpodobně byly nalezeny v hřebenu nebo kartáči.“

„Jsou všechny stejné?“ zeptal jsem se.

Prohlédl si sklíčko pod mikroskopem. „Ne.“

„A co mi můžete říct o těch ostatních?“

„Počkejte chvilku. Chci se o něčem přesvědčit.“

Uštípl kousky konečků vlasů, položil je pod mikroskop a zaostřoval. Byly tak jemné, že je na podložním sklíčku téměř nebylo vidět. Přikryl vzorek vrchním sklíčkem a vsunul pod jiný mikroskop. Chvíli ho studoval, pak se vrátil k binokulárnímu mikroskopu. „Chcete se podívat, Lame?“ zeptal se.

Přesunul jsem se k velkému binokulárnímu mikroskopu, přiložil oči k okulárům a měl jsem pocit, že zírám na kus manilového provazu půl palce v průměru.

Foster se zeptal: „Vidíte, jak se u určitých výrazných částí struktury vlasu objevuje efekt podobný narudlé mlze?“

„No…“

„Tady, podívejte se na tohle. Hned uvidíte, co mám na mysli.“

Trochu vzorkem pohnul a načervenalý konopný provaz vystřídal uhlově černý kabel. „Podívejte se na tohle. Okraj vlasů má zvláštní strukturu, drsnou jako hrubá kůra na stromě. Vidíte to?“

„Ano.“

„Dobře. Teď se podívejte na tutéž strukturu na tomto vlasu. Máte to?“

V mém zorném poli se znovu ocitl vlas podobný manilovému provazu.

„Mám to.“

„Vidíte tu narudlou mlhu? Je to jako pohled přes oranžové sklo.“

„Co to znamená?“

„Barvivo,“ řekl. „Pravděpodobně henový přeliv.“

„Takže tady máme vlasy alespoň dvou osob.“

„Víc než dvou. Dal jste mi pět vlasových vzorků. Řekl bych, že pocházejí alespoň od tří různých žen.“

„Můžete mi o nich povědět něco víc?“

„Nic jednoznačného a ne hned. Teď provádím jen povrchní zkoumání. Kdybyste chtěl detailní zprávu, umyju vlasy v polovičním roztoku éteru a redestilovaného lihu. Pak je usuším, napustím terpentýnovým olejem, připevním na sklíčka a provedu opravdu detailní analýzu. Potom vám budu schopen říct víc. O kolik víc, to nevím.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Asi čtyřicet osm hodin, aby byla zpráva úplná.“

„To je příliš dlouho.“

„Je vám k něčemu to, co jsem vám řekl?“

„Ano, hodně mi to pomohlo.“

„Chcete, abych se pustil do testů?“

Řekl jsem: „Dejte vlasy na sklíčka, abyste je dokázal identifikovat jako vlasy, které jste dostal ode mě, a očíslujte je jako vzorky jedna, dva, tři, čtyři a pět. Možná pro ně později najdeme použití. Dám vám vědět.“

Odjel jsem na policejní ředitelství. Poručík Lisman byl rád, že mě vidí. Třásl mi horem dolem rukou, poplácával mě po zádech, vyfoukl mi kouř z perfecta do obličeje a řekl: „Je to vážně radost pracovat s inteligentním soukromým detektivem. Je to fakt k nevíře, že v branži jsou lidi, co nemají páru, která strana chleba je namazaná. Dá se na ně spolehnout jen v jednom, totiž že přijdou, když vás chtějí o něco pumpnout, lumpové.“

„Byl vám můj tip k něčemu?“ zeptal jsem se ho.

„Aby ne!“

„Neřekl jste jí, odkud to víte?“

„Samozřejmě, že ne. Své zdroje informací si vždycky chráníme. Podívejte se, Lame, můžeme spolu uzavřít obchod. Je to radost podporovat soukromého detektiva, který chce spolupracovat.“

„To je skvělé. Co ta Starrová říkala?“

„Moc toho neřekla. To je na tom zajímavé. Prý zmizela tak, jak zmizela, protože se doktor Devarest snažil zneužít jejího postavení.“

„Aha.“

„A co víc, trvá na tom.“

„Nějaké špinavé detaily?“ zeptal jsem se.

„Spoustu. Opakovaně na ni dorážel, až do bodu, kdy měl tolik kuráže, že na ni přímo útočil a nutil ji.“

„To je historka, která by zněla dobře před porotou,“ řekl jsem.

„Ano,“ připustil, „porota by takovou věc spolkla jako malinu. Pochopitelně vdova by takovou věc nechtěla zveřejňovat.“

„Myslíte si, že je to náhoda?“

„Co je náhoda?“

„Že když se konečně objeví, má tak dojemně srdceryvné alibi.“

„No,“ řekl přemýšlivě, „samozřejmě…“

„Vidím, že už jste o té teorii uvažoval,“ řekl jsem.

„O jaké teorii?“

„Že jí to vymyslel chytrý právník.“

Převaloval doutník v ústech a chvíli o tom přemítal: „Je to historka šitá na tělo. Padne jí jako ulitá a hodí se na situaci, a přesto jí nevěřím. Nemohu na tom najít jedinou slabinu, ale jsem rád, že tu je. Sakra, Lame, tuhle historku určitě vymyslel nějaký právník.“

„Necháte si ji tady?“

„Jen tak dlouho, dokud ji nevyslechne zástupce obhajoby. Zatím proti ní nic nemáme. Hledali jsme ji kvůli tomu, že vzala roha.“

„Ona o tom paní Devarestové nic neřekla?“

„Ne. Když po ní začal vyjíždět, vydržela to tak dlouho, jak to šlo, a pak zmizela.“

„A nevrátila se ani pro kartáček na zuby?“

Usmán se ušklíbl: „Hodně to zavání, co, Lame?“

„Hmhm.“

„Čím víc o tom člověk přemýšlí, tím je to podezřelejší. Představa, že ten starouš zjistí, že mu zmizely šperky, a pak si odjede zašpásovat s manželčinou sekretářkou.“

„Připadá mi, že tentokrát to špásování bylo trochu ostřejší?“

„Přesně tak.“

„Vypadá to, že ho ty šperky příliš nezajímaly.“

„Ne. Připadá mi k nevíře, že Devarest objeví loupež a vyrazí si trošku zaflirtovat. Člověk by řekl, že poletí rychle volat policii.“

Přikývl jsem.

„Ale pokud je to tak, proč nezavolal sám? Proč čekal, že to zařídí Nollie Starrová?“

„Na to jsou dvě odpovědi. Pro obě bychom museli hluboko.“

„Jak hluboko?“

„Šest stop pod zem.“

Přemýšlel o tom, pak pomalu a přemýšlivě zakýval hlavou nahoru a dolů na souhlas. Evidentně si v tu chvíli absolutně mou přítomnost v kanceláři přestal uvědomovat. Až když jsem zakašlal, vzpomněl si, že tam jsem.

„Co takhle kdybych se vás na něco zeptal?“ řekl jsem.

„Ptejte se.“

„Jaké máte systémy identifikace?“

„Klasifikace otisků prstů? Můžete je rozdělit na…“

„O to mi nejde. Myslím jiné klasifikace.“

„Máme tu pracovní postupy, znaky a fyzické zvláštnosti.“

„Máte archiv fyzických zvláštností?“ zeptal jsem se.

„No, to přesně ne, ale když například někomu chybí palec, máme archiv zlodějů bez palců. Je to strašlivá dřina ty karty katalogizovat a nejsem si jistý, že to stojí za tolik, kolik za to platíme. Ale občas je to opravdu zlatý důl.“

„Takže například kdyby někdo měl jizvu na bradě – řekněme jizvu, která by mohla být zraněním po noži – měli byste ho v seznamu?“

„Hmhm.“

Řekl jsem: „Hrozně rád bych se na ten archiv podíval. Trochu se v něm pohrabal.“

„Proč, jste něčemu na stopě?“

„Ne. Snažím se seznámit s policejními metodami vyšetřování. Hledá se v tom katalogu podle stejných fyzických zvláštností, ať jsou to vykrádači bytů, lupiči nebo podvodníci?“

„Přesně tak.“

„Bylo by to pro vás hodně práce, kdybyste mě nechal se na ten archiv podívat?“

„Co konkrétně hledáte?“

„Muže s hlubokou jizvou uprostřed brady.“

Řekl: „Dobrá, pojďte tudy.“ Vedl mě chodbou, pancéřovými dveřmi do místnosti, která se ježila archivními složkami. Řekl: „Jsme v tom o hodně napřed před ostatními okrsky, ale nikde žádné uznání. Je těžko získat fondy na udržování.“

„Musí to dát spoustu práce.“

„To tedy ano.“

Zastavil se před pancéřovým katalogem označeným: „Jizvy na hlavě.“ Vytáhl ho ven. Byla tam pododdělení.

„Jizvy na levé straně obličeje.“

„Jizvy na pravé straně obličeje.“

„Jizvy na nose.“

„Jizvy na bradě.“

„Jizvy na čele.“

Vytáhl hrst kartiček. „Nepomíchejte mi to,“ řekl. „Nepomíchám,“ slíbil jsem.

Podíval se na hodinky. „Musím běžet. Kdyby se vás někdo ptal, řekněte, že vás sem přivedl poručík Lisman.“

„Dobře, poručíku, díky.“

Když odešel, strčil jsem kartičky nazpátek a vytáhl si oddíl, který jsem potřeboval. Moc jich tam nebylo. Vytáhl jsem čtyři jména a identifikační katalogová čísla.

V místnosti bylo pár policistů. Díky jménu poručíka Lismana a katalogizačních čísel jsem dostal informaci, jak získat, co potřebuji. První dvě karty mi neprozradily nic. Ze třetí se na mě díval obličej Rufuse Bayleye. „Paul Rufus, alias Rufus Paul, alias Rufus Cutting. Pracuje výlučně na trezorech a špercích. Jednu dobu se angažoval v branži podvodů. Pracuje samostatně. Má málo kompliců, společníků a důvěrníků. Umí to s ženami a často využívá milostný vztah se služebnou, aby získal potřebné informace a příležitost je použít. Stáří dvacet devět let. V rejstříků trestů je pobyt v Sing Síngu, když byl dopaden při loupeži z trezoru. Služebnou použil jako hlídku. Ta ovšem znechucena jeho donchuanstvím uvědomila policii. Vězeň předpokládal zradu, ačkoliv mu policie nic nepotvrdila. Byl zatčen šestkrát, ale při výslechu mlčí, a protože nemá žádné důvěrníky, policie mu nemohla prokázat žádný další případ.

Klasifikace otisků prstů, Bertillonovo měření a podrobná zpráva na zadní straně.“

Obrátil jsem kartu a udělal jsem si poznámky o nejvýznamnějších bodech poněkud kusé informace zde předložené. Rozhodl jsem se, že mou další zastávkou bude dům Devarestových.

KAPITOLA 11

Čekal jsem asi půl hodiny, než dorazil Rufus Bayley. Vycenil na mě zuby v širokém úsměvu.

Pomalu jsem se prošel k garáži.

„Co kdybyste mi sehnal ty diamanty?“

„Diamanty!“

„Přesně tak.“

„Proč bych vám já měl něco shánět a jak jste přišel na diamanty?“

„No, myslel jsem, že byste mohl něco udělat pro kamaráda.“

„Já vám vůbec nerozumím.“

Podíval jsem se nahoru na pokoj nad garáží a řekl jsem: „Ty okenní žaluzie ale vypadají skvěle.“

„Hmhm.“

„Vpouští dovnitř vítr a ventilují, a když chcete, můžete mít slunce.“

„Hmhm.“

„A když je nastavíte do správného úhlu, je naprosto nemožné, aby někdo viděl, co se tu děje.“

„Podívejme, vy jste mi ale chytrý hošan!“

„A nové postele vám pošlou zrovna v době, kdy si pořídíte ty žaluzie –“

„To je na mě nějak moc řečí.“

„Takže máte moc pěkné a pohodlné hnízdečko. Určitě mnohem lepší než Sing Sing.“

Úsměv z tváře mu zmizel. Na chvilku se mu žhavě zablesklo v očích; pak se znovu smál a klidně řekl: „Aha, tak vy víte i tohle, co?“

„Přesně tak.“

„Vy mi čtete poštu?“

„Hmhm.“

„Co chcete?“

„Ty diamanty.“

„Kamaráde, tak já vám něco povím. Já už jsem tohle pověsil na hřebík, jasný? Byl jsem fakticky borec, ale co z toho člověk má? Jednak pracujete jen pro bandu přechovávačů. S kořistí sám nic neuděláte, musíte se spolčit s překupníky. Máte kamínky za deset tisíc dolarů; kavka ječí, že jsou za padesát; překupník vám za celou práci dá jeden papír. Lámete si hlavu, jak si za rok vydělat osm nebo deset papírů, a zpotíte se u toho jako dveře od chlívka. Ale i tak můžete dopadnout jako Capone a pošlou vás na Alcatraz za to, že nezaplatíte daň z příjmu. Když jsem si musel odkroutit tuhle paletu, hodně jsem přemýšlel. Mám rád spoustu věcí, co se ve vězení sehnat nedaj. Chci jídlo, který není nacpaný salpitrem. Chci mít svůj prostor. Rád jezdím autem. Mám rád spoustu věcí, co ve vězení prostě nejsou.“

Řekl jsem: „Ano. Váš pokoj je toho důkazem. Vzal jsem si vzorek vlasů z kartáče na nočním stolku. Překvapilo by vás, co všechno dokáže dobrý kriminalista poznat z lidských vlasů.“

Zíral na mě téměř deset vteřin, než řekl: „Snažím se s lidmi vyjít, ale mám pocit, že z nás dvou se opravdoví kamarádi nestanou.“

„Jde mi o jedinou věc.“

„A co to je?“

„Ty diamanty.“

„Říkám vám, že je nemám.“

„Přesně tak.“

„Cože?“

„Že jste mi řekl, že je nemáte.“

„Tak jo, řekl jsem vám, že je nemám, nemám je. A co?“

„A co kdybyste mi je sehnal?“

„Nevím, kde bych je měl hledat.“

„Přemýšlejte o tom a možná na to přijdete.“

Obrátil se a pozorně se na mě zadíval. „Zpíváte hodně divnou písničku,“ řekl. „Kdo vám k tomu píše text?“

„Já.“

„Nelíbí se mi.“

„Má to různé sloky.“

„Ale refrén je pořád stejný.“

„Jim Timley byl na návštěvě v bytě Nollie Starrové, když jsem tam zašel. Nollie Starrová má spolubydlící, děvče jménem: Dorothy Grailová. Jim Timley byl údajně za touhle Grailovou, s kterou prý chodí.“

„Mluvte dál,“ řekl Bayley. „Konečně říkáte něco víc než jen slova.“

Pokračoval jsem: „Timley políbil Dorothy Grailovou na dobrou noc. Ale nevypadalo to, že by ji políbil někdy předtím.“

„Jak to?“

„Zaskočilo ho to.“

Viděl jsem, jak se Bayleymu rozsvítily oči. „Vysoká voltáž?“

„Přesně tak.“

„O co šlo?“

„No, myslím, že ho předtím párkrát viděla, ale on neviděl ji. Usmyslila si dát mu na vědomí, že žije. Zřejmě ji baví trápit zvířátka. Když vám něco dobře jde, a víte, že vám to jde, je dobré se toho držet.“

Přemýšlel o tom. „Jaká je ta Dorothy Grailová?“

„Třída. Ani stará, ani mladá, ani tlustá, ani hubená. Abych to řekl mírně, je výborná, a když líbá na dobrou noc, umí se u toho zavlnit.“

„No to je něco!“ řekl Bayley.

„Když Timley odcházel domů, dala mu Nollie Starrová balíček.“

„Co to bylo za balíček?“

„Takový v balicím papíru. Měly to být knížky.“

„Kdepak má tahle Starrová svůj rajón?“

„East Bendon Street šest osm jedna. Byt je na jméno Dorothy Grailové.“

„Jaká je ta Grailová, blondýnka nebo bruneta?“

„Bruneta.“

„Jaký má obličej, pěkný?“

„Není to panenka. Je to osobnost.“

„Zní to zajímavě. Kdy chcete ty šperky mít?“

„Co nejdřív to jde.“

„Bez otázek?“

„Ode mě ne.“

Řekl: „Promyslím si to.“

„Nepřemýšlejte dlouho.“

„Dostal jste mě do slepé uličky. Daří se mi tady hodně dobře. Mohl bych se dostat do průšvihu.“

„Měl byste se snažit, aby ji poldové neřekli o vašich záznamech. Co se jich týče, vaše záznamy plus ty chybějící šperky by se náhodou dobře doplňovaly jako odpověď na otázky na konci vašeho případu.“

„Kdy jste dostal ty vlasy z kartáče?“

„Když jste se šel podívat do šatníku, abyste mi přinesl ten šátek. To byla vaše chyba, víte… sebrat šátek z auta a odnést si ho do ložnice, abyste zjistil komu patří.“

„Měl jsem se ho zbavit,“ připustil.

„To jste měl.“

„Stačilo by dneska večer?“

„Pokud to nebude po půlnoci.“

Řekl: „Nevím, jak to tady dneska večer bude vypadat.“

„Potřebuju barometrické údaje. Myslím, že dneska večer bude zase vát východní vítr. Obloha je modročerná. Hory jsou vidět, jako by vyrůstaly téměř na dvoře.“

„Přesně tak. Ve vlasech cítím spoustu elektřiny. Podle toho to většinou poznám.“

„Česal jste si je kartáčem?“

„Hmhm.“

„Tím na nočním stolku?“

Usmál se: „Ne. Tím druhým.“

Povídám: „Za chvilku zavolám na předpověď počasí. Pokud bude dneska večer východní vítr, budete mít spoustu příležitostí se volně pohybovat.“

„Co s tím má co společného východní vítr?“

„Přemýšlel jsem o smrti doktora Devaresta. Kdyby neměl dveře garáže vytažené až nahoru, když vjel dovnitř, mohl je zavřít náhlý poryv větru.“

„Nechápu, jaký je v tom rozdíl, jak se zavřely dveře?“

„Jenom čtyřicet tisíc dolarů.“

„Jak to?“

„Náhlý poryv větru neobyčejné prudkosti by znamenal nepředvídatelný prostředek, týkající se pojistné událostí.“

„Nejsem si jistý, že vám rozumím, kamaráde.“

„A já si zase nejsem jistý, že bych vám to měl vysvětlovat.“

„Tak proč s tím začínáte?“

„Protože by to mohlo znamenat, že budete mít dost možností se tu volně pohybovat.“

„Tak jo, kámo. Uvidím, co můžu udělat. Ujednáno.“

„Nic není ujednáno. Jen jsem vám říkal o něco, co bych chtěl.“

„Jestliže je to tak, co vám bude bránit, abyste potom chtěl něco dalšího?“

Podíval jsem se mu zpříma do očí: „Nic.“

„To je tedy ošklivý obchod. Víte, kamaráde, kdybych já byl pojišťovák, myslím, že bych vás vyloučil jako příliš velké riziko.“

„Na mou pojistku byste nemusel vyplácet žádné ztráty – zatím.“

„Zatím,“ opakoval, jako by si převracel účinek mých slov v hlavě.

„Takže do půlnoci,“ řekl jsem a odešel.

Přešel jsem od garáže k zadním dveřím domu. Byla tam malá mosazná tabulka s nápisem „ŘEMESLNÍCI“. Pod ní byl zvonek. Zmáčkl jsem tlačítko zvonku. Po chvíli Jeannette, služebná, otevřela dveře s oním výrazem vznešeného pohrdání, který nasazuje služebnictvo bohaté rodiny pro podomní obchodníky.

Viděl jsem, jak se její výraz mění. Překvapení – snad záblesk strachu – pak se rudé rty rozdělily, aby ukázaly pěkné zuby.

„Aha, to jste vy!“

Její hlas naznačoval, že je ráda.

„Je paní Devarestová doma?“

Svěsila zklamaně koutky úst. „Jdete na návštěvu za ní?“

„Ano. Proč?“

„Nemusíte chodit zadními dveřmi, když jdete za ní. Myslela jsem – že možná chcete navštívit někoho jiného.“

Sklopila víčka, až jí na tvářích zasvítily dlouhé řasy, pak prudce rozevřela oči a vrhla na mě koketní pohled.

Řekl jsem: „Chtěl jsem.“

„Ach tak.“

„Je někdo v pokoji slečny Starrové?“

„Ne.“

„Chtěl bych se na něj znovu podívat“

„Pojďte prosím tudy.“

Velice obratně mě provedla kuchyní a do křídla, ve kterém byly pokoje služebnictva, ale když jsem vstoupil do pokoje, který dřív obývala Nollie Starrová, vešla za mnou, zavřela dveře a opřela se o ně zády, očima sledujíc každý můj pohyb.

„Přejete si ještě něco?“

„Ne.“

Její oči mě sledovaly, jak se dívám po pokoji „Samozřejmě, že mi do toho nic, není,“ řekla, „ale… přišel jste už na něco?“

„Řekl bych, že ano.“

„Nešel jste… mám dojem, že jsem vás viděla, jak jdete nahoru do bytu Rufuse Bayleye nad garáží…“

„To jste viděla správně.“

„Vy jste… chci říct, vy jste byl…“

Usmál jsem se: „Ano.“

Zčervenala a sklopila oči.

„Kdo stele postele?“ zeptal jsem se.

„Stele si je sám.“

„Já nemyslím Bayleye. Myslím tady dole.“

„Ale, hospodyně.“

Pokračoval jsem: „Nollie Starrová odešla v úterý. Ve středu mě zavolal doktor Devarest. Ve středu večer jsem si šel prohlédnout tenhle pokoj. Našel jsem budík natažený. Zajímalo by mě, jestli v té posteli někdo spal. Vy jste neviděla, že by se sem Nollie Starrová v úterý večer vrátila, že?“

„Ne.“

„Ani nevíte, že by v pokoji pobývala?“

Teď se ošívala. „Ne,“ řekla, vyhýbajíc se mému pohledu.

„Nevíte, kdo tu spal?“

„Ne.“

Zvedla oči k mým a sklopila je. Přešla na druhou stranu a postavila se vedle mě a dala mi ruku na paži. Dotkla se mě hladivým gestem. „Řekl Rufus něco – o mně?“

„Proč by mi říkal něco o vás?“

Stála teď u mě blízko a stále se dotýkala mé paže. Cítil jsem oblou křivku jejího ňadra na svém bicepsu. Vysvětlovala: „Je to tady hrozná nuda. Volno máme jen jeden večer týdně. Když víme, že nás nikdo nebude potřebovat… no prostě si užíváme, někdy trochu popíjíme, a… no, víte, jak to chodí.“

„No a co?“

„Neříkejte paní Devarestové všechno, na co přijdete.“

„Proč ne?“

Její oči mě pevně sevřely. „Protože ona je do Rufuse úplně blázen a je děsně žárlivá.“

„A co Nollie Starrová? Taky se účastnila vašich večírků?“

„Ne. Ona k nám zrovna nepatřila.“

Řekl jsem: „Jdu za paní Devarestovou.“

„Je u ní doktor.“

„Doktor Gelderfield?“

„Ano.“

„Jak dlouho už ji léčí?“

„Ale asi rok, nebo tak nějak. Doktor Devarest ošetřoval jeho otce, takže zavolal doktora Gelderfieda ke své ženě.“

„A Nollie Starrová se nezapojila do vašich večírků?“

„Ne.“

„Ale muselo jí to připadat dost nudné být uvázána k domu šest večerů v týdnu, ne?“

„Já nevím. Nikdy jsem to s ní neprobírala.“

„Co dělala po večerech?“

Jeannette se pokusila vyhnout se otázce očima.

„Co dělala po večerech?“ opakoval jsem. „Kde trávila čas?“

„Předpokládám, že v pokoji.“

„Viděla jste tady někdy svítit?“

„Ale ano… někdy.“

„A paní Devarestová odcházela obyčejně spát brzy?“

„Ano. Má něco se srdcem. Doktor Gelderfield se o ni dost bojí.“

„Je teď tam u ní?“

Přikývla.

„Jdu tam.“

Pořád mě držela za paži. „Že nic paní Devarestové neřeknete – o mně?“

„Co bych měl říkat?“

Na to ji nenapadla žádná odpověď. Jemně jsem vysvobodil paži a odešel z pokoje.

Doktor Gelderfield seděl v knihovně s paní Devarestovou. Nakázal jí sedět v kolečkovém křesle. Hověla si v něm a užívala si invaliditu. Vzhlédli, když jsem vešel.

Paní Devarestová vyjádřila své překvapení: „Ale podívejme se, Donald, to jsem nevěděla, že jste tedy;“

„Už tu jsem nějakou dobu.“

Doktor Gelderfield nás přerušil: „No, tak já už musím jít, Colette. Myslím, že se nemáš čeho bát, jen buď v klidu a zavolej mi, kdyby léky nepomohly.“

„Jsi tak ohleduplný, Warrene. Nevím, jak ti mám poděkovat.“

Řekl: „Přál bych si jen, abych mohl udělat víc. Neuvědomuješ si, kolik toho pro mně Hilton udělal.“

Obrátil se ke mně a povídal: „Myslím, že postoj pojišťovny je ta největší lumpárna, s jakou jsem se kdy setkal. Jak si vedete, Lame?“

„Postupuji stále vpřed.“

Doktor Gelderfield se otočil, aby paní Devarestová viděla jen levou stranu jeho obličeje. Opakoval: „Paní Devarestová utrpěla nervový šok. Zotavuje se velice dobře, ale nechtěl bych, aby se stalo cokoliv, co by zvrátilo to dobré, čeho jsme dosáhli.“

Pravé oko se zavřelo v pomalém mrknutí, pak prudce otočil hlavu ke dveřím.

Paní Devarestová se usmála: „Jen ze mě před Donaldem nedělejte úplného invalidu, Warrene.“ Široce se zazubila a čekala na můj kompliment.

Řekl jsem: „Vždycky jsem se domníval, že musíte být druhá manželka doktora Devaresta, protože vypadáte o tolik mladší. Teprve nedávno jsem zjistil, že paní Devarestová je jen jedna.“

„Ale Donalde, vy mně lichotíte?“

„Říká jen fakta, má drahá,“ podpořil mě doktor Gelderfield. „No, tak já už musím jít. Jen tak mimochodem, Lame, jak jste přijel? Tramvají?“

Jeho oči se znovu zavřely do pomalého mrknutí. „Ano.“

„Jedete stejným směrem? Svezu vás.“

„To by bylo výborné.“

„Ale Donalde, nechtěl jste mi něco oznámit?“

Přikývl jsem.

Vybídla mě: „Tak se do toho pusťte. Před svým lékařem nemám žádná tajemství.“

Zasmál se a řekl: „Jen málo pacientů má, ale spousta z nich si myslí, že mají.“

Poznamenal jsem: „Myslím, že dnes večer bude vát východní vítr.“

„Prosím?“

Vysvětlil jsem: „Vzpomenete si, že té noci, kdy doktor Devarest zemřel, vál jeden z těch pouštních východních větrů, které se přiženou a uhodí jako blesk.“

„No a co to s tím má co společného?“

Řekl jsem: „Na dveřích garáže visí závaží, usnadňující jejich zvedání a spouštění. Dveře, kterými doktor Devarest přijel, se ovládají provazem, který měl viset na páce uvnitř garáže, aby se v případě potřeby daly zavřít zevnitř. Provaz byl zamotaný, takže na něj nešlo dosáhnout. Tento fakt je jasně dokumentován na fotografiích.“

„O něčem takovém jste se zmínil už dřív, Donalde. Co to znamená?“

Řekl jsem: „To znamená, že buď doktor Devarest otevřel dveře garáže, vjel dovnitř, vyšel ven, zavřel dveře garáže, otevřel jedny z vedlejších dveří, znovu vešel do garáže a začal si hrát s motorem; nebo to znamená, že když zvedl dveře, aby vjel dovnitř, věděl, že tam není provaz, kterým by mohl dveře zavřít. To by mohlo znamenat, že neotevřel dveře úplně.“

„Ale to musel,“ řekla paní Devarestová. „Ty dveře klouzají nahoru a dolů a…“

„Ne. Je tu bod rovnováhy, ve kterém závaží stejnoměrně vyvažuje váhu dveří, a když je necháte v této pozici, zůstanou tak.“

„Vy jste to zkoušel?“

„Ano.“

„A jaká je vaše teorie?“ zeptal se doktor Gelderfield.

Řekl jsem: „Východní vítr zavál značnou prudkostí. Dveře byly v rovnovážném bodě. Vítr porušil rovnováhu a dveře poryvem zavřel.“

„Nechápu, jaký je v tom rozdíl,“ namítla paní Devarestová. „Proč by nám mělo záležet na tom, jak se zavřely?“

„Protože v jednom případě prostředky smrti nebyly nepředvídatelné. V druhém případě byly.“

„Vy si myslíte, že by vítr mohl být…“

„Nepředvídatelný prostředek,“ doplnil jsem.

Gelderfield řekl: „Obávám se, že vám nerozumím.“

„V prvním případě byly všechny faktory, které přispěly k jeho smrti, uvedeny do pohybu zesnulým. V druhém případě zasáhl jako zprostředkující příčina náhlý, neobvykle silný poryv větru.“

„Chcete říct, že byste pojišťovnu na tohle dostal?“

„Přesně tak.“

Doktora Gelderfielda to rozrušilo. „Jak byste to dokázal udělat?“

Řekl jsem: „Čekám na další východní vítr. Myslím, že by mohl přijít dneska. Volal jsem na předpověď počasí. Také si to myslí.“

„A vy provedete experiment?“

„Ano.“

Paní Devarestová mínila: „To by ale bylo nádherné, kdyby…“

Doktor Gelderfield na ni pohlédl s profesionálním soustředěním. „Nejsem si jistý, že byste u toho měla být, Colette. Bylo by to příliš vzrušující – příliš velké napětí. A kdybychom snad měli zažít zklamání – kdyby vítr nebyl dost silný, aby dveře zavřel – no, to by bylo opravdu zdrcující.“

„Ale Warrene, já tam chci být!“

Doktor Gelderfield se podíval na hodinky. „No – v kolik hodin zamýšlíte provést ten experiment, Lame?“

„Jakmile začne vát východní vítr. Mohu dostat zprávu od meteorologů, kteří dokáží určit dobu zhruba na půlhodinu.“

Doktor Gelderfield si hryzl horní ret. „Velmi dobře,“ řekl, náhle učiniv rozhodnutí. „Pokusím se být u toho. Jestli tu budu, Colette, můžeš experiment sledovat z kolečkového křesla. Pokud ne, radši se dozvíme výsledek od ostatních. Ale pamatuj – žádné schody.“

Zklamaně svěsila koutky. „Chci to vidět, Warrene.“

„Tušíte Lame, v kolik hodin by mohl vítr přijít?“ zeptal se.

„Na předpovědi počasí si myslí, že kolem deváté.“

„Pokusím se to stihnout,“ řekl Gelderfield s tím nejmagnetictějším profesionálním úsměvem. Pak se ke mně obrátil. „Takže jdeme, Lame – jestli jste připraven.“

Šel jsem s ním k autu.

„Kde máte zaparkovaného oře?“

„Asi blok odtud.“

„Neviděl jsem ho, když jsem sem přijel.“

„Málokdy ho nechávám před domem. Chtěl jsem vám jen něco říct o Colettině stavu. Myslí si, že je to pouze nervový šok. Je to vážnější.“

„Jak vážnější?“ zeptal jsem se.

„Doktor Devarest jí to nechtěl říct.“

„Oč jde?“ zeptal jsem se.

Zareagoval stroze: „Tím se nemusíte zabývat. Jen jsem chtěl, abyste se trochu zorientoval. Rozhodně nesmí zažít žádný vážnější otřes. Kdybyste zjistil cokoliv, co by ji mohlo vyděsit nebo rozčilit, radši to napřed řekněte mně, než tu zprávu sdělíte jí, a nechte mě vybrat, který okamžik bude nejvhodnější – myslím z lékařského hlediska.“

„Co tím myslíte – cokoliv, co by ji mohlo rozčilit?“

Naše oči se střetly. „Fakt, že doktor Devarest vedl dvojí život.“

„Vy víte, že to tak bylo?“

„Měl jsem silné podezření.“

„Trvalo to dlouho?“ zeptal jsem se.

„To je rovněž záležitost, která leží naprosto mimo rámec vašeho pátrání. Zavolám na počasí a dám vám vědět. Pokud tam budu, může se na zkoušku dívat, ale za žádných okolností ne, pokud tam nebudu já. Možná jí budu muset rychle dát injekci“

„Ale to s tím rozčilováním,“ řekl jsem. „Vztahuje se to také k něčemu jinému než ke zprávám o donchuanství jejího manžela?“

Nasedl do auta a natáhl si rukavice. „Zlost by pro ni byla ta nejhorší věc na světě. Starost hned za tím. Těmto dvěma duševním stavům je třeba se za každou cenu vyhnout.“

„Oslavy?“ zeptal jsem se. „Triumf? Nebo…“

„Vztek a starosti.“

Řekl: „Snažím se ji chránit, jak jen mohu. Žádám vás o pomoc“

„Neexistuje žádná šance na trvalé vyléčení?“ zeptal jsem se.

Podíval se mi do očí „Nevidím důvod, proč bych řekl víc, než že má být ušetřena zlosti a starostí. Pokud odhalíte něco o aférách doktora Devaresta, radši přijďte za mnou. Myslím, že situaci rozumíte. Mějte se.“

„Uvidíme se později?“

„Budu se snažit, abych to stihl.“

„Chce u toho být, aby viděla, co se stane.“

„Nejsem si jistý, že chci, aby tam byla, určitě ne, pokud u toho nejsem já.“

„Až přijde východní vítr, musím být připraven, nemohu nic odkládat.“

„To chápu.“

„Jak dobře,“ zeptal jsem se, „jste znal doktora Devaresta?“

Zkoumavě se mi podíval do očí. „Proč se ptáte?“

„Vracím se k té myšlence o dvojím životě,“ řekl jsem.

„A co má být?“

„Měl jste na mysli Nollii Starrovou jako třetí bod trojúhelníku?“

Několik vteřin o tom přemýšlel, pak řekl prostě: „Ano.“

„A víte něco, co by logicky nasvědčovalo tomuto závěru?“

„Ano.“

„Co? Mohlo by to být důležité.“

„To bezpochyby,“ odvětil suše.

„Podívejte se, doktore, nemá cenu se tady přetahovat. Buď v tomto případu pracujeme na stejné straně, nebo ne. Připadá mi, že jsme na stejné straně.“

„No a?“

„Jste velice nekomunikativní.“

„Nevidím důvod, proč bych vám měl říct cokoliv jiného, než co jsem vám už řekl.“

Řekl jsem: „Tak dobrá, povím vám to. Našel jsem Nollii Starrovou. Bydlí na East Bendon Street šest-osm-jedna. Byt je na jméno Dorothy Grailové. Zašel jsem k ní na návštěvu. Našel jsem tam Jima Timleye. Myslím, že Timley s Nollie Starrovou něco má. Snažili se to sehrát, jako by se vlastně zajímal o Dorothy Grailovou. A teď mi povězte, jestli vám tohle něco říká?“

Doktor Gelderfield zavřel oči, jako by se mě snažil vymazat z mozku, zatímco o věci přemýšlel. Po několika okamžicích pravil: „Mohlo by,“ dodal pak, „a upřímně v to doufám.“

Řekl jsem: „Já to vidím tak, že pokud má Timley, který je zcela pod palcem paní Devarestové, zdravý zájem o Nollii Starrovou, stává se domácí situace poněkud nepřehlednou. Možná že doktor Devarest o této situaci věděl, chápal, co se děje, a schvaloval to.“

Doktor Gelderfield řekl v náhlém návalu důvěry s úlevou v hlase: „Můj Bože, Lame, doufám, že máte pravdu! Vím jedině, že měl Devarest být v šest hodin v nemocnici na operaci apendixu. Nepřišel. Náhodou jsem měl v tu dobu v nemocnici službu a vím, že tam nebyl. Asi v sedm hodin jsem jel kolem jednoho z parků a zahlédl jsem Devaresta a Nollii Starrovou hrát tenis. Nikdo z nich mě neviděl. Myslel jsem si snad, že… no, že to je závěr večírku, který začal o trochu dřív.“

„Ještě něco dalšího?“ zeptal jsem se.

„Doktor Devarest se několikrát zmínil, že ho někdo volal v noci, ale v notýsku, kde si vedl záznamy pro platbu profesionálních služeb, nic o návštěvě nebylo.“

„Teď jste se dostal k něčemu, co se potřebuju dozvědět.“

„Co?“

„Jaká je šance, že byl doktor Devarest na návštěvě a do zápisníku si ji nezapsal?“

Zavrtěl hlavou. „Žádná taková šance není… jedině že by to udělal úmyslně. Devarest byl veliký systematik. Měl systém úplně ve všem. Proč se ptáte?“

„Napadá mě, že té noci, kdy zemřel, mohl být na návštěvě, která nebyla v jeho knize uvedena.“

„Proč si to myslíte?“

„Možná navštívil někoho, kdo věděl něco o tom, co bylo ukradeno z trezoru.“

„Myslíte ty šperky?“

„Ne, myslím něco jiného. Ten telefonát mohl být zdánlivě od pacienta, volajícího svému doktorovi. Tak ho alespoň bral doktor Devarest.“

Gelderfield ještě jednou zavřel oči. „Je to zajímavá možnost.“ připustil, „ale nemyslím si… no, můžete mít pravdu.“

„Nevěděl byste o nějaké možnosti, jak byste mi to pomohl zjistit?“

Zavrtěl hlavou.

„Možná by mi v tom mohla pomoct Nollie Starrová.“

Vážně uvažoval a pak přikývl: „Asi jste něčemu na stopě.“

Pokračoval jsem: „Paní Devarestová má pocit, že ty dvě návštěvy, které jsou v notýsku, rozhodně nemohou mít nic společného s…“

Přerušil mě vehementním přikývnutím. „Znám oba případy,“ řekl, „Starám se o ty pacientky od smrti doktora Devaresta. Tady žádná možnost není.“

„Pak tedy musel navštívit někoho, kdo není uveden v knize.“

„To je také těžko možné.“

„No, tak já asi vyrazím.“

Ruka doktora Gelderfielda rychle vystřelila dveřmi auta a popadla mou. „Obávám se, že mám jisté předsudky proti soukromým vyšetřovatelům,“ řekl, „ale teď vidím, že máte hlavu a umíte ji používat. Zavolejte mi, kdykoliv bych vám mohl být nápomocný.“

Byl to náhlý obrat na frontě. Pozoroval jsem ho rychle vystartovat a mnul jsem si ruku, abych se ujistil, že nemám rozdrcené klouby. „To vaše nadšení setsakramentsky bolí,“ zavolal jsem na mizící poznávací značku jeho automobilu. „Možná tu ruku budu ještě někdy potřebovat.“

KAPITOLA 12

Ve tmě jsme před garáží utvořili skupinku. Doktor Gelderfield umístil paní Devarestovou v kolečkovém kresle a přikryl ji plédem. Nekompromisně a kompetentně vyhlížející Berta Coolová ji upřeně sledovala svým bystrým zrakem.

Paní Devarestová pozvala Corbina Harmleye – nebo se on taktně pozval sám – nikdy jsem nezjistil, jak to bylo. Ani sama paní Devarestová by to pravděpodobně nevěděla. Harmley měl onen nevtíravý takt, kterým mohl dostat přesně to, co potřeboval, a přesto to navléknout tak, jako by ho vybídli druzí.

Paní Croyová trvala na tom, aby byl přítomen Forrest Timkan. Proč, to nevím, jen mě napadlo, že si myslela, že se chystám zinscenovat nějaký legální trik. Byl jsem v kontaktu s pojišťovnou a oni poslali odhadce, člověka jménem Parker Alfman. Tušil jsem téměř najisto, že je také advokát, ačkoliv to pečlivě maskoval jako pouhý zástupce firmy.

Meteorologická stanice mi poslala výzvu. Podmínky byly přesně vhodné pro santanu. Poblíž Winnemuccy se vytvořila oblast neobvykle vysokého tlaku. V nižších partiích Kalifornského pohoří byl tlak relativně nízký. Podle teorií meteorologů byly tyto úžasné větry částečně gravitačního původu, obrovské masy vzduchu nashromážděné ve vnitrozemí se tlakem ohřejí a dehydratují a vzduch začne proudit přesně určitelnými kanály, nabírá setrvačností a ztrácí další část vlhkosti přesunem přes suchou pouštní oblast. V osm hodin meteorolog telefonoval, že velmi silný vítr minul Cajonský průsmyk, vane s velkou intenzitou přes distrikt Cucamonga a lze očekávat, že zasáhne níže položené oblastí stejnou intenzitou, jak oné noci, kdy zemřel doktor Devarest.

Východní vítr byl cítit ve vzduchu. Lidé byli nervózní a podráždění. Při doteku jsem měl vyschlou kůži. Nosní sliznice byly vysušené jako v peci. Vzduch byl neobyčejně tichý a klidný. Nad hlavou zářily jasně hvězdy a zdály se být tak blízko, že by se daly sestřelit z nebe puškou dvaadvacítkou.

Timkan pravil: „Obávám se, že se ten váš vítr nakonec neobjeví. Pohybuje se skoky a tohle místo většinou přeskočí.“

„Já vím,“ souhlasil jsem, „ale dneska večer jsou meteorologické podmínky přesně takové, abychom získali tentýž vítr jako tu noc, kdy zemřel doktor Devarest.“

Urostlý a arogantní Parker Alfman, nepřekonatelný mistr cynismu, si prohlížel, jak jsou dveře garáže vyváženy tak, že jejich spodní hrana je ve výšce lidské hlavy. „Já stejně nechápu, co čekáte, že se tím dokáže,“ řekl. „Přišel jsem se podívat, co děláte, ale to je všechno. I když vítr dveře zavře, neznamená to nic – ani pro mě – ani pro pojišťovnu.“

Trpělivě jsem vysvětloval: „Té noci, kdy zemřel doktor Devarest, byl provaz přiskřípnutý, právě tak jako teď. Kdyby byly dveře zvednuté až do konce, nešly by zavřít zevnitř. Ovladač zvenku je manipulován pákou. Někdo by musel stát mimo garáž a zavřít ji. Je evidentní, že doktor Devarest nemohl vyjít z garáže, zavřít dveře a pak se vrátit dovnitř a začít opravovat motor.“

„Jak víte, že to tak neudělal?“

„Není to pravděpodobné.“

„Pro mě to pravděpodobné je.“

Upozornil jsem ho: „Vás úsudek je deformován čtyřiceti tisíci dolaru. Dvanáct členů poroty bude mít rozumu víc.“

Rozčileně se ohradil: „Těch čtyřicet tisíc dolarů s tím nemá co dělat. Ztráty hradí pojišťovna. Pokud vám ty peníze dlužíme, chceme je zaplatit. Pokud ne, zaplatit je nemůžeme. Nedovolí nám to zákon.“

„Já vím. Tuhle větu jsem slyšel tolikrát, že ji znám nazpaměť.“

„Je to pravda.“

„Pravděpodobně je.“

„No tak co vy si myslíte, že se stalo?“

„Doktor Devarest zvedl dveře garáže, ne až úplně nahoru, jen asi tak vysoko, jako jsou teď, aby pod nimi mohl podjet s autem. Věděl, že je provaz skřípnutý nad dveřmi.“

„To nezní pravděpodobně. Jak víte, že se ten provaz nepřiskřípnul až potom?“

„Protože si šofér ten večer všiml, že se provaz přiskřípl v příčném trámci. Chystal se vzít si žebřík a dát věci do pořádku… ale měl rande.“

„Tak dobře. Dveře byly takhle povytažené. Doktor Devarest vjel dovnitř. Co se stalo pak?“

„Chtěl něco opravit na motoru.“

„Co?“

„Uvolněný řemen větráku.“

„Řemen větráku nebyl uvolněný.“

„Protože ho opravil.“

„To myslíte se spuštěným motorem?“

„Ne. Když prováděl opravu, tak motor vypnul, pak ho nastartoval, aby se přesvědčil, že je řemen v pořádku. Pravděpodobně si neuvědomil výfukové plyny, protože si myslel, že jsou dveře garáže otevřené.“

„A jak se dveře garáže zavřely?“

Právě v tuto chvíli, než jsem mohl na otázku odpovědět, se přihnal vítr. Náhlý, šílený první poryv bičoval dům, rozvířil šustící uschlé palmové listy do zběsilého chřestění a s rachotem se řítil kolem sousedních domů.

Čekali jsme. Dveře se zachvěly a rozhoupaly.

Řekl jsem: „Jen to sledujte.“

Po prvním poryvu přišel klid, pak nás zasáhl druhý poryv. Paní Croyová si dlaní ruky přihladila sukni, stiskla ji pevně mezi koleny, aby ji tak udržela na místě, zvedla ruce k vlasům, plně si vědoma lákavých obrysů své postavy, na kterou vítr obtiskoval šatstvo. Zář dvou světel z převisu v garáži vrhala bizarní, groteskní stíny, neklidně se pohybující, vrhající se proti prudkému náporu větru.

Alfman prohlásil: „Ta vaše teorie nestojí za nic, Lame. Je děravá jak řešeto. Dveře se zakymácely, ale to je všechno.“

Dorazil k nám třetí poryv větru. Dveře se pomalu zachvěly a začaly se hýbat.

Řekl jsem: „Dobrá, jen se podívejte na tohle.“

Dveře najednou vylétly a garáž zůstala otevřená dokořán.

Alfman se zasmál.

Navrhl jsem: „Dveře mohly být vyváženy o kousíček níž.“

„Ne, jestli do garáže vjel autem,“ oponoval Alfman.

Zatáhl jsem za páku a znovu vrátil dveře dolů. Když se spustily natolik, abych na ně dosáhl, uvolnil jsem sevření páky a stáhl je o kousek níž. „Drží přesně v tomhle bodě,“ dokázal jsem.

„To jistě, drží. Ale autem do garáže s dveřmi v této pozici neprojedete.“

Řekl jsem: „To můžeme probrat později. Pojďme se nejdřív podívat, co udělá vítr.“

Na odpověď jsme nemuseli dlouho čekat. Vítr vál s vyrovnanější intenzitou, ne v tak ostrých poryvech, ale vzduchová stěna měla hodně síly.

Dveře se chvěly a pak začala klesat dolů. Když dopadly, uhodily do prahu dveří prudkou ranou.

Forrest Timkan povídal krvežíznivě: „Tak co, Alfmane, co říkáte tomuhle?“

Alfman odpověděl: „Řeknu vám, jakou to má chybu. Nemohl projet autem dveřmi, pokud byly v této pozici. A i kdyby se mu to podařilo, slyšel by dveře dopadnout na zem.“

„Možná se soustředil na to, co dělal.“

„To by se musel hodně soustředit, aby neslyšel takovou ránu,“ smál se Alfman.

Vybídl jsem je: „No tak pojďme vzít auto doktora Devaresta a podíváme se, jestli mohl projet pod dveřmi v této pozici.“

Vyjeli jsme s autem. Nastavil jsem dveře tak, že se téměř dotýkaly střechy. Už jsme je tak nastavili jednou, ale tentokrát jsem je přes Alfmanovy protesty dal tak nízko, že střecha vjíždějícícho auta téměř drhla o spodní hranici dveří.

„Nemůžete popřít,“ řekl Alfman, „že tam nejdřív musel nějak vjet.“

Ukázal jsem na vlasovou mezírku mezi dveřmi a autem.

„Ani by se dveří nedotklo.“

„Přece by se nepokoušel projet takhle úzkou škvírou.“

„Chcete říct, že nemohl?“

Alfman o tom chvíli přemýšlel: „Nedělal by to.“

Nic víc jsem neřekl, ale vjel jsem autem do garáže a pak jsme tam stáli a čekali na další poryv větru.

Když už bylo auto uvnitř, zdálo se, že tak malou škvírou opravdu projet nemohlo. Také se zdálo, že vítr určitě strhne dveře dolů.

Vítr opět zavál v drobných nárazech a chystal se k velkému poryvu.

Alfman přešel k autu, vytáhl fotoaparát se synchronizovaným bleskem, vložil dovnitř kazetu, založil film a pravil: „Žádná lidská bytost by se v soudném stavu nepokoušela projet s autem otvorem tak malým.“

„Ale to auto tím otvorem opravdu projelo.“

„Jistě, protože teď jsou dveře níž. Musel jste je přemluvit, aby pak klesly o palec.“

Alfman zvedl fotoaparát. Bílý záblesk svědčil o tom, že situace je zvěčněna. Vyměnil filmy, vyměnil žárovku v blesku, přesunul se až k ulici a udělal si další snímek.

Právě když se s fotoaparátem v ruce vracel ke garáži, přihnal se další zběsilý poryv větru, zarazil se o dům a uhodil do garáže.

Dveře se tentokrát ani nezachvěly. Vyklouzly hladce nahoru, a garáž byla otevřená.

Slyšel jsem, jak se za mnou Alfman směje.

Po mém boku zasyčela Berta Coolová: „To mě vem čert!“

Jim Timley povídal: „No tak, vážení, představení skončilo. Myslím, že můžeme jít domů.“

Pojišťovací odhadce řekl: „Já už na tom pracuju,“ a zastrčil fotoaparát do kufru auta. Doktor Gelderfield se naklonil k paní Devarestové, aby si s ní chvilku pohovořil.

Timkan zvýšil hlas a řekl: „Ještě okamžik, pánové a dámy.“

Všichni se zastavili a podívali se na něj.

Timkan se zeptal: „Lame, ujistil jste se stoprocentně, že si se závažím na dveřích nikdo nehrál?“

„Prohlédl jsem si je před setměním. Je stejné jako na jiných dveřích garáže.“

Alfman nasedl do auta a nastartoval.

Doktor Gelderfield otočil kolečkové křeslo a vyrazil, že odveze paní Devarestovou do domu.

Timkan povídal: „No, mně se nějak reakce těch dveří nezdála. Půjdu se na to závaží podívat, jen pro svůj klid. Ukažte mi, kde to je, Lame.“

Šli jsme směrem ke garáži. Alfman rozsvítil světla a couval příjezdovou cestou, pak si to rozmyslel, zaparkoval auto a přišel se podívat, co děláme. Vítr nyní vál stejnoměrně.

Rozsvítil jsem v garáži světla. Timkan se podíval na dveře a ušklíbl se. „Tady by mělo být protizávaží,“ řekl. „Musí tu být.“

„Závaží je na spodní straně dveří,“ ukazoval jsem mu, „tenhle plát železa. Vidíte, že s ním nikdo nic nedělal.“

Timkan se rozhlížel, dokud neobjevil štafle. Vylezl na ně a zkoumal dveře. „Ano,“ mínil, „myslím, že máte pravdu. Ale ty dveře nějak… no, neudělaly přesně to, co jsem čekal, že udělají.“

Alfman řekl zlehka: „Nechci odejít, dokud zábava neskončí. Nestojím o žádná alibi. Tak jak je to s tím závažím?“

Doktor Gelderfield otočil kolečkové křeslo – čekal.

„Vypadá, že je v pořádku,“ nahlásil jsem Alfmanovi.

Nasedl zpátky do auta.

Doktor Gelderfield, který se k nám zatím připojil, se na něj chmurně zadíval „Tomuhle člověku věřím tak dalece, jako dokážu hodit slonem za ocas,“ oznámil.

Berta Coolová, která stála hned za ním, dodala: „Pokud jde o mě, já bych řekla hrochem.“

Doktor Gelderfield se na ni usmál. O Bertu evidentně projevoval zvláštní zájem od první minuty, kdy se potkali. „Problém je v tom, že zaměstnavatel vždycky hodnotí člověka podle výsledků, kterých dosáhne. Domnívám se, že pojišťovny jsou opravdu ochotny zaplatit odůvodněné žádosti, ale odhadci a oblastní ředitelé rádi ukazují hlavnímu ředitelství, kolik peněz umí ušetřit“

Vylezl jsem na štafle a přejel rukou po části dveří, schované u stropu garáže.

„Dej si pozor na pavouky,“ vybídla mě Berta. „Je to ideální místo pro černou vdovu. Radši si vezmi rukavici, Donalde Lame.“

„Nejsou tu žádné pavučiny,“ hlásil jsem, přejížděje rukou po hladké straně dveří.

Doktor Gelderfield se zjevně snažil na Bertu zapůsobit: „Vidíte, fakt, že dveře jsou neustále v pohybu, by… ne, počkejte chvilku. Vy říkáte, že tam nejsou žádné pavučiny, Lame?“

Povídám: „Ne, a připadá mi to stejně významné jako vám. Moment.“

Mé prsty, klouzající po dveřích, narazily na kousek kovu. „Podejte mi sem baterku,“ požádal jsem. Doktor Gelderfield ji podal nahoru.

Vyšplhal jsem na vrchní příčku štaflí. Když jsem naklonil hlavu, viděl jsem přesně do štěrbiny. Do dveří byl zaseknutý kousek kovu.

„Zavolejte zpátky odhadce,“ řekl jsem.

Doktor Gelderfield křičel na Alfmana, ale ten už nastartoval auto a couval po příjezdové cestě.

„Co je to tady za rozruch?“ zeptal se Timley, když se doktor Gelderfield rozeběhl za Alfmanem.

„Nahoře na dveřích je kousek kovu.“

„No a co je na tom?“

„Zadní část dveří váží víc, a tak dveře vyletí nahoru, místo aby spadly dolu.“

„No a co má být?“

Řekl jsem: „Nic, jen by to mohlo pojišťovně ušetřit čtyřicet tisíc.“

„Pojišťovna by přece nic takového neudělala,“ prohlásil Timley sebejistě.

„Pojišťovna možná ne.“

Zaslechl jsem spěšné kroky doktora Gelderfielda, přivádějícího do garáže Alfmana. „Takže, podívejte se,“ řekl mu, „tady pro vás máme další objekt, který byste si měl vyfotit“–

„Co se děje?“ zeptal se Alfman.

Zatímco Gelderfield běžel za odhadcem, pátral jsem trochu dál. „Tady nahoře ve dveřích,“ řekl jsem. „Na kraj někdo přidal kousek olova.“

„Nesmysl,“ vyštěkl Alfman. „Do tak úzkého prostoru se rukou nedostanete. Nevejde se tam hřebík ani šroubek, i kdybyste se rozkrájel.“

Namítl jsem: „To není třeba. Všimněte si těchto dvou šroubů na spodní straně dveří. Evidentně jsou tam bez jakéhokoliv účelu.“

„No a?“

Řekl jsem: „Někdo z této strany provrtal dveře, položil na tuto část dveří kus olova, zavrtal do něj šrouby a utáhl matky, aby všechno drželo na místě. Bylo to provedeno nedávno.“

„Od té doby, co jste to tu v šest hodin kontroloval?“ zeptal se doktor Gelderfield.

Řekl jsem: „Přísahat na to nebudu, protože jsem tuhle část dveří nezkoumal. Prohlédl jsem si jen vyvažovací závaží, abych se ujistil, že si s ním někdo nehrál.“

„Co s tím budete dělat?“ zeptal se Timley.

„Nechám to, jak to je. Policie možná najde otisky prstů.“

Doktor Gelderfield řekl: „Musím to říct své pacientce. Proboha, nechal jsem ji tam sedět v křesle. Já…“

„Jen klid,“ ozvala se Berta suše. „Když jste se hnal za odhadcem, vstala z křesla a přišla se podívat, co se vlastně děje, pak se vrátila a zaujala opět invalidní pozici.“

Doktor Gelderfield se vyděsil: „To se nemělo stát,“ a vyrazil ke křeslu.

Slezl jsem ze štaflí.

Gelderfield se rádcovsky skláněl nad paní Devarestovou, upravoval jí pléd a úzkostlivě se vyptával.

Alfman promluvil se všemi známkami nefalšovaného vzteku: „Sakra práce, to je ale hromský podnik. Mohl jsem vědět, že to takhle dopadne. Už jen ten potrhlý nápad s tím experimentem!“

„Máte nějaké pochybnosti?“ zeptal jsem se.

„To si pište, že mám,“ odsekl. „Vy se tady pokoušíte udělat si z pojišťovny kašpary. Chcete říct porotě: Podívejte, jak se pojišťovna snažila manipulovat důkazy. Je to teatrální a vypočítané na efekt. Předvedl jste, že experiment nevyšel a že jsme obrali vdovu o čtyřicet tisíc dolarů. Pak objevíte, že ten podvodník odhadce na dveře přivěsil závaží, a tak vám překazil váš test. Jděte už do háje, vy soukromí detektivové. Jste všichni hnusná banda podvodníků a…“

Berta řekla: „Majzni toho hajzla přes držku, miláčku.“

Přistoupil jsem k němu. „Nemám tušení, kdo tam to závaží dal. Netvrdím, že jste to byl vy. Možná ano. Ale vím sakra dobře, že já jsem to nebyl.“

Opovržlivě pokračoval v urážení: „Kecy! Vy víte moc dobře, kdo to tam dal.“

„Jste lhář!“ já na to.

Zrudl v obličeji: „Tak podívej, ty chudáčku malá, sklapni už. Strašně nerad se zahazuju s nýmandy, ale už mám těch leváren po krk. Já…“

Viděl jsem, jak se Berta chystá do toho vložit. Vymrštil jsem rozevřenou dlaň levačky proti jeho tváři. Myslím, že byl překvapenější než Berta. Chvíli stál s pokleslou čelistí a pak se na mě vrhnul.

Čekal jsem, že dostanu nakládačku, ale vzpomněl jsem si na pár triků, co mě při posledním případu naučil Louie Hazen. Bez přemýšlení jsem se automaticky přesunul na stranu, zatímco Alfman vypálil pravačkou. Jeho úder šel nad mé rameno.

Nevypadalo to jako boj. Spíš to bylo jako jeden z tréninkových soubojů s Louiem. Držel jsem si pravačku u boku. Setrvačností se přiblížil ke mně a já mu vrazil se zapojením všech svalů v těle pěst do břicha.

Cítil jsem odpor jeho pevných svalů, cítil jsem, jak najednou ochabují, a věděl jsem, že se hroutí, protože rána na solar plexus začíná působit. A znovu to bylo, jako by mi Louie dával instruktáž. Vystřelil jsem pravou pěst do rychlého, prudkého zvedáku, který mu při pádu dosedl na čelist.

Zuby mu zachřestily.

V očích měl zoufalé překvapení, pak mu zeskelnatěly.

Uvědomoval jsem si kruh vyděšených tváří kolem, slyšel jsem, jak doktor Gelderfield zmateně drmolí: „Nedívej se, Colette. Nedívej se. Pojď, odvezu tě odsud. Nesmíš se rozčilovat“

Paní Devarestová na něj rozzlobeně vyjela. „Dej ty ruce pryč. Nech mě být!“

Berta Coolová na mě křičela: „Tak dělej, doraz ho, ty pitomče! Co tu stojíš a civíš?“

Alfman se potácel. Podíval se na mě očima vypadajícíma jako kuličky na hraní a vymrštil levačku do vzduchu dobré dvě stopy od místa, kde jsem měl bradu. Vytáhl pravačku z kapsy na boku a chystal si ji na pořádnou pecku.

Zadržel jsem ho v pohybu ranou do břicha.

Kolena se mu podlomila. Pokusil se zaboxovat, ztratil rovnováhu a potácel se dokola; pak tvrdě dopadl na obličej na podlahu garáže.

Ustoupil jsem z cesty. Třásl jsem se nervozitou. Nedokázal bych si zapálit cigaretu ani za nic na světě. Viděl jsem hrůzu a respekt v tvářích lidí, kteří mě sledovali, a naprostý úžas v tváři Berty Coolové.

Já byl překvapenější než ona.

Berta napůl zašeptala: „Ten pacholek to dokázal!“ A po chvilce dodala: „To mě teda podržte.“

KAPITOLA 13

Berta Coolová vklouzla vedle mě na přední sedadlo agenturního auta. „Co to ksakru mělo znamenat?“ zeptala se.

„Co mělo znamenat co?“

„Když jsi objevil to závaží na dveřích, proč jsi ho neodstranil?“

Řekl jsem: „Bude to dobrý důkaz, proto jsem ho tam nechal.“

„Důkaz čeho?“

„Důkaz, že si někdo s těmi dveřmi hrál.“

Východní vítr, s řevem se ženoucí z horských průsmyků, narážel proti autu a houpal pérováním. Dlouhé listy palem, obrácené, jako by chtěly ve větru uletět, vypadaly jako groteskní deštníky, které se v bouři obrátily na ruby. Suché horko vysušovalo pot dřív, než se vytvořil, a neviditelné částečky prachu vytvářely z kůže pergamen.

Berta Coolová se snažila: „Vždyť jsi měl perfektní podmínky na provedení testu, nejsilnější pouštní vítr v roce. Budeš možná čekat měsíce, než bude další příležitost ty dveře znovu vyzkoušet.“

Přikývl jsem.

Povídala: „Na dveřích je závaží. S tím závažím není test regulérní. Tak proč jsi ho sakra nesundal a nezkusil, co ty dveře budou dělat?“

„Protože by udělaly zase totéž.“

„Jak to víš?“

„Spočítej si to sama. Existuje bod, kde dveře stojí. Víceméně vyvážené se kymácejí v pantech. Čím menší váha bude vzadu na dveřích, tím níž onen bod rovnováhy bude.“

„No a?“

„S přívažkem vzadu na dveřích to bude zhruba v bodě, kde by pod nimi Člověk mohl projet. Přesto i tehdy, když vítr do dveří uhodil, odvál je nahoru, místo dolů.“

„Nestalo by se to, kdyby nebylo toho závaží.“

„Víš to určitě?“

„Ne, ale myslím si to.“

Řekl jsem: „Je to zajímavý experiment.“

„Takže ty to nezkusíš?“

„Ne,“

„Tak to zkusí někdo jiný.“

„Tak ať to zkusí.“

„Proč to nechceš zkusit ty?“

„Protože se tím nic nedokáže. Provaz byl zamotaný zvláštním způsobem. Má viset dolů z páky, kterou se dveře stahují, dokud se nedosáhne na kliku.“

„No a co dál?“

Pokračoval jsem: „Existuje vyvážená poloha, ve které dveře drží napůl otevřené. S přívažkem se bod rovnováhy posouvá nahoru tak, aby pod dveřmi mohl projet automobil, ale přesně v tomto bodě vítr nestrhne dveře dolů, aby se zavřely. Při závanu se dveře otevřou a vyletí nahoru.“

Berta se zeptala: „Co by se stalo, kdyby tam nebyl ten přívažek?“

„To nevím.“

„Kdo to ví?“

„Pravděpodobně nikdo.“

„Donalde, ty jsi ten největší pacholek na světě. Někdy bych tě uškrtila. Místo normálního pouštního větru tady máš hurikán, co si vzpomínám nejsilnější za poslední léta. Timkan má pravdu. Většinou tuhle část údolí přeskočí. Jen jeden z osmi nebo devíti se tu vůbec nějak projeví.“

„To je pravda.“

„Možná budeš čekat měsíce, možná roky, než budeš mít další příležitost svou teorii prověřit.“

„To je pravda.“

„Tak o co ksakru jde?“

„Tobě to vadí?“

„Samozřejmě mi to vadí.“

„To znamená,“ uvažoval jsem, „že to pravděpodobně bude vadit i spoustě ostatních lidí, včetně pojišťovny.“

Berta zamžikala svýma nesmiřitelnýma očkama ve snaze strávit plný význam tohoto tvrzení. „Chceš říct, že se pokoušíš vyvést pojišťovnu z míry?“

„Mimo jiné i to.“

Chvilku o tom přemýšlela: „Ty jsi ale liška podšitá. Chceš donutit pojišťovnu, aby v tomto případě udělala kompromis. Těmi dveřmi jsi je vystrašil. Když jsi řekl, že nechceš, aby se jich kdokoliv dotknul, ale chtěl jsi je nechat přesně tak, jak jsou, aby si to policie mohla prohlédnout a pokusit se sejmout otisky toho přívažku, tak jsi je opravdu vystrašil.“

„Nijak jim to neublíží.“

Souhlasila: „Teď chápu, na co narážíš. Budou si myslet, že místo aby ses snažil porotě prodat ten test, vyložíš svou teorii a budeš tvrdit, že je naprosto jasné, že by se potvrdila, kdyby nebylo přívažku, a vhodíš celou záležitost do klína pojišťovně. Pojišťovna si nemůže objednat východní vítr, aby dokázala, že se mýlíš.“

Nic jsem neřekl.

„Hraješ nějakou vysokou hru a to mě vždycky děsně rozčílí. Nikdy se mi s ničím nesvěříš. Kam to ksakru teď jedeš?“ vyptávala se, když jsem zabrzdil u chodníku.

„Zavolám ti z toho dragstóru taxi, které tě odveze domů.“

Vybuchla vzteky: „Ty ubožáku jeden!“

Zhasl jsem zapalování a schoval klíček do kapsy.

„Proč to děláš?“

„Aby tě nechytla touha po nezávislosti, neodjelas mi autem a nenechala mě jít pěšky. Taxi tu bude za pár minut.“

Zašel jsem do dragstóru a zatelefonoval pro taxík. Když jsem se vrátil, seděla Berta za volantem s bradou odbojně vytrčenou.

„Z toho auta mě nedostaneš,“ oznámila, „dokud mi neřekneš, o co jde.“

„A když ti to řeknu, budeš spolupracovat?“

„No samozřejmě.“

„Tak poslouchej,“ řekl jsem, „stalo se to takhle. Doktor Devarest dostal balíček se šperky, které měl odvézt své babičce, ale zlý vlk si myslel, že se může převléknout za jeho babičku a tak šperky dostat. Vlk…“

„Drž hubu!“

Byl jsem zticha.

Berta seděla ztuhle zpříma, chvilku se vzpamatovávala z rozhořčení, pak se obrátila a chtěla něco říct, slova jí ale odumřela na rtech a v očích se objevila starostlivost. „Co to máš na tváři?“ zeptala se.

„Kde?“

Dotkla se mě prsty. Bolelo to.

Berta řekla: „je to pěkná podlitina. Tam, kde tě ten chlapík majznul.“

„Nemajznul mě.“

„Možná tě jen vzal paží nebo ramenem. Ale stejně jsi mu to nandal. Bože, Donalde, úplně jsem z toho zkoprněla. Ta představa, že tě uvidím vyhrát souboj! A když už ses rozhodl prát, tak jsi tedy netroškařil a vybral sis pořádného chlapáka.“

„Louie vždycky tvrdil, že čím jsou větší, tím jsou pomalejší a tím lehčí je dostat se jim na kobylku.“

„No ty ses mu taky na kobylku dostal Jak je to ksakru možné, že se ženám tak líbí dobrý zápas? Možná nejde ani tak o zápas, ale když vidí někoho vyhrát, tak se do něj úplně zblázní.“

„Ty ses do mě zbláznila?“

„Ty pacholku jeden, že ti zarazím zuby do krku. Drž klapačku! Samozřejmě, že jsem se do tebe nezbláznila. Já se kvůli žádnému mužskému nikdy nezblázním. Mluvím o té Croyovic paničce.“

„A co je s ní?“

„Měl jsi vidět její oči, když se na tebe dívala, výraz ve tváři, prostě všechno.“

Za rohem zabrzdilo taxi. Kraj chodníku osvítila světla. „Máš tu dostavník,“ řekl jsem Bertě.

„Nevystoupím, dokud mi neřekneš, o co jde a co se chystáš udělat“

„Chceš si jít zítra zarybařit?“ zeptal jsem se.

Na chvilku zaváhala, pak řekla: „Co to s tím má co dělat?“

„Podle naší smlouvy s paní Devarestovou dostaneme podíl z čtyřiceti tisíc dolarů, pokud dokážeme přimět pojišťovnu, aby je zaplatila.“

„No a co má být?“

Vysvětlil jsem: „Máme desetkrát větší šanci na to, aby to vyšlo, když v tom budu hrát sólo.“

„Hraješ těch sól moc.“

Povídám: „Nevím, jestli tě to někdy napadlo, ale když přestoupím zákon já, je to na vlastní zodpovědnost. Když ti řeknu, že se zákon přestoupit chystám, a ty čekáš, že dostaneš podíl z peněz získaných v důsledku překročení zákona, jsi spolupachatel. Jsi…“

Už vystupovala z auta. „Připadá mi, že je to jen pitomá vytáčka,“ řekla, „ale věřím ti, že to bude fungovat. Pusť se do toho, miláčku, a přines balík peněz. Berta půjde rybařit.“

Po cestě k taxíku se ještě vrátila a povídala tlumeným hlasem: „Dávej na sebe pozor, Donalde, ty nevíš, kdy přestat. Pustíš se do něčeho, a zapomeneš, že se musí počítat i s existencí hranic.“

„Chceš výsledky, viď?“

„Chci, aby ses nedostal do vězení, dokud mi nevyděláš nějaké peníze – ničemo.“

Taxikář jí otevřel dveře. Berta rozčileně vklouzla dovnitř. Nečekal jsem, až odjedou, vrazil jsem klíček do zapalování a vystartoval zpátky k domu doktora Devaresta. Zaparkoval jsem jeden blok před domem a cestou po chodníku jsem viděl, že se v domě svítí, ale že na příjezdové cestě nikdo není. Světla nad dveřmi garáže byla zhasnuta a všechny dveře zavřeny. V oknech šoférova bytu nad garáží se svítilo, nic zvlášť nápadného, jen takové rozptýlené slabé osvětlení, jaké propouští žaluzie.

Obešel jsem dům přes travnatý porost příjezdové cesty ke garáži, vyšel schody a zaťukal na dveře.

Rufus Bayley pootevřel dveře na skulinku, podíval se, kdo je, a řekl: „Tak pojďte dál.“

Vešel jsem a za mnou se vtáhl horký, suchý vítr. Silou jsem dveře zavřel, došel ke křeslu a posadil se. Měl jsem pocit, že mezi pokožkou a šaty mám vrstvu smirkového papíru.

„Měl jste šanci si pořádně dům projít?“

„Šanci! Kamaráde, vy jste poklad. Prosmejčil jsem to tam skrz naskrz. Teda řeknu vám, to s tou rvačkou byl ale skvělý nápad. Mohl jsem si tak v klidu znovu projít ten trezor.“

„Jak jste k němu získal kombinaci?“

Zašklebil se. „Hodně se o tom mluvilo, jak si doktor zapsal kód do notýsku. Doufám, že si nemyslíte, že bych to nechal jen tak.“

„Co jste našel?“

„Ty šperky.“

„Kde?“

„V pokoji Jima Timleye, přesně jak jste řekl, zabalené do balicího papíru,“

„Přinesl jste ten balíček?“

„Nešilte. Kdybych to udělal, měli bychom oba nevratný lístek do San Quentinu. Můžete se vsadit, že se na ten balíček před spaním podívá. Kdyby zjistil, že chybí, srovná si v hlavě, co se dneska večer dělo, a bude zatraceně dobře vědět, že právě touhle dobou to tu někdo mohl pěkně prošacovat. Byl to perfektní nápad, že jste je dostal všechny ven, ale funguje to i opačně. Všichni mají alibi, jen já chudák ne. Nijak netoužím po tom, abych…“

„Tak co jste s tím balíčkem udělal?“

„Zaonačil jsem to skvěle,“ znovu blýskl zuby. „Ty šperky jsem vytáhl. Schovali je do těch knížek… nejmazanější záležitost, co jste kdy viděl. Vyřezali stránky, šoupli diamanty dovnitř. Takže jsem jen balíček rozmotal, vytáhl diamanty, nacpal si je do kapsy a pak jsem pečlivě knížky převázal přesně tak, jak byly. Dokonce jsem provázek zavázal stejným uzlem, co tam byl, když jsem ho vzal prvně do ruky. Byl to ten babský – ženský uzel.“

„Co to bylo za knížky? Vzpomenete si?“

„No prostě knížky.“

„Nevzpomínáte si na jména, která na nich byla, kdo je napsal a o čem byly?“

Odfrknul si. „Co to s tím má co společného?“

„Mohla by to být stopa, která by nám pomohla.“

„Pomohla k čemu? Když už máte šperky, proč se staráte o stopy?“

„Mohlo by mi to dát lepší obrázek toho, co se stalo.“

„Sakra, vždyť víte, jak se to stalo. Ta Nollie Starrová a Jim Timley to sehráli spolu. Ona to lohla, schovávala mimo dům, zatímco to tady policie šacovala, a když se kouř rozptýlil, přišel Timley a vzal si je zpátky. Buď jí nevěří, že je bude dobře schovávat, nebo ona odmítla mít u sebe důkazy… a to je jí těžko zazlívat.“

„Kde jsou?“

Zalovil rukou v kapse, nedbale vytáhl třpytivou změť drahokamů a hodil je na stůl, ohmatávaje je lhostejně, jako by měl kapsu plnou fazolí a chtěl se ujistit, že na žádnou nezapomněl. Našel pár zatoulaných, přidal je na stůl k ostatním a řekl: „To je všechno.“

Světlo dopadající na hromádku na stole se odráželo v oslnivě zářivém třpytu; matně se lesknoucí paprsky smaragdů; tvrdé, zářící záblesky světel z broušených plošek diamantů.

Bayley se na tu hromádku pochval a vroucně pravil; „Krucifix, kdybych si jen tak troufl vás podfouknout To tedy je něco!“

„Je to všechno?“ zeptal jsem se.

„Hmhm.“

„Obraťte kapsy naruby.“

Začertil se na mě: „Poslyšte, kamaráde, když vám říkám, že je to všechno, myslím tím, že je to všechno. Kamarády nepodvádím. My dva v tomhle jedeme spolu, kámoši. Chápete? Jednou jsem seděl, ale vyléčilo mě to. Jsem čistej. Já…“

„Tak ukažte kapsy.“

„Poslyšte, s kým si myslíte, že mluvíte?“

„S vámi.“

„Tak se znovu zamyslete.“

Povídám: „Prozradil jste se. Kdybyste obrátil kapsy a pak se rozčílil, udělalo by to na mě dojem. Ale takhle je to jen horší.“

„Do prkvančic,“ zavrčel a vystřelil ruku do kapsy, chvíli v ní šmátral, až chytil rub pláště a vystrčil ho ven. „Tak co, už jste spokojen?“

Přiblížil jsem se k němu.

„Tak se do toho pusťte, kamaráde, a omrkněte to sám,“ naklonil se, abych viděl až na dno kapsy.

Levou ruku držel směrem ode mě, prsty doširoka roztažené, ke mně zády. Popadl jsem tu ruku a škubnul jsem prsty, až se mu kůže na dlaních napjala. Na podlahu vypadly dva velké diamantové prsteny.

„Zvedněte je a položte na stůl,“ poručil jsem.

Sešpulil masité rty, aby potlačil škleb. Protestoval: „Dál už ne, kámo.“

„Zvedněte ty prsteny a položte je na stůl k ostatní veteši.“

Zíral na mě s horkým vztekem v očích. „Tak hele,“ řekl, „už těch vašich vychcaností mám dost. Pěstma se domluvíte dobře, ale tohle nejde…“

„Položte ty prsteny na stůl,“ přikázal jsem mu, „a pak se posaďte. Probereme si to.“

Dlouhé dvě tři vteřiny váhal; pak se předklonil a zdvihl prsteny. Když se narovnal, znovu se usmál tím geniálním úsměvem dobrosrdečného obra.

„No a co má sakra bejt, kamaráde? Ne že bych se nějak snažil o podraz, jen jsem si s těmahle dvěma diamantíkama chtěl trochu pohrát. Jsou to krasavci. Tak si sedněte a vyložte mi, co se bude dít dál.“

Přešel jsem ke stolu a než jsem začal mluvit, dal jsem si šperky do kapsy. Z toho, jak mě sledoval, jsem najednou poznal pocit kanárka, když se dveře od klece rozletí a kočka skočí na stůl.

Při ukládání věcí do kapsy jsem je inventarizoval. Jeden diamantový a smaragdový náramek, jeden rubínový přívěsek, jedna diamantová brož, čtyři samotné diamantové prsteny, jeden smaragdový prsten s diamanty po stranách, jeden diamantový náhrdelník. „Bayley, je to určitě všechno?“

„Čestné slovo,“ řekl.

Posadil jsem se do křesla, uvelebil se s tou nejlepší nápodobou bezstarostné pohody, jaké jsem byl schopen, a zapálil si cigaretu.

On se usadil u okna, pak si to rozmyslel a přešel blíž, takže seděl mezi mnou a dveřmi. Na tváři mu teď zamrzl škleb, škodolibý pohled úkosem, který se marně snažil změnit v úsměv. Očima sledoval každý můj pohyb.

Zeptal jsem se: „Kdo dal ten přívažek na dveře garáže, Bayley?“

„Nevím.“

„Nemyslíte, že byste to radši měl zjistit?“

„Proč?“

„Ale nic. Jen jsem si myslel, že je to dobrý nápad.“

Bayley řekl: „Poslyšte, kamaráde. Aby tady mezi námi nedošlo k nedorozumění. Teď si se mnou máváte, jak se vám líbí, ale všechno jenom odsud posud. Jednoho dne tady budu pánem já.“

Zasmál jsem se a můj smích zesílil záblesk nenávisti v jeho očích. „Co je na tom k smíchu?“ chtěl vědět.

„Vy jste k smíchu.“

„Proč já?“

„Že si nevšímáte, co se vám děje přímo před nosem.“

„Tak dobře, vy chytráku, co se mi děje přímo před nosem?“

„Corbin Harmley.“

Trvalo minutu, než má poznámka našla správné místo v jeho mozku, a pak, když mu došel plný význam mých slov, viděl jsem, že zlost v očích ustoupila užaslému zděšení. Jeho sebejistota opadla a stál tu přerostlý chlapec, obrovská hmota nedospělé maskulinity, zírající na mě z křesla pohledem, který přiznával, ze právě ztratil všechnu sebeúctu.

Trvalo téměř třicet sekund, než pomalu a zamyšleně pronesl, aby každé slovo mělo důraz: „Můj ty bože!“

Pokračoval jsem: „Možná jste si myslel, že vás paní Devarestová hodně bere a že se tady můžete naparovat a předvádět jí svou velikost a sílu. Přehlédl jste ovšem fakt, že Harmley má všechno, co máte vy, a ještě mnohem víc. Má vzdělání, kulturu a profil. Paní Devarestová je polichocena a zajímá ji to.“

Bayley řekl procítěně: „Ten odporný skunk! Jestli si něco zkusí, tak já… já…“

„No jen pokračujte, Bayley. Copak uděláte?“

Vrtěl zamračeně hlavou ze strany na stranu. „Ne, to se vám nepovede. Mne do pasti nechytíte.“

Pozoroval jsem ho, jak se nepokojně zmítá v křesle. „Jen mě to zajímalo,“ povídám.

„No tak se do toho dejte a zajímejte se dál.“

„Co vás přivedlo k názoru, že by se paní Devarestová s vámi postavila před kněze? Vdovy obvykle rády chvíli natřásají peříčka, jen aby se ujistily, že mají křídla a mohou opravdu létat.“

Řekl: „Hergot, já můžu mít ženskou, jakou chci.“

„To máte hodně široký záběr.“

Jeho silné rty se zlomily do úšklebku. „Viďte?“ Po chvilce dodal: „Já vím, o čem mluvím. Nejdřív se musíte přiblížit… dostanete se na první základnu a pak vás vykopne, když se pokusíte postoupit na druhou. Když se ale o vás žena začne zajímat, pak nehnete ani prstem, a už začne mít strach. Po chvilce začne drobně najíždět. Vy si toho vůbec nevšímáte. Pak se do toho pustí hlava nehlava. A jakmile se do toho pustí žena hlava nehlava, můžu si s ní dělat, co chci. Od té chvíle je má.“

Přerušil jsem ho: „Myslím, že ji Harmley dnes večer požádá o ruku.“

Viděl jsem, jak se mu při úvaze o tomto oči rozšířily. To byla moje příležitost. Vstal jsem a prošel kolem něj ze dveří.

KAPITOLA 14

Úřednice na soudním oddělení pro pozůstalé se na mě podezíravě podívala. „Jakže jste říkal, že se jmenujete?“

„Lam – Donald Lam.“

„Vy nejste právník?“

„Ne.“

„Kde pracujete, pane Lame?“

Podal jsem jí jednu vizitku. Prohlédla si ji a evidentně na pochybách, co s ní, se mě zeptala: „Takže co vlastně chcete?“

Řekl jsem: „Potřebuji seznam soudně potvrzených závětí, kde zemřelý zanechal značný majetek, ale neměl obchodní partnery.“

„Myslím, že vám nerozumím. Nevedeme takové záznamy, abychom tuto informaci mohli získat.“

Upřesnil jsem to: „Například doktor, který má soukromou praxi, značně zámožný, a který po sobě zanechá pěkný majetek.“

Zavrtěla hlavou. „Takovým způsobem věci nevyřizujeme. Budete mi muset říct, o kterém konkrétním majetku chcete něco zjistit.“

Zašel jsem do telefonní budky, zavolal sekretáře Lékařské asociace a požádal ho, aby mi přečetl smuteční oznámení nejvýznačnějších a nejúspěšnějších doktorů, kteří zemřeli v průběhu letošního roku. Získal jsem šest jmen, z nichž jedno patřilo doktoru Devarestovi. Pak jsem se vrátil k dívce v kanceláři. Během deseti minut jsem měl v rukou spisy všech šesti závětí.

Začal jsem s prací v telefonní budce na rohu u kanceláře s pozůstalostmi. U první ženy jsem nic nezjistil. U druhé jsem začal stejnou větou. „Promiňte, prosím, ale volám z oddělení pro pozůstalost. Potřeboval bych zjistit něco o majetku vašeho manžela.“

„Ano. Co byste potřeboval vědět?“

„Neudržoval váš manžel kontakty s mužem něco přes třicet, který má tmavé vlnité vlasy a dlouhý rovný nos, čistě řezaný profil, zvyk držet bradu vysoko, milé oči, schopné vyjádřit porozumění, humor, a…“

„Ale ano,“ přerušila mě. „Pan Harmley.“

„Týkaly se tyto kontakty pozemků v Jižní Americe?“

„Ne, to ne. Jediný obchodní kontakt, který s ním manžel měl, byla půjčka. Jednalo se o malou částku a pan Harmley byl velmi vděčný.“

„Dvě stě padesát dolarů?“

„Ano.“

„Pan Harmley se vrátil z Jižní Ameriky a peníze mu splatil?“

Řekla: „Shodou okolností přijel toho dne, kdy můj manžel zemřel. Přečetl si nekrolog v novinách, spojil se se mnou, poslal mi kondolenční lístek a šek na dvě stě padesát dolarů včetně úroků za šest měsíců. Řekl, že doufá, že mi to pomůže uhradit výdaje.“

„A vás manžet neměl žádný podíl v ropných pozemcích?“

„Ne, můj manžel ne.“

Slovo manžel bylo nepatrně zdůrazněno.

„Vy sama jste získala nějaké podíly?“

„Nechápu, co to s tím má co společného. S kým prosím mluvím a co vlastně chcete vědět?“

Vysvětlil jsem trpělivě: „Madam, pouze se snažíme zjistit, zdali byly tyto ropné obligace vaše vlastní investice, nebo jestli je zakoupil váš manžel na základě předchozí půjčky. V druhém případě zde bude rozdíl v inventáři a dědické dani.“

„Ach tak,“ uklidnila se. „Ne. Můj manžel s tím neměl nic společného. Je to pouze mé osobní vlastnictví.“

„Děkuji vám,“ řekl jsem a zavěsil –.

Vyběhl jsem tři schodiště v East Bendon Street 681. Bylo asi jedenáct třicet ráno. Měl jsem velmi dobré vyhlídky, že ani Dorothy Grailová ani Nollie Starrová nebudou doma, ale markýroval jsem zaklepání na dveře. Nikdo neotvíral. Zámek byl na řetěz. Do bytu zřejmě jednou týdně přicházela služebná a zámek byl toho typu, co se dá otevřít jednoduchým univerzálním klíčem.

Zaklapl jsem za sebou dveře. Střelkový zámek se zavřel. Postupoval jsem metodicky, začal v obýváku, a zvláště jsem se zajímal o knížky.

Byla jich tam spousta. Asi devadesát procent z nich byly detektivní příběhy nejpopulárnějších autorů, vybraných s jemnou znalostí a rozvahou. Bylo jasné, kam doktor Devarest odkládal nadbytek svých knih o záhadách.

Ve stěně byla skládací postel. Rozložil jsem ji, abych prošetřil pokrývky a zmuchlanost polštářových povleku. Zdálo se, že postel je právě zralá na převlečení. Šatník v úložním prostoru postele byl zaplněn značným množstvím ženských šatů. Prohlédl jsem si je a rozhodl jsem, že jsou Dorothy Grailové. Evidentně tu postel používala. Nollie Starrové tedy patřila ložnice.

Jemně jsem strčil do dveří ložnice, až se otevřely, a vstoupil jsem dovnitř. Všiml jsem si, že závěsy jsou zataženy. Možnost, že by Nollie Starrová, nadšená ranní tenistka, cyklistka horlící pro energický způsob života, mohla zatáhnout závěsy a spát až do poledne, mě nenapadla. Když mně to došlo, s obavami jsem se otočil k posteli. Ležela natažená na přikrývce, levou ruku přes oči, se zcuchanými vlasy splývajícími po přikrývce. Měla na sobě velmi tenkou noční košili broskvové barvy, vytaženou přes pěkně tvarované nohy.

Chvíli jsem stál bez hnutí. Pomalu jsem po špičkách došel ke dveřím, opatrně, abych nevyrušil pozdního spáče. Ohlédl jsem se přes rameno, jestli nezaslechnu nějaký neklidný pohyb či dlouhý, jemný vzdech, věštící probuzení.

Nic se nepohnulo.

Byl jsem takřka u dveří, když mě bílé ticho té postavy zaujalo víc než nebezpečně nepříjemná situace, ve které jsem se nacházel. Bylo tam právě tolik světla, aby vynikla zvláštní barva pleti.

Vrátil jsem se a dotkl se nahé kůže u kotníku. Pokožka byla teplá, ale věděl jsem, že to tělo není živé, jakmile jsem na ně sáhl. Zvedl jsem její levou paži – kolem krku byla pevně omotána růžová tkanička. Na jejím konci byl přivázán mačkač na bramborovou kaši, který tkanici utahoval s ďábelskou krutostí.

Odmotal jsem tkanici, uvolnil místa, kde se zaryla do opuchlého těla. Cítil jsem puls, naklonil jsem se a naslouchal, zda tluče srdce.

Byla zde asi jedna šance oproti deseti tisícům, že by mohl pomoci přístroj na umělé dýchání, šel jsem k telefonu, vytočil číslo na pohotovost a vysvětlil operátorce, co potřebuji.

Drahokamy ukradené z trezoru doktora Devaresta jsem měl na břiše pod opaskem. Policie přirozeně bude chtít vědět, jakou náhodou jsem se dostal dovnitř. Budou chtít vědět, co jsem tu zamýšlel dělat, když jsem sem šel. Prohledají mě. Při prohlídce najdou šperky. Policejní mozek si dá dvě a dvě dohromady a to bude rychle dělat čtyři. Nollie Starrová buď vzala šperky z trezoru nebo je vzala od doktora Devaresta a já jsem si je přišel vzít zpátky. Nollie Starrová spala v pokoji. Probudila se a začala křičet. Umlčel jsem ji – možná jsem ji nechtěl zabít, ale šňůra se trochu příliš utáhla a byla příliš dlouhá. Četa s dýchacím přístrojem už byla na cestě. Kdybych zůstal, nic bych tím nezískal.

Otřel jsem telefon kapesníkem, očistil jsem kliky dveří a směle jsem vešel do haly. Proti mně šla žena asi pětačtyřicetiletá, silné postavy, svalnatá a výkonná s vysavačem v ruce. Nejdřív si mě zběžně prohlédla, pak s náhlým zájmem. Sešel jsem po schodech na ulici. Napravo na křižovatce vřískala siréna. Stál jsem tam a civěl s ostatními chodci, sledujícími muže, kteří vytáhli přístroj na umělé dýchání a vrhli se ke vchodu do budovy.

Většina davu se rozešla, ale pár jich zůstalo zírat na vchod budovy, zřejmě v očekávání, že jim zdivo poskytne odpověď na jejich morbidní zvědavost. Odešel jsem k místu, kde jsem parkoval s agenturním autem, posadil se do něj a odjel na parkoviště, kde jsme ho nechávali. Hlídač na mě kývl. Pozdravil jsem co nejběžněji a vyšel do kanceláře.

Když jsem otevřel dveře, vzhlédla Elsie Brandová od přepisování. „Jakpak se daří naší vysoce ceněné sekretářce?“ zeptal jsem se.

„Díky tobě,“ pravila, „se vysoce ceněné sekretářce daří velice dobře.“

„Berta je u sebe?“

Elsie Brandová rázně odsunula psací stroj a ztlumila hlas: „Je na válečné stezce.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli tobě.“

„Co jsem proboha udělal?“

„Něco s policií. Dostal ses do pěkné kaše.“

„Víš, o co jde?“

„Něco ses pokusil zatajit poručíku Lismanovi a on za to Bertě umyl hlavu.“

„Že jsem mu něco zatajil!“ vykřikl jsem. „Hodil jsem mu do klína kytici, když jsem ho nechal najít tu Starrovou.“

„Možná je to pěkná kytice,“ usmála se. „Ale jemu se nelíbí, jak voní.“

„Tak ať jde do háje. Já…“

Dveře kanceláře se výbušně rozlétly. Stála v nich Berta Coolová a upírala na mě pohled planoucí nenávistí. „Co to ksakru vyvádíš?“ zeptala se.

„Povídám si.“

„Zřejmě opět zvyšuješ Elsii plat, jak to tak vypadá.“

Řekl jsem: „To je dobrý nápad. Náklady na živobytí stoupají.“

„Jednoho krásného dne ti stáhnu kůži zaživa, ty hnusnej trpajzlíku.“

„Co jsem spáchal?“ zeptal jsem se.

„Napáchal jsi toho dost a dost. Pojď sem.“

„Přijdu hned, jakmile tady domluvím s Elsií.“

Bertina tvář zbělela vzteky. „Půjdeš sem nebo já… já…“

„Co uděláš?“ zeptal jsem se tiše. Berta Coolová zabouchla dveře.

Elsie Brandová mě varovala: „Dostane záchvat, Donalde. Ještě nikdy jsem ji neviděla tak rozčilenou.“

Povídal jsem: „Myslím, že je tak přecitlivělá od té doby, co zhubla.“

„Ty se jí nebojíš?“

„Proč bych měl?“

„Nevím. Je bezohledná. Když si na někoho zasedne, nikdy mu to neodpustí.“

„Myslíš, že si na tebe zasedla?“ zeptal jsem se.

„Nelíbilo se jí, jak jsi mi zvýšil plat.“

„Ale to zvýšení dostáváš, ne?“

„Ano.“

„Tak to je dobře. Dohlédni na to, abys ho vždycky dostala. No, tak já půjdu a snížím děvence tlak.“

Přešel jsem přes kancelář a otevřel dveře. Berta seděla za velkým stolem, rty pevně semknuté, oči studené a planoucí.

„Zavři dveře,“ zavrčela.

Rychlé úhozy prstů Elsie Brandové na klávesnici psacího stroje vysílaly kulometnou palbu proudící mezi dveřmi, než zapadly a zavřely se. „Tak dobrá, o co jde?“

„Co to mělo znamenat, že jsi zatajoval skutečnosti před poručíkem Lismanem?“

„Nic jsem mu nezatajoval.“

„On si myslí, že jsi zatajoval.“

„Poradil jsem mu, kde najde Nollii Starrovou.“

„Ano. To se mu líbilo. To byl pěkný ústupek.“

„Co tím myslíš, ústupek?“

„Ty jsi ale pěkně vychytralý pacholek, viď?“

„Nechme city stranou. O co ti jde?“

„Proč jsi neřekl Lismanovi, že je šofér trestaný?“

„Neptal se mě na to.“

„Ne, ale tys ho využil, abys získal informace… udělal jsi z něj svůj nástroj.“

„Položil jsem mu otázku. Dal mi informaci. Co je na tom špatného?“

„Však ty víš co. Vždyť jsi to z něj vymámil!“

„To že si teď myslí?“

„Samozřejmě, že si to teď myslí.“

Posadil jsem se na roh stolu Berty Coolové a zapálil si cigaretu. „To vypadá zle.“

„To tedy vypadá. Myslí si, že s ním agentura odmítá spolupracovat. Naštval se, a naštval se hodně.“

„To mě tak netrápí,“ řekl jsem. „Otázka je, co má co dělat s Rufusem Bayleyem?“

„Nechal Rufuse Bayleye předvést na ředitelství a dělá tam s ním spoustu věcí.“

Upustil jsem popel z cigarety na Bertin stůl. Otráveně mi poslala popelník přes stůl: „Koukej na to, co děláš.“

Nechal jsem klobouk na stole a řekl: „Počkej minutku. Zaparkoval jsem auto před požárním hydrantem. Jinde nebylo místo.“

Rozčilila se: „Hezky budeš sedět tady a povíš mi, co to s tím Lismanem mělo znamenat. Pořád ti opakuju, že nemáš nechávat auto před hydrantem. Bude ti to patřit, až zaplatíš pokutu.“

„Je to agenturní auto,“ upozornil jsem ji.

„No a co má být?“

„Pokuta půjde na výdaje agentury… teď, když jsme partneři.“ Odstrčila se v křesle, chystala se vstát, pak se zase usadila. „Tak mazej a ať ses s tím autem pryč! Co tady ještě trčíš. Padej!“

Vyšel jsem ze dveří, přešel kancelář a zastavil u stolu Elsie Brandové. Vzhlédla. Povídám: „Elsie, jsem v průšvihu. Co s tím můžeš udělat?“

„Co se děje?“

Vysvětlil jsem: „Mám u sebe šperky paní Devarestové. Chtěl jsem mít příležitost je vrátit, kdy chci a způsobem, jakým chci. Karta se obrátila proti mně. Vězím v tom až po uši.“

„Chceš, abych ty šperky vzala k sobě?“

„To by bylo nebezpečné.“

„Dobře, dej mi je.“

Přemýšlel jsem: „Ještě je tu jedna možnost“

„Jaká?“

„Možná ještě budu mít příležitost dát ty šperky, kam potřebuju.“

„Tak mluv.“

„Musím mít nějaký úkryt, místo, kde mě nebudou hledat“

Otevřela kabelku téměř dřív, než jsem domluvil. „Tady je klíč, a proboha, Donalde, neposuzuj mě podle bytu. Dneska ráno jsem vstala pozdě. Postel není ustlaná… je to strašný pohled. Jen jsem skočila do bot a vyběhla.“

„Tak díky, uvidíme se odpoledne.“

„Ví o tom Berta?“

„Neví o tom nikdo. Berta si myslí, že jdu dolů, abych přeparkoval agenturní auto.“

Elsie Brandová jakoby nic zavřela kabelku, zhoupla se zpět ke klávesnici a psací stroj vybuchl rachotem.

Sešel jsem na parkoviště, vyzdvihl agenturní auto, přejel s ním na druhou stranu ulice a zaparkoval ho před požární přípojku, kde ho policie jistě odtáhne, naskočil na tramvaj, odjel šest bloků, vzal si taxi do činžáku, kde měla být Elsie, otevřel si klíčem a vešel dovnitř.

Ve dřezu bylo špinavé nádobí. Postel byla přesně tak, jak z ní Elsie vyskočila, když zazvonil budík. Hedvábné pyžamo nechala přehozené přes židli. Na šňůře natažené v koupelně nad vanou usychalo několik párů punčoch a hedvábných kalhotek.

Urovnal jsem pokrývky na posteli a začal jsem zkoumat, kde bych našel něco ke čtení. Něco jsem objevil, chvilku jsem si četl, pak jsem si pustil rádio. Za zvuků rádia jsem upadl do teplé letargie polospánku.

Okamžitě a definitivně mě z dřímoty vytrhla zmínka mého jména. Zaposlouchal jsem se do zpráv, které hlasatel četl kulometným, úsečným podáním: „… Donald Lam, soukromý detektiv, je policejně stíhán v souvislosti s krádeží asi dvaceti tisíc dolarů ve špercích, patřících paní Colette Devarestové.

Rufus Bayley, bývalý trestanec, učinil před poručíkem Lismanem prohlášení, že za ním Lam přišel s návrhem ke spolupráci. Podle Bayleye Lam ve skutečnosti našel tělo doktora Devaresta o hodinu dřív a pak teprve v doprovodu doktorovy neteře šel ke garáži, aby prozkoumal zvuk běžícího motoru. Při prvním nálezu těla Lam objevil kazety se šperky v přihrádce na rukavice, tak alespoň šofér přisahal policii. Podle Bayleyova prohlášení Lam zkonfiskoval šperky, vrátil klíč do zapalování a nastartoval motor a více než o hodinu později zahájil pátrání, které vedlo k objevení lékařova těla. Bayley tvrdí, že za ním Lam přišel s návrhem, jak šperky prodat. Bayley, který prohlašuje, že je nyní čistý, tvrdí, že odmítl, a přísahá, že byl na cestě na policejní ředitelství, když za ním detektivové přišli.

Protože pitva naznačuje, že byl doktor Devarest v bezvědomí hodinu před nalezením těla, ale pravděpodobně nebyl dlouho mrtev, policie poukazuje na to, že čin soukromého detektiva, když nastartoval motor poté, co ho jednou vypnul, znamená, alespoň technicky, vraždu… Washington: Prezident Roosevelt označil za zcela mylné zvěsti, že by se chystal…“

Vypnul jsem rádio, natáhl se po telefonu, ale pak jsem si to rozmyslel.

Ve službě na centrále byla telefonistka. Kdyby viděla svítit světélko u bytu Elsie Brandové v hodinách, kdy je Elsie v práci, mohla by pojmout podezření a zaposlouchat se do hovoru.

Elsie mi nezavolala, aby mi dala zprávu – pravděpodobně ze stejného důvodu.

KAPITOLA 15

Elsie přišla domů asi v pět třicet. Viděl jsem, jak při zavírání dveří obratně zkontrolovala chodbu.

Odložila si klobouk, odhodila kabelku, rozhlédla se po bytě a řekla: „Bože, to je ale nepořádek!“

„Co se dělo v kanceláři?“

„Trochu ode všeho. Donalde, radši bych si nechala uříznout pravou ruku, než abych ti dovolila uvidět můj byt takhle vzhůru nohama.“

„Tím se netrap. Co se stalo? Kdo přišel do kanceláře?“

„Všichni. Začalo to poručíkem Lismanem.“

„Co chtěl?“

Odsunula se do kuchyně a zašklebila se nad dřezem plným špinavého nádobí. „Tebe.“

„Co mu řekla Berta?“

„Že jsi odešel přeparkovat agenturní auto, protože jsi ho nechal před požárním hydrantem.“

„Jak dlouho po tom, co jsem odešel, dorazil Lisman?“

„Pravděpodobně ne víc než za deset minut.“

„Co Lisman dělal?“ zeptal jsem se.

Elsie natočila do dřezu horkou vodu, otočila se, aby mi něco řekla, a zahlédla pyžamo na opěradle židle. Nechala vodu téct do dřezu, popadla pyžamo, pověsila ho do šatníku, zamířila zpátky ke dřezu, uviděla v koupelně punčochy a kalhotky na šňůře, vrhla se ke dveřím, pak se zastavila a vyprskla smíchy. „No, alespoň už o mně nemáš žádné iluze.“

„Co dělal Lisman?“ zeptal jsem se.

„Nazval Bertu neobratnou lhářkou, pak šel dolů a našel agenturní auto opravdu zaparkované před požárním hydrantem. To ho zmátlo. V kanceláři jsi nechal klobouk. Myslel si, že se ti po odchodu z kanceláře asi něco stalo, než ses dostal k autu.“

„Doufám, že nemluvil s hlídačem na parkovišti?“

„Nevím.“

„Nevyptával se tebe?“

„Vyptával.“

„Co jsi mu řekla?“

„Že jsi přišel a zase odešel.“

„Ptal se tě, jestli jsem s tebou mluvil?“

„Samozřejmě.“

„Co jsi mu řekla?“

„Řekla jsem mu, že jsi mi vyprávěl jeden příběh.“

Zašklebil jsem se. „Co to bylo za příběh?“

Zavrtěla hlavou: „Vy muži jste ale legrační. Přesně to chtěl vědět i poručík Lisman.“

„Co jsi mu odpověděla?“

„Že ho neznám natolik dobře.“

„Co on na to?“

„No, přesně si to nepamatuju, ale změnil téma konverzace velmi zdařile. Tvrdil mi, že důstojník umí děvčeti ukázat, co to znamená opravdu si užít, protože se lidi vždycky mohou přetrhnout, aby se k němu chovali hezky.“

„A co jsi řekla na tohle?“

„Zeptala jsem se ho, jestli se tato krásná ochota týká i děvčat.“

„A dál?“

Nalila na pánvičku mycí prostředek, rozmydlila ho do pěny a vrhla po mně pohled přes rameno: „Co si myslíš ty? Utřeš mi nádobí?“

„Hmhm.“

„Utěrka je támhle na věšáčku za sporákem. Nikdy nebudu dobrá manželka. Nesnáším domácí práce.“

„Já taky.“

„Muži je mají nesnášet Ale když je nesnáší žena, už to o něčem svědčí.“

„Ale ty je nesnášíš?“

„Právě. Proto chodím do práce.“

Vnořila nádobí do horkých mydlin, přejela je houbičkou, vylovila talíř a podala mi ho.

„Ty to neoplachuješ?“ zeptal jsem se.

Odpověděla: „Neoplachuju.“

„Co je tohle?“

„To je žloutek od vajíčka,“ vysvětlila. „Ztvrdnul, zkoaguloval, zoxidoval a čertví co všechno. Tak mi to sem vrať. Necháme to na půl hodiny namočit. Což takhle dát si drink?“

Povídám: „Jak poučné ponořit se na dno dívčí duše. Když jsem poprvé přišel do kanceláře, ani jsi nezvedla oči od klávesnice, když jsem vstoupil. Byla jsi blazeovaná jako politik první rok po volbách. Myslel jsem si, že jsi nezávislá žena, která nic nezbožňuje víc než puzení se bytem s prachovkou kolem ukazováčku, odstraňujíc drobná smítka prachu a leštíc vše do závratného lesku.“

Odpověděla: „Ale já jsem ti oznámila, že domácí práce nesnáším a nikdy nemíchám práci se zábavou.“

„Tím myslíš mne?“

„Tím myslím tebe.“

„Máš tu něco k pití?“

„Myslím, že je tu zbytek skotské.“

„A co takhle vyrazit do města a něco sehnat?“

„To by šlo. Tady v bloku je v tomto ohledu slušně vybavený obchod. Donesou nám to až sem.“

Povídám: „Mám nějaké peníze.“

Šla k telefonu, zvedla sluchátko a promluvila: „Haló, Doris. Jak se vede dneska večer?… Ale, normálně… No to snad ne… Přepojila bys mě do obchodu?… Dobře, čekám.“

Chvilku držela sluchátko a pak povídala: „Haló, tady je Elsie Brandová. Jak se dneska máte?… Já skvěle… Hele, co kdybyste mi sem poslali láhev House of Lords a nějaký koktejl?“ Dala ruku přes sluchátko a zeptala se: „Martini nebo Manhattan?“

„Martini.“

Nahlásila do telefonu: „Láhev House of Lords a klubové suché Martini. Přidejte taky tři láhve White Rocku a ať jsou dobře vychlazené, dohlédnete na to, Berte? To jste zlatíčko. Pošlete s tím Eddieho hned nahoru, ano? Okay, díky.“

Zavěsila telefon, otočila se a zkoumavě se zadívala na postel. „Kde budeš spát ty?“ zeptala se,

„To je zajímavá otázka. Kde já jen budu spát?“

„Stejně bych tu postel měla ustlat. Pomoz mi s tím prostěradlem tady na té straně. Ne tak moc. Vytahuješ to ven. Teď přikrývku. Kde jsou šperky?“

„V horním šuplíku ve stolku.“

„To je pěkné!“

„Viď že ano?“

„Myslíš, že mě navštíví policie?“

„Pochybuji o tom. To auto před hydrantem je trochu zaměstná.“

Posadila se. „Donalde, stalo se ještě něco? Je to jenom kvůli těm šperkům? Podle toho, jak se policie činila kolem kanceláře dneska odpoledne, mi připadá, že by tu mohlo být ještě něco dalšího.“

„Je tu něco dalšího.“

„Nechceš mi to říce?“

„Je toho tolik, že abych nevěděl, kde začít“

„To se vymlouváš?“

„Hm.“

„Proč? Nechceš, abych to věděla?“

„Bylo by lepší, kdybys to nevěděla“

„Proč?“

„Protože jsi jenom stenogratka, která nic neví o tom, co se odehrává uvnitř v kanceláři. Myslíš si, že se po mně Lisman sháněl stejně, jako se po mně shání klienti. Jen tak sis popovídala a řeklas mu, že jsem zaskočil pár minut předtím, než jsi dorazila ty, a že jsem si jen s tebou chtěl popovídat. Řekl jsem ti, že ti koupím drink. Ty ses mě pořád ptala, jak jsem se dostal dovnitř, a já jsem trval na tom, že dveře byly otevřené. Napadlo tě, že jsem možná měl paklíč, ale koupil jsem ti drink a ty ses mě zeptala na policii. Já ti řekl, že jsem byl za poručíkem Lismanem a že jsem právě odešel z jeho kanceláře a že jsem přišel proto, že jsem ti chtěl nadiktovat pár dopisů, které by mohly jít hned ráno, a když jsem je nadiktoval, tak jsem odešel.“

Přemýšlela o tom: „To bych možná zvládla.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Povídá: „Máme tady pití, Donalde. Dej mi nějaké peníze.“

Podal jsem jí desetidolarovou bankovku. Otevřela dveře na asi osmnáct palců, podržela proti nim nohu, aby se neotevřely víc, vystrčila desetidolarovou bankovku a pravila: „Ahoj, Eddie. Kolik?“

Podal jí dva hnědé papírové sáčky se slovy: „Šest dvacet, včetně daně.“ Slyšel jsem šustění peněz, cinkání mincí, pak se ozvalo: „Mockrát děkuju, slečno Brandová.“

Elsie zavřela dveře a já odnesl ony dva hnědé papírové sáčky do kuchyně.

Elsie vytáhla z ledničky kostky ledu a prohlásila: „Tak se mi zdá, že se obětuju a uvařím večeři.“

„Kdo se tu obětuje?“

Zasmála se: „To jsem to popletla. Obětuješ se ty.“

„Mohli bychom si otevřít plechovku fazolí.“

„To by bylo skvělé,“ řekla Elsie. „Prostě fazole a víc nic nepotřebujeme… pokud tě to vážně láká.“

„Láká.“

Vytáhla mixer na drinky a pobídla mě: „Vem si skleničku.“

Napřáhl jsem skleničku. Usrkávali jsme koktejl, pak si dali druhý. Pravila odhodlaně: „Tak dobrá, skočím koupit tu plechovku fazolí. Mohli bychom si k tomu dát avokádový salát.“

„Skvělé.“

„A třeba černý chléb? Prodávají ho v plechovce. Musíš ho jen dát na dvacet minut do vařící vody. Rozplývá se v ústech.“

„To mi vyhovuje.“ Vytáhl jsem dalších deset dolarů.

„Jíme na Bertu Coolovou?“ zeptala se.

„Ano.“

„Tak to je prima. Vím o místě, kde se specializují na čokoládové dorty. Jsou tlusté asi palec a půl a je to jenom smetanová čokoláda. Mohli bychom si vzít půlku čokoládového dortu a…“

„Platí,“ souhlasil jsem.

Nasadila si klobouk a při pohledu do zrcadla si začala zpívat. „Jak si vedeš s Devarestovic pojistkou?“

„Dost dobře.“

Podivila se: „Podání Berty Coolové je značně odlišné. Berta tvrdí, že sis uříznul parádní ostudu.“

Zasmál jsem se.

„Tak jak to je?“

„Záleží na tom, jak se na to člověk dívá.“

„Donalde Lame, to ty jsi přidal závaží na dveře, aby udělaly to, co je třeba?“

„Ne.“

„Kdo to tedy udělal?“

„Někdo, kdo chtěl, aby můj experiment vyšel.“

„Já ti nerozumím.“

Řekl jsem: „Ty dveře se otáčí na čepu. Existuje ale jedno kritické místo, kde jsou dveře perfektně vyváženy. Silný závan větru rovnováhu poruší a buď je vytáhne nahoru, nebo srazí dolů. Za normálních okolností je bod rovnováhy dveří jen pár stop od země. Doktor Devarest by nemohl vjet autem dovnitř. Někdo si pohrál s bodem rovnováhy, až byl tak vysoko, aby se pod něj vmáčklo auto. Osoba, která to udělala, doufala, že z toho bodu vítr dveře garáže zavře. Byl to špatný odhad.“

„A to jsi věděl, když se ty testy prováděly?“

„Trochu jsem to tušil.“

„Zdá se, že má Berta pravdu. Ty jsi ale legrační chlapík. A hraješ hodně riskantně. No, já půjdu ven a seženu nám večeři. Chtěl bys ještě něco?“

„Ne, je toho až až.“

Vyšla ven, byla pryč dvacet minut, vrátila se s dvěma nákupními taškami plnými balíčků.

„Božíčku, Donalde, ty věci v obchodě vypadaly tak neodolatelně. Víš, co jsem sehnala?“

„Ne.“

„Budeme mít fazole, to ano, a černý chléb a salát.“

„A čokoládový dort?“ zeptal jsem se.

„A čokoládový dort, ale kromě toho jsem koupila skvělý hovězí biftek asi dva palce silný a pivo…“

„Ty jsi přinesla pivo?“

„Hmhm, a trochu hranolků a plechovku chřestu a bochník kvašeného francouzského chleba. Rozkrojíme ho pěkně uprostřed a dáme grilovat se steakem, až…“

„Radši se do toho honem pusť,“ povídám.

„Vždyť já už jdu na to.“

Odešla do kuchyňky a mrskla balíčky na odkapávač. „Co mám dělat já?“ zeptal jsem se.

„Vůbec nic. Na dva lidi je tu moc málo místa. Budu to mít, než bys řekl švec.“

Slyšel jsem ji kutit v kuchyni a za pár minut mi patro pošimrala vůně grilovaného steaku. „Nechceš ještě koktejl?“ zavolala Elsie Brandová z kuchyňky.

„Za jak dlouho budeme jíst?“

„Asi za pět minut. Řeknu ti, co uděláš, Donalde. Dáme si rychlý koktejl a pak můžeš prostřít.“

Dali jsme si koktejl. Elsie vstala a vyrazila do kuchyně. Zazvonil telefon. Zavolala na mě přes rameno: „Vem to, Donalde, prosím tě!“

„Radši ne.“

„Tak dobře. Uvidíme, kdo to je. Ty můžeš dohlédnout na steak.“ Zvedla telefon a řekla: „Haló… Ano… Kdo… Proboha!“ Třískla sluchátkem a povídala: „To je ústředna. Právě volali, že je Berta Coolová na cestě sem.“ Chvilku jsem stál úplně ztuhlý.

Elsie Brandová zpanikařila: „Ne, ne, Donalde. Copak nechápeš? Vzpomene si na to zvýšení platu, a pak až přijde a najde mě vařit ti večeři v mém bytě… Honem se schovej do skříně a nevylézej.“

Pořád jsem váhal.

„Dostaneš mne do pěkné kaše, Donalde. Pospěš si. Už je tady…“ Na dveře těžce zabušila pěst.

Vklouzl jsem do skříně. Elsie Brandová zavřela dveře a slyšel jsem ji volat: „Kdo je to?“

Ozvala se Berta: „To jsem já.“

Slyšel jsem zvuk odmykání a otevírání dveří; pak se ozvalo hlasité větření Berty Coolové: „Právě si vaříte večeři?“

„Jen si griluju steak.“

„Jen grilujte, drahoušku. Půjdu do kuchyně a popovídáme si.“

„No to ne,“ řekla Elsie a zasmála se. „Do té kuchyně se vejdu stěží já sama. Steak je zrovna v tom nejdůležitějším momentě. Posaďte se tady a dejte si cigaretu. Vypnu ten gril. Možná to trochu počká, nebo… nebo…“ Hlas jí sklouznul do pochybného mlčení.

Berta Coolová jí pobídla: „Jen do toho. Voní to nádherně. Mám hlad.“

„Nebo jsem chtěla navrhnout, jestli jste ještě nevečeřela…“

„No tak se do toho pustťte a navrhujte. Co vám v tom brání?“

Elsie se zasmála a řekla: „Mám tady ještě trochu koktejlu.“

„To je hezké, že si můžete dovolit koktejly, kdykoliv chcete,“ prohlásila Berta cíleně. „Kdepak to máte?“

„Přinesu vám ho.“

Chvilku bylo ticho, pak se ozval zvuk otevírajících se dvířek trouby a vůně grilovaného steaku náhle zintenzivněla. Slyšel, jsem jak Berta chodí kolem, pak se ozval její hlas: „Ten francouzský chléb máte nádherně vypečený. Ne, mně na něj máslo nedávejte. No… no, koneckonců, tuším, že tohle je opravdu sváteční událost a že to s tou dietou nemusím brát tak vážně.“

Elsie řekla: „Počkejte chvilku. Přinesu na stůl.“

„Kde máte talíře? Pomůžu vám.“

„Vy nevíte, kde co je, paní Coolová. Jen si sedněte a odpočiňte si.“

Slyšel jsem, jak Elsie Brandová rychle přechází sem a tam. Vypadalo to, že se co nevidět rozběhne. Slyšel jsem cinkot nádobí na stole.

Berta zvolala: „To mě tedy vem čert!“

„Co se děje?“ zeptala se Elsie Brandová.

„Takhle velký steak pro vás samotnou!“

Elsie Brandová rychle odpověděla. „Když člověk žije sám, vaření není zrovna velká zábava, takže si obvykle koupím velký steak, první večer ho jím teplý, další večer si ho dám studený a třetí si ho nakrájím na kousky.“

Na to si Berta odfrkla. Vypadalo to, že se jí představa studeného steaku nezamlouvá.

„Nikdy se nepřejídejte,“ varovala ji Berta. „Já jsem si povolila uzdu a hrozitánsky jsem ztloustla. Ta nemoc bylo to nejlepší, co se mi mohlo stát. Od té doby se cítím o moc líp.“

„Ano, vypadáte líp. Potřebujete ode mě něco… něco konkrétního, že jste tady?“

Berta řekla: „Kde je Donald?“

„No, když odešel z kanceláře… víte, že povídal něco o svém autě před požárním hydrantem, a pak… Nebyl tady?“

„Ale paní Coolová, propánajána, proč by měl chodit sem?“

„No někde je a já ho prostě musím najít dřív, než ho najde policie.“

„A co se děje?“

„Podařilo se mu dostat agenturu do pěkné bryndy. Uvažují o tom, že nám odeberou licenci.“

„No to je ale hodně zlé!“

„Hodně zlé!“ vykřikla Berta a pak se svou emocí zakuckala.

„Promiňte,“ omlouvala se Elsie Brandová.

Berta řekla: „Máte máslo jen na půlce steaku.“

„Myslela jsem si, že možná budete chtít svou polovinu bez másla.“

„Ale jen mi ho tam dejte,“ řekla Berta. „Jsem příliš nervózní, abych dneska večer držela dietu.“

Slyšel jsem skřípot židlí, zvuk nožů a vidliček. Při stání ve skříni byly nárazy hladu pronikavé jako bolest zubů. Podle zvuků jsem mohl přesně určit, co se děje. Teď Elsie krájí steak. Kladla šťavnatý, kouřící kousek na talíř Berty Coolové.

„Nechcete špičky chřestu?“ zeptala se.

„Buďte tak hodná,“ souhlasila Berta.

„A ochutnáte trochu toho avokádového salátu?“

„Samozřejmě. A hodně hranolek.“

„Utrhněte si kousek toho francouzského chleba – ale opatrně. Je horký.“

Slyšel jsem Elsiin smích, slyšel jsem cinkání jednoho talíře o druhý. Pak se ozvalo zabušení pěstí na dveře. „Co teď?“ zeptala se Berta.

„Nevím,“ řekla Elsie, „nemohl by to být Donald, co myslíte?“

„Mohl by.“

Elsie Brandová zavolala přes dveře: „Kdo je to, prosím?“

„Jen se nesnažte hrát na čas a otevřte!“

Ten hlas jsem znal. Patřil poručíku Lismanovi.

Elsie Brandová otevřela dveře.

Berta Coolová zvolala: „To mě teda podrž!“

Slyšel jsem, jak se Lisman zasmál. „Vy si ale s tou prací nedáte pokoj, paní Coolová, ale věděli jsme, že chcete navštívit Donalda Lama. Kde je?“

„Jak bych to sakra měla vědět?“

Lisman se nezdvořile a skepticky zasmál.

Elsie Brandová vysvětlovala: „Paní Coolová se mě přišla zeptat, jestli nevím, kde je.“

„A zůstala na večeři,“ řekl Lisman.

„Ano, pozvala jsem ji.“

„Jak často byla paní Coolová ve vašem bytě za poslední dva roky?“ zeptal se Lisman.

„No, nevím, co na to říct.“

„Byla tu už někdy předtím?“

„No… já…“

„Vybavujete si, že tu někdy předtím byla? Ale teď mi nelžete.“

Berta Coolová se zeptala: „Co to s tím má co dělat? Jsem tady teď.“

„Přesně tak,“ souhlasil Lisman. „Jste tedy teď. Kde se schoval Donald Lam, když mě slyšel zaklepat na dveře?“

Berta se zasmála a řekla: „Chováte se jako gorila. Hloupá obrovská opice. Myslíte si, že vás uslyšel bušit na dveře a utekl se schovat. Blbost! Uvažujete jako v komedii o keystonovských policajtech.“

Lisman je přívětivě vybídl: „No tak se nenechte rušit, děvčata. Já jsem taky nevečeřel. Co kdybychom vyhlásili příměří, dokud se nenajíme?“

„Co tím myslíte, příměří?“ zeptala se Elsie Brandová.

„Naprosté příměří,“ řekl, „dokud nesníme moučník. Máte dezert, že, no, to je nádhera!“

„Čokoládový dort,“ řekla Elsie Brandová. „Vy si troufáte!“

Poručík Lisman zajásal: „Vy ale umíte připravit steak! Už strašlivě dlouho jsem neviděl nic nádhernějšího. Uřízněte mi kousek pěkně od kosti, jestli můžete. Jen jezte, paní Coolová. Vůbec si mě nevšímejte.“

Slyšel jsem škrábání krájícího nože na talíři.

Otevřel jsem dveře skříně a pravil: „Nedávej tomu poldovi to maso všechno. Koneckonců je to i můj večírek.“

KAPITOLA 16

Poručík Lisman odstrčil talíř, chvilku se na něj zadumaně podíval, pak vidličkou nabral posledních pár drobků dortového korpusu a vsunul je do úst

„Příměří skončilo,“ ohlásil.

Berta Coolová si zapálila cigaretu, upřeně se na něj zadívala a prohlásila: „Kašlu na to, co uděláte s Donaldem, ale jedno nezapomeňte: Já nevěděla, že tady je.“

Lisman se zasmál „Nádherně vymyšleno, ale tím si nepomůžete. Když jsem mluvil s kapitánem Garverem, povídal jsem mu, že Lama najdu, když budu sledovat vás. Našel jsem Lama. Fungovalo to, jak jsem řekl. Teď chcete, abych šel za kapitánem a oznámil mu, že jsem čistě shodou okolností náhodou narazil na chlapíka, kterého jsem sháněl.“

Berta Coolová pravila procítěně: „Hergot!“

Elsie Brandová ji podpořila: „Ona vážně nevěděla, že tu je, poručíku. Čestné slovo.“

Lisman si ji změřil náladovýma, morouskýma očima, ve kterých byl nicméně náznak toho, že má s Elsií další plány, až přijde čas, takže se snaží si uvědomit, že na to nemá zapomenout.

Uviděla ten pohled a odvrátila oči.

„Co se vás týká, vy si radši zalezte do kouta a buďte zticha. Jste v průšvihu.“

„Nevím proč.“

„Vy jste věděla, že tu je.“

Nic na to neřekla.

„A že utíká před spravedlností.“

„Jak jsem měla vědět, že utíká před spravedlností? Řekl mi, že zaparkoval agenturní auto před požárním hydrantem. Je to zločin, uvařit večeři člověku, který zaparkoval auto před požárním hydrantem?“

„Co tu dělal?“

Zaváhala.

Berta praštila dlaní do stolu a řekla: „Nevím, co tu dělal.“

„Ano?“ zeptal se Lisman.

„Zbláznil se do ní,“ odfrkla si Berta. „Obyčejně je to naopak. Většinou se ony zblázní do něj. Tentokrát spadl přes palubu. Udělám z něj partnera v podniku, a on jí hned zvýší plat.“

„To je ale hezké!“ řekl Lisman.

„Viďte?“ souhlasila Berta Coolová sarkasticky.

Elsie Brandová vstala od stolu a povídala: „Tak poslouchejte, vážení, vnutili jste se sem a snědli jste mi večeři. Ne že by mi vadilo vařit, ale strašně nerada myju nádobí. Paní Coolová, vy mi pomůžete s mytím. Poručíku, vy můžete zůstat sedět a zakouřit si. Donalde, ty můžeš sklízet ze stolu.“

Berta Coolová se rozhořčila: „No to mám tak ráda! Vy pro mě pracujete, slečno – nebo vám tento fakt uniká, když tajně pečujete o mého partnera?“

Elsie Brandová řekla zarytě: „Pracuji pro vás. Tato skutečnost mi neunikla. Vnutila jste se ke mně na večeři. Tak mi pomůžete s nádobím. Donalde, vem tu mísu a odnes ji.“

Elsie posbírala pár kousků nádobí, seškrabala z nich zbytky a naskládala na sebe. Oční víčka jí zamrkala téměř nepostřehnutelným signálem. Vzal jsem podnos a odnesl ho do kuchyně.

Poručík Lisman se postavil do dveří a přehlížel situaci. Řekl: „Máte klíč k zadním dveřím, sestřičko?“

„Ano“ odštěkla Elsie Brandová. „Mohl jste si všimnout, že je v zámku, kdybyste se pořádně podíval.“

Lisman došel k zadnímu východu, zamkl dveře, vytáhl klíč a dal si ho do kapsy.

„Mám tu jídlo, které musí přijít do špižírny na pavlači,“ protestovala Elsie.

„No tak si to všechno připravte,“ ušklíbl se, „pak otevřte dveře a můžete to tam dát. Nechceme ale, aby začala Donalda svrbět chodidla, že?“

Odešel do druhého pokoje.

Elsie Brandová řekla tlumeným hlasem: „Kuchyňský výtah je tamhle za vanou. Myslím, že se tam vejdeš, když vytáhneš prostřední poličku. Vlez tam, až budu vedle v pokoji.“

Odspěchala vedle. Znovu jsem ji slyšel drhnout talíře.

Vlezl jsem do kuchyňského výtahu. Byl jsem nepříjemně zkroucený, ale jel jsem dolů. Měl jsem pocit, že co chvíli přijdu o prsty a kolena, čekal jsem na rachot ohlašující, že poručík Lisman objevil, že byl přechytračen.

Cesta na dno šachty se zdála nekonečná. Pak jsem zatlačil na dveře. Byly zavřené na pérovou západku. Opřel jsem se do ní ramenem a ohnul jsem pero zpátky.

Dveře ze suterénu vedly do spojovací chodby mezi budovami, ze které vystupovaly železné schody na úroveň ulice. Vyšel jsem po nich jakoby nic a přemohl jsem touhu utíkat. Lisman mi za chvilku bude v patách.

Berta Coolová zaparkovala agenturní auto před činžákem. Bylo zamčené, ale já měl klíč, hodící se k zapalování i do zámku na kufru. Nebylo to nejlepší místo na světě, ale neměl jsem čas být zrovna vybíravý.

Odemkl jsem kufr, zvedl víko a vlezl dovnitř. Musel jsem se zkroutit, kolena pod bradou, hlavu skrčenou mezi rameny. Uvolnil jsem kovové západky, které držely kufr otevřený. Víko spadlo dolů s uklidňujícím zaduněním a mne obklopila hustá tma. Západka zaklapla a já byl zamčený uvnitř.

Připravil jsem se na čekání. Do kotníku se mi zarýval kousek kovu a jedna z tyčí, které držely kufr otevřený, se mi tlačila na rameno. Byl jsem tam asi pět minut, než se něco začalo dít. Během té doby jsem uvažoval, co by se stalo, kdyby Lisman odvezl Bertu na ředitelství a auto nechali tady. Cítil jsem, že by netrvalo déle než hodinu, než by mě to stísněné vězení zabilo.

Pak jsem uslyšel hlasy. Mužský hlas byl rozzlobený a výhružný.

Slyšel jsem, jak Berta Coolová říká ostře: „Nic takového.“

Přibližovali se. Zastavili se na chodníku takřka ve stejné rovině s kufrem. Slyšel jsem z jejich hovoru každé slovo.

Poručík Lisman řekl: „Povídám, je na něj zatykač. Přijdete na to, že utéci před zatčením je vážný zločin. Taky přijdete na to, že je zatraceně vážné při útěku napomáhat.“

„Blbost,“ odporovala mu Berta.

„Pomáhala jste mu utéct.“

„Naděláte svou klapačkou hodně rámusu,“ nato Berta. „Celou dobu jsem s vámi seděla v pokoji.“

Promyslel si to. „Možná budu mít problémy, abych přesvědčil porotu, že jste mu pomohla utéct vy, ale vím, že to tak bylo.“

Berta Coolová odtušila: „Poslyšte, miláčku, je mi úplně fuk, co si myslíte. Zajímá mě jedině, co si bude myslet těch dvanáct mužů v porotě.“

„Každopádně mám tu vaši sekretářku. Tu mám přivázanou u kůlu. Ona mu při útěku napomáhala. To z ní činí spolupachatele.“

„Při útěku před čím?“ zeptala se Berta.

„Přede mnou.“

„A kdo vy sakra jste?“

„Náhodou jsem zákon.“

„To jste neřekl.“

„Co tím myslíte?“

„Nezatkl jste ho.“

„O čem to mluvíte?“

Berta Coolová řekla: „Mluvím o tom, co se stalo. Přišel jste a div jste nepraskl pýchou nad svou skvělou inteligencí. Triumf z vás jen zářil. Ohlásil jste, že zůstanete na večeři a že bude příměří, dokud budeme jíst. Donald vylezl ze skříně. Když jste jedl, bylo příměří. Vůbec jste mu neřekl, že je zatčen.“

„Však on věděl, o co jde,“ prohlásil Lisman, najednou už ne tak sebejistě.

„Blbost!“ vykřikla Berta. „Nestudoval jste nikdy právo, ale Donald Lam ano. Existují jisté věci, které je třeba udělat, abyste člověka zatkl. Musíte ho vzít do vazby, buď obrazně nebo doslovně. Musíte mu dát na vědomí, že zastupujete zákon a že je zatčen a obviněn z určitého zločinu.“

„Všem těmto požadavkům jsem učinil zadost.“

Berta se zasmála: „Jste hlupák!“

„Co tím myslíte?“

„Že se snažíte uhrát případ zrovna na tohle. Znamená to, že vás pár chytrých právníků začne trhat před porotou na kusy, poukáže na lajdáckost způsobu, jakým jste se zhostil své úřední povinnosti. Skočí po tom noviny. Důstojník, který má takový hlad, že neodolá a vnutí se na večeři, vyhlásí příměří do konce jídla a pak nechá svého muže uniknout, zatímco si hoví u stolu, hladí si břicho a šťourá se párátkem v zubech!“

Lisman nereagoval. Když Berta opět promluvila, poznal jsem z triumfální špičky v jejím hlase, že Lisman dal dostatečně najevo konsternaci, takže vycítila, že svoji převahu může dotáhnout do vítězného konce. „A co víc, je to odporné. Ten obrázek vysokého důstojníka, jako jste vy, jak se přiživuje na večeři upracované ubohé stenografistky, potom se snaží zatknout nedorostlého blázna a pak ho nechá uniknout. Vy mě chcete obvinit ze spoluviny a napomáhání při útěku? Zešílel jste? Budete pěkně zticha. A jestli od vás uslyším sebemenší pípnutí, byla bych cvok, kdybych celou záležitost nevysypala novinám. Tak, a teď o tom chviličku přemýšlejte.“

Cítil jsem, jak se pérování auta rozhoupalo, když Berta rozrazila dveře, rozčileně se vsunula za volant a tvrdě dosedla.

Lisman neřekl nic, dokud nenastartovala motor.

Berta měla při startu ve zvyku řinčet. Bůh ví, jak to dokázala. Mockrát jsem se v agenturním autě snažil tak pěkně chrastit rychlostní pákou, ale nikdy jsem to nedokázal. Ať jsem dělal s řadící pákou a spojkou cokoliv, vždycky tam vklouzla jednička nebo dvojka perfektně tiše. Ale Berta měla nějakou zvláštní techniku, která zaručovala řinčení pokaždé.

Poručík Lisman se chystal něco říct, ale to už se převodovka rozřinčela, a tak mu nezbylo než jít domů. Náhlé trhnutí mnou v kufru smýklo; pak už byla Berta Coolová v dopravním víru a řídila onou zvláštní sérií škubnutí, které naznačovaly, že střídá nohu mezi pedálem brzdy a plynu.

Vyčkal jsem, dokud její řízení nenaznačilo, že se vzdálila frekventované oblasti, pak jsem zašmátral rukama po podlaze kufru, dokud jsem nenašel držadlo heveru. Zvedl jsem ho a začal jím rytmicky bušit do karosérie.

Auto sebou smýklo, jak Berta narazila do obrubníku a zpomalila.

Dále jsem vytrvale a pravidelně tloukl ve stejných pravidelných intervalech. Auto zastavilo. Přestal jsem.

Počkal jsem, až Berta přijde dozadu ke kufru. Slyšel jsem ji říkat polohlasně: „To mě vem čert! Přísahala bych, že je to prasklá pneumatika!“

„Taky že je,“ povídám.

Berta bez přemýšlení automaticky odštěkla: „Ty lháři ulhaná!“ Pak jsem slyšel, jak překvapeně lape po dechu a říká: „Kde to sakra jsi?“

Neříkal jsem nic, protože i když to nebylo pravděpodobné, někdo náhodou mohl jít kolem, a nechal jsem na Bertě Coolové, aby to zjistila sama. Trvalo jí to pár vteřin; pak se vrátila zpátky do auta a vyrazila dál. Tentokrát zabočila, evidentně z hlavní třídy, a konečně po dvou dalších zatáčkách auto zastavila. Vystoupila, vrátila se a otevřela kufr.

„Ty máš ale drzost, ty kryso převlečená za detektiva,“ řekla.

Vysvobodil jsem se z nepohodlné pozice a na chodníku jsem uviděl, že Berta zastavila v temné postranní uličce. O blok a půl dál svítila auta proudící bulváry. Tady parkovalo jen několik aut před rezidencemi a malými penziony, ale provoz tu nebyl prakticky žádný.

Berta vyhrožovala: „Tebe dají do hezkého pokojíčku s mřížemi od podlahy ke stropu, a budeš mít příležitost trochu zpomalit. Od té doby, cos přistál v téhle agentuře, ses otíral o rohy státních věznic a mne vláčel sebou. Máš stále rychlejší tempo, až se cítím jako… jako moucha na kraji desky na gramofonu.“

Když viděla, že se směju, rozčilila se víc než kdy jindy.

Prohlásil jsem: „Teď už jsi v tom moc namočená na to, abys z toho mohla vycouvat. Nastup si a jedeme.“

„Kam jedeme?“

„Do bytu Corbina Harmleye. Jestli nám štěstí bude přát, najdeme ho doma. Jestli ne, budeme muset najít nějakou záminku, abychom ho tam dostali.“

„Radši by ses měl ztratit. Jsi právně malomocný. Nechci s tebou mít vůbec nic společného, Donalde.“

„Bydlí v Albatrosu.“

„Je mi to úplně ťuk, i kdyby bydlel v Bílém domě.“

„Nemáme času nazbyt.“

„Tak tedy dobrá, ty si vem auto a jeď napřed. Já jedu taxíkem. Mám zítra ráno schůzku s rybami a ani trochu netoužím poznat vězení zevnitř.“

Řekl jsem: „Pokud za ním půjdu sám, bude to jeho slovo proti mému na všechno, co se řekne. Pokud tam budeš ty, je to dva proti jednomu. Jsi v tom až po uši, a když to teď sbalíš, moc si tím nepomůžeš.“

Oči jí zasvítily. „Ty mě do toho vždycky musíš zatáhnout, viď?“

„Koneckonců máš v agentuře poloviční podíl.“ Obešel jsem auto a nasedl za volant. „Nastup si,“ vybídl jsem jí.

Berta vklouzla vedle mě a těžce oddechovala jako osoba, která vyšplhala do schodů. Po celou cestu do Albatrosu neřekla nic.

KAPITOLA 17

Albatros byl luxusní hotelový dům s vrátným, který vypadal jako polní maršál, s elegantními portýry s nápisem „Albatros“ vyšitým na límcích uniforem a miniaturním albatrosem v bílém provedení na levé náprsní kapse saka. Arogantní recepční nám jednoznačně naznačil, že se od návštěvníků očekává, že se ohlásí.

„Je pan Harmley doma?“

„Podívám se. Koho mám ohlásit?“

„Paní Coolová a Donald Lam.“

Recepční se otočil k telefonní desce. Pevně jsem si držel palce. Harmley byl doma. Slyšel jsem recepčního říkat: „Dobrý večer, pane Harmley. Paní Coolová a Donald Lam na vás čekají v hale.“

Podle výrazu v tváři recepčního jsem odhadoval, že Harmley váhá, ale uslyšel jsem: „Zajisté, pane Harmley.“ Zavěsil telefon. „Máte jít nahoru. Je to byt šest set dvacet jedna. Pan Harmley říkal, že právě odchází na schůzku, ale pár minut na vás mít bude.“

„To nám stačí,“ řekl jsem.

Došli jsme k výtahům. Byly tam dva. Řekl jsem Bertě: „Jeď tímhle do šestého patra. Já pojedu tím druhým.“

„Já ti nerozumím.“

„To nevadí, jen si pospěš a nastup.“

Berta mě probodla pohledem a nastoupila do výtahu. Barevný liftboj se na mě zvědavě podíval, pak vystřelil s klecí vzhůru. Druhý výtah právě sjížděl dolů. Světelná tabulka ukazovala, že krátce zastavil v šestém patře, pak jehla seskočila dolů do čtvrtého, zastavila se, klesla do druhého a výtah přistál v hale. Corbin Harmley si klestil cestu z výtahu a rychle zamířil ke dveřím. Měl na sobě klobouk a přes paži prevlečeník.

„Harmleyi.“

Při zvuku mého hlasu se otočil: „Aha, tady jste. Nebyl s vámi ještě někdo?“

„Paní Coolová.“

„Ach, ano.“

„Jela nahoru do šestého patra. Já jsem čekal tady dole… abychom vás nepropásli v případě, že byste špatně porozuměl recepčnímu.“

Rychle řekl: „Ale já rozuměl recepčnímu, že počkáte tady v hale. Mám velice důležitou schůzku. Mám pro vás jenom pár vteřin. Já…“

Odmlčel se a významně se podíval na hodinky.

Navrhl jsem: „Vrátíme se do šestého patra. Berta čeká nahoře.“

„Obávám se, že nemám čas.“

„Možná bude lepší, když si promluvíme nahoře než tady dole.“

Vrhl pohled k recepčnímu a řekl: „Tak dobrá, risknu to, že se o pár minut zpozdím. Pojďte.“

Vyjeli jsme výtahem nahoru. Když jsme s Harmleyem vystoupili, stála tam rozhořčená Berta, odhadující situaci. Zlost jí částečně zmizela z očí.

„Promluvíme si ve vašem bytě nebo tady?“ zeptal jsem se.

Takřka nepostřehnutelně zaváhal. „No samozřejmě u mě v bytě. Mám ale jen pár minut Možná později bych vám mohl poskytnout podrobnější informace…“

„Tak pojďte,“ přerušil jsem ho. „Nebude to trvat dlouho.“

Odvedl nás ke svému bytu, odemkl dveře a nechal Bertu vstoupit první. Berta vešla dovnitř. Čekal, že půjdu za ní, ale já mu jemně stiskl paži, aby vešel dřív on. Já vstoupil jako poslední.

„No tak?“ zeptal se vestoje a střídavě se díval na mě a na Bertu, aniž by nás vybídl, abychom se posadili.

Řekl jsem: „Musím vám něco říct. Nejsem vůbec přítelem Devarestových. Až donedávna jsem Nadine Croyovou nikdy neviděl“

„To je ale zajímavé.“

„Jsem ve skutečnosti soukromý detektiv.“

V tu chvíli propukl v smích. „A to má být pro mě překvapení?“

„Proč ne?“

„Proboha, uznejte, že mám alespoň trochu inteligence. Celá situace přímo volá do nebes, že jste detektivové: ten způsob, jakým jste se všeho ujal, ty vaše nápady s dveřmi garáže. Ale no tak, Lame. Nesnažte se mi namluvit, že ta záležitost s přítelem rodiny byla sehrána kvůli mně. Myslel jsem si, že možná nechcete, aby si o tom povídalo služebnictvo, ale domnívat se, že byste tím ošálili mne je naprosto absurdní – zvláště když úplně stačí nahlédnout do telefonního seznamu a najít si jméno B. Coolová – důvěrná vyšetřování, a dozvědět se, že je Donald Lam její pravá ruka.“

„Partner,“ opravil jsem ho.

„Takže jste byl povýšen, co? No, blahopřeju vám oběma.“ Byl teď velice sladký, naprosto pánem svým i pánem situace.

Řekl jsem: „Jakožto soukromý detektiv jsem musel provést kompletní vyšetřování.“

„Zajisté. Za to jste taky placen.“

„V průběhu vyšetřování jsem zašel do kanceláře správy pozůstalostí a vyhledal v archivu několik velkých pozůstalostí. Zavolal jsem na několik míst, kde jsem se snažil zjistit, zda si nějaká osoba, odpovídající vašemu popisu, půjčovala peníze od zesnulých několik měsíců před jejich smrtí, pak odjela do Jižní Ameriky a vrátila se den poté, co ona osoba zemřela. Chcete jména, data, telefonní čísla a počet, nebo vám toto prohlášení jako první krok stačí?“

Sebejistota, propůjčující mu onu blahosklonnou neproniknutelnost, rychle vyprchala.

„No tak?“ zeptal jsem se.

Vydechl: „Pojďme se na to radši posadit“

Berta došla doprostřed pokoje, vybrala si nejpohodlnější křeslo a složila se do něj. Já zůstal stát mezi Harmleyem a dveřmi.

„Co chcete?“ zeptal se Harmley.

„Mohl byste nám zkompletovat fakta. Dokážeme je získat velmi rychle komunikací s policií. Mohlo by nám ale všem ušetřit problémy, když nám je poskytnete teď.“

Zastrčil si ruce do kapes a stál a díval se stísněně na Bertu Coolovou. Pak se obrátil na mě: „Byl jste otevřená kniha. Já si vás našel a zjistil jsem o vás všechno. Nikdy mě nenapadlo, že byste totéž udělal se mnou.“

„To byla osudná chyba.“

„To teda ano.“

„Ale teď nemá cenu dělat vytáčky.“

Nabídl se: „Možná bychom mohli uzavřít malý obchod.“

„Možná bychom mohli.“

Harmley se zeptal: „Jak bychom to mohli udělat?“

„To nevím.“

„Mým motem je žij a nech žít.“

„To je dobré moto.“

„Dokázal bych ho dobře použít i na vás.“

„Vážně?“

„Ano.“

„To bych musel znát všechny detaily, než bych věděl, co na to říct.“

Chvíli o tom přemýšlel a pak řekl: „No, koneckonců, proč ne?“

„Proč ne?“ zeptal jsem se.

Evidentně se snažil přesvědčit sám sebe. Řekl tím bezbarvým hlasem, který člověk používá, když nemluví k nikomu konkrétně: „Pokud o mně tolik víte, můžete se už dozvědět všechno. Nic tím nemohu zkazit, když vám vylíčím celý svůj životní příběh.“

Varoval jsem Bertu pohledem, aby byla zticha. Tenhle muž se kompromitoval. Nebylo třeba k tomu připojovat žádné poznámky.

„Koneckonců,“ pokračoval v témž monologu, „Walter Croy by mě v křížovém výslechu okamžitě zradil – i když jsem ho varoval.“

Seděl jsem naprosto tiše, neříkal nic, nehýbal jsem se, sotva jsem dýchal.

Harmley se na mě ani nepodíval. Studoval vzorek na koberci. „Myslím, že jsem si měl dát víc pozor. Začal jsem být příliš neopatrný.“

Zastrčil ruce hlouběji do kapes. Následovala tichá přestávka, která trvala třicet vteřin.

Harmley řekl: „Přál bych si, abyste to dokázali vidět z mého pohledu. Nepředpokládám, že to jde. Konec konců, co dělám, není zas nic tak špatného.“

Věděl jsem, že pokud ho dokážu přimět, aby mluvil o sobě a aby se ospravedlňoval, že získám víc detailů, než kdybych se snažil přímo prorazit. Mrknul jsem na Bertu a pak řekl: „Jak se stalo, že jste s tím začal, Harmley?“

„To je to,“ řekl téměř dychtivě ve snaze ospravedlnit se sám před sebou i před námi. „Nějak se to tak vyvinulo. Měl jsem staršího bratra, který dokázal prodat komukoliv cokoliv.“ Tváří mu přeběhl hořký výraz. Ústa se rozmrzele prohnula.

„Předpokládám, že váš bratr měl vždycky kliku,“ nadhodil jsem.

„To bych řekl, že ano. Obalamutil všechny učitele ve škole. Obalamutil matku: S otcem se mu to tak nedařilo, ale ten nedokázal odolat ženskému nátlaku. No, já jsem se musel o sebe starat sám. Bratr dostal všechno vzdělání, všechny příležitosti – pak začal sázet na dostizích a hrát hazardní hry, falšoval šeky, které tatík musel vyrovnat. Ten člověk nakonec rodinu zruinoval… a oni k němu pořád ještě vzhlíží jako k pánubohu, že jen neměl štěstí a… ale k čemu je to…“

„K ničemu,“ povídám.

„No, viděl jsem, co se dá provádět s důvěřivými ženami – ale neviděl jsem to hned. Když jsem odešel z domova do světa, byl jsem hodně otrávený. Pak jsem se seznámil s jednou ženou. Začalo jí mě být líto. Byla vdaná. Její manžel byl starší než ona. Hodně se do mě zamilovala, začala mi dávat peníze, hubovala mě, že jsem nevrlý mrzout, a říkala, že mám kultivovat svou osobnost. Zaplatila mi za vzdělání. Bože, dokonce jsem chodil na hodiny zpěvu. Byl jsem do ní blázen. Nikdy neměla děti. Asi jsem byl něco jako její syn, milenec a žák dohromady.“

„Co se s ní stalo?“ zeptala se Berta.

Vzhlédl a podíval se Bertě do očí. Obličej mu ztvrdl a zhořkl. „Její manžel na to přišel a zabil ji,“ řekl pomalu.

Bertina tvář zrcadlila její pocity. „Co jste tomu manželovi udělal?“

„Absolutně nic,“ řekl a prohlížel si ruce, ale viděl jsem, jak je sevřel v pěst, až se mu vypjala kůže a na kloubech zbělela.

„Proč ne?“ zeptal jsem se.

„Nemohl jsem vůbec nic dělat. Pochopte, není tak primitivní, aby vzal pistoli a odprásknul ji. Zavraždil ji ďábelsky chytře. Nedalo se totiž poznat, kdo z nás dvou to udělal. Kdybych cokoliv rozvířil, přišili by to mně.“

„Nedovedu si představit, o co mohlo jít,“ řekla Berta.

Řekl hořce: „Zemřela, když byla se mnou… mně v náručí.“

„Jed?“ zeptal jsem se.

„Ano. Zjistil, že odjíždí na schůzku se mnou, a předstíral, že o mně nic neví. Řekl, že musí jít na schůzi lóže. Zrovna měla narozeniny. Otevřel láhev šampaňského. Vypili pár skleniček, pak on zmizel a ona přijela za mnou. Trvalo téměř půl hodiny, než ji to zasáhlo. Napřed jsme nevěděli, co to je. Pak jí to došlo. Chtěl jsem jít za doktorem, ale ona trvala na tom, že pojede domů a zatelefonuje doktorovi odtamtud. Nedojela.“

Znovu nastala tichá přestávka. Počkal jsem, až mu hořkost trochu zmizí z obličeje a dokud mu nostalgický výraz nezjemní rysy. „Co se stalo potom?“ zeptal jsem se.

„Nějakou dobu jsem byl téměř šílený. Nechala mi nějaké peníze. Měly mi vydržet relativně dlouho. Ale nevydržely. Snažil jsem se na všechno zapomenout pitím. Nebylo to k ničemu. Nikdy to není k ničemu. No, musel jsem se nějak živit. Našel jsem si práci v bistru. Říkali, že mám vystupovat jako komik. Ukázalo se, že mě chtějí jako gigola.

Ta práce mě moc nebavila, ale nebylo to tak špatné. Začal jsem praktikovat některé z věcí, které mě naučila Olivie. Působit na lidi, stále se smát a usmívat a všem dávat najevo, že svět patří mě. Dokázal jsem to prosadit. Bylo v tom hodně peněz.

Začínal jsem poznávat jistý typ ženy, ženy, která má úspěšného manžela, tak fascinovaného vyděláváním peněz, že se své manželce vůbec nevěnuje. Jsou to ty nejosamělejší ženy na světě. Manželství je do určité míry svazuje. Jsou závislé na muži, kterému na nich vůbec nezáleží. Chtějí něco dělat A nade všechno chtějí, aby si jich někdo všiml. Chtějí mít pocit, že nejsou jen věšák na šaty.“

„A tak chodí do barů a najmou si gigola?“ zeptal jsem se.

„Ano, a když to gigolo dělá dobře, dostane snadno odměnu.“

„Předpokládám, že jste to dělal dobře?“

„Samozřejmě, že jsem to dělal dobře… a nemyslete si, že jsem jim nedal to, co si zasloužily. Byly se mnou šťastné. No, a pak jsem vplul do oboru. Zakopl jsem o to takřka náhodou.“

„Jak jste získával své klientky?“ zeptal jsem se.

„Sledoval jsem úmrtní rubriky. Když zemřel nějaký prominentní muž, podle nekrologu jsem poznal, jestli mám naději se prosadit.“

„Takže jste pro ně byl manželův přítel?“

„Ano. Krátce po jeho smrti jsem napsal kondoleční dopis a požádal o svolení k návštěvě, ve které bych jí mohl vyjádřit soustrast. Žena dost dobře nemůže odmítnout chlapíka, který jí chce říct, jak byl její manžel báječný, a který chce splatit dluh.“

Přikývl jsem.

„Potom,“ řekl, „už to jde jako po másle. Jednáte se ženou, která prožívá emociální šok z toho, že se náhle stala vdovou, s ženou, která byla více méně zanedbávána, která na manželství vzpomíná s trochou hořkosti, která vidí, jak jí život jako písek proklouzává mezi prsty, ženou, která vidí, jak se jí myšlení zužuje, zatímco boky rozšiřují.“

Berta Coolová se rozhořčeně uzarděla, chtěla něco říct, ale pak zachytila můj pohled a zůstala zticha.

„Jak dlouho jste byl spolčen s Croyem?“

„Poměrně dlouho. Walter byl v jiném odvětví stejného oboru. Pracoval na vdově muže, kterého kdysi léčil doktor Devarest. Devarest se všechno dozvěděl a ona žena mu to potvrdila písemnou přísahou. To Waltera na chvíli zdrželo; pak tato žena zemřela. Ten dopis byl jediným důkazem, který doktor Devarest měl, Walter věděl, že kdyby ho získal, bylo by všechno v pořádku.“

„Co se stalo pak?“

„Pak byl vykraden trezor doktora Devaresta.“

„S tím měl Walter Croy něco společného?“

„Ne.“

„Jak to víte?“

„Vím to stoprocentně.“

„To pro mě nic neznamená.“

„Až se dovíte, co se stalo potom, pochopíte, že neměl.“

„Co se stalo potom?“

„Když zemřel doktor Devarest, Walter nevěděl, kde ten dopis je. Nejdřív si myslel, že ho má paní Devarestová. Předpokládal, že ji nikdy nenapadne si dát dva a dva dohromady. Nadine mě kdysi jednou večer viděla. Přišel jsem k Walterovi na návštěvu. To už je roky. Připadalo nám zcela nemožné, že by si to pamatovala. Walter trval na tom, ať s vdovou sehraju naši starou hru a zjistím, jestli má ten dopis z trezoru ona.“

„Proč si myslel, že ho má ona?“

„Nedovedl si představit, kdo jiný by ho mohl vzít.“

„Domníval se Walter, že by si paní Devarestová ukradla z trezoru vlastní věci?“

„Walter se mi úplně nesvěřil. V některých věcech mlčí jako hrob. Ale věděl poměrně přesně, co se děje. Devarest si začal zahrávat s manželčinou sekretářkou. Walter si myslel, že na to paní Devarestová najednou přišla a rozhodla se na ni shodit krádež šperků.“

„O tom byste mi mohl říct ještě něco.“

„Paní Devarestová vzala šperky z trezoru. Naaranžovala důkazy tak, aby byla obviněna Nollie Starrová. Doktor Devarest to pochopil. Jakmile se dověděl o krádeži, zařídil to tak, aby Starrová zmizela a skryla se, dokud nebude mít čas věci urovnat.“

„Ale jak to s těmi šperky bylo?“

„Šperky měla jeho manželka. Devarest to věděl. Nechal Starrovou utéct, zatímco se snažil zjistit, jak důkladně jeho manželka zfalšovala důkazy. Přitom tiše pátral a zjistil, kde manželka šperky schovává. Vzal je z úkrytu a chtěl zařídit, aby byly vráceny za takových okolností, aby se od Starrové odvrátilo podezření. Nikdy se toho nedožil.“

„Proč?“

Podíval se mi přímo do očí a řekl: „Vy byste to vědět měl.“

„Co tím myslíte?“

„Byl zavražděn dřív, než měl šanci cokoliv udělat.“

„Proč myslíte, že byl zavražděn?“

„Z tohož důvodu, z kterého si to myslíte vy.“

„Kdo ho zabil?“

Odbyl otázku mírným pokrčením ramen.

„A co jste dělal vy?“

„Přesvědčil jsem se, že manželka nemá to, čeho se Walter bál, nebo pokud to měla, zničila to. Oznámil jsem to Walterovi a ten začal jednat.“

„Vy jste měl udělat pouze toto?“

„To bylo všechno, co jsem měl udělat pro Waltera.“

„Ale zůstal jste, abyste pracoval pro sebe.“

„Ano. Colette uvěřila té historce s půjčkou, a to tak naprosto, že jsem neviděl důvod, proč bych toho neměl využít. Nejdřív jsem si myslel, že mě Nadine možná poznala, ale po nějaké době, když nic neříkala, jsem měl pocit, že mi to prošlo. Několikrát jsem zkusil vypátrat, jestli s vámi mluvila. Byl jste na mě moc chytrý. Ptal jste se mě, co mohlo být v trezoru, a já se vás snažil svést ze stopy, abyste si myslel, že ta věc, kterou Devarest měl na Waltera, byla ta fotografie. Předstíral jste, že jste na to úplně skočil, ošálil jste mě. Rozhodl jsem se, že jste hlupák. Rozhodl jsem se zůstat a provést vám transakci přímo pod nosem. No, podcenil jsem vás. Jste mazaný – ale můžeme spolu udělat obchod. Já nebudu chamtivý, a pokud vím, Walter je mimo. Nechte mě jednat. Vy v tom vůbec nebudete namočený. Stačí, když budete mlčet a dostanete padesátiprocentní podíl.“

„Jak se dozvím, že jsem opravdu dostal polovic?“ zeptal jsem se.

„Můžete mě prásknout, když nedostanete.“

„Abyste ztropil bengál kvůli vydírání?“

Řekl: „Dozvíte se, až to dostanu. Můžete být při tom a vzít si svoje. Budu s vámi hrát poctivě. Budu muset.“

Předstíral jsem, že o tom chvilku uvažuji.

Řekl dychtivě: „Chce, abych jí poradil s některými investicemi. Povídám vám, Lame, mám tu věc už ušitou. Je to jako mít peníze v bance. Zařídím to takovým způsobem, že to bude zcela legální. Nechám ji investovat do určitých akcií. Nikdo nemůže dokázat, že jsem ty akcie měl pod kontrolou nebo že jsem z investice něco ubral. Nikdo nebude schopen dokázat, že z toho něco máte vy. Můžete si za pár týdnů v tandemu se mnou vydělat víc peněz, než kolik dostanete za vedení detektivní kanceláře za rok.“

„A mám nechat paní Devarestovou přivést na mizinu?“ zeptal jsem se.

„Já žádnou na mizině nenechávám. Na to jsem moc chytrý. Kdybych to tak udělal, šly by za svými právníky a ti by se do mě pustili. Vezmu si jen pár tisíc. Od paní Devarestové to bude možná patnáct nebo dvacet. Vy dostanete podíl deseti tisíc.“

Berta se nervózně zavrtěla.

Řekl jsem: „Budu to muset prodiskutovat se svým partnerem.“

„Kdy mi dáte vědět?“

„Někdy zítra.“

Připomněl mi: „Nezapomeňte, že je to zcela legální. Doktor Devarest nechal své manželce asi tak dvě stě tisíc dolarů – do té doby, dokud to nevyřídíte s pozůstalostí a životní pojistkou. Dvacet či třicet jí vůbec nebude scházet“

„Zvýšil jste sázku.“

„No,“ řekl, „těch třicet klidně vydrží, a pokud se mám dělit s vámi na polovičku, musím to udělat na třicet, aby to vůbec mně stálo za to.“

„A Walter?“

„Ať jde k čertu. Ten nedostane žádný podíl. Koneckonců jeho zájmy jsou jiné: Zjistil, že teď, když je vzduch čistý, může dostat své z Nadine.“

Vstal jsem a kývl na Bertu. „Tak, Berto, takový je návrh. Pojďme si o něm promluvit.“

Harmley nás starostlivě vypoklonkoval ke dveřím. „Promyslete si to,“ řekl úzkostlivě. „Nikdy nedostanete příležitost shrábnout patnáct tisíc lehčím způsobem – a je to naprosto legitimní.“

Vzal jsem Bertu Coolovou pod paží. „Promyslíme si to,“ slíbil jsem mu.

„Nechápu, o čem chcete přemýšlet.“

„To byste nepochopil. No tak, Berto.“

Venku na chodbě mi Berta Coolová řekla: „Poručík Lisman teď pročesává město a hledá tě. Buď to musíš rozlousknout, nebo ode mě odejdi. Ty mě snad už zítra ráno dostaneš do nemocnice.“

„Teď jsi mě inspirovala.“

„Cože?“

„Jediné místo, kde by mě Lisman nikdy nehledal.“

„Kde?“

„V nemocnici.“

„A jak se chceš dostat do nemocnice?“

Řekl jsem: „To je detail. Možná to něco bude stát.“

Bertin obličej se zkroutil do křivého šklebu. „Ty si myslíš, že peníze rostou na stromech.“

Nadhodil jsem: „Nebo samozřejmě můžu zůstat s tebou, jestli si přeješ.“

Spěšně se zeptala: „Kolik to bude stát?“

„Ale, možná sto nebo sto padesát.“

Berta vzdychla,

„V hotovosti,“ dodal jsem.

Berta stála v hale před výtahy, otevřela kabelku, odpočítala sto padesát dolaru v hotovosti a vrazila mi je do dlaně.

KAPITOLA 18

Na moje zazvonění přisel otevřít doktor Gelderfield osobně. Jeho výraz vyjadřoval znechucenost profesionála, vyrušeného mimo pracovní dobu; když ale uviděl, o koho jde, tvář se mu rozzářila,

„Ale, ale, to je Donald Lam, náš malý udatný bojovník. Jen pojďte směle dále. Služebná má dnes večer volno, takže musím chodit ke dveřím sám. Těhle večerů se vždycky děsím, protože tolik lidí otravuje doktory pro hlouposti. Jen pojďte pěkně dál a posaďte se.“

Zavedl mě do přijímacího salónu, ve kterém bylo několik křesel. Řekl: „Zařídil jsem to tady tak, aby měli pacienti při náhlých případech kde čekat Vzadu mám místnůstku, kde mohu provádět drobnější chirurgické zákroky. My ale půjdeme do obytné části, kde si můžeme udělat pohodlí a odpočinout si. Doufám, že nemáte příliš naspěch.“

„Nemám příliš naspěch, dokud jsem tady.“

„Tak to je báječné. Chci si s vámi pořádně promluvit. Víte, moje pacientka a vaše klientka – paní Devarestová – mi dělá velké starosti.“

„Co je s paní Devarestovou?“ zeptal jsem se.

Doktor Gelderfield svraštil čelo. „Mám o ni strach… Pojďte sem a posaďte se. Nedal byste si něco k pití? Já sám pít nemohu, protože nikdy nevím, kdy budu muset najednou vyjet k náhlému případu.“

„Skotská se sodou by nebyla špatná.“

„Posaďte se pěkně sem. Zařídím to. Mám tu všechno kromě ledu. Přinesu ho z mrazicího boxu. Hezky si sedněte a jako doma. Je mi moc líto, že jsem na vás tenkrát byl tak příkrý, když jsem s vámi mluvil u auta. To jsem si ještě neuvědomoval – no, co jste za člověka. Jen tu počkejte a já přinesu to pití.“

Uvelebil jsem se do křesla. Pokoj působil uklidňujícím dojmem, křesla byla hluboká, měkká, světla tlumená, stěny obložené knihovnami, velký stůl zcela pokrytý časopisy a knihami, za každým křeslem stála lampa, schránky s kuřivem na dosah ruky, hojnost cigaret a sirek – prostě ideální obývací pokoj. Sladce to tu vonělo aromatickým tabákem a člověk z něj měl pocit užívanosti jako u dobrých obnošených bot. Dalo se tam odpočinout, hluk venkovního světa byl odříznut moderními, zvukotěsnými stěnami. Klimatizace udržovala pokoj v příjemné teplotě a vlhkosti.

Z kuchyně jsem slyšel doktora Gelderfielda sypat kostky ledu do misky.

Vrátil se a na podnose byla láhev staré skotské, láhev klubové sody, velká miska kostek ledu a slaměný držáček na sklenici, aby se mi od ní neorosily prsty.

„Poslužte si, Lame,“ řekl, pokládaje podnos na kávový stoleček u mého křesla. „Je mi líto, že si nemohu dát s vámi. Namíchejte si to, jak vám vyhovuje. Bude mi potěšením alespoň se na vás dívat. Pořád myslím na to báječné divadlo, které jste zinscenoval. Byl to skvělý souboj. Pro pacientku nevhodný. Měl jsem ji okamžitě převézt zpátky do domu, ale připouštím, že jsem na okamžik zanedbal své povinnosti. Jednáte obdivuhodně rychle a koordinovaně. Kde jste se naučil boxovat?“

Zasmál jsem se: „Byla to tvrdá škola. Kdysi mě všichni poráželi. Berta Coolová mi dala peníze na hodiny džiu-džitsu. Ty mi pomohly. Pak jsem měl případ, při kterém jsem trávil hodně času s bouřlivákem, profesionálním boxerem, posedlým touhou mě trénovat. Něco z toho jsem pochytil.“

„To bych řekl, že pochytil! Vždycky se mi líbí, když to malý nandá velkému – člověk vždycky sympatizuje se slabšími. Bylo to pěkné představení. Pořád ho mám před sebou.“

Nalil jsem si.

„Chystal jste se vyprávět něco o paní Devarestové?“

Přikývl, otevřel ústa, pak se ovládl a přemýšlivě se na mě zadíval. Nakonec pravil: „V mé profesi existuje jistá etika. Nesmím s vámi hovořit o pacientčiných symptomech nebo diagnóze – pokud bych neměl její svolení.“

Neříkal jsem nic.

Chvíli čekal, aby zdůraznil důležitost toho, co se mi chystá říct, a pak pokračoval: „Když ale uvážím situaci, vím, že si vás má pacientka najala, abyste provedl jisté pátrání. Dala mi instrukce, abych s vámi plně spolupracoval. Takže pokud k úspěšnému dokončení své práce potřebujete určité informace o jejím stavu, cítím, že vám klidně mohu zodpovědět takové specifické otázky, které byste mohl položit v souvislosti s oním konkrétním problémem. Jistě chápete, na co narážím. Její svolení být vám ku pomoci všemožným způsobem mi umožňuje odhalit fakta o jejím stavu, která budou přímo souviset s prací, kterou provádíte.“

Potom čekal, až položím otázku. Viděl jsem, že doufá, že se zeptám správně.

„Je nutné, aby byla paní Devarestová upoutána na lůžko a na kolečkové křeslo?“

„Pouze za účelem snížení zátěže nervů a srdce a aby se zabývala sama sebou – což se z jistých důvodů zdá být právě teď důležité.“

Dal lehký důraz na jisté důvody.

Ptal jsem se dál: „Zřejmě měla jisté důvody se domnívat, že její sekretářka Nollie Starrová udržuje zvláštní vztah s jejím manželem. Mohlo tedy nezvykle hořké nepřátelství vůči slečně Starrové – když uvážíme nervový stav této ženy a prožitý šok – eventuálně přispět k psychickému stavu, který ji snad činí trochu labilní?“

Oči se mu rozzářily. „Ptáte se na to, na co jsem doufal, že se zeptáte. To mi otevírá dveře, abych vám řekl něco, co považuji za velmi důležité. Její nenávist ke slečně Starrové se stává velice jasnou, hmatatelnou hrozbou pro její zdraví. Začíná se nad ní vznášet jako přízrak. Dělám vše, co je v mých silách, aby začala myslet víc na sebe než na tu Starrovou.“

Přitakal jsem: „Ano, upřímná zpověď je útěcha duše. Konec konců vaše postavení je výjimečné, a tak mohu docela dobře napřed vše oznámit vám, než to vypovím své klientce.“

„Co se stalo? Něco mimořádného?“

„Ano. Zašel jsem do bytu Nollie Starrové. Otevřel jsem si paklíčem, protože jsem se chtěl trochu porozhlédnout.“

„Proč?“

„To se musím vrátit o jeden krok zpět. Drobátko jsem přitlačil na Bayleye, šoféra. Zjistil jsem, že má záznam v trestním rejstříku.“

„To jsem slyšel,“ pravil doktor Gelderfield. „Policie zveřejnila prohlášení, které Bayley učinil. Mně se to zdálo absurdní. Jsem překvapen, že na tom vůbec něco je.“

„Vytáhl jsem to na něj, aby mi sehnal ty šperky.“

„Jak jste přišel na to, že by vám je mohl sehnat?“

„Měl jsem důvod věřit, že by mohl.“

„A stalo se tak?“

„Ano.“

„Kde jsou?“

„Mám je já.“

„Paní Devarestové jste to neřekl?“

„Ne.“

„Měla slečna Starrová…“ Odmlčel se.

„Pokračujte.“

„… něco společného se zmizením těch šperku?“

„Myslím, že měla.“

„Toho jsem se bál,“ řekl. „Ještě jste paní Devarestové nic o těch kamenech neřekl?“

„Ne.“

„Ani jste jí nijak nenaznačil, kde jste je získal, jak jste je získal nebo jakým způsobem by mohla slečna Starrová souviset s jejich zmizením?“

„Ne.“

„Nedělejte to. Budeme muset přijít na nějaký jiný způsob, jak tu záležitost vyřešit. Na psychický stav pacientky by to mělo ničivý účinek.“

„Možná, že už to ví.“

„To si nemyslím. Myslím, že bych se to dozvěděl, kdyby to věděla.“

„Ale je možné, že byste se to dozvědět nemusel?“

„Ano, možné to je!“ Chvilku přemýšlel, pak dodal: „I když moc pravděpodobné to není.“

„Dobrá,“ pokračoval jsem. „Teď se dostávám ke svému přiznání.“

„O co jde?“

„Šel jsem do bytu slečny Starrové. Otevřel jsem si paklíčem. Napřed jsem si myslel, že je byt prázdný. Takhle po ránu, jak jsem přišel, to tak být mělo. Nebylo. Někdo tam byl.“

„Kdo?“

„Nollie Starrová.“

„Co udělala?“

„Nic. Byla mrtvá.“

„Mrtvá!“

„Ano.“

„Jak dlouho už byla mrtvá?“

„Moc dlouho ne. Byla uškrcená. Kolem krku měla omotanou a zavázanou korzetovou tkaničku růžové barvy přeloženou na dvakrát. Ke šňůře byla přivázána rukojeť mačkače na brambory a utažená. Nevím, co ukáže pitva, ale nepřekvapilo by mě, kdyby byla utlučena, možná do bezvědomí, snad ranou vedenou zezadu mačkačem na brambory.“

Na chvilku jeho obličej zračil nevěřícný úžas, pak mu koutky zaškubaly. Bylo jasné, že chce něco říct, ale že s tím impulsem bojuje.

Řekl jsem: „Vražda byla spáchána jen pár minut před tím, než jsem dorazil. Tělo bylo ještě teplé. Puls žádný. Uvolnil jsem šňůru a zavolal pro přístroj s umělým dýcháním. Nemohl jsem dělat nic jiného. Uklizečka na chodbě mě viděla vycházet. To a pár dalších věcí přivedlo policii na mou stopu.“

„Ale proboha, člověče, copak nemůžete prokázat svou nevinu? Přece vrah nebude volat o pomoc pro svou oběť.“

„Může,“ řekl jsem, „pokud si je jist, že je oběť mrtvá. Byla by to dobrá vytáčka. Alespoň tak se na to bude dívat policie. A bez ohledu na to, co se nakonec stane, právě teď si nemohu dovolit být vyřazen z provozu.“

„Proč ne?“

„Protože si myslím, že už brzy budu případ moci uzavřít. Během následujících dvaceti čtyř hodin dojde k vývoji situace, který mi řekne, jestli mám pravdu. Nemohu si dovolit strávit těchhle dvacet čtyři hodin v cele. A tady začíná vaše úvaha.“

„Co chcete, abych udělal?“

„Přišel jsem za vámi. Jsem v těžkém šoku. Jsem na tom špatně se srdcem. Krevní tlak mám neobyčejně vysoký. Jsem nervózní a nedokážu se ovládat. Dáte mi sedativum a pošlete mě do nemocnice, kde budu mít klid. Doufáte, že po čtyřiadvaceti hodinách se můj stav natolik zlepší, aby mě mohla vyšetřovat policie, aniž by ohrozila mé zdraví. Jestliže vás podvedu a sedativum si nevezmu, vy o tom nebudete nic vědět – ne oficiálně.“

Zavrtěl hlavou, ještě než jsem domluvil.

„Nemohu to udělat, eticky to nejde.“

„Proč ne? Ještě jste mě neprohlédl.“

„Nevykazujete symptomy, na které si stěžujete. Kdybych řekl, že jsem vám dal sedativum, musel bych vám dát sedativum, pěkně v injekci. Kdybych to udělal, prospal byste celý den. Byl byste k ničemu. Probral byste se ztěžklý, omámený. To nemohu udělat.“

Povídám: „Promyslete si to trochu pečlivěji.“

„Nezáleží na tom, co řeknete, Lame. Prostě to nemohu udělat. Udělám cokoliv, co bude v souladu s mým svědomím, ale toto udělat nemohu.“

„Jako zbraň byl užit mačkač na brambory,“ řekl jsem. „Dále následovala šňůra z korzetu. To není zbraň, jakou by použil muž.“

Teď pochopil, kam směřuji, a začal se se mnou hádat. „Proč ne?“ zeptal se. „Muž je dost chytrý na to, aby použil zbraní, které by nasměrovaly podezření k ženě.“

„To ano, ale je tu pravděpodobnost deset ku jedné, že to neudělá.“

„No, ale přesto…“ Náhle se rozhodl nepokračovat v rozhovoru na toto téma.

Řekl jsem: „Tu noc, kdy byl zabit doktor Devarest, jsem, jak si vzpomenete, šel do ložnice paní Devarestové. Přes židli visel přehozený korzet, takový ten typ s podvazky. Měl růžové tkaničky.“

„Mladý muži, mohu vás ubezpečit, že ty nejsou rozhodně neobvyklé. Mnoho žen, blížících se střednímu věku, používá podporu postavy různého typu.“

Zachytil jsem jeho pohled. „Na případu pracuje poručík Lisman. Nebude trvat dlouho, než začne vyšetřovat paní Devarestovou. Předpokládejme jen tak teoreticky, že zjistí, že onen podvazkový pás, který nosila, chybí, nebo zjistí, že z něj zmizela tkanička. Předpokládejme dále, že zjistí, že z její kuchyně zmizel mačkač na brambory.“

„To je absurdní.“

Zapálil jsem si cigaretu, seděl jsem a kouřil a neříkal nic. Napětí ticha začalo pracovat proti němu.

„I tak by to mohlo být naaranžované.“

„Mohlo by být. Je to vaše pacientka. Musíte ji krýt.“

„Nekryl bych vražedkyni jen proto, že je to má pacientka. Ale znám paní Devarestovou… dobře. Vím, že by pro ni bylo absolutně nemožné udělat něco takového, co popisujete.“

„Mluvíte jenom jako lékař mluví o pacientce?“ zeptal jsem se.

„Co tím chcete říct?“

„Myslel jsem si, že vaše city k ní jsou možná víc než jen neosobní.“ Znovu jsem vzal do ruky cigaretu a nechal jsem ho chvilku přemýšlet. Následovala poměrně dlouhá přestávka.

„Co můžeme dělat?“

Pochválil jsem ho: „To je lepší. Já do domu paní Devarestové jít nemohu, teď ne. Jednak ho bude hlídat policie. Za druhé, i kdyby na mě nepřišli, zjistí, že jsem tam byl. Kdybych měl já jít hledat v kuchyni mačkač na brambory nebo kdybych si vymyslel nějakou výmluvu, jak se dostat do dámské ložnice, abych se podíval, jestli má v korzetu tkaničku, pokazil bych všechno, o co mi jde. Ale vy byste to mohl udělat velmi snadno. Nevzbudilo by to žádný komentář. Vlastně by bylo zcela přirozené, že ji navštíví její lékař. Možná byste mohl zjistit, že potřebuje injekci. Musel byste jít do kuchyně převařit vodu. Zatímco byste tam byl, mohl byste se v klidu rozhlédnout a podívat se, jestli neobjevíte nějaký mačkač brambor.“

„I kdybych ho nenašel, nic by to nedokazovalo.“

„Kdo vám tady vaří?“

„Ale, většinou jím mimo domov. Mám služebnou, která tu udržuje pořádek a vaří pro otce. Je upoután na lůžko.“

„Připravuje někdy bramborovou kaši?“

„Proč?“

„Pravděpodobně budete mít v kuchyni mačkač na brambory. Mohl byste si ho přidat do tašky ke svým nástrojům, a kdybyste v domě paní Devarestové mačkač na brambory nenašel, mohl byste dohlédnout na to, aby ho tam našla policie.“

Vyděsil se: „Lame, vy jste se zbláznil? Jsem uznávaný lékař a chirurg. Nic takového nemohu udělat.“

„Paní Devarestová je vaše pacientka. Je to vaše přítelkyně. Je to má klientka. Rád bych pro ni získal čtyřicet tisíc dolarů a dostal z toho procenta. My oba máme velký osobní zájem na tom, co se stane. Nechcete přece, aby ji právě teď zatkli, a já také ne. Mohl bych zůstat tady, zatímco vy byste byl na cestě. Až se vrátíte, řeknete mi, co jste zjistil. Pak byste mě mohl poslat do nemocnice. Tam budu moct trochu přemýšlet.“

„Tohle všechno je pro mě eticky nepřijatelné.“

„V životě každého lékaře přijde chvíle, kdy si musí uvědomit, že kromě toho, že je lékař, je také člověk. Obecně je profesionální etika na místě, ale jsou chvíle, kdy je mnohem logičtější nechat etiku stranou.“

Vstal a začal přecházet po místnosti. Já jsem dál kouřil cigaretu. Chodil sem a tam neklidně a rychle, občas si s praskáním prolomil prsty. To mě znervóznilo, vstal jsem a přešel k oknu. Bylo příliš tma, abych něco viděl.

Gelderfield si to zřejmě s pitím rozmyslel, protože jsem slyšel, jak otevírá skotskou a trochu si nalil. Otočil jsem se právě včas, abych zahlédl, jak do sebe hodil panáka, než odešel do kuchyně. Slyšel jsem ho otvírat a zavírat šuplíky. Pak se ozval zvuk kroků po schodech do druhého patra a štrachání v horní ložnici; pak se znovu vrátil dolů po schodech do kuchyně. Potom se po několika sekundách objevil a zvedl svou černou brašnu s chirurgickými nástroji.

„Našel jste to?“ zeptal jsem se.

„Nevím, jestli se mi chce něco říkat – rozhodně se k ničemu nezavazuji. Nasadil jste mi do hlavy brouka. Myslíte si, že jí policie bude prohledávat kuchyň?“

„Přesně tak.“

„Dobrý Bože, kdyby jen obchody byly otevřené, mohli bychom nakoupit tucet těchle věcí za patnáct centů za kus.“

„Policie,“ řekl jsem, „vezme v úvahu i tohle.“

Odnesl brašnu s nástroji do kuchyně, vrátil se s protáhlým obličejem a rovnými ústy. „Dobrá, Lame, udělám to. Vy jste dokázal něco, co zatím nedokázal nikdo… donutil jste mě porušit pravidla mé profese.“

„Dobrá,“ řekl jsem, „dejte se do toho. Chcete, abych zvedal telefon?“

„Můžete odpovídat na všechny telefonáty, které budou.“

„To možná nebude nejlepší,“ nesouhlasil jsem.

„Co kdybych vám chtěl zavolat já?“

„V tom případě zavolejte z automatu. Jakmile uslyšíte vyzvánění, zavěste a přerušte spojem. Počkejte šedesát vteřin, pak zavolejte znovu. To bude pro mě signál, telefon zvonící jednou nebo dvakrát a pak konec. Pak po šedesáti vteřinách další zvonění. Podruhé to zvednu.“

Promyslel si to: „Ano, to by snad šlo.“

„A pošlete mě do nemocnice?“

„Musel bych vám dát injekci.“

„Když je někdo nervózní a neklidný, nedáte mu někdy injekci sterilní vody a neřeknete mu, že je to morfium?“

Obličej se mu rozzářil, „U čerta, no jistě!“

Povídám: „Mohl byste můj případ diagnostikovat jako projevy neurotické hysterie. Mohl bych u vás žebronit o drogu. Vy byste mi ji nechtěl dát. Dal byste mi stříkačku sterilní vody. Pod jejím vlivem by se mi nervy začaly zklidňovat. Vykazoval bych známky ospalosti. Mohl bych…“

„Za těchto okolností,“ řekl, „bych vám mohl zavolat sestru a uložit vás u sebe doma. Byl byste samozřejmě v péči sestry, ale jakmile by sestra získala dojem, že jste pevně usnul, už by dále s vámi v pokoji nezůstávala.“

„Mohl bych se z toho pokoje nějak dostat?“

„Mohl byste vylézt oknem, spustit se po dřevěném zábradlí a… ale do hodiny byste se vrátil, ne?“

„To si nejsem jist.“

„No, to je maximum, co pro vás mohu udělat, Lame.“

„Sestra nebude vědět, o co jde?“

„Samozřejmě, že ne. Bude si myslet, že jste bona fide pacient, který klidně usnul po injekci toho, co považoval za morfium.“

„Jak dlouho vám bude trvat tu sestru sehnat?“

„Může to být do dvaceti minut.“

„Je to dobrá sestra?“

„Ano.“

Pokynul jsem ke dveřím. „Radši už jděte. Chvilku vám trvá, než pochopíte, o co jde, ale jakmile to víte, už vám to pálí dobře.“

Zvedl brašnu a rychle vyšel ze dveří. O chvilku později jsem slyšel jeho automobil klouzat výjezdovou cestou a nabírat rychlost, když zabočil na ulici.

Usadil jsem se do hloubky velkého přecpaného křesla, nalil jsem si další skotskou, přidal sodu a zhluboka se napil. Zapálil jsem si cigaretu, dal jsem si další pořádný doušek whisky a položil nohy na podstavec. V domě se zdálo být neobvyklé ticho. Neozvalo se ani zaprskání podlahy, žádný zvuk dopravy z venkovního světa. Pokoj byl opravdovým útočištěm před hlukem a shonem, vládnoucím za klimatizovaným tichem těchto ochranných zdí.

Dokouřil jsem cigaretu a dopil jsem. Uvažoval jsem, jestli doktor Gelderfield ztratí nervy – zavolá policii a ohlásí, co se děje – promluví si s paní Devarestovou…

Natáhl jsem se a zívl. Obklopilo mě lahodné teplo. Uvědomoval jsem si, kolik takové místo znamená pro doktora, příležitost odpočinout si tam, kde může zapomenout na zodpovědnost své profese.

Podíval jsem se na hodinky. Oči měly mírné problémy zaostřit na ručičky.

Něco důležitého mi začalo bušit někde vzadu v hlavě a vynucovalo si pozornost. Nechtělo se mi na to myslet. Pokoušel jsem se to vypudit z mysli, a nemohl jsem. Pak se mě najednou ta myšlenka zmocnila silou, která mě nadzdvihla z křesla.

Zakopl jsem o stoličku, zavrávoral, získal zase rovnováhu a rychle šel do kuchyně. Za kuchyní byla chodba, schodiště vedoucí do druhého patra. Vylezl jsem po těch schodech. Bylo to namáhavé.

Vstoupil jsem do horní chodby a zkusmo otevřel první dveře doprava. Byla to evidentně ložnice doktora Gelderfielda. Prošel jsem koupelnou do vedlejší ložnice, která byla zřejmě určena pro hosty. Narazil jsem do dveří, když jsem procházel do chodby, přešel jsem ji na druhou stranu a vstoupil do další místnosti.

Na posteli nehybně a se zavřenýma očima ležel vychrtlý muž, kterému již muselo být hodně přes sedmdesát. Pleť se mu voskově leskla. Ústa měl otevřená. Stál jsem nad postelí, naslouchaje jeho oddechování.

Téměř minutu nedýchal, pak začal těžce lapat hlubokými nádechy po vzduchu, potom znovu přestal na tak dlouho, až jsem si myslel, že je to navždy.

Natáhl jsem ruku a dotkl se jeho kostnatého ramene. Ztratil jsem rovnováhu a upadl jsem na postel na něj. Nijak se nepohnul, ale dýchal dál oním zvláštním způsobem. Zatřásl jsem s ním. Ztěžka se pohnul. Znovu jsem s ním zatřásl. Vymrštil paži. Ruka mě uhodila do ramene. Jemně jsem ho poplácal po tváři. Otevřel oči.

Zeptal jsem se: „Vy jste otec doktora Gelderfielda?“

Trvalo mu nějakou dobu, než se dal dohromady. Oči měl stále upřené na mě. Viděl jsem, jak se mu chvějí víčka a zavírají se.

Zakřičel jsem na něj: „Vy jste Gelderfieldův otec?“

Otevřel oči do široka a vydechl: „Ano,“ plochým, neživotným hlasem.

Koncentrováním vší energie a vůle na povel jsem dokázal udržet myšlenky pohromadě. „Vás léčil doktor Devarest, viďte?“

„Ano.“

„Už vás neléčí?“

„Ne. Můj syn si myslí, že bude lepší chvilku počkat. Kdo… kdo jste?“

Oznámil jsem mu: „Doktor Devarest zemřel.“ Ta slova pro něj evidentně neznamenala nic. „Víte, že je mrtvý?“

Zamžikal zavřenými víčky. „Už týden tady nebyl.“

Znovu jsem jím zatřásl: „Kdy jste ho viděl naposled? Bylo to ve středu – když se vrátil z ryb?“

Stařec se na mě díval a snažil se zaostřit pohled na mne.

„Když se vrátil z ryb?“ opakoval jsem.

Zatřásl jsem jím. Stařec se probral a řekl: „Ano. Byl na rybách. Pohádal se s mým synem.“

„Kvůli čemu?“

„Protože mi jeho léky nepomáhaly.“

„Váš syn vám pak o tom vyprávěl?“

„Ano, ale já jsem tu hádku slyšel.“

„Váš syn… vám řekl, kvůli čemu se hádali?“

Začal odpovídat, pak zavřel oči. Telefon dole dvakrát zazvonil, dvě rychlá zazvonění. Pak zvonění přestalo.

To bude první část signálu. Na drátu byl doktor Gelderfield. Podíval jsem se na dlouhou ručičku náramkových hodinek a nemohl jsem přimět pohled, aby se na ni zaostřil. Vstal jsem a došel ke schodům. Vrazil jsem ze strany do dveří. Snažil jsem se pospíchat ze schodů, aniž bych upadl, ale nohy se mi v polovině cesty zamotaly. S rachotem jsem se kutálel po schodišti. To mi pomohlo se probrat. Vyrazil jsem k telefonu. Začal znovu zvonit, jakmile jsem k němu došel. To bude druhý signál. Volá doktor Gelderfield.

Zvedl jsem sluchátko a chvílí jsem si nemohl vzpomenout, jaké slovo se má použít, když chce člověk začít mluvit do telefonu. Po nějaké době jsem řekl: „Ano.“

Po drátě se nesl ostře profesionální hlas doktora Gelderfielda. „To jste vy, Lame?“

„Ano.“

„Tak dobrá, Lame. Jsem tady. Ta tkanička, která jste si myslel, že by mohla chybět, je pryč. Chápete, co tím myslím?“

„Ano.“

„Takže se tím už netrapte. Vzal jsem celý korzet. Mačkač na brambory je na místě. Rozumíte?“

„Ano.“

Hlas mu zněl velice starostlivě. „Je vám dobře, Lame?“

„Já… myslím, že ano.“

„Neměl jste té skotské trochu moc?“

„Ne… nevím… ne.“

„Podle hlasu jste strašně unavený.“

„To jsem.“

„Lame, nesmíte mě teď zklamat. V sázce je příliš mnoho. Chápete, jaké podstupuji riziko?“

„Ano.“

„Lame, vy jste pil?“

„Jen ještě jednu… jenom jednu.“

„Určitě jste neměl víc?“

„Ano.“

„Byly to pořádné dávky?“

„No… myslím, že ano.“

Povídal otráveně: „Lame, vy jste přebral. Nemůžeme si dovolit, abyste mě teď nechal na holičkách. Vemte tu láhev skotské a vylijte ji do dřezu. Už se nedotkněte ani kapky. Slibte mi, že to tak uděláte, Lame.“

Slíbil jsem zastřeně: „Tak dobrá,“ zatlačil jsem sluchátko ve vidlici a přerušil tak spojení.

Snažil jsem se čekat dostatečně dlouho, než bude spojení ukončeno a linka volná. V uších mně strašlivě hučelo. Hlava byla jako obrovský glóbus, který se pomalu otáčel na své ose a při otáčkách nabíral setrvačnost. Snažil jsem se ji zastavit a nešlo to. Natáhl jsem pravou ruku, abych našel něco, čeho se přidržet a zachytil jsem silnou látku jednoho z těžkých závěsů. Omotal jsem si ji kolem zápěstí a pověsil se na ni. Pak jsem zvedl levou ruku. Věděl jsem, že musím zavolat operátorku.

Šmátral jsem prstem po ciferníku telefonu ve snaze najít poslední otvor a pomalu jsem jím otáčel. Pak jsem ho pustil.

Připadalo mi to jako hodina od chvíle, kdy jsem vytočil číslo, než se ozval svěží ženský hlas: „Centrála.“

„Policejní ředitelství… rychle… vražda.“

Neslyšel jsem dobře. Zdálo se mi, že mi ušima teče proud vody a dopadá na mé ušní bubínky jako nějaký velký katarakt. Skrz tento ohlušující řev jsem slyšel mužský hlas. „Policejní ředitelství.“

Řekl jsem: „Poručíka Lismana… Lismana… vražda.“

Sluchátko jakoby ozvěnou vracelo slova: „Lisman… Lisman. Tady je Lisman… Dobrý den. Tady je Lisman. Co chcete?“

Odhodlaně jsem soustředil všechno v sobě do jednoho bodu a povídám: „Tady je Donald Lam… jsem v domě doktora Gelderfielda. Otrávil jsem paní Devarestovou. Otrávil jsem otce doktora Devaresta. Otrávil jsem… otrávil jsem…“ Hlasy v hlavě mi zněly stále hlasitěji. Glóbus, kterým se stala má hlava, se otáčel rychleji a rychleji. Zavěsil jsem, pravou rukou zavěšen na těžké tkanině závěsu. Chtěl jsem Lismanovi říct ještě něco, ale jazyk mi napuchl a zmalátněl, takže jsem nemohl artikulovat. Pak mi závěs, který jsem měl omotaný kolem pravé ruky, za ni začal tahat. Tahal, až jsem celou vahou visel na pravé paži. Snažil jsem se na něj křičet, ale z úst se mi neozývalo nic. Pak se závěs s rachotem vyrval ze svých úchytů a cítil jsem, že padám.

Byl jsem v bezvědomí dřív, než mě uhodila podlaha.

KAPITOLA 19

Měl jsem dojem, že mi hlasy buší kladivem do ušních bubínků, hlasy, které nemají žádný význam, hlasy, křičící slova, která nedávají smysl. Ječely na mě. Ruce mě tloukly. Do žeber mě kopaly boty, těžké policejní boty. Odehrávaly se různé věci, které mě měly vyrušit z klidu mé dřímoty.

Po nějaké době to přestalo. Napůl jsem se probral, když mi někdo násilně rozevřel ústa. Dusila mě gumová hadička, kterou mi strčili do krku.

Znovu jsem spal.

Následovalo mezidobí, kdy hlasy přicházely a odcházely ve vlnách. Slova, která něco znamenala, se mi uhnízdila v mysli a pak je odplavily valící se mraky tmy, rozplývající se v zapomnění. Ale hlasy, zaznamenané v těch jasnějších momentech, a myšlenky, které v nich byly přenášeny, tahaly za nitky mého vědomí a snažily se mě vytáhnout zpátky do bdělého stavu.

„…vypumpovali jsme mu žaludek… injekce… kofein… začíná působit… teď ho musíme donutit mluvit… bude to chvilku trvat.“

Studené ručníky. Píchnutí jehly. Horká tekutina mi spálila patro a donutila krev rozproudit se kolem žaludku. Nosní dírky zaregistrovaly vůni kávy. Nějaký hlas řekl: „Podívejte, snaží se otevřít oči.“

Vnímal jsem tváře, seskupené kolem postele, tváře, které se vlnily a rozmazávaly, jako bych se na ně díval přes proud tekoucí vody.

Někdo se hádal. Teď už jsem jim jasně rozuměl. „To vůbec nemá cenu, dokud nezačnou stimulanty působit. Teď byste ho radši měli nechat na pokoji. Zavolám vás, jakmile bude schopen souvisle mluvit.“

Pak následovalo období pokoje od toho protivného vyrušování, pak mě šlehaly studené ručníky a já se probudil a cítil se mnohem líp.

U postele stále Berta Coolová a dívala se na mě jiskřícíma, rozzlobenýma očima.

„Přijeli včas, aby zachránili paní Devarestovou?“ zeptal jsem se.

Rty se jí zachvěly zlostí, když se snažila promluvit. Nakonec se musela spokojit s pouhým přikývnutím.

Počkal jsem, dokud nebude schopna mluvit „Co to ksakru mělo být za přiznání?“ zeptala se.

„Aby se policie dostala k paní Devarestové včas. Kdybych obvinil někoho jiného, přišli by si nejdřív pro mě a to už mohlo být pozdě.“

Znovu jsem zavřel oči, ale pocit ospalosti se rozplýval účinkem stimulantů, které jsem měl v sobě. Nervy jsem měl napjaté oním rozjitřeným pocitem, který nastává po přílišném požívání kávy, a momentálně tento postkofeinový syndrom získal převahu nad touhou dřímat.

„A co otec doktora Gelderfielda? Dostali se k němu včas?“

„Ano. Naplácala bych ti, jak jsi tohle zpackal.“

„Co se ti na tom nelíbí?“

„Všechno.“

„A co konkrétně?“

„Díky tobě jsme přišli o práci – o dobrou zakázku.“

„Vždyť jsem ten případ vyřešil, ne?“

„No a co! Teď už nemáme šanci dostat z pojišťovny vůbec nic. Ty jsi absolutně vyloučil jakoukoliv možnost smrti nepředvídatelnými prostředky.“

„To jsem nevyloučil. Doktor Devarest byl zavražděn. Nejvyšší soud považuje vraždu za smrt nepředvídatelnými prostředky.“

Viděl jsem, jak jí v očích zlost ustupuje radostné satistakci, a Berta začala příst. „Donalde, víš to určitě?“

„Ano.“

„Miláčku, ty jsi ale eso! Jsi největší šílenec pod sluncem. Počkej tady.“

Obrátila se a vyšla ze dveří.

Následovalo další období klidu a pak nade mnou stála sestra v bílém: „Jak se cítíte?“ zeptala se.

„Jako bych vypil šest velkých kafí.“

Vzala mě za zápěstí, změřila puls, přikývla, zvedla sklenici vody a strčila mi do úst pilulku. „Spolkněte to.“

Když jsem ji spolkl, vysvětlila: „Takové jsme dostali instrukce od policie. Chtěli vás stimulovat, abyste mohl mluvit. Nebude to mít žádné trvalé účinky, ale možná to bude na chvilku trochu nepříjemné.“

To tedy rozhodně bylo. Cítil jsem, jako by se čas řítil kolem mě, jako by na všechno, co jsem chtěl udělat či říct, bylo pozdě.

„Kde je teď policie, když mě tak strašně chce?“

„To nevím. Doktor jim šel říct, že můžete být podroben výslechu. Vypadalo to, že se nemohou dočkat…“

Najednou se dveře rozlétly a mé nervy byly tak zjitřené, že jsem vyskočil z postele.

Dovnitř vrazila Berta Coolová a řekla: „Myslím, že tě teď chvíli nechají být, Donalde. Doktor Gelderfield se zhroutil a teď tady vedle v pokoji činí úplné přiznání. Tvůj doktor je svědek a sestra zapisuje, protože umí těsnopis.“

„To je dobře. Nesmíš ke mně tak vrážet. Celý se třesu. Takže Gelderfield se přiznal!“

„Ty vypadáš, jako bys to všechno už dávno věděl,“ řekla Berta.

„Nevěděl jsem to všechno už dávno. Nevěděl jsem to včas. Málem jsem kvůli tomu přišel o krk. Ale to nikomu neříkej.“

„Proč ne?“

„Nechci, aby se dozvěděli, jak jsem hloupý. Šel jsem jako vůl na porážku.“

„Jak to?“

„Řekl jsem doktoru Gelderfieldovi, že Devarest musel jít na návštěvu, kterou si nezaznamenal do notýsku.“

„Proč sis to myslel, Donalde?“

„Věděl jsem, že to muselo být tak, protože jsem měl jistotu, že nebyl zabit v garáži.“

„Jak tě to napadlo?“

„Zkus na to přijít sama. Nemohl se dostat do garáže a pak za sebou zavřít dveře. Můj experiment ukázal, že vítr dveře zavřít nemohl. Tudíž za ním musel dveře zavřít někdo jiný. Zkus přijít na to, co to znamená, a uvědomíš si, že Devarest už byl mrtvý, když se dveře zavřely.“

„Donalde, drahoušku, asi bys neměl tolik mluvit,“ řekla Berta konejšivě. „Po tom všem…“

„Já chci mluvit. Mám chuť mluvit. Říkám ti, že existuje jen jeden způsob, jak se to mohlo stát. Někdo ho omámil, dal mu smrtelnou dávku kysličníku uhelnatého, pak ho zavezl do garáže a narafičil tam tělo a důkazy. Pořád jsem si myslel, že to určitě byl někdo, kdo ho dostal do pasti tím, že ho vylákal na neodkladnou lékařskou návštěvu. Ale Devarest měl ve zvyku si poznamenávat do zápisníku všechny návštěvy, na které se chystal, aby jeho účetní mohla inkasovat poplatky. Byl jsem úplný blázen, když mě nenapadla správná odpověď.“

„Doktor Gelderfield?“ zeptala se.

„Samozřejmě. Devarest byl na návštěvě u otce doktora Gelderfielda, ale do knihy si to nezapsal, protože si za léčení Gelderfieldova otce platit nic nenechával.“

Berta řekla: „Tak, miláčku, to stačí. Musíš si zachovat sílu. Koneckonců jsi dostal pěknou dávku jedu.“

„A pak,“ řekl jsem, aniž bych jí věnoval pozornost, „jsem se obrátil na doktora Gelderfielda o pomoc a zeptal se ho, jestli netuší, na jaké návštěvy doktor Devarest mohl jít, které by si nepoznamenal do knihy… Berto, jsem rozjetý jako lokomotiva. Jsem plný slov jako houba děr. Nemůžu přestat mluvit… A já jsem mu řekl, že se nato zeptám Nollie Starrové.“

„No a?“

„Copak to nechápeš? Nollie Starrová by to věděla. Řekla by mi, že doktor Devarest často chodil za otcem doktora Gelderfielda a nikdy si za to nic neúčtoval. Gelderfield věděl, že jsem hodně blízko řešení celé záležitosti, když jsem se na to začal ptát. Snažil se věcem napomoci, aby můj experiment vyšel a prokázal, že východní vítr mohl strhnout dveře garáže dolů. Když se vyjasnilo, že i po značné úpravě dveří to vítr stejně zavinit nemohl, věděl Gelderfield, že pracuji na teorii vraždy.“

„A co ty šperky?“ zeptala se Berta.

„Na tom nic není,“ řekl jsem. „Jim Timley byl zamilovaný do Nollie Starrové. Doktor Devarest se jim snažil pomáhat. Jeho žena na to přišla, ale myslela si, že jde o aféru manžela s její sekretářkou. Sama ukradla šperky a hodila to na Nollii Starrovou.“

„Takže Bayley s tím neměl nic společného?“

„Bayleye nasadil na práci Walter Croy. Bayley měl otevřít trezor a získat důkazy, které měl doktor Devarest proti Croyovi. Ale paní Devarestová to popletla. Dala Devarestovi do trezoru své šperky a pak je štípla pomocí kombinace, kterou vyluštila ze zápisníku doktora Devaresta… Panečku, jsem natažený jako osmidenní hodiny. Nemůžu přestat mluvit. Kruci, ze mě je ale ranec nervů!“

„Nepřestávej mluvit, miláčku. Teď nepřestávej,“ řekla Berta. „Jen pěkně pokračuj dál. Co se stalo pak?“

„To si můžeš všechno spočítat. Když paní Devarestová nastrčila šperky a další důkazy v pokoji Nollie Starrové, zavolala doktora Devaresta, ať přijde domů a dá jí šperky z trezoru. Jakmile si Devarest uvědomil, že zmizely, věděl, že jde o podvod, protože nikdo kromě jeho ženy nevěděl, že jsou v trezoru šperky. Zavolal Nollii Starrové a řekl jí, ať uvědomí policii, a při tom se mu podařilo jí dát nějaký signál, který jí naznačil, jaký se stal průšvih.“

„Aby upláchla?“ zeptala se Berta.

„Aby zmizela z cesty a umožnila doktoru Devarestovi dostat se do jejího pokoje a odstranit důkazy, které proti ní byly nastrčeny. Odvedl velmi dobrou práci. Sebral šperky a většinu podobných věcí.“

Berta řekla neslyšně: „To mě tedy podrž.“

Mluvil jsem dál a dál. Nějak jsem nemohl přestat. „Samozřejmě, Walter Croy si myslel, že ho Bayley zradil, že otevřel trezor, vyčistil ho a pak popřel, že by s tím měl co společného, protože si chtěl nechat šperky. Takže Walter se okamžitě pustil do svého procesu s Nadine. Paní Devarestová měla důkazy, které měl její manžel proti Walteru Croyovi, ale pravděpodobně si neuvědomovala jejich význam… Můj Bože, oni mi snad dali všechen kofein, co se dal v městě sehnat!“–

„To bude dobré, Donalde, máš jen záchvat výmluvnosti. Proč ho Gelderfield zabil?“

„Protože měl aférku s paní Devarestovou a chtěl si ji vzít. Plánoval, že zabije doktora Devaresta už nějakou dobu. Gelderfield má velký dům s krásným nábytkem a úplně bez služebnictva. To mluví za všechno. Gelderfield ho považoval za bohatce. Stalo se něco, co ho vyřadilo ze hry. Věděl, že Devarest má Brightovu nemoc, je dobře finančně zajištěný, má vysokou životní pojistku a že si s paní Devarestovou může dělat, co chce.“

Vybídla mě: „Pokračuj. Poslouchám tě dychtivě.“

„Víc už není o čem mluvit.“

„Ale ano, je. Proč si nás doktor Devarest vůbec najal?“

„Aby se kryl. Řekl Nollii Starrové, ať zavolá policií, pak jí poradil, aby to nedělala, a místo toho upláchla. Když byl vzduch čistý, šel Devarest za Nollií Starrovou. Vylíčil jí, co se stalo, slíbil, že to napraví, a nechal u ní šperky – což byla pěkná hloupost – vymyslel jediné místo, které považoval za skvělou skrýš – vyřezal střed několika detektivek a ukryl šperky tam. Kazety dočasně schoval do schránky na rukavice v autě. Po jeho smrti zatelefonovala Nollie Starrová Jimu Timleyovi a Timley měl nějak vrátit šperky do trezoru.“

„A doktor Devarest nás najal, aby jeho žena nepojala podezření?“

„Přesně tak. Myslel si, že je šance jedna ke stu, že bychom Nollii Starrovou našli, ale myslel si, že je šance, abychom odhalili nějaké důkazy naznačující, že trezor vyloupila jeho žena. Pravděpodobně nám chtěl podstrčit nějaký důkaz, který by nás k tomu dovedl.“

„A Harmley?“ zeptala se Berta.

„Harmley,“ řekl jsem, „z toho chtěl jen něco mít, a Bayley, ten šofér, který to pekl s Jeannette, služebnou, najednou zamířil zrakem nahoru a pustil se do vyšší hry, když si myslel, že by mohla mít zájem paní Devarestová.“

„A měla?“ zeptala se Berta.

Zazubil jsem se.

„Jak se k tomu všemu stavěl doktor Gelderfield?“ zeptala se Berta.

„Pro Kristovy rány, nenuť mě dál mluvit. Jakmile začnu, nemůžu přestat. Gelderfield je tady a činí doznání. Zajdi si tam a všechno se dozvíš.“

Berta mě vybídla: „Napřed mi řekni o Nadine Croyové.“

Vzdychl jsem, pevně stiskl rty a snažil jsem se zdržet dalších řečí.

„Ale no tak,“ naléhala Berta. „Jen tohle jediné, miláčku, a pak už tě nechám na pokoji.“

Řekl jsem: „Nadine cítila něžné city ke svému právníkovi. Byli indiskrétní. Pro Forresta Timkana by znamenalo peklo, kdyby bylo jeho jméno zavlečeno do případu klientky. Takže mě chtěli použít jako falešnou milostnou stopu. Takže pokud šlo o Waltera Croye, měl jsem být tím nonšalantním starým paprikou. Tak měl Croy zpochybnit všechny důkazy, které ukazovaly k Forrestu Timkanovi… Proboha Berto, zmiz odsud… Gelderfield by mohl říct něco, co bys mohla výhodně použít.“

„Jak?“ zeptala se.

„Přeměnit to v peníze,“ řekl jsem.

Na to zabrala. Odešla ven.

Za pět minut se vrátila. Těch pět minut mi připadalo jako věky. Nechal jsem oči zavřené a rty stisknuté k sobě, snažil jsem se nemyslet a nemluvit, ale myšlenky se už valily mozkem jako mletá káva v kotli kávy, která se právě začala vařit. Nemohl jsem se zbavit myšlenky, že jsem odpovědný za smrt Nollie Starrové. Mé idiotské vyslýchání zaslepená agresivita… pitomá přitroublost… chtěl jsem mít někoho, s kým si promluvit, a přesto jsem mluvit nechtěl. Věděl jsem, že bych zešílel, kdybych mluvil, a cítil jsem, že prasknu, když mluvit nebudu.

Dveře se znovu rozlétly a já málem vyskočil z pyžama.

Vešel poručík Lisman a usmíval se. Berta Coolová stála hned za ním. Lisman se sklonil k posteli. „Zdravíčko, Lame. Jak se cítíte?“

„Jako stará kraksna s novým supermotorem.“

Zazubil se. „Řekli jsme jim, aby vás z toho vykopali rychle, abyste byl schopen mluvit.“

„To se vám tedy povedlo.“

„Mám pro vás pár dobrých zpráv.“

„Jakých?“

„Berta mi říká, že podle vás Gelderfielda donutilo zabít Nollii Starrovou vyptávání.“

Přikývl jsem.

„Nebylo to tak,“ tvrdil Lisman, „ne přímo. Právě učinil celkové doznání. Dostal se do pěkné kaše neopatrným zacházením s akciemi, které mu nepatřily. Potřeboval peníze. Paní Devarestová byla bláhová žena se smrtelnou srdeční chorobou, která mu dělala návrhy. A taková je zvrácenost ženské povahy,“ a poručík Lisman vrhl postranní pohled k Bertě Coolové, „že žárlila, když si myslela, že je jí manžel nevěrný.“

Berta Coolová řekla: „Blbost, to není nic ženského. Je to lidská přirozenost. Muži jsou také takoví – jenže víc.“

Lisman se zakřenil. „Gelderfield se rozhodl Devaresta zbavit, aby vdova získala životní pojistku a on si ji pak mohl vzít. Čekal by ještě nějakou dobu, kdyby Devarest nezačal tušit, co se děje, a ve středu večer si ho nepodal. Gelderfield mu nasypal do pití jed. Gelderfield věděl vše o oněch pojistných strategiích a zaranžoval to tak, aby Devarestová smrt vypadala jako důsledek nehody, a počítal se ziskem čtyřiceti tisíc dolarů. Když si pak uvědomil, že ona podmínka znamenala nepředvídatelnými prostředky, byl vzteklý jako pes.

„Gelderfield věděl, že jeho případ má dvě slabiny. Věděl téměř jistě, že oné středeční noci jel Devarest navštívit Nollii Starrovou a pravděpodobně jí řekl, že se po cestě domů staví u Gelderfielda.“

„Co bylo tou druhou slabinou?“

„Jeho otec. Otec slyšel hádku dole a potom i téměř hodinu běžící motor automobilu doktora Gelderfielda v jejich garáži. Pochopitelně víte, co se stalo. Gelderfield mu otrávil drink. Když se Devarest složil, dal mu dávku kysličníku uhelnatého, pak ho dovezl zpátky do jeho garáže, nastartoval auto a odešel domů. Jako by vzal dítěti bonbon.“

„Co chtěl udělat se mnou?“ zeptal jsem se.

„Dal vám silný jed – nechal ho v lahvi skotské a předpokládal, že se určitě napijete podruhé. Zavolal proto, aby se ujistil, že se tak stalo.“

„Já vím,“ řekl jsem, „skočil jsem na to jako myš na špek.“

Lisman se smál na celé kolo. Moc se mu to líbilo: „To tedy ano, Lame. Kdyby nebylo policie, byl byste už teď mrtev.“

„Kdyby nebylo mě, vy od policie byste si ještě pořád smrkali do cípů u košile,“ opáčil jsem.

Lisman se smál: „Gelderfield,“ řekl, „zamýšlel věci zařídit tak, aby to vypadalo, jako by Donalda oddělal šofér. Smrt jeho otce by byla považována za normální. Stařec byl hodně nemocný.“

„A smrt Nollie Starrové?“ zeptal jsem se.

Lisman řekl: „Věřte či nevěřte, nechtěl to svalit na paní Devarestovou. Nikdy ho nenapadlo, že by důkazy mohly vést k ní, dokud jste se o tom nezmínil. Použil šňůru z chirurgického korzetu. Šel na návštěvu k Nollii Starrové, zeptal se jí, jestli se doktor Devarest zmínil o svých plánech na středeční večer a Nollie Starrová mu řekla, že ví, že toho večera jel Devarest k Gelderfieldovi, než se vrátil domů, a zeptala se Gelderfielda, proč o tom policii nic neřekl. To zpečetilo její rozsudek smrti. Gelderfield vzal v kuchyňce mačkač na brambory pod záminkou, že si jde pro sklenici vody. Tkanice z chirurgického korzetu pocházela z korzetu, který měl náhodou v brašně s nástroji.“

„Takže se nepokusil zabít paní Devarestovou, když za ní šel dneska večer?“

Lisman zavrtěl hlavou. „Zmizel jenom proto, aby vám dal příležitost znovu se napít otráveného nápoje a ujistil se, že je vzduch čistý a může dopravit vaše tělo tam, kde bude připsáno na účet šoférovi. Chystal se vzít si paní Devarestovou – jakmile se zbaví šoféra, na kterého hodlal narafičit vaši vraždu. Kdybyste se vy zatracení amatéři čas od času svěřili policii, místo toho, abyste se všechno snažili řešit sami, nemuseli bychom my chodit a paběrkovat –“

Proklel jsem ho a sápal jsem se z postele. Lisman, sestra a Berta mě popadli za ramena a znovu mě zatlačili do postele. Lisman se protektorsky usmíval od ucha k uchu. „Jistě byste si nepřál, aby vám doktor předepsal svěrací kazajku, viďte, Lame?“

„Jděte se vycpat,“ řekl jsem.

Berta Coolová položila stosedmdesát liber váhy na mé holeně. „Ukotvila jsem ho,“ povídala. „Donalde, musíš se uklidnit.“

Lisman se dál široce usmíval: „Dobře to dopadlo, Lame. Všechno jste zvoral, jak už to vy amatéři máte ve zvyku, ale my jsme za vás vytahali brambory z ohně.“

„Čert vás vem!“ zahřímal jsem, „já…“

Berta Coolová řekla: „No tak, Donalde, buď zticha. Policie tě pořád ještě může žalovat na základě Bayleyova prohlášení.“

„Kašlu na ně,“ já na to.

Lisman se přestal usmívat „Jste ze všeho venku, pokud nezačnete blbnout, Lame, takže držte ústa. Kromě toho doktor říká, že vás nesmíme rozrušovat Musíte si odpočinout. Potřebujete klid.“

„Klid!“ ječel jsem na něj. „Klid si strčte za klobouk! Kdo si myslíte, že jsem, Gándhí? Pusť mi nohy, Berto. Kolik mi to vlastně dali toho kofeinu?“

„To postupně odezní,“ řekl Lisman už zase s tím širokým úsměvem. „Tak pojďte, paní Coolová. Necháme ho spát.“

Berta řekla, stále na mě sedíc: „Vyškrábe vám oči, když ho pustím. Radši jděte ven.“

Sestra se ozvala: „Pane Lame, doktor přikazuje, že musíte zůstat v posteli.“

Varoval jsem Bertu Coolovou: „Jestli chceš podíl na těch penězích z pojišťovny, tak ať to trdlo zmizí, a zařiď, ať doktor změní svůj příkaz.“

„Zůstaneš tady v posteli, dokud to nezařídím?“ zeptala se Berta.

Lisman si uvědomil, že mám nervy nadranc. Zachytil signál sestry, otočil se a po špičkách vyšel z pokoje.

„Takže teď se můžeš uklidnit,“ řekla Berta, „je pryč. Stejně je to príma chlap, a ví, že jsi mu dal šanci.“

Sestra se ozvala konejšivě: „Jestli odejdete, myslím, že ho zvládnu, paní Coolová.“

Berta se s opovržením podívala na jejích sto dvacet liber. „Vy a kdo ještě?“ zeptala se.

Sestra neřekla nic, ale vyměnila si s Bertou jakýsi signál a Berta se najednou zvedla z postele a odešla.

Sestra přišla k posteli a posadila se na kraj. „Podívejte se, pane Lame, vím přesně, jak se cítíte, ale chci, abyste byl rozumný.“

Začal jsem vstávat.

Pokračovala: „Počkejte chvilku. Pokud si doktor bude myslet, že vaše reakce jsou normální, nechá vás vstát a odejít. Jinak dá rozkaz abychom vás udrželi v posteli, dokud se nebudete chovat normálně a máme tu dost svěracích kazajek, abychom vás přiměli zůstat na místě. Vy byste se tak ale přeci nechoval, že?“

Usmála se na mě shůry, učitelským úsměvem, obyčejná upřímná tvář plná opravdového zájmu o mé dobro.

Povídal jsem: „Mám pocit, že za chvíli vybuchnu. Nemůžu ležet v klidu.“

„Za pár minut se budete cítit líp. Jen se teď hezky uklidněte.“

Dveře se otevřely. Dovnitř vešla Elsie Brandová s balíčkem v podpaží. „Nazdar, Donalde. Prý jsi jim to zase nandal.“

Sestra si prohlédla Elsii od hlavy až k patě, vstala z pelesti a přešla na druhý konec pokoje.

Elsie řekla: „Mluvila jsem s doktorem. Když jsem mu řekla o večeři, kterou jsi včera nesnědl, řekl, že možná právě jídlo je to, co potřebuješ nejvíc. Říká, že odsud můžeš odejít, jakmile budeš natolik při sobě, aby ses oblékl. Donalde, řeznictví jsou teď všechna zavřena, ale znám jedno lahůdkářství, které vede hrozně dobré steaky, a doma mi ještě zbylo trochu skotské.“

Najednou jsem si uvědomil, že mám hlad jako vlk. Odhodil jsem přikrývky.

Sestra pokynula Elsii Brandové. Slyšel jsem ji říkat varovným tónem: „Být vámi, tak bych s ním nezůstávala o samotě. Je abnormálně stimulovaný. Nemůžete odhadnout, co může udělat.“

Elsie Brandová se jí zasmála do obličeje.

ERLE STANLEY GARDNER
píšící pod jménem
A. A. FAIR

HOP NEBO TROP

Z anglického originálu „Double or Quits"
přeložila Hana Bělohradská.

Originál prvně vydán nakladatelstvím
William Morrow & Co., Inc., New York v roce 1941.

Obálka s použitím motivu z prvního vydání: MimoI.
Grafická úprava: MimoI.

EBF 2012