Copyright © 1942 by Erle Stanley Gardner
Copyright © 1942 by William Morrow and Company, Inc.
Translation © Dagmar Marková 1999

SOVY MAJÍ
OČI DOKOŘÁN

A. A. FAIR

E B F 2 0 1 2

KAPITOLA 1

Ve tři v noci mě probudil rámus způsobený víkem nádoby na odpadky, do které někdo na chodníku kopl. Za okamžik zaječel ženský hlas, ostrý a pronikavý: „Já s tebou nejdu. Copak nerozumíš?“

Obrátil jsem se na druhou stranu a snažil se opět ponořit do zapomnění spánku. Ten ženský hlas mě pronásledoval, rval mi ušní bubínky. Muže, s nímž se hádala, jsem neslyšel. Vzduch byl nasáklý vlhkem. Postel byla velká starožitnost se čtyřmi sloupky, umístěná v zadní části ložnice s vysokým stropem. Obrovská francouzská okna vedla na balkón s tepanou železnou mříží. Balkón čněl nad chodník. Přímo přes úzkou ulici byl bar Jacka O’Learyho.

Když jsem zkusil zavřít okna, nastalo v pokoji těžké vlhké dusno. Jakmile jsem okna otevřel, valily se dovnitř zvuky staré Francouzské čtvrti New Orleansu.

Jekot náhle ustal. Začal jsem znovu upadat do spánku.

Pak vypukl nový rámus. Někdo začal vyhrávat útržky melodií na automobilový klakson. Za chvilku se přidal další klakson. Vstal jsem, nazul si pantofle, šel k otevřenému oknu a podíval se přes ulici na bar. Zřejmě si odtamtud nějaký vejtaha došel pro auto a přijel pro zbytek své party. Troubil dlouze a pak několikrát krátce, aby dal svým kumpánům – a celému světu – vědět, kde je. Ulicí, kterou blokoval, chtěl projet jiný motorista. Přijížděla další auta. Brzy zvučela celá ulice. Když tlak na automobilistu, který ulici blokoval vzrostl, pokusil se dostat svou partu z baru tím, že prostě přitiskl dlaň na klakson a držel ji tam.

Byla to jednosměrka s povolením parkování po obou stranách, takže uprostřed zbýval pro dopravu jen úzký prostor. Zácpa se táhla už podél celého bloku. Rámus byl trvalý a hrozný.

Z baru se vytrousily tři osoby: vysoký klátivý muž ve večerním obleku, který zřejmě nikterak nespěchal, a dvě dívky v dlouhých šatech, jimiž zametaly chodník. Obě mluvily jedna přes druhou a ohlížely se do osvětleného baru.

Muž rukou pokynul řidiči. Klaksony se rozezněly do kakofonie. Muž v pohodě přešel chodník, přistoupil k vozu, galantně otevřel zadní dveře a zůstal u nich stát. Za pár vteřin se k němu připojila jedna z žen. Druhá se ještě obrátila k baru. Odtamtud vyšel tlustý muž oděný po obchodnicku, se sklenicí v ruce, a dal se s ní do řeči. Tyto dvě osoby si zřejmě vůbec neuvědomovaly, že zdržují celý provoz. Vážně o něčem rozmlouvaly. Muž vyndal tužku, vylovil z kapsy zápisník a ohlédl se po místě, kam by mohl postavit sklenici. Když žádné nenašel, vynasnažil se držet sklenici a notes v jedné ruce a druhou psát.

Konečně dopsal. Mladá žena si nadzdvihla dlouhou sukni, přešla beze spěchu přes chodník k obrubníku a nastoupila do auta. Následovalo bouchnutí dveří. Řidiči auta zřejmě připadalo, že zdržení, které způsobil, nejlíp napraví tím, že nastartuje na plný plyn. Na rohu přeřadil na druhou rychlost. Proud vozidel se dal do pohybu.

Pohlédl jsem na hodinky: tři hodiny pětačtyřicet minut.

Půl hodiny jsem stál u okna, protože se nic jiného nedalo dělat. Spát jsem už jít nemohl. Vlakem v sedm dvacet měla přijet Berta Coolová. Řekl jsem jí, že jí přijdu naproti na nádraží.

Během té půlhodiny, co jsem tam stál a pozoroval, jak se z baru rozcházejí skupinky, jsem dospěl tak daleko, že jsem mohl zhruba odhadnout potenciální výtržnosti dřív, než naplno vypukly.

Před barem se zastavila rozhádaná čtveřice a z plna hrdla se handrkovala, kamže se teď má jít. Rozdělili se na dvojici, která chtěla jít domů, a druhou, která trvala na tom, že noc teprve začíná. Vycházeli lidé, kteří se v baru právě seznámili. Zřejmě nikoho nenapadlo vyměnit si jména, adresy a telefonní čísla dřív než na chodníku. Tam pak byla tato závada napravována se spoustou smíchu, halasného loučení a s posledními vtípky, které si dotyční zřejmě měli ještě zapamatovat, když už byli málem ze vzájemného doslechu. A někteří se rozcházeli vyloženě s křikem – ženy, které se nedají svést, manželky, které ještě nepůjdou domů.

Uvnitř baru bylo zcela zřejmě velmi hlučno. Lidé, kteří se z něho vynořovali, aby postáli na chodníku, stáli blízko sebe a jeden na druhého křičeli.

Podle neworleanského zvyku se ve Francouzské čtvrti nádoby na odpadky stavěly na chodník blízko obrubníku. Kdekomu připadalo vrcholně vtipné skopnout z nádoby víko a naslouchat rámusu, jaký působilo, když se kutálelo po chodníku.

Po půlhodině jsem přešel ke křeslu, posadil se a přejížděl očima slabě osvětlené apartmá. Roberta Fennová v tomto apartmá bydlela asi tak před třemi lety, v roce 1939. Najala si je pod falešným jménem; pak beze stopy zmizela. Agentura Coolová & Lam, Důvěrná pátrání byla najata, aby ji nalezla. Jak jsem tak seděl v teplé tmě, snažil jsem se zrekonstruovat, jak asi Roberta Fennová žila. Slýchala tytéž zvuky jako teď já. Stravovala se v blízké restauraci, objednávala si pití v barech, možná strávila trochu času i naproti u Jacka O’Learyho.

Těžký subtropický vzduch zdůrazňoval teplo noci. Na chvíli jsem si zdříml.

V půl šesté jsem se probudil natolik, že jsem dovrávoral k posteli. Připadalo mi, že jsem ještě nikdy v životě nebyl tak ospalý. Lidé, kteří tam naproti cosi slavili, byli teď už doma. Ulice vychutnávala chvíli klidu. Okamžitě jsem tvrdě usnul – a skoro okamžitě mě zvonek budíku vtáhl opět do bdělého stavu.

Půl sedmé!

V sedm dvacet jsem měl být na nádraží, naproti Bertě Coolové.

KAPITOLA 2

Byl jsem si jist, že člověk po boku Berty Coolové je ten newyorský právník. Byl to vysoký muž mezi padesáti pěti až šedesáti lety, s dlouhýma nohama i pažemi. Zubař, který mu dělal zubní protézu, se mu zřejmě vynasnažil prodloužit obličej.

Berta si stále držela svou konzervativní váhu sedmdesát pět kilo. Měla na sobě plášť, vyrudlý sluncem z mořského rybaření, a její opálená tvář kontrastovala se šedivými vlasy. Rázně ke mně kráčela na svých svalnatých nohou, což přimělo newyorského právníka prodloužit kroky, aby jí stačil. Vykročil jsem, abychom si potřásli rukama. Berta na mne těma svýma tvrdě šedýma očima letmo pohlédla se slovy: „Panebože, Donalde, ty vypadáš, jako bys byl už týden pod parou.“

„To ten budík.“

Pohrdavě si odfrkla: „No, dřív než já jsi určitě nevstával. Tohle je Emory Hale, Emory Garland Hale, náš klient.“

Pohlédl na mne z výše, a když jsme si podávali ruce, tvářil se prapodivně. Berta si jeho výraz vyložila správně. Viděla jej na tvářích jiných klientů už dříve.

„Nemyslete si, Donald váží oblečený i s kudlou a klíči v kapse s bídou pětašedesát kilo, ale má nadměrný mozek a kuráže tolik, že by stačila celé armádě.“

Poté se Hale zazubil, přesně tak, jak jsem očekával. Pečlivě k sobě přiložil okraje horních a dolních zubů a odhrnul rty – zřejmě jeho manýra, ale člověk by si pomyslel, že se bojí, aby mu nevypadla zubní protéza, když dostane takovou šanci.

Berta řekla: „Kde si promluvíme?“

„V hotelu. Zajistil jsem pokoje. Ve městě je ještě spousta lidí – ještě běží turistická sezóna.“

„To se mi hodí,“ pochválila si Berta. „Zjistils něco, Donalde?“

Odpověděl jsem: „Z leteckého dopisu, cos mi poslala na Floridu, jsem usoudil, že mi pan Hale má sdělit podrobnosti, abych mohl začít pracovat.“

„To má,“ přisvědčila Berta. „V tom dopise jsem ti tak obecně napsala, oč jde. Určitě jsi tady už tři dny.“

„Den a dvě noci.“

Hale se usmál.

Berta nikoli. Podotkla: „Vypadáš na to.“

Taxi nás zavezlo do moderního hotelu v obchodní čtvrti města. Mohlo to být kterékoli z půltuctu měst. Nic nenaznačovalo, že o půl tuctu bloků dále začíná romantická Francouzská čtvrt.

„Bydlela slečna Fennová tady?“ zeptal se Hale.

„Ne,“ odvětil jsem. „Bydlela v hotelu Monteleone.“

„Jak dlouho?“

„Asi týden.“

„A pak?“

„Šla ven a už se nevrátila, protože beze stopy zmizela.“

„Nevzala si s sebou zavazadlo?“ ptal se Hale.

„Ne.“

„Jen týden,“ řekl, „tomu nemohu uvěřit.“

Berta se ozvala: „Já mám rande s vanou. Tys ještě nesnídal, že, miláčku?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Vypadáš jako boží umučení.“

„To mě mrzí.“

„Nejsi nemocný?“

„Ne.“

Hale oznámil: „Já se uchýlím do svého pokoje a trochu se zbavím prachu a špíny. A myslím, že bych se mohl trochu líp oholit, než se mi to podařilo ráno ve vlaku. Kdy se uvidíme?“

„Za půl hodiny,“ řekla Berta.

Hale přikývl a vykročil chodbou ke svému pokoji.

Berta se na mne obrátila: „Ty si necháváš něco pro sebe?“

„Ano.“

„Proč?“

„Chci se od Halea ještě něco dovědět, než mu všechno povím.“

„Proč to?“

„Ani nevím – nějaký instinkt.“

„A co si necháváš pro sebe?“

Dal jsem se do vyprávění: „Roberta Fennová bydlela v hotelu Monteleone. Objednala si balík na dobírku – šaty, které si vyzkoušela a za které zaplatila dvacet dolarů jako zálohu. Měla doplácet ještě deset dolarů. Šaty došly po jejím odjezdu. Zůstaly tam asi týden ležet a pak je hotel poslal zpátky do obchodu. V hotelových knihách je o tom záznam.“

„No,“ namítla Berta netrpělivě, „tohle nám ale nic neříká.“

Pokračoval jsem: „Asi tři čtyři dny poté, co byly šaty vráceny, telefonovala slečna Fennová do obchodu a řekla, aby zásilku poslali Edně Cutlerové do ulice Svatého Petra, že nechá slečně Cutlerové peníze na zaplacení.“

„Kdo byla ta slečna Cutlerová?“ ptala se Berta.

„Roberta Fennová.“

„Víš to jistě?“

„Vím.“

„A jak to víš?“

„Žena, která jí pronajala apartmá, ji poznala na fotografii.“

„Ale proč proboha by Roberta Fennová něco takového dělala?“ žasla Berta.

Řekl jsem: „To taky nevím. Ale tady mám ještě něco jiného.“ Otevřel jsem náprsní tašku, vyndal výstřižek z ranních novin a podal jej Bertě.

„Co to je?“ chtěla vědět.

„Osobní výzva, kterou tisknou už dva roky, každý den. Bližší informaci o tom noviny nepodávají.“

„Přečti mi to,“ požádala Berta. „Brýle mám v kabelce.“

Přečetl jsem inzerát:

Rob F., prosím, ozvi se mi. Od Tvého odjezdu jsem Tě ani na minutu nepřestal milovat. Vrať se, drahá! P. N.

„Už dva roky?“ zvolala Berta.

„Ano.“

„Myslíš, že Rob F. je Roberta Fennová?“

„Mohla by být.“

„Povíme to všechno Haleovi?“

„Teď ještě ne. Nejdřív ať nám on poví všechno, co ví.“

„A neřekneš mu ani o tomhle inzerátu v té rubrice?“

„Ještě ne. Dostalas od něj šek?“

V Bertiných očích se objevilo pohoršení. „Zač mě sakra máš? To víš, že dostala.“

Řekl jsem: „Tak dobře, nejdřív zjistíme, co ví on, a o něco později mu povíme, co víme my“

„A co to apartmá? Mohli bychom se tam jít podívat, porozhlédnout se?“

„To můžem.“

„Jsi si jist?“

„Ano.“

„Nevzbudíme podezření?“

„Nevzbudíme. Já jsem tam na dnešek spal.“

„Tys tam spal?“

„Ano.“

„Jak se ti to podařilo?“

„Najal jsem si je na týden.“

Bertina tvář potemněla. „Panebože, ty si snad myslíš, že agentura plave v penězích! Jen co se otočím, začneš rozhazovat. Mohli jsme se tam dostat taky tak, že bychom prostě řekli paní domácí, že si ho chcem najmout, a…“

„Já vím,“ přerušil jsem ji, „ale já jsem to tam chtěl důkladně pročesat a podívat se, jestli tam třeba něco nezanechala, nějakou stopu k tomu, co se stalo.“

„A našels něco?“

„Ne.“

Berta si odfrkla. „Tos teda moh radši bydlet tady a pořádně se vyspat. No nic, tak už sakra vypadni, ať se Berta může opláchnout. Kam se půjdem najíst?“

„Ukážu ti. Jedlas někdy pekanové oplatky?“

„Cože?“

„Oplatky s pekanovými ořechy.“

„Panebože, ne! Já jím ořechy jako ořechy a oplatky jako oplatky, každé zvlášť. A z tohohle hotelu se odhlásím a budu bydlet tam v tom apartmá. Pak nás to všechno nebude stát takovej majlant. Když jde o peníze, ty jsi…“

Vyklouzl jsem na chodbu. Zavírající se dveře usekly zbytek její věty.

KAPITOLA 3

Hale odstrčil talíř, aby měl na stole před sebou místo. „V půl jedenácté letím do New Yorku,“ sdělil nám, „takže musím začít mluvit dřív, než paní Coolová dojí oplatku – pokud vám to nevadí, paní Coolová.“

Berta řekla s ústy plnými své druhé oplatky: „Jen spusťte.“

Hale sáhl po své aktovce, položil si ji na klín a otevřel tak, aby měl snadný přístup k jejímu obsahu. „Robertě Fennové bylo v roce 1939 třiadvacet. Takže by jí teď bylo asi šestadvacet. Mám tady ještě pár dalších fotografií – myslím, že vám paní Coolová nějaké poslala letecky, Lame.“

„Ano, mám je.“

„Tak tady je ještě několik, na kterých je zachycena v různých pozicích.“ Ponořil ruku do aktovky, vytáhl obálku a podal mi ji. „Je tam také její přesnější popis. Výška sto šedesát dva centimetrů, váha padesát pět kilo, vlasy tmavé, oči hnědé, postava dokonalá, zuby pravidelné, pleť světle olivová, úplně hladká.“

Berta Coolová zachytila pohled černošské servírky a kývla na ni. Řekla: „Ještě jednu pekanovou oplatku.“

Zeptal jsem se Berty: „A to se chceš vejít do šatů, cos před rokem vyhodila?“

Nasadila bojovný tón: „Buď zticha! Myslím, že…“ Uvědomila si přítomnost klienta a zklidnila se. „Já pořádně jím jednou denně,“ vysvětlila Halovi s něčím, co nebyl úsměv ani úšklebek. „Obyčejně je to večeře, ale když se vydatně nasnídám, vyjde to nastejno.“

Hale ji zkoumal. „Máte právě tu správnou zdravou váhu,“ poznamenal. „Jste svalnatá a silná. Je opravdu překvapivé, kolik máte energie.“

Berta odtušila: „No, pokračujme s fakty. Omlouvám se, že jsme vás přerušili.“ Zaškaredila se na mne a dodala: „A já jsem ty šaty nevyhodila. Uložila jsem je do skříně z cedrového dřeva.“

Hale začal: „No, podívejte se. Tak tedy, Robertě Fennové bylo třiadvacet, když zmizela. Byla agenturní modelkou v New Yorku. Pózovala pro reklamy, takové ty drobnější. K těm nejlíp inzerovaným výrobkům se nedostala. Měla nádherné nohy. Předváděla punčochy, plavky a prádlo. Vypadá to neuvěřitelně, že mohla zmizet žena, která byla tolikrát fotografována.“

Berta namítla: „Modelkám, které předvádějí prádlo, se nekouká na obličej.“

Hale pokračoval: „Zřejmě zmizela záměrně, ačkoli nemůžeme zjistit důvod. Nikdo z jejích přátel není schopen vnést do toho světlo. Nepřátele ani finanční potíže neměla, a pokud je známo, nebylo důvodu, aby tak náhle zmizela. Alespoň žádný obvyklý důvod“

„Milostná záležitost?“ nadhodil jsem.

„Zřejmě ne. Výrazná vlastnost té mladé ženy byla její úplná nezávislost. Ráda žila vlastním životem. O svém soukromí nevykládala, ale její kamarádky trvají na tom, že byla prostě příliš nezávislá, než aby měla důvěrnice. Když někam šla s mužem, vždycky si svou útratu platila, aby se necítila zavázaná.“

„To už je přehnaná nezávislost,“ podotkla Berta.

„Proč ji teď sháníte?“ zeptal jsem se. „Jinými slovy – proč jste nechali ten případ tři roky spát a teď ji zuřivě hledáte, honíte detektivy do New Orleansu, létáte po celé zemi…“

Zazářily na mne dvě řady pravidelných zubů. S úsměvem přikyvoval. „Velmi bystrý mladý muž,“ řekl Bertě. „Opravdu velice šikovný, vidíte? Položil prst přesně na tu správnou klapku.“

Servírka přinesla Bertě talíř s oplatkou. Berta si na ni položila dva čtverečky másla. Servírka jí sdělila: „V tamté konvičce je rozpuštěné máslo, madam.“

Berta si z konvičky ještě nalila na oplatku rozpuštěné máslo, přidala sirup a řekla: „Přineste mi ještě konvičku opravdové kávy a dolijte do tamté konvičky smetanu.“ Obrátila se na Halea: „Vždyť jsem vám říkala, že je to šikulka.“

Hale přikývl. „Jsem s volbou agentury velice spokojen. Jsem si jíst, že si s tou věcí poradíte ke vší spokojenosti,“

Ozval jsem se: „Nechci vypadat neodbytně, pane Hale, ale…“

Hlasitě se zasmál. Na okamžik se jeho dolní zuby skoro oddálily od horních. „Já vím, já vím,“ pravil. „Chcete se vrátit k původní otázce. Tak, pane Lame, to vám povím. Chceme ji najít, abychom mohli uzavřít jedno pozůstalostní řízení. Nic jiného vám bohužel říci nemohu. Vždyť, jak víte, pracuji pro klienta. Řídím se jeho přáním. I pro vás by bylo dobré zaujmout podobný postoj,“

Berta spláchla sousto oplatky douškem horké kávy a otázala se: „Chcete říct, že by se neměl pouštět do minulosti, aby vyšťoural, oč jde?“

Hale odvětil: „Můj klient zajistí, abyste obdrželi potřebné informace. A jelikož vás ve skutečnosti zaměstnává on – no, myslím, že dovedete odhadnout, jak by to bylo trapné, kdyby se vyvinula nějaká třenice.“

Berta Coolová se na mne zamračila, „Pochop to, Donalde,“ řekla. „Nezačínej s nějakou spoustou teorií. Drž se toho, co máš dělat. Prostě najdi to Fennovic děvče a nestarej se o to, kdo je shání. Rozumíš? Romantiku pusť z hlavy.“

Hale na mne pohlédl, aby zjistil, jak se k tomu stavím. Pak se zadíval zase na Bertu. „To jste vystihla mnohem líp, než bych to řekl já, paní Coolová.“

Berta připustila: „Já vím. Vy jste nadělal moc řečí. Takhle je to lepší. Nemůže dojít k nedorozumění. Já nevážím slovíčka a nerada chodím kolem horké kaše.“

Usmál se. „Jste velmi přímá žena, paní Coolová.“

Následoval okamžik mlčení.

„Co ještě mi můžete o Robertě Fennové povědět?“ zeptal jsem se.

Hale odtušil: „Většinu podrobností jsem sdělil ve vlaku paní Coolové.“

„Co její blízcí příbuzní?“ ptal jsem se dál.

„Žádné neměla,“

Namítl jsem: „A vy ji sháníte, abyste mohli uzavřít pozůstalostní řízení?“

Hale mi položil svou velkou ruku otcovsky na paži. „No, Lame,“ řekl, „myslel jsem, že jsem se vyjádřil dost jasně.“

„To ano,“ prohlásila Berta. „Přejete si denní hlášení?“

„To bych byl rád, ano.“

„Kde se budete zdržovat?“

„Ve své kanceláři v New Yorku.“

„A co až ji najdeme?“

Hale pravil: „Upřímně řečeno, já o tom pochybuji. Stopy dohromady žádné – je to těžký úkol. Jestli ji najdete, budu nesmírně rád. Samozřejmě mi okamžitě dáte vědět. Jsem si jist, že vám můj klient projeví podstatné uznání ve formě prémie.“ Hale se opatrně rozhlédl. „Myslím, že bych vám měl ještě říci: neveďte žádné řeči. Informujte se jen podle situace, příležitostně. Budete-li muset klást přímé otázky, ptejte se tak, abyste nebudil podezření. Vystupujte jako přítelův přítel. Náhodou jste přijel do New Orleansu a váš přítel vám navrhl vyhledat Robertu Fennovou. Dělejte to všechno jakoby náhodou a úplně přirozeně. Nebuďte příliš horlivý a nenechávejte po sobě stopy,“

Berta řekla: „To nechte na nás.“

Hale pohlédl na hodinky, pak přivolal servírku. „Účet, prosím!“

KAPITOLA 4

Berta Coolová se rozhlížela po apartmá a po ženském zvyku nakukovala tuhle tamhle do různých koutů. „Setsakramentsky dobrej starožitnej nábytek,“ prohodila. Když jsem nic neříkal, dodala za okamžik: „Pokud si teda na něj člověk potrpí.“ Přešla k oknu, vyhlédla na balkón, obrátila se, aby se znovu podívala na nábytek, a pronesla: „Já teda ne.“

„Proč ne?“ podivil jsem se.

Řekla: „Panebože, Donalde, používej hlavu. Celá léta jsem vážila dost přes metrák. Vždycky, když mě někdo pozval na večeři, přistrčil mi židličku Ludvíka Patnáctého, takovou flákou zatracenou imitaci mahagonové zrůdičky s pavoučíma nožičkami a uzoučkým sedátkem a kosočtverečkem místo opěradla.“

„Sedala sis na ně?“ optal jsem se.

„Ani nápad! Ono by mi to tak moc nevadilo, kdyby ty hostitelky používaly hlavu, ale to nedělala žádná. Uvedly celou sešlost do jídelny a pak jsem tam stála a koukala na to parkoviště, co bylo přiděleno mému pozadí. A přitroublá hostitelka, místo aby něco dělala, koukala nejdřív na mne a pak na tu pitomou židli. Člověk by řek, že si teď teprv uvědomila, že si mám k jídlu sednout. Jedna mi potom řekla, že prostě nevěděla, co dělat, protože prý se bála, že bych si připadala nápadná, kdyby poslala služebnou pro jinou židli. Tak jsem jí řekla, že bych si nepřipadala ani z poloviny tak nápadná, jako když si sednu na tu židličku na ornamentálních jehličkách a ten zatracenej krám se pode mnou rozsype jako rozbitá harmonika. Já to haraburdí nemůžu vystát.“

Pokračovali jsme v prolézání apartmá. Berta Coolová si vybrala gauč, vyzkoušela jej, pak se na něm usadila, otevřela kabelku a vyndala cigaretu se slovy: „Vidím, že nejsme ani o chlup blíž tomu, co chcem, než jsme byli na začátku.“

Neřekl jsem nic.

Škrtla sirkou o podrážku svého střevíce, zapálila si cigaretu, bojovně na mne pohlédla a pronesla: „No?“

Pravil jsem: „Bydlela tady.“

„No a co?“

„Bydlela tu pod jménem Edna Cutlerová.“

„A co na tom záleží?“

Řekl jsem: „Víme, kde bydlela. Známe přijaté jméno, které používala. Tehdy, když se tu zdržovala, byly v New Orleansu silné lijáky. Jíst chodila ven. Obzvláště v deštivých dnech nemohla chodit daleko. V okruhu tří bloků jsou tu tak dvě, tři restaurace. Zajdem tam a uvidíme, co se dá zjistit.“

Berta pohlédla na hodinky.

Vstal jsem, přešel ke dveřím a vyšel ven. Hřmotné schodiště vedlo dolů na nádvoří, dál následovala dlouhá chodba. Zahnul jsem v pravém úhlu přes další nádvoří a vyšel na Královskou ulici, Kráčel jsem až k nároží a spatřil nápis Bourbonský dům. Vešel jsem tam.

Byla to typická hospůdka Francouzské čtvrti – ne nablýskané lákadlo pro turisty, útočící na jejich kapsy, ale místo, kde jsou nízké ceny a dobré jídlo. Nebylo tu vidět ani parádičky, ani snoby. Restaurace sloužila obyčejným hostům. Viděl jsem, že se na mne usmálo štěstí. Kdo bydlel v téhle části čtvrti, určitě sem pravidelně chodil. Prošel jsem ke dveřím, které vedly k baru, pak jsem zamířil do místnosti, kde byl jídelní pult, pár hracích automatů a hrací skříň.

„Dáte si něco?“ zeptal se muž za pultem.

„Šálek pořádného kafe a pár nikláků do automatu,“ řekl jsem a hodil na pult půl dolaru.

Podal mi nikláky a natočil kávu.

Tři chlapci postávali kolem hracího automatu a dávali mu zabrat. Z jejich hovoru jsem vyrozuměl, že sem chodí pravidelně. Tu spustila hrací skříň. Ženský hlas pravil: „Věnujte mi pozornost, prosím. Tato píseň patří našemu vedení.“ A pak skříň začala hrát Po řece Swanee.

Vyndal jsem z kapsy obrázky, které mi dal Hale. Sotva jsem ochutnal kávu, vydal jsem znechucený výkřik.

„Copak je?“ tázal se muž za pultem. „Kafe není, jak má být?“

„Ale ne,“ odtušil jsem. „Fotky nejsou, jak mají být.“

Tvářil se zmateně, ale přátelsky.

Sdělil jsem mu: „Fotograf mi dal jiné fotky. Rád bych věděl, kde jsou ty moje.“

U pultu momentálně nikdo jiný nebyl. Muž se přes něj naklonil. Rozhodil jsem fotografie ledabyle po pultě, aby se mohl podívat. Řekl jsem: „Myslím, že mám prostě smůlu. Nejspíš popletli filmy, ty moje dali někomu jinému a já už je neuvidím.“

„Možná jen zaměnili objednávky,“ usoudil. „Možná jste dostal fotky toho děvčete a ona zas vaše.“

„To nebude nikomu nic platné. Jak ji najdu?“

Odpověděl: „Řekl bych, že jsem to děvče někdy viděl. Myslím, že se sem svého času chodila najíst. Počkejte minutku. Zeptám se jednoho z chlapců.“ Obrátil se na černošského číšníka a podal mu jeden z obrázků. „Kdo je ta holka?“ zeptal se ho.

Číšník vzal obrázek, obrátil se s ním ke světlu a okamžitě řekl: „Jak se menuje, to nevim, ale tak před dvěma třema lety tu bejvala pravidelně. Ale myslim, že teď už né.“

„Odstěhovala se?“ chtěl jsem vědět.

„To né! Teda já si to nemyslím. Asi před měsícem sem jí viděl na ulici. Jenže sem už nechodí, to je všechno.“

Uvažoval jsem: „No tak to možná ví fotograf. Zřejmě tu nedávno byla kvůli těm fotkám. Všechny jsou její.“

„Já vám povim, kde sem jí viděl,“ řekl černošský chlapec. „Viděl sem jí asi před měsícem vycházet z baru Jacka O’Learyho. Někdo byl s ní.“

„Muž?“ zajímal jsem se.

„No jo.“

„Neznáte ho?“

„To né. Neznám. Byl velkej, měl velký ruce, nes aktovku.“

„Jak starý?“

„Možná padesát, možná pětapadesát. To si moc nepamatuju, víte. Neznal sem ho. Akorát sem si zapamatoval tu holku a že sem už nechodí. Dyž sem chodila, tak sem jí vobsluhoval.“

„Můžete mi o tom člověku ještě něco povědět?“ ptal jsem se.

Číšník minutku uvažoval, pak řekl: „Ano, pane.“

„A co?“

„Vypadal, jako dyby měl něco v puse.“

Další informace jsem z něho netahal. Zaplatil jsem kávu, zastavil se na chviličku u chlapců, kteří hráli na automatech, a za pár minut jsem vyšel ven.

Odebral jsem se do baru Jacka O’Learyho. V tuto dobu tam nebylo tak plno. Usedl jsem na vysoké sedátko a objednal si gin a seven-up. Barman mi přinesl nápoj, obsloužil dalšího hosta a zase se přiblížil ke mně.

„Co je to za fotku?“ zeptal jsem se a ukázal mu fotografii.

„Cože?“

Vysvětloval jsem: „Ležela tady na vedlejším sedátku obrázkem dolů. Myslel jsem, že je to kousek papíru, a chtěl jsem ho zmačkat. Pak jsem viděl, že je to fotka.“

Dlouze si ji prohlédl a zamračil se.

Nadhodil jsem: „Asi tady byla – zřejmě před chvilkou a seděla na tom sedátku.“

Vrtěl hlavou ve snaze přemýšlet a pak řekl: „To ne. Před chvilkou tady nebyla, ale někdy jsem ji viděl. Nevím, jak se sem ten obrázek dostal. Byla tady – myslím, že je to už dost dávno. Jsem si jist, že dnes tu nebyla.“

„Znáte ji?“ ptal jsem se.

Odvětil: „Poznal bych ji, ale jménem ji neznám.“

Strčil jsem obrázek do kapsy. Barman okamžik váhal, jako by zvažoval etiku situace, pak se vzdálil. Dopil jsem, vyšel ven a zůstal stát na rohu, abych si vše promyslel. Vžil jsem se do situace mladé ženy – kadeřník, manikýra, úklid, čistírna a barvírna. Na protější straně ulice o část bloku dál byl salón krásy. Při pohledu, jak kroutím knoflíkem dveří, mi přišla otevřít žena, která na první pohled překypovala dobromyslností.

„Co si přejete?“ chtěla vědět.

Pravil jsem: „Snažím se něco zjistit o jedné ženě. Je to vaše zákaznice,“ a přistrčil jsem jí nejlepší obrázek Roberty Fennové.

Okamžitě ji poznala a řekla: „Ta tady nebyla už hezkých pár let, myslím. Předtím sem chodívala pravidelně. Teď si nevzpomenu na její jméno, ale byla to dobrá zákaznice – přistěhovala se sem z Bostonu nebo z Detroitu nebo odněkud ze severu. Myslím, že nejdřív, když se sem přistěhovala, hledala práci, ale pak si s tím zřejmě už nedělala starosti.“

„Asi nějakou sehnala.“

„To ne. Neměla zaměstnání. Chodila sem ve všední den tak kolem poledne. Vídala jsem ji tak v jedenáct chodit na snídani, někdy taky až odpoledne.“

„Nevíte, jestli je ještě tady ve městě?“

„Myslím, že není, protože to by sem někdy přišla. Byly jsme kamarádky – no, víte, líbila se jí moje práce a ráda si se mnou povídala. Myslím, že byla – proč to chcete vědět?“

Odpověděl jsem: „Já… no… je to hodné děvče. Hodně pro mne znamená – neměl jsem si ji takhle nechat zmizet z očí.“

„Ach,“ usmála se. „No, ráda bych vám pomohla, ale nemůžu. Teď tu mám zákaznici. Chcete tu pro ni nechat vzkaz – pro případ, že by se tu někdy ukázala?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jestli je ve městě, najdu si ji sám.“ A pak jsem dodal s náznakem úsměvu: „Myslím, že to tak bude lepší.“

„No, to bude,“ přisvědčila žena.

Plahočil jsem se ulicí k čistírně. Byla to kombinace bytu a dílny s pultem přes polovinu vstupní místnosti. Vyndal jsem obrázek s otázkou: „Znáte tuhle dívku?“

Žena, která čistírnu vedla, pohlédla na fotku a řekla: „Ano. Zadávala tady spoustu zakázek. Je to slečna Cutlerová, že?“

„Ano. Víte, kde teď je?“

„Ne, to nevím – tedy, nemůžu říct, kde teď bydlí.“

„Ale je tady ve městě, ne?“

„Ale ano. Viděla jsem ji na ulici – no, počkejte, počítám, že to bylo tak před šesti nedělemi. Já do města moc často nechodím, jsem tady jak uvázaná. Dokud sem za sebe někoho neposadím, nemůžu se hnout.“

„Kde na ulici?“ ptal jsem se.

„V Průplavní. Bylo to – počkejte, bylo to asi v půl šesté večer a šla tam po ulici. Myslím, že mě nepoznala. Já mám docela dobrou paměť na obličeje a když přijdu do města, vidím tam vždycky spoustu svých zákazníků.“ Usmála se. „Kolikrát vědí, že mě odněkud znají, ale nedovedou mě zařadit, protože jsou zvyklí vidět mě tady za pultem. Nikdy je neoslovím, pokud neosloví oni mne.“

Poděkoval jsem jí a vrátil se do apartmá.

Berta Coolová si hověla v křesle, pokuřovala a na stolku vedle křesla stála sklenice skotské se sodovkou.

„Jak pokračuješ?“ zajímala se.

„Nic moc.“

„Je to jako hledat jehlu v kupě sena,“ poznamenala Berta. „Panebože, Donalde, já jsem objevila nejskvělejší restauraci!“

„Kde?“

„Hned tady v ulici.“

„Já myslel, že jsi dnes už jedla. Nevěděl jsem, že máš hlad. Ale vrátil jsem se zjistit, jestli přece jen nechceš něco k jídlu.“

„Ne, miláčku, teď ne. Ale zjistila jsem, že mi všechno jde líp, když se nenechám vyhladovět. Nejlíp jen tak trochu něco sníst, aby se trochu zabrzdil apetit.“

Přikývl jsem a čekal.

Bertinou tváří přelétl zasněný výraz spokojenosti. Jen mlaskla. „Ibišek s rýží,“ řekla. „Myslela jsem, že je to něco lehkého.“

„A bylo?“

„Bylo to normální jídlo, ale jaké!“

„Mělas dost?“ zeptal jsem se. „Nechceš si dát ještě něco se mnou?“

„Teď mi nemluv o jídle, Donalde Lame! Svou dnešní kvótu jsem splnila. Večer si dám čaj s topinkou, a to bude vše.“

„No, tak já tedy jdu něco zobnout a pak zase do práce.“

„Co můžu dělat já?“

„Zatím nic.“

Berta namítla: „Pak nevím, proč jsem tady.“

„To já taky ne.“

Řekla: „Ten právník trval na tom, abych sem jela. Říkal, že až ji najdeš, měla bych s ní mluvit radši já než ty. Platí za to, a protože je to klient, rozhodla jsem se zúčastnit se.“

„To je v pořádku.“

Berta se zasnila. „Bylo by skvělé, kdybychom dostali tu prémii.“

„No jasně.“

„Jak to vypadá?“

„Ještě nemůžu říct. No tak já jdu.“

Vrátil jsem se do Královské ulice a kráčel k Průplavní, prošlapávaje si cestu po chodníku, který byl před lety vydlážděn tak, že do bláta byly zasazeny velké ploché kameny a spojeny cementem. Některé kameny se zabořily hlouběji než jiné. Některé se poněkud viklaly. Konečný výsledek vypadal přímo umělecky, ale nesváděl právě k chůzi poslepu. Napadlo mě to na půli cesty k Průplavní. Zašel jsem do telefonní budky a začal obvolávat odborná učiliště.

V druhém jsem se dověděl vše, co jsem potřeboval. Ne, Ednu Cutlerovou neznali, ale slečna Fennová tam absolvovala kurs a byla velmi schopnou žákyní. Ano, umístili ji. Pracuje v jedné bance. Je sekretářkou manažera. Okamžik, hned mi dají adresu. Bylo to tak jednoduché.

Manažer banky byl docela lidský chlapík. Řekl jsem, že sháním nějakou informaci, která by mi umožnila uzavřít pozůstalostní řízení, a požádal jsem ho, zda bych mohl mluvit s jeho sekretářkou. Řekl, že mi ji za pár minut pošle.

Roberta Fennová vypadala přesně jako na obrázku. Podle statistiky jí bylo asi šestadvacet, ale vypadala na dvaadvacet nebo možná na třiadvacet. Měla rychlý úsměv, jasné bystré oči a příjemně modulovaný hlas. „Potřebujete něco vědět?“ ptala se. „Pan Black říkal, že potřebujete uzavřít pozůstalostní řízení.“

„Přesně tak,“ přisvědčil jsem. „Jsem detektiv. Snažím se něco zjistit o jednom muži, který je ve spojení s rodinou jménem Hale.“

Její oči prozrazovaly, že jsem sáhl vedle. Pokračoval jsem: „Má příbuzného, jehož jméno neznám, ale myslím, že ho znáte vy. Nevím přesně, v jakém příbuzenském vztahu je s Haleovými.“

„Vy ho neznáte jménem?“

„Ne,“ řekl jsem.

Pravila: „Já tady nemám moc široký okruh známých.“

Upřesňoval jsem: „Ten muž je vysoký. Má vysoké čelo, dost husté obočí a hubené ruce s dlouhými prsty do špičky. Paže má dlouhé. Je mu asi sedmapadesát.“

Zamyšleně se mračila, jako by prohledávala svůj duševní lístkový katalog. Bedlivě jsem ji pozoroval a dodal: „Nevím, jestli je to jen jeho zvyk, nebo jestli mu nějak nesedí zuby. Když se usmívá, tak…“ Viděl jsem, jak se výraz její tváře změnil.

„Ach!“ usmála se.

„Už víte, koho mám na mysli?“

„Ano. Ale jak jste přišel na mne?“

Objasnil jsem: „Slyšel jsem, že je v New Orleansu, a někdo říkal, že vás chce obchodně vyhledat.“

„Ale jménem ho neznáte?“

„Ne.“

Řekla: „Jmenuje se Archibald Smith. Je z Chicaga. Dělá tam v pojišťovnictví.“

„Máte jeho chicagskou adresu?“

„U sebe ji nemám,“ odvětila, „ale mám ji doma.“

„Ach!“ dal jsem najevo zklamání.

„Mohla bych ji najít a přinést vám ji zítra.“

„To by bylo skvělé. Znáte ho dlouho, slečno Fennová?“

Odpověděla: „Ne. Přijel do New Orleansu asi před třemi čtyřmi týdny a byl tady pár dní. Jedna moje přítelkyně mu dala pro mne dopis – požádala mě, abych ho tady trochu provedla a ukázala mu nějaké typické pozoruhodnosti – víte, restaurace a bary a takové ty věci, co chtějí turisté vidět.“

„Francouzskou čtvrt?“ optal jsem se.

„Ano.“

Podotkl jsem: „Pro vás, kteří tu bydlíte, je to asi okoukaná záležitost, ale pro turisty je zajímavá.“

Nezávazně přisvědčila. Řekl jsem: „Já bych rád navázal s panem Smithem kontakt. Jsem si skoro jist, že má něco společného s tím, koho sháním. Jestlipak by bylo možné, abych tu informaci získal ještě dnes večer?“

„No – tu adresu vám můžu najít, až přijdu domů.“

„Máte telefon?“

„Ne. V budově je telefonní budka, ale tam se těžko volá. Ale mohla bych odtamtud zavolat já vám.“

Pohlédl jsem na hodinky, a ten pohled jí připomněl, že je zaměstnaná a že o tento čas je okrádána banka. Viděl jsem, jak sebou stísněně pohnula, jako by ten rozhovor už chtěla mít za sebou. Pravil jsem: „Nechci být dotěrný. Bydlíte blízko?“

„Ne. Je to pěkný kus odtud, třída Svatého Karla.“

Navrhl jsem: „Tak já tu budu s taxíkem, až skončí vaše pracovní doba. Naskočíte do taxíku a zavezu vás domů. Pak mi můžete dát tu adresu. Taxíkem vám to nebude trvat tak dlouho jako tramvají a…“

„Dobře,“ souhlasila. „Já končím v pět.“

„Banka v pět zavírá?“

„No ano.“

„Kde se sejdeme – bude-li banka zavřená?“

„Hned tamhle u těch dveří na ulici.“

Řekl jsem: „Děkuji vám mnohokrát, slečno Fennová, a velice si cením toho, co jste pro mne učinila.“

Nadzdvihl jsem klobouk, vykráčel z budovy, šel do hotelu, pověsil si na dveře štítek Nerušit, zavolal telefonistce, aby mi v půl páté zatelefonovala, a vlezl do postele, abych se dvě hodinky prospal.

KAPITOLA 5

Roberta Fennová byla na minutu přesná, Vyšla z banky upravená, dobře oblečená a chladná. Její klidné oříškové hnědé oči vypadaly jaksi pobaveně, jako by šlo o nějaký žertík, na kterém se může podílet, bude-li chtít. Pokročil jsem k taxíku, čekajícímu u obrubníku, a taxikář vyskočil a podržel nám dveře.

Roberta usedla, opřela se o polštářování a blýskla po mně pohledem s otázkou: „Tak vy jste detektiv?“

„Mhm.“

Nadhodila: „Vždycky jsem si představovala detektivy jinak.“

„Jak?“

„No, jako velké silné muže, z kterých jde strach, nebo jako podivné lidi v přestrojení.“

„Těžko se dá zevšeobecňovat.“

„Určitě žijete vzrušujícím životem.“

„To si myslím – pokud o tom člověk nesmýšlí jinak.“

„A vy ne?“

„Co ne?“

„Nesmýšlíte o tom jinak?“

„Asi ne tak, jak jste naznačila.“

„Proč?“

Řekl jsem: „Myslím, že člověk nezačne rozebírat svůj způsob života, pokud s ním není nespokojen. Mně se moje práce líbí. Proto beru všechno jako samozřejmost a nesrovnávám svůj způsob života s jinými.“

Dost dlouho přemýšlela, pak přitakala: „Myslím, že máte pravdu.“

„V čem?“

„V tom, že člověk o svém životě nepřemýšlí, pokud s ním není nespokojený. Jak dlouho už jste detektivem?“

„Připadá mi to už dlouho,“ odvětil jsem.

„Chtěl jste být detektivem?“

„Ne. Chtěl jsem být právníkem.“

„A co vám bránilo? Nemohl jste dostudovat?“

„To ne, už jsem byl advokátem.“

„A co dál?“

Odpověděl jsem: „Byl jsem vyloučen ze Sdružení advokátů.“

„Jak to myslíte?“

„Našel jsem v zákonu díru, jak by se dalo spáchat vraždu a vysmát se úřadům.“

„A co bylo dál?“ ptala se, zájmem celá bez dechu.

Opakoval jsem: „Vyloučili mě ze Sdružení.“

„Já vím, ale co se stalo, když jste nasel způsob, jak spáchat vraždu – no, víte, jak to myslím.“

„Tím si nejsem jist.“

„Spáchal ji někdo a vyvázl?“

„To je dlouhá historie,“

„Ráda bych jí někdy slyšela.“

Řekl jsem: „Když mě vyloučili, řekli mi, že jsem blázen, že moje schéma neobstojí, že je to jen fantazie, ale že prozrazuje moje nebezpečné asociální založení.“

„A potom?“

„Potom,“ pokračoval jsem, „jsem se do toho dal a dokázal jim to.“

„Kdo spáchal tu vraždu?“

„Mysleli, že já.“

Ostře na mne pohlédla. „Poslouchejte, vy mě vodíte za nos.“

„Ne, já vás vezu taxíkem.“

Její klidné oříškové očí hleděly skrze mne. Řekla: „Snad nemyslíte, že vám věřím.“

„Ale můžete. Nemám proč lhát.“

„Tak co potom říkali ti, co vás měli za blázna?“

„No, svolávali komise Sdružení advokátů a začali upravovat zákony, aby tu díru ucpali,“

„A ucpali?“

„Svým způsobem – ve státních zákonech udělali, co se dalo. Ale ta díra je v ústavě. Ta se nedá jednoduše ucpat státními zákony.“

„Nemůžete říct, jestli je teď už ucpaná nebo…“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože člověk nikdy neví, co udělá Nejvyšší soud.“

„Copak nepostupuje podle pravidel?“

Vysvětlil jsem jí: „Řídíval se precedenty. To jsme aspoň věděli, co je zákon. Teď mění stará rozhodnutí. Tím se všechno mate, protože se nikdy neví, která změní a která ponechají.“

„Není to nebezpečné?“

„Může to být dobré i špatné. Je to takový stav. Reorganizace práva. Noví soudci případně dosáhnou takové změny zákona, aby odpovídal jejich představám. Pak budou právníci tak všeobecně vědět, co mají radit klientům. Prozatím se jen dohadují… A co mi můžete povědět o panu Smithovi?“

Zasmála se: „Vy tedy obracíte list znepokojivě náhle, co?“

„Bylo to znepokojivé?“ zeptal jsem se.

„Nemyslel jste to tak?“

„Ne.“

„Co o něm chcete vědět?“

„Všechno, co víte vy.“

„To je velmi málo… Až budeme u mne v bytě, tak vám to řeknu.“

Pár bloků jsme přejeli mlčky. „Vypadáte hrozně mladě,“ poznamenala.

„Ale nejsem.“

„Asi pětadvacet?“

„Víc.“

„Ale o moc ne.“

Na to jsem neodpověděl.

„Jste u někoho zaměstnán?“

„Byl jsem. Teď tam mám poloviční podíl. Nemohli bychom pro změnu mluvit o něčem jiném? O New Orleansu? O politice? O vašem milostném životě – třeba?“

Pohlédla na mne pátravě a bez náznaku úsměvu. „Co o mém milostném životě?“

Řekl jsem: „Dal jsem vám na vybranou několik námětů hovoru. Nedotkl se vás žádný kromě milostného života. To něco tajíte? A tomuhle se říká protiútok.“

Minutku přemýšlela. Viděl jsem, jak se jí úsměv vrací a vlní jí koutky rtů. „Myslím, že jste jaksepatří šikovný. To se vám podařilo.“

Vyndal jsem z kapsy balíček cigaret. „Chcete?“

Pohlédla na značku. „Prosím.“

Vytřepal jsem cigaretu napůl z krabičky. Vzala si, poklepala ji palcem a čekala na oheň. Zapálili jsme si společnou zápalkou.

Taxík zpomalil. Vyhlédla z okna a oznámila: „Je to příští vpravo.“

„Mám čekat?“ zeptal se řidič, když jsem platil. Pohlédl jsem na slečnu Fennovou. „Má?“

Váhala jen zlomek vteřiny, pak řekla: „Ne,“ a spěšně dodala: „Vždycky si můžete chytit jiného.“

„Deset minut mohu čekat bez zapnutého taxametru,“ objasnil řidič. „Sem to bylo padesát centů a zpátky to bude zase padesát centů. Jestli váš…“

„Ne,“ prohlásila Roberta Fennová pevně. Dotkl se štítku čepice. Dal jsem mu pětadvacet centů navíc a kráčel s ní přes chodník, po pár schodech nahoru, přihlížel, jak otvírá dopisní schránku, vyndává z ní dva dopisy, dívá se na zpáteční adresy, strká dopisy do kabelky a vsunuje klíč do klíčové dírky domovních dveří. Šli jsme pěšky po schodech. Bydlela ve druhém podlaží. Měla dva pokoje, ale malé. Ukázala na křeslo se slovy: „Posaďte se. Pokusím se najít ten dopis, kterým jsem byla požádána, abych pana Smithe provedla, Možná mi to bude chvilku trvat.“ Odešla do ložnice a zavřela za sebou. Usadil jsem se v křesle, sáhl po jakémsi časopise, otevřel ho tak, abych se do něho mohl kdykoli okamžitě zabořit, a v duchu jsem si prohlédl její byt. Nebydlela v něm dlouho. Ještě neměl v sobě nic z její individuality. Na stole leželo pár časopisů. Její jméno vytisknuté na zadní stránce jednoho z nich prozrazovalo, že je předplatitelkou. V bytě však nebylo vidět žádná starší čísla. Vsadil bych se, že tam nebydlela déle než šest neděl. Za pět minut se vítězně vynořila z ložnice. „Chvilku mi to trvalo,“ pravila. „ale mám to – jenom tam není uvedeno číslo místnosti. Myslela jsem, že je. Ale je tu jen jméno budovy.“

Vyndal jsem zápisník a plnicí pero.

Rozložila dopis. Z místa, kde jsem seděl, mi připadal psaný ženskou rukou. Začala: „Archibald C. Smith je… ach, to je hloupé!“

„Co je?“

Řekla: „Není tu uvedena budova jeho kanceláře. Myslela jsem, že je. Musím se podívat do svého adresáře. Myslela jsem, že je to v dopise. Teď si vzpomínám – před odjezdem mi dal svou adresu a já jsem si ji zapsala do adresáře. Okamžik…“ Odešla i s dopisem zase do ložnice a za pár vteřin se vrátila, listujíc v malém adresáři v kožených deskách. Dopis pohodila na stůl.

„Ano. Tady je to. Archibald Collington Smith, budova Lakeview, Michigan Boulevard, Chicago.“

„Máte tam číslo místnosti?“

„Ne. To mě zmátlo. Věděla jsem, že nemám číslo, jenom budovu.“

„Říkala jste, že tam úřaduje?“

„Ano. To je jeho kancelář. Domácí adresu nemám.“

„A v čem že působí?“

„V pojišťovnictví.“

„Ach ano. Jestlipak by mi o něm něco nemohla povědět vaše přítelkyně?“ Sáhl jsem po dopisu.

Zasmála se a viděl jsem, že to byla na mne nastražená vějička.

„Předpokládám, že by mohla, ale jestli opravdu hledáte pana Smithe kvůli uzavření pozůstalostního řízení, pak se domnívám, že by vám vše potřebné o panu Smithovi mohl povědět právě pan Smith.“

Připustil jsem: „To by bezpochyby mohl,“ a pak jsem dodal: „To je jedna z potíží, na které někdy narážíme, obzvláště když máme co dělat s tak obvyklými jmény jako Smith. Víte, někdo se pak třeba pokusí vydávat se za toho, který je hledán, protože doufá, že shrábne nějaké peníze. Proto vždycky rádi vyzkoušíme co nejvíc zorných úhlů, než se na něj obrátíme přímo,“

Její očí se na mne usmívaly a pak se náhle zasmála. „To bylo ohromné odhalení, ale vy mě zřejmě považujete za nesmírně pitomou.“

„Jak to?“

Vysvětlovala: „Tohle je poprvé, co slyším, že někdo hledá zmizelého dědice tímhle způsobem. Obvykle řekne právník: ‚Nyní, než uzavřeme pozůstalostní řízení, musíme najít Archibalda C. Smithe, který byl synem Franka toho a toho, zesnulého roku toho a toho. Poslední zpráva o Smithovi je ta, že se zdržoval v Chicagu a měl obchod šicími potřebami.‘ Pak začnou detektivové hledat a jeden z nich přijde a řekne: ‚Promiňte, slečno, ale neznáte náhodou Smithe, který má v Chicagu obchod šicími potřebami?‘ A já řeknu: ‚Ne, ale znám pana Smithe, který je v Chicagu pojišťovákem. Jak vypadá ten muž, kterého hledáte?‘ A detektiv řekne: ‚Panebože, to já přece nevím. Já sháním jen jméno‘.“

„No a co?“ otázal jsem se.

„Na to se vás ptám.“

„Chcete říct, že tohle je neobvyklé?“

„Ano. Velice.“

Usmál jsem se a poznamenal: „Že?“

Tvářila se vyjeveně, Chystala se ke slovnímu útoku, když se ozvalo klepání na dveře. Její pozornost se okamžité přesunula, pohlédla na dveře se znatelným zamračením.

Klepání se opakovalo. Vstala, šla ke dveřím a otevřela.

Mužský hlas, ostrý dychtivostí, pravil: „Říkal jsem ti, že mě nemůžeš nechat plavat! Ale tys to musela zkusit, co? Tak, srdíčko, já…“

Nedíval jsem se právě na dveře, ale když mu došla slova, viděl jsem, že se cpe do pokoje a že už je natolik uvnitř, aby mě zahlédl sedět v křesle.

Obrátil jsem se k němu. Poznal jsem ho téměř okamžitě. Byl to ten muž, který byl dnes o půl čtvrté v noci odpovědný za všechno to troubení před barem Jacka O’Learyho. Roberta Fennová se prudce otočila, pohlédla na mne a pak tiše řekla návštěvníkovi: „Pojď na chvilku ven, ať můžem mluvit.“

Vystrčila ho na chodbu a přivřela za sebou dveře. Měl jsem jen pár vteřin. Věděl jsem, že musím využít každého okamžiku.

Opatrně jsem vstal z křesla, abych nenadělal hluk. Moje ruka sáhla po dopise, který Roberta nechala ležet na stole. Na obálce byla zpáteční adresa: Edna Cutlerová, budova Turpitz 935, Little Rock, Arkansas. Rychle jsem dopis přelétl, Bylo v něm napsáno:

Milá Roberto!
Za pár dni poté, co tohle dostaneš, Ti bude volat Archibald C. Smith z Chicaga. Dala jsem mu Tvoje jméno. Z obchodních důvodů bych si přála, abys k němu byla obzvlášť laskavá a co nejvíc mu zpříjemnila pobyt v New Orleansu. Proveď ho Francouzskou čtvrtí a zaveď ho do nějakých vyhlášených hospod. Mohu Tě ujistit, že to bude dobrodiní bez oplátky, protože…

Slyšel jsem, jak se dveře z chodby otevřely a mužský hlas řekl: „Tak dobře, to je slib. A už nezapomeň.“

Hodil jsem dopis zpátky na stůl a právě jsem přikládal hořící sirku k cigaretě, když se Roberta Fennová vrátila.

Usmála se na mne se slovy; „No, uvidíme, u čeho jsme to přestali?“

„U ničeho zvláštního,“ odpověděl jsem, „jen jsme tak hovořili,“

Řekla: „Vy jste detektiv. Povězte mi, jak se ten člověk mohl dostat do domovních dveří, když na mne zdola vůbec nezvonil.“

„To je snadné.“

„Jak?“

„Mohl zazvonit na jiný zvonek, být vpuštěn a pak jít nahoru. Nebo mohl prostě zámek otevřít. Ty zámky u vchodů za moc nestojí. Jsou tak udělané, že se dají otevřít klíčem od kteréhokoli bytu. Ale proč by se chtěl dostat dovnitř bez zazvonění?“

Zasmála se nervózním vysokým smíchem: „Mne se neptejte, proč muži chtějí dělat to, co dělají. No, myslím, že jsem vám o Archibaldu Smithovi pověděla všechno, co vím.“

Pochopil jsem pokyn a vstal se slovy: „Děkuji mnohokrát.“

„Vy… vy se zdržujete tady ve městě?“

„Ano,“

„Ach.“

Předešel jsem všem dalším otázkám rázným: „Myslím, že jsem vám narušil večerní program. Doufám, že kvůli mně nepřijdete někam pozdě.“

„To nestojí za řeč. Nic jste mi nenarušil, Díky.“

Stála ve dveřích a hleděla za mnou, jak scházím po schodech, Vyšel jsem na ulici, rozhlédl se vpravo vlevo po autech, která kolem parkovala, ale vysokého chlapíka, který vtrhl k Robertě Fennové, jsem neviděl. Na rozhlížení jsem měl spoustu času, Až za deset minut jsem chytil taxíka, který jel prázdný do města. Taxikář mě ujistil, že jsem měl štěstí. Taxíky, jak pravil, touto částí města zrovna nekřižují.

KAPITOLA 6

Dřevěné schody mi duněly pod nohama, jako by stádo koní pochodovalo přes dřevěný most, Strčil jsem patentní klíč do zámku a otevřel dveře apartmá. Berta Coolová si hověla v lenošce. Statné nohy měla nataženy před sebe, chodidla spočívala na pohovce. Mírně chrápala. Rozsvítil jsem stropní světlo, Berta dál pokojně spala s tváří uvolněnou v cherubínském úsměvu pohody.

Promluvil jsem: „Kdy půjdem na večeři?“

Se škubnutím se probudila, Okamžik mžourala do světla, uvědomovala si cizí prostředí, snažila se zjistit, kde to je a jak se sem dostala. Náhle jí svitlo a její tvrdá malá očka zablýskla do mých. „Kdes sakra byl?“

„V práci.“

„No, a žes mi to nedal vědět?“

„Dávám ti to vědět teď.“

Odfrkla si.

„A cos dělala ty?“ ptal jsem se jemně.

Berta řekla: „V životě jsem se tak nenaštvala,“

„Co se stalo?“

„Byla jsem v restauraci.“

„Zase?“

„No, myslela jsem si, že bych se měla trochu porozhlédnout. Nevím, jak dlouho tady zůstanu, a tolik jsem slyšela o proslulých neworleanských hospodách.“

„A co se přihodilo?“

„Jídlo bylo báječné,“ připustila Berta, „ale obsluha…“ Luskla prsty.

„Co jí chybělo? Byla nedostatečná?“

„Bylo jí zatraceně moc! Byla to jedna z těch hospod, kde číšníci člověka zatlačí do defenzívy. Jednají s ním jako s nějakým červem v jabku. ‚Nyní by si madam měla dát tohle‘,“ řekla, napodobujíc číšníkův francouzský přízvuk. „‚Madam si bude ovšem přát k rybě bílé víno a k masu červené. Možná, není-li madam obeznámena se značkami, přistoupila by madam na můj výběr? ‚„

„Cos mu řekla?“ zazubil jsem se.

„Aby šel do háje.“

„A šel?“

„Nešel. Kroužil kolem stolu a drmolil, co bych si měla dát. Chtěla jsem na steak kečup, a co si myslíš, že mi řek? Řek mi, že ke steaku kečup nesmí podávat. Zeptala jsem se proč, a on řek, že by to ranilo šéfovy city. Že šéf připravil takovou báječnou omáčku, že je světově proslulá. Kečup prý si na steak dávají jen úplní neotesanci, kteří nemají vytříbenou chuť.“

„A co potom?“

„Potom,“ odtušila Berta, „jsem odstrčila židli a řekla jsem mu, že když je šéf na tu vomáčku tak děsně pyšnej, ať si ji sní. A aby dal šéfovi účet i s tím steakem.“

„A odešlas?“

„No,“ řekla Berta, „než jsem došla ke dveřím, zastavili mě. Bylo kolem toho dost rámusu. Nakonec jsem přistoupila na kompromis, že zaplatím tu část večeře, kterou jsem snědla. Ale ani mě nenapadne platit steak. Řekla jsem jim, ať si ho šéf nechá.“

„A dál?“

„To bylo všechno. Šla jsem zpátky sem, ale cestou jsem se zastavila v hospůdce na rohu a tam jsem si pochutnala.“

„V Bourbonském domě?“

„To je ono. Do háje s hospodama, kde tlačej hosta do defenzívy.“

„Chtějí, aby sis uvědomila, že stoluješ ve světoznámém podniku. Tam chodí jen elita,“ zdůraznil jsem.

„Houbeles! Bylo tam narváno turistů. Pro ty je ten podnik. Pf! Říkat mi, co mám jíst a co ne, a pak chtít, abych zaplatila! Světoznámej podnik, jo? No, jestli chceš něco vědět…“

Usadil jsem se na pohovku, sáhl po cigaretě a zeptal se: „Mohla bys zatelefonovat Haleovi do New Yorku?“

„Ano.“

„I večer?“

„Ano. Mám jeho soukromé číslo i číslo do kanceláře. Proč?“

Řekl jsem: „Pojďme zpátky do hotelu a zatelefonujeme mu.“

„Co mu chceš povídat?“

„Že jsme našli Robertu Fennovou.“

Jedním rázem měla Berta nohy na podlaze. „Doufám, že to není zas jeden z tvých pokusů o vtipnost?“

„Není.“

„Kde je?“

„V činžáku Gulfpride na třídě Svatého Karla.“

„Pod jakým jménem?“

„Pod svým vlastním.“

Berta pronesla jemně: „To mě teda usmažte místo řízku! Jaks to dokázal, miláčku?“

„Vyběhal.“

„A je to opravdu ona?“

„Podle fotek ano.“

Berta se zvedla z lenošky. „Donalde,“ prohlásila, „ty jsi úžasnej. Ty teda máš hlavičku! Ty jsi ohromnej! Jak se ti to podařilo?“

„Prostě jsem běhal po stopách.“

Řekla upřímně láskyplně: „Já nevím, co bych si bez tebe počala. Ty jsi úžasnej, miláčku! Chci říct, že opravdu! Ty… no sakra!“

„Copak?“

Oči jí zablýskaly. „Tenhle zatracenej kvartýr! Říkals, žes ho najal na týden?“

„Ano.“

„Jestli se vystěhujem, nedostanem peníze zpátky.“

„To asi ne.“

„No, hergotfiks! To jsem mohla vědět, že něco takovýho provedeš. Vážně, Donalde, někdy si myslím, že jsi magor, když jde o peníze. Zítra odtud nejspíš odjedem a teď jsme tím kvartýrem vázáni na týden.“

„Je to jen patnáct doláčů.“

„Jen patnáct doláčů!“ zvýšila Berta hlas. „Ty mluvíš, jako kdyby patnáct dolarů bylo…“

Řekl jsem tlumeně: „Zadrž. Někdo jde po schodech.“

Namítla: „Myslím, že je to partaj z druhého podlaží. Je tam muž a žena, a ti…“

Kroky se náhle zastavily. Ozvalo se klepání na dveře.

Pronesl jsem kvapně: „Jdi ke dveřím. Odteďka je to tvoje apartmá.“

Berta předupala na svých podpatcích. Položila ruku na kliku, zaváhala a zeptala se: „Kdo to je?“

Ozval se mužský hlas, dobře modulovaný, kultivovaný: „Neznáte nás. Chtěli bychom se jen na něco zeptat.“

„Na co?“

„Myslím, že byste raději měla otevřít, abychom tady nemuseli křičet.“

Viděl jsem, že Berta uvažuje. Byli tam dva, ať už kdokoli. Berta se dlouhým tréninkem naučila opatrnosti. Změřila mě pohledem, jako by odhadovala, nakolik bych byl co platný v zápase, a pak zvolna otevřela. Muž, který se usměvavě uklonil, byl zřejmě vlastníkem toho modulovaného hlasu. K jeho společníkovi, který stál krok nebo dva za ním, se takový hlas nehodil. Přední muž držel klobouk v ruce. Druhý muž jej měl na hlavě a zkoumavým pohledem zaznamenával každý detail vzhledu Berty Coolové. Náhle spatřil mne a jeho pohled na mne poplašeně přeskočil, což prozrazovalo obavu.

Muž, který vedl hovor, řekl: „Jistě prominete, sháním určitou informaci a vy byste mi mohla pomoci.“

„Spíš asi ne,“ namítla.

Měl na sobě oblek, který krejčímu vynesl aspoň sto padesát dolarů. Klobouk, který držel v ruce, byl perlově šedý a mohl stát takových dvacet dolarů. Všechno na něm bylo decentní. Podle vzhledu se oblékal s takovou péčí, jako by se chystal na velikonoční promenádu. Byl štíhlý, elegantní, uhlazený. Muž, jenž stál za ním, měl na sobě oblek, který potřeboval žehličku. Byl to konfekční oblek zhotovený zřejmě na jinou postavu a přešitý ve zkušebně. Byl to padesátník se širokým hrudníkem, vysoký, statný a bdělý.

Muž s modulovaným hlasem říkal Bertě vemlouvavě: „Kdybychom tak mohli na okamžik dovnitř – byli bychom totiž rádi, kdyby ostatní nájemníci v domě neslyšeli, o čem si budeme povídat.“

Berta opáčila, zahrazujíc vstup do bytu: „Co vy budete povídat. Mně je úplně fuk, kolik lidí uslyší, co já poslouchám.“

Zasmál se kultivovaným smíchem, který jevil upřímnou pobavenost. Jeho oči zaznamenaly Bertinu šedovlasou bojovnost způsobem prozrazujícím klíčící zájem.

„Mluvte, prosím,“ pobídla ho Berta, podrážděná jeho oceněním své vtipnosti. „Buď vhoďte niklák, nebo zavěste.“

S určitou okázalostí vyňal z kapsy pouzdro na vizitky, napůl z něho vytáhl navštívenku, jako by ji chtěl Bertě Coolové podat, ale pak ji nechal na místě. „Jsem z Los Angeles. Jmenuji se Cutler. Marco Cutler.“

Pohlédl jsem Bertě do tváře, jestli pochopila. Podle všeho asi ne.

Cutler prohlásil: „Sháním informace o své ženě.“

„Co je s ní?“ ptala se Berta.

„Bydlela tady.“

„Kdy?“

„Pokud vím, tak asi před třemi lety.“

Berta, zaskočena, řekla: „Ach, vy myslíte, že ona…“

„Přesně tak. Právě v tomhle apartmá“ pravil Cutler.

Pohnul jsem sebou. „Možná bych mohl být nápomocen. Já tohle apartmá pronajímám té dámě do podnájmu. Právě se sem stěhuje. Mám tomu rozumět tak, že jste tu také bydlel?“

„To ne. Já jsem byl v Los Angeles a pokračoval ve své práci.

Manželka se nastěhovala sem, na tuto adresu. Jak tomu rozumím, bydlela v tomhle bytě.“

Vylovil z vnitřní kapsy nějaké složené papíry, rozložil je, podíval se na něco a přikývl. „Je to tak.“

Rozložitý muž stojící za ním se zřejmě cítil povolán něco pronést.

„Je to tak,“ přisvědčil.

Cutler se k němu rychle obrátil. „Je to tady, Goldringu?“

„Je to tady. Stál jsem přesně tady, když otevřela…“ Cutler ho kvapně přerušil: „Uznávám ovšem, že mám mizivou šanci, ale dnes večer jsem nemohl najít paní domácí a myslel jsem si, že tady možná už nějakou dobu bydlíte a něco víte o dřívějších nájemnících a byli byste ochotni mi pomoci.“

Berta mu sdělila: „Já jsem tady asi pět hodin.“

Zasmál jsem se: „To já jsem tady už nějakou dobu. Pánové, nešli byste na chvilku dál a neposadili se?“

„Děkuji,“ řekl Cutler. „Doufal jsem, že to navrhnete.“

Berta Coolová okamžik váhala, pak ustoupila stranou. Oba muži vešli, rychle nahlédli do ložnice a pokračovali do pokoje, z něhož vedl balkón na ulici.

Goldring podotkl: „To je bar Jacka O’Learyho, tam naproti.“

Cutler se zasmál. „Já jsem ho poznal, ale snažil jsem se v duchu zrekonstruovat tu okliku, kudy jsme sem přišli. Ta ulice zřejmě zahýbá v pravém úhlu.“

Goldring řekl: „Na to si člověk zvykne.“ Přivlastnil si pohodlnou lenošku, na které předtím seděla Berta, zdvihl nohy na pohovku a pravil: „Nevadí vám, když si zakouříme, madam?“

Dřív, než Berta stačila odpovědět, škrtl zápalkou o podrážku. Odpověděla poněkud úsečně: „Ne.“

Cutler ji vyzval: „Neposadíte se, slečno… nebo paní…?“

Než mohla Berta prozradit svoje jméno, kvapně jsem ho přerušil: „Paní. Neposadíte se vy, pane?“

Goldring na mne pohlédl skrz cigaretový kouř, jako bych byl moucha lezoucí po koláči, který se chystal jíst.

Cutler řekl: „Budu k vám upřímný – zcela upřímný. Manželka mě asi před třemi lety opustila. Naše manželství nebylo tak docela šťastné… Přestěhovala se sem, do New Orleansu. Dalo mi práci ji najít.“

„To je fakt,“ přisvědčil Goldring. „Musel jsem tu dámu hledat.“

Cutler pokračoval sametovým hlasem: „Důvod, proč jsem se tolik snažil ji najít, tkvěl v tom, že jsem došel k závěru, že naše manželství už nikdy nebude šťastné. Ačkoli je mi to velice líto, rozhodl jsem se pro rozvod. Když zmizí láska, stane se manželství…“

Berta se nepohodlně posadila na gauč a přerušila tok jeho řeči: „Nechte toho! Se mnou si nemusíte hrát se slovíčky! Opustila vás a vy jste se rozhodl vyměnit zámek ve dveřích, aby se už nemohla vrátit. Z ničeho vás neviním. Ale co s tím mám společného já?“

Usmál se. „Prominete, že se vyjádřím k vaší osvěžující osobitosti. Ano, nebudeme se zdržovat se slovíčky, paní, eh…“

Vpadl jsem mu do řeči: „Dobře, tak teď k věci, protože my se právě chystáme jít na večeři. Rozhodl jste se žádat o rozvod. Předpokládám, že ji pan Goldring našel a doručil jí papíry.“

„To jo,“ přitakal Goldring, hledící na mne se zmateným respektem, jako by se snažil zjistit, jak to vím.

„A teď,“ navázal Cutler a do hlasu se mu vloudil jemný tón pohoršení, „léta poté, co ta záležitost byla úplně vyřízena, se dovídám, že moje žena chce tvrdit, že jí ty papíry vůbec doručeny nebyly.“

„A tak,“ řekl jsem.

„Ano. To je ovšem absurdní. Pan Goldring má tu záležitost naštěstí v živé paměti.“

„To jo,“ přisvědčil Goldring. „Bylo to asi ve tři vodpoledne třináctýho března 1940. Přišla votevřít a já sem se ptal, esli se menuje Cutlerová a esli tady bydlí. Řekla, že jo. Předtím sem už zjistil, že ten byt má najatej Edna Cutlerová. Pak sem se ptal, esli se menuje Edna Cutlerová, a vona řekla ‚jo‘ a pak sem vzal tu vobsílku, její kopii a kopii žaloby a strčil sem jí ty papíry, jak tam stála v těch dveřích.“

Goldring ukázal na dveře vedoucí na chodbu.

Cutler pravil: „Moje žena teď tvrdí, že tehdy ani nebyla v New Orleansu. Ale pan Goldring identifikoval její fotografii.“

Berta chtěla něco říci, ale šťouchl jsem ji kolenem do nohy, odkašlal si, zamračil se na koberec, jako bych se na něco rozpomínal, a řekl jsem: „Jak tomu rozumím, pane Cutlere, vy chcete s konečnou platností dokázat, že v tomhle bytě bydlela vaše žena?“

„Ano.“

„A že jí papíry byly doručeny,“ dodal Goldring.

Pokračoval jsem: „Já jsem tady tentokrát teprve krátce, ale v New Orleansu se dost vyznám, byl jsem tu už několikrát. Myslím, že jsem tady byl před dvěma lety. Ano, myslím, že to bylo přesně před dvěma lety. Bydlel jsem tamhle naproti přes ulici. Možná bych mohl obrázek paní Cutlerové identifikovat.“

Obličej mu zazářil. „Přesně to potřebujem. Někoho, kdo by mohl dokázat, že tady tenkrát bydlela.“

Jeho štíhlá, hladká ruka zajela dovnitř kabátu a vynořila se s malou obálkou. Vyndal z ní tři fotografie.

Dlouho jsem ty obrázky zkoumal. Chtěl jsem si být jist, jestli jsem tu ženu už někdy viděl.

„Tak co?“ ptal se Cutler.

Řekl jsem: „Snažím se ji zařadit. Někde jsem ji už viděl, ale myslím, že jsem se s ní nikdy neseznámil. Ale viděl jsem ji. To jistě. Nepamatuji si, jestli měla tohle apartmá. Možná se rozpomenu později.“

Šťouchl jsem Bertu, aby se na obrázky také dobře podívala. Ani jsem o to nemusel usilovat. Cutler po nich vztahoval ruku, Berta mi je vytrhla z ruky a prohlásila: „Tu si musím pořádně prohlédnout.“

Zkoumali jsme obrázky společně. Mám ve zvyku odhadovat podle fotografií povahu. Tahle dívka měla postavu skoro stejnou jako Roberta. V obličeji se jí podobala jen vzdáleně. Roberta měla rovný nos, oči, které mohly být tázavé nebo zamyšlené. Tato dívka vypadala spíš jako lehkomyslný rozmarný typ. Mohla se smát, usmívat nebo plakat podle okamžitého rozmaru, ale sotva by mohla přemýšlet o tom, co bude dál. Roberta se mohla smát, ale i při smíchu přemýšlet. Roberta se nepoddávala náladám – alespoň ne úplně. Vždycky měla ruku někde na záchranné brzdě. Tahle dívka na obrázku byla lehkomyslná hráčka. Dovedla vsadit všechno na jednu kartu, výhru považovat za samozřejmost a na prohru zírat v nevěřícím údivu. Při sázce by nikdy neuvažovala o možnosti prohry. Roberta byla typ, který by nikdy nic neriskoval ve hře, kterou by si nemohla dovolit prohrát. Co se týče postavy a pleti, byly si obě natolik podobné, že by si mohly navzájem půjčovat šaty.

Berta vrátila obrázky Cutlerovi.

„Vypadá dost mladě,“ poznamenala.

Cutler přikývl. „Je o deset let mladší než já. Myslím, že to s tím vším nějak souvisí. Ale nechci vás nudit svými problémy. Přišel jsem zjistit, jestli by se dal sehnat nějaký důkaz, že tady bydlela. Měl bych najít někoho, kdo to ví.“

„Je mi líto, že vám nemohu víc pomoci,“ řekl jsem mu. „Možná mě něco napadne později. Kde vás mohu zastihnout?“

Dal mi navštívenku: Marco Cutler, cenné papíry, Hollywood. Zastrčil jsem si ji do kapsy a slíbil, že se ozvu, podaří-li se mi rozpomenout se ještě na něco o nájemnici, která tady před třemi lety bydlela.

Goldring mi sdělil: „Já sem v telefonním seznamu. Brnkněte mi, esli na něco přídete, než pan Cutler vodjede. A esli potřebujete někam doručit ňáký papíry, dejte mi šanci.“

Řekl jsem mu, že to učiním, a pak Cutlerovi: „Nemůžete přimět svou ženu, aby připustila, že tady byla? Jestli tvrdí, že jí papíry nebyly doručeny, měla by vlastně prozradit všechny podrobnosti, kde tedy byla.“

Cutler namítl: „To není tak jednoduché, jak to vypadá. Moje žena má sklon k záhadnosti a tajnůstkářství. No, děkuji vám mnohokrát.“

Kývl na Goldringa. Vstali. Goldring se rychle rozhlédl po místnosti a vykročil ze dveří. Cutler se ještě zastavil. „Nevím, jak vám poděkovat za spolupráci,“ řekl. „Samozřejmě si uvědomuji, že co mně připadá velmi závažné a důležité, je pro nezúčastněného nicotné. Opravdu oceňuji vaši ochotu.“

Když za nimi zapadly dveře, obrátila se na mne Berta: „Mně se líbí.“

Přikývl jsem: „Ano. Má příjemný hlas a…“

„Neblbni,“ napomenula mě Berta. „Ne Cutler. Goldring!“

„A tak!“

„Cutler je zatracenej velkohubej pokrytec,“ sdělila mi Berta. „Kdo je takhle zdvořilý, ten není upřímný, a neupřímnost je jen jiný název pro zatracený pokrytectví. Goldring se mi líbí. Nechodí kolem horký kaše, nežvaní.“

Napodobil jsem Goldringův hlas: „To jo.“

Berta se na mne zaškaredila. „Ty mě někdy dovedeš rozčilit nejvíc ze všech malejch prcků, co kdy nosili kalhoty. No tak pojď. Zavoláme Haleovi. Teď by už měl být v New Yorku. V každém případě mu tam můžem nechat vzkaz.“

KAPITOLA 7

Seděli jsme v hotelu a čekali na telefon. Centrála oznámila, že v Haleově kanceláři nikdo není, a z bytu se také ještě neozval.

Berta řekla do telefonu: „Nevíme přesně, kdy dorazí domů. Bude to někdy pozdě večer. Zkoušejte to pořád.“

Oznámil jsem Bertě: „Já chci něco k jídlu, když tady tak čekám. Touhle dobou večeřívám.“

Berta nechtěla ani slyšet o tom, že by mě pustila ven. „Já zas chci, abys byl u toho, až ten telefonát přijde. Objednej si něco na pokoj.“

Namítl jsem, že se telefon ozve třeba až o půlnoci, ale požádal jsem číšníka, aby přinesl jídelní lístek. Berta si ho prohlédla a rozhodla se pro humrový koktejl, zatímco já jsem si dal svůj obvyklý steak.

„Ty víš, že nedokážu sedět a koukat, jak se krmíš,“ řekla mi. Přikývl jsem.

Vrchní vypadal velmi ochotně. „Jenom humrový koktejl?“ ujišťoval se.

„Jaké jsou ty ústřice Rockefeller?“ informovala se Berta.

„Pečené ústřice,“ řekl a tvář se mu rozjasnila nadšením. „Ulity se kladou na horkou sůl. Přidá se trochu česneku a speciální omáčka. Ta omáčka je tajemství šéfkuchaře. A pak se pečou, přímo v ulitách.“

„Zní to dobře,“ pochválila Berta. „Zkusím půl tuctu – ne, přineste tucet. Dejte do trouby francouzský chleba, opečte ho, dejte na to hodně rozpuštěného másla a přineste mi konvičku kávy s pořádnou konvičkou smetany a hodně cukru.“

„Ano, madam.“

Berta se zamračila. „Pořádnou kávu,“ dodala úsečně.

„Ano, madam. Nějaký zákusek?“

„No, uvidíme, jak se budu cítit, až to spořádám,“ pravila Berta.

Po číšníkově odchodu na mne Berta pohlédla v očekávání, že něco řeknu. Když se nedočkala, začala sama. „Konečně,“ prohodila, „člověk může za jeden den přibrat na váze jen určité množství. Nevidím důvod, proč teď počítat kalorie, když jsem do svého zažívacího systému vložila tolik potravy, kolik může asi za den absorbovat.“

Odpověděl jsem: „Je to tvůj život. Proč bys ho nežila tak, jak chceš?“

„Myslím, že ho tak prožiju.“

Chvilku bylo ticho, pak pronesla tlumeně: „Podívej se, miláčku, chtěla bych ti něco říct.“

„Copak?“

„Ty jsi chytrej šprček, ale nemáš šajn o penězích. S financemi musí zacházet Berta.“

„No a co?“

Berta řekla, jako by se obávala, že vypukne hádka: „Od té doby, cos odjel z Los Angeles, jsme se pustili do nového podnikání.“

„Do jakého?“

Na Bertině tváři se objevil mazaný výraz jako vždy, když na někoho šila boudu. „Stavební společnost Berty Coolové. Já jsem šéfka, ty jsi generální ředitel.“

„A co stavíme?“

„Teď právě,“ vysvětlovala Berta, „pracujeme na vojenských obytných domech. Je to malý projekt, takový, jaký snadno zvládnem. Nedá ti moc práce. Je to dílčí smlouva.“

„Já tomu nerozumím,“ přiznal jsem.

Berta vysvětlovala dál: „Řekla jsem si, že bychom neměli sázet všechno na jednu kartu. Jak se teď všechno vyvíjí, nemůžem vědět, co bude.“

„No ale nač ten stavební podnik?“

„No prostě jsem viděla příležitost do něčeho se pustit!“

„To mi nezní přesvědčivě,“ namítl jsem.

Berta se zhluboka nadechla. „Sakra,“ řekla, „já jsem dost výkonná. Od té doby, co jsi společníkem, jsem se dost narybařila na moři, naseděla na bárce a nepřemýšlela o tom, Že mladí kluci umírají ve válce, protože my starší jsme nesplnili svůj díl povinností. No a tak jsme se dali do toho stavebního podnikání – a to je všechno. Moc si s tím nelam hlavu. Čas od času ti řeknu, co je potřeba udělat, ale většinou si s tím Berta poradí.“

Než jsem stačil něco říci, zazvonil telefon. Berta popadla sluchátko s dychtivostí, která prozrazovala, že jí přerušení rozhovoru bylo jen vhod. Přiložila si je k uchu. „Brej večír,“ pravila. „Brej večír, já jsem vás sháněla. Kde jste… Ne, ne, já jsem sháněla vás… Ach, vy taky. No to je divné, že? Tak nejdřív povídejte vy… No dobře, jak chcete. Radši se něčeho držte. Máme pro vás zprávy… Přesně tak. Našli jsme ji. V činžáku Gulfpride na třídě Svatého Karla… Ne, Gulfpride. G-u-l-f-p-r-i-d-e. Ano, tak… No, to je profesionální tajemství. Máme svoje metody, jak přijít na stopu. Stopa nebyla nic moc, ale šli jsme po ní jak čuchací psi od té chvíle, co jste odjel. To byste se divil, kolik stop jsme zachytili… Ne, ještě jsem s ní nemluvila. Donald ano… Ano, můj společník, Donald Lam.“

Následovala přestávka, během níž se z telefonního sluchátka ozýval skřípavý kovový zvuk jeho hlasu. Berta seděla a naslouchala. Pak řekla: „No – ano – myslím, že bych měla.“

Pohlédla na mne, kvapně zakryla sluchátko dlaní a sdělila mi: „Chce, abych k ní ráno zašla.“

„Proč ne?“

Rychle odkryla sluchátko a řekla: „Ano, pane Hale, chápu,“ zase sluchátko zakryla dlaní a obrátila se na mne! „Chce, abych se jí věnovala, získala její důvěru a něco z ní vytáhla.“

„Dej si pozor,“ varoval jsem jí. „Není to žádná slepice. Neslibuj mu žádný určitý výsledek.“

Berta promluvila do telefonu: „Ano, výborně, pane Hale. S radostí učiním, co bude v mých silách. Ano, Donalda vezmu s sebou. Vyrazíme časně ráno, jen aby už byla vzhůru. Ona pracuje od devíti, to znamená, že z domu odchází v půl deváté, Mohli bychom počkat a vzít ji s sebou taxíkem. Co jí chcete říct?“

Následovala delší přestávka, během níž byly kovové zvuky telefonických pokynů téměř zřetelně slyšitelné, Pak řekla Berta; „Zajisté, pane Hale, a dám vám vědět. Mám vám poslat telegram nebo… aha. Dobře. No, děkuji vám. Děkuji mnohokrát. My si také myslíme, že jsme docela dobří… Ano, vždyť jsem vám říkala, že je to v malém těle velký duch. Tak dobrou noc, pane Hale… ach, ještě okamžik, Až vám budou telefonovat, že vám volám, řekněte, že ten hovor byl zrušen. Oni se moc rádi snaží inkasovat za dva hovory tak, že vás nechají mluvit i v tom, který jsem objednala já. Já tam zavolám a hovor zruším, ale nenechte si namluvit, že jde ještě o jeden hovor… Tak na shledanou.“

Berta zavěsila, zase zvedla sluchátko a řekla: „Haló, haló! Centrála? Tady je Coolová, pokoj pana Lama… Ano, správně, pokoj pana Lama… Ne, já jsem už zaplatila a mám zavazadla u pana Lama. Správně. Chtěla jsem volat panu Haleovi do New Yorku. Ten hovor zrušte… Ano, správně. Zrušte… Ne, právě jsem s ním mluvila… No, to volal on… Ale, sakra, zrušte to a nerejpejte se v tom – prostě to zrušte!“

Berta práskla sluchátkem do vidlice, obrátila se ke mně a postěžovala si: „Panebože, telefonní společnost aby ty holky kontrolovala pokaždé, když někdo zruší hovor. To by sis myslel, že jim utrhuju sousto od huby. Jo, jeho letadlo někde přistálo – nerozuměla jsem, kde to bylo. A kde jsou sakra s tou večeří? Já…“

Číšník diskrétní zaklepal na dveře.

„Dál!“ vyzval jsem ho.

Berta při jídle nerada mluví. Nechal jsem ji v klidu jíst.

„V kolik hodin chceš zkusit tu Robertu Fennovou?“ zeptal jsem se, když odstrčila talíř.

Berta odpověděla: „Vstanu a půjdu sem do hotelu. Budu tady tak v sedm. Ty budeš čekat připravený ve vestibulu. Ale ať tam jsi! Nemám chuť čekat a nechat taxametr tikat. Jakmile mě uvidíš, vyskoč a pěkně hop hop do autíčka! V sedm. Jasný?“

„Do puntíku,“ přisvědčil jsem.

Berta se opřela dozadu s úsměvem spokojené pohody a vyfoukla kouř ke stropu.

Objevil se číšník, opět s jídelním lístkem. Berta se ani nenamáhala ho prohlížet. „Přineste mi dvojitý zmrzlinový pohár s ovocem a oříšky,“ přikázala.

KAPITOLA 8

Berta vypadala překvapeně, když mě spatřila blížit se k taxíku, který přesně v sedm hodin přistál u obrubníku. Její diamantově tvrdé oči blýskaly zlobně na svět.

„Vyspala ses dobře?“

„Vyspala?“ pronesla a vyrazila jakési sprosté slovo.

Dal jsem taxikáři adresu na třídu Sv. Karla. „Co se stalo?“ ptal jsem se. „Byl tam rámus?“

Řekla: „Když jsem byla mladá holka, říkávaly ženské, že se nechávají svádět obvykle tajně a vždycky potichu.“

„Jak to? Co se dělo? Slyšelas v noci nějaké svádění?“

„Jestli jsem slyšela svádění?“ zvolala Berta. „Slyšela jsem celou změť svádění. Teď chápu, proč se dnes mužským říká kocouři. A když se říká, že se tím nemyslí ani tak lov na nějakou tu myšku, ale to kocouří vřískání někde na veřejném místě.“

„Jak tomu rozumím, nevyspala ses.“

Berta přisvědčila. „To teda ne. Ale o jedné věci tě můžu ujistit.“

„O čem?“

„Z toho balkónu jsem to jedné takové partičce holek vytmavila, co a jak.“

„Co ony na to?“

Berta řekla: „Jedna úplně šílela. Jedna vypadala zahanbeně a šla domů a ty ostatní tam stály a řehtaly se mi a vtipkovaly na můj účet.“

„A cos udělala?“ zajímal jsem se.

„Nandala jsem jim to.“

„Nechaly si to líbit?“

„Ne.“

„Není divu, žes nespala,“ podotkl jsem.

Berta namítla: „To nebylo tím rámusem. Byla jsem prostě příliš vzteklá, než abych spala. Ta představa, že se ty žáby bez špetky studu producírují na ulici! No, člověk se celý život něco učí.“

„Vystěhuješ se z toho apartmá?“ ptal jsem se.

„Vystěhovat se?“ vzkřikla Berta. „Neblbni! Vždyť je zaplacený!“

„Já vím, ale nemá smysl bydlet v apartmá, kde se nevyspíš.“

Bertiny rty se sevřely v pevnou rovnou čáru. „Někdy bych tě nejradši popadla a vymlátila ti zuby. Jednoho dne na tuhle tvou zatracenou marnotratnost zařve naše partnerství.“

„Copak jsme na mizině?“ zeptal jsem se.

„Už o tom všem nebudu začínat,“ řekla Berta spěšně. „Tys měl vždycky štěstí. A jednoho dne ho mít nebudeš a pak přijdeš s brekem a budeš chtít, abych sáhla do kapsy a zabránila ňákýmu maléru. No a potom se o Bertě Louise Coolové něco dovíš a už to v životě nezapomeneš.“

Prohodil jsem: „To je fascinující myšlenka. Činí možnost bankrotu přímo přitažlivou.“

Záměrně se odvrátila, předstírajíc, že hledí na scenérii podél třídy Sv. Karla. Za okamžik promluvila: „Máš sirky?“

Podal jsem jí je. Zapálila si cigaretu. Pokračovali jsme v jízdě mlčky, až jsme dojeli k činžáku Gulfpride.

„Ať taxikář raději počká,“ řekl jsem Bertě. „Tady se taxi těžko shání. Snad tam nebudem dlouho.“

„Budem tam hodnou chvíli,“ opáčila Berta, „mnohem dýl, než si myslíš. Zatímco budem mluvit, nemusí nám k tomu zrovna taxametr vyhrávat písničky.“

Berta otevřela peněženku a zaplatila taxikáři se slovy: „Počkejte tady, než zazvoníme. Jestli se ozve bzučák, že máme jít nahoru, tak už dál nečekejte. Jinak s vámi pojedem zpátky.“

Taxikář pohlédl na deseticentový tuzér, přisvědčil: „Ano, madam,“ a usedl v očekávání za volant.

Berta našla knoflík u jména Roberta Fennová a přitiskla na něj palec s takovou silou, jako by chtěla knoflík zploštit.

„Asi ještě spí,“ odfrkla si. „Obzvláště, jestli včera večer někde byla. Klidně mohla být mezi těmi, co mi v noci ječely pod oknem. V tomhle městě se ve tři hodiny v noci zřejmě teprv rozjíždí život.“

Znovu bodla svým zkázonosným palcem do knoflíku. Náhle se rozezvučel bzučák na dveřích. Strčil jsem do nich a otevřel je, Berta se obrátila a mávnutím propustila taxikáře. Vykročili jsme po schodech vzhůru. Berta posunovala svých vydatných pětasedmdesát kilo pomalu a odhodlaně schod za schodem. Kráčel jsem za ní a nechal ji udávat tempo.

Berta řekla: „Až tam přijdem, miláčku, nech mluvení na mně,“

„Víš, o čem budeš mluvit?“ zeptal jsem se.

„Ano. Vím, co mám zjistit. Myslím, že v New Orleansu mají ty nejpříkřejší schody na světě – pěkný svinstvo,“

Poznamenal jsem: „Jsou to druhé dveře vlevo,“

Berta vyšplhala posledních pár schodů, zapochodovala chodbou a přiblížila kotníky prstů k výplni dveří, aby zaklepala, ale vtom její ruka na půl vteřiny znehybněla po zjištění, že dveře jsou na dva centimetry pootevřeny. Podotkla: „Zřejmě chce, abychom šli přímo dovnitř,“ a strčila do dveří.

„Počkej moment,“ řekl jsem a vzal ji za paži.

Dveře se otevřely dokořán pod nárazem, který jim Berta uštědřila. Spatřil jsem mužské nohy, ohnuté v podivném úhlu, Otvírající se dveře postupně odkryly výhled na tělo, způli spočívající na křesle a způli visící z křesla hlavou na podlahu, jednu nohu přehozenou přes boční opěrku, druhou ohnutou přes opěradlo. Zlověstná červená stružka vytékala z otvoru v levé části hrudníku po rozepnuté vestě a látce kabátu a tvořila na podlaze kaluž. Sežehnutý měkký polštář naznačoval, jak byl výstřel utlumen.

Berta řekla jedním dechem: „To mě teda usmažte místo řízku!“ a učinila rychlý krok vpřed.

Stále jsem svíral její paži. Vší silou jsem ji zadržel.

„Co děláš?“ zeptala se Berta.

Neřekl jsem nic, jen jsem ji táhl zpět.

Na okamžik dostala zlost, pak zahlédla výraz mé tváře a viděl jsem, jak se jí oči rozšířily.

Pronesl jsem dost hlasitě: „No, myslím, že není nikdo doma.“ A stále jsem ji držel za paži a vlekl ke schodišti. Jakmile se tomu podvolila, pohybovala se dost rychle. Tiše jsme prošli chodbou vyloženou kobercem. Skoro jsem Bertu sestrkal po schodech, nad nimiž se chtěla zastavit a debatovat. Horempádem jsme vypadli na ulici. Přitáhl jsem Bertu ke stěně domu a rychle jsme podél zdi vykročili po třídě Sv. Karla.

Berta se vzpamatovala natolik, že mě začala táhnout zpátky. „Prosím tě, co to vyvádíš?“ ptala se. „Co to do tebe vjelo? Ten člověk byl zavražděn. Měli bychom to oznámit policii.“

„Jestli chceš, tak to oznam,“ pravil jsem. „Ale nebuď tak hloupá, aby sis myslela, žes mohla jít dál do toho bytu a vyjít z něj živá.“

Zastavila se, jako by jí nohy samým překvapením vrostly do země, a zírala na mne, „O čem to, prosím tě, mluvíš?“

„Tobě to nedošlo?“ tázal jsem se, „Někdo stiskl bzučák, abychom šli nahoru, pak nechal pootevřené dveře.“

„Kdo?“ ptala se.

„Můžeš hádat dvakrát. Buďto tam čeká policie, až se někdo objeví, což je za daných okolností dost nepravděpodobné, nebo tam trpělivě čeká vrah na svou druhou oběť.“

Její tvrdá očka na mne zírala a jiskřila intenzitou přemýšlení. Řekla: „To mě teda naložte místo slívy! Myslím, že máš pravdu, prevítku.“

„Já vím, že mám pravdu.“

„Ale těžko je možné, že by číhal právě na nás.“

„Jenže by stačilo, abychom vstoupili do pokoje.“

„Jak to myslíš?“

„Protože bychom ho viděli. Možná, že nečekal na nás, ale jakmile bychom tam byli, nemohl by si dovolit pustit nás ven – když už bychom spatřili jeho tvář.“

Viděl jsem, jak Bertin obličej mění barvu, když si uvědomila, že unikla jen o vlas. „A proto jsi vykládal, že tam nikdo není?“

„Jistě. Tamhle naproti je hospoda. Odtamtud zatelefonujem policii a budem pozorovat ten barák, abychom viděli, jestli odtamtud někdo vyjde.“

„Kdo to byl?“ ptala se Berta, „Znáš ho – toho mrtvého?“

„Už jsem ho viděl.“

„Kde?“

„Včera pozdě odpoledne přišel k Robertě Fennové. Myslím, že to byla nečekaná a nevítaná návštěva – a předtím jsem ho taky už jednou viděl.“

„Kdy?“

„Předevčírem v noci. Nemohl jsem spát. Vyšel jsem na balkón. Právě vycházel z baru naproti. Byly s ním dvě ženy a někdo na ně čekal v autě.“

Bertě zaharašila v paměti náhlá vzpomínka na uplynulou noc. Zeptala se: „Byl to někdo z té houkavé party?“

„Původce toho nejděsnějšího randálu za celou noc,“ přisvědčil jsem.

Řekla prostě: „To jsem ráda, že je po něm.“

„Buď zticha! O takových věcech se nevtipkuje.“

„Kdo tady vtipkuje? Každé slovo myslím vážně. Nemáme teď volat na policii?“

Přikývl jsem: „Ano. Ale uděláme to podle mého.“

„Jak?“

Vyzval jsem ji: „Pojď, hned uvidíš.“

Šli jsme do restaurace. Velmi hlasitě jsem se zeptal majitele, jestli by mi zatelefonoval pro taxíka, nebo jestli si mohu zatelefonovat sám. Ukázal na telefonní budku a dal mi číslo taxikářské společnosti. Zašel jsem do budky a zavolal. Ujistili mě, že taxi přijede za dvě minuty. Z budky jsem mohl pozorovat dveře činžáku, kde bydlela Roberta Fennová.

Čekal jsem, až se před restaurací ozvalo zahoukání taxíku. Pak jsem vytočil číslo policejní stanice a řekl ledabyle: „Máte tužku?“

„Ano.“

Pravil jsem: „Dům Gulfpride na třídě Svatého Karla.“

„Co je s ním?“

„Byt dvě nula čtyři,“ pokračoval jsem.

„No a co s ním je? Kdo volá? Co chcete?“

„Chci ohlásit, že v tom bytě došlo k vraždě. Jestli tam rychle pošlete rádiový vůz, dopadnete možná vraha, jak čeká na další oběť.“

„Kdo volá?“

„Adolf.“

„Adolf, a jak dál?“

„Hitler,“ řekl jsem, „a už se mě na nic neptejte, protože mám pusu na zámek.“ Zavěsil jsem a vyšel z budky.

Berta už byla venku, aby zadržela taxíka. Přiloudal jsem se za ní, jako by nebyl žádný spěch.

„Kam to bude?“ ptal se řidič.

Berta mu začala říkat jméno hotelu, ale přerušil jsem ji: „Hlavní nádraží. Žádný kvalt, klídek.“

Pohodlně jsem se opřel. Berta si chtěla povídat. Pokaždé, když chtěla něco říci, jsem ji rýpl loktem do žeber. Nakonec to vzdala a zahlížela na mne ve vroucím bezmocném vzteku.

U nádraží jsme zaplatili taxík. Nasměroval jsem Bertu ke vchodu, provedl ji halou a vyvedl druhým východem ven.

„Hotel Monteleone,“ řekl jsem dalšímu taxikáři.

Znovu jsem Bertu donutil mlčet. Měl jsem pocit, jako bych držel pojistný ventil na tlakovém hrnci. Nemohl jsem vědět, v kterém okamžiku vybuchne. Přijeli jsme k hotelu Monteleone. Dovedl jsem Bertu k řadě pohodlných křesílek, usadil ji do polštářů, usedl vedle ní a vyzval ji docela přívětivě: „Tak mluv. Mluv, o čemkoli na světě se ti zachce mluvit – kromě toho, co se stalo za poslední hodinu.“

Berta se na mne zamračila. „Co ty mi ksakru máš co radit, o čem mám mluvit a o čem ne?“

Odvětil jsem: „Každý pohyb, který jsme do této chvíle učinili, byl nejspíš sledován. Doopravdy platí jen to, co budeme dělat od této chvíle.“

Berta odsekla: „Jestli jsme byli sledováni až sem, tak budem nejspíš i nadále.“

Počkal jsem, až naším směrem zabloudil pohled recepčního, pak jsem vstal, šel k němu, přívětivě se usmál a řekl: „Myslím, že sem přijede autobus pro cestující k letadlu na sever?“

„Ano. Bude tu asi za půl hodiny.“

„Můžeme na něj tady počkat?“ Podařilo se mi vypadat plaše a nejistě.

„Zajisté,“ ubezpečil mě usměvavě.

Vrátil jsem se k Bertě. Když pozornost recepčního upoutalo něco jiného, odloudal jsem se k novinovému stánku. Za pár okamžiků jsem Bertě naznačil, aby se ke mně připojila, pak jsme kráčeli halou ke vchodu do dragstóru. Zastavil jsem se na chvilku zahrát si na automatu, pak jsme vyšli na ulici.

„Kam teď?“ ptala se Berta Coolová.

„Nejdřív do hotelu – jenom na skok, sbalit si věci a zaplatit.“

„A pak?“

„Asi do toho apartmá.“

„Oba?“

„Ano. Z gauče se dá upravit druhá postel.“ Berta namítla: „Co je to za nápad? Ty utíkáš, jako bys to provedl ty.“

„Nebuď si tak jistá, že si to policie nebude myslet.“

„Proč?“

Vysvětloval jsem: „Roberta Fennová pracuje v bance. Vyptají se manažera banky na všechno, co ví. Poví jim, že včera odpoledne za ním přišel muž, který o sobě tvrdil, že je detektiv a dává do pořádku pozůstalostní řízení. Roberta Fennová s ním mluvila. Když šla z práce, čekal na ni ten mladý muž před bankou. Vzal Robertu Fennovou do taxíku a odjeli. Ten mladý muž byl u ní v bytě, když tam přišel ten zavražděný. Ten mladý muž žárlil.“

„Kde byla Roberta, když se to odehrálo?“ zeptala se Berta.

„Roberta,“ řekl jsem, „buď stiskla spoušť, nebo leží natažená na podlaze, kde jsme ji nemohli vidět, když jsme nešli dovnitř, nebo, konečně, je tou osobou, na kterou čeká vrah.“

Berta prohlásila: „Já myslím, že bychom si měli vzít taxíka, jet na policii a všechno to tam ohlásit.“

Zastavil jsem se, otočil ji k obrubníku a ukázal na taxi, které parkovalo na protější straně ulice. „Tamhle je taxík,“ pravil jsem. „Nastup.“

Berta váhala.

„No tak, do toho.“

„Ale ty si to nemyslíš, že, Donalde?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Ze spousty důvodů.“

„Tak některé jmenuj.“

Řekl jsem: „Smrdí to.“

„Co smrdí?“

„Celá ta záležitost.“

„Jak to?“

Odpověděl jsem: „Hale přijel do Los Angeles. Najal si nás, abychom jeli do New Orleansu a vypátrali Robertu Fennovou. Proč si na to nevzal nějakou detektivní agenturu přímo v New Orleansu?“

„Protože k nám měl důvěru. Byli jsme mu doporučeni.“

„Takže, než aby si našel pro rutinní záležitost detektivní agenturu v New Orleansu, platí nám z Los Angeles královský honorář a ještě cestovní výlohy a ještě k tomu diety.“

„Ty jsi stejně už byl na Floridě. Když jsem mu to řekla, vypadal potěšeně. Řekla jsem mu, že tady můžeš být už několik dní před jeho příjezdem.“

„Dobře, byl potěšen. Najal nás na tuhle práci, protože k nám má důvěru. Ale on celou tu dobu věděl, kde Roberta Fennová je.“

Berta na mne zírala, jako bych provedl něco zcela nepochopitelného – jako kdybych třeba prohodil cihlu sklem výkladní skříně dragstóru za námi.

„To je pravda,“ ujistil jsem ji.

„Donalde, ty jsi úplný blázen! Proč by někdo jezdil do Los Angeles a najímal nás za padesát dolarů denně a dalších dvacet na výdaje, abychom našli v New Orleansu ženu, která je údajně pohřešována, ale ve skutečnosti není?“

„Právě tohle,“ řekl jsem, „je důvod, proč nesedám do taxíku a nejedu na policii. Ty ovšem můžeš, chceš-li. Taxík stojí tamhle, a jak tě znám, jsem si jist, že na něj máš dost peněz.“

Vykročil jsem k hotelu. Berta mě dlouhými kroky dohonila. „Taky bys nemusel bejt tak zatraceně samostatnej.“

„To ani nejsem. Mám jen ten správnej čuch.“

„A co řekneš, až tě sebere policie a až půjde do tuhýho, protožes neohlásil vraždu?“

„Já jsem ji ohlásil.“

Přemýšlela o tom.

„Policii se to stejně nebude líbit.“

„O to se jí nikdo neprosí.“

„Až tě drapnou,“ varovala mě Berta, „bude zle.“

„Pokud jim něco nepředhodím, co by odlákalo jejich pozornost.“

„Jako co třeba?“ chtěla vědět.

„Toho vraha, který byl v pokoji, nebo třeba novou vraždu. Něco, co je zaměstná.“

Přemýšlející Berta si se mnou automaticky srovnala krok.

Nakonec pravila: „Donalde, to je šílenství, co říkáš o tom Haleovi.“

„Co jako?“

„Že věděl, kde Roberta Fennová je.“

„Našel ji už předtím.“

„Proč si to myslíš?“

Řekl jsem: „Číšník v Bourbonském domě ji vidět vycházet s Halem z baru Jacka O’Learyho.“

„Víš to jistě?“

„Víceméně. Číšník ho popsal, že prý vypadal, jako by měl něco v ústech.“

„Kdy to bylo?“

„Asi před měsícem.“

„Pak ona tedy ví, kdo je Hale?“

„Ne. Hale ví, kdo je ona. Ona si myslí, že Hale je Archibald C. Smith z Chicaga.“

Berta vzdychla. „Tohle je na mne ňák moc. Je to jako ňákej z těch tvejch čínskejch hlavolamů, co si na ně potrpíš. Ale já ne.“

„Ale není to šílenství. Nejde o to, jestli se nám to zamlouvá nebo ne. Prostě v tom vězíme až po krk.“

Berta řekla: „No, tak já navážu s Halem kontakt a budu chtít konfrontaci. Já…“

„Nic takového dělat nebudeš,“ přerušil jsem ji. „Snad si pamatuješ, že Hale nechce, abychom pátrali, proč jsme byli vlastně najati a kdo nás najal. Řekl nám to. Byli jsme prostě najati, abychom našli Robertu Fennovou.“

Viděl jsem, že Berta po celou cestu do hotelu uvažuje. Než jsme vstoupili do vestibulu, prohlásila: „Tak jsem se právě k něčemu rozhodla.“

„K čemu?“

„Robertu Fennovou jsme našli. K tomu jsme byli najati. A dostanem tu prémii. Teď se musím vrátit do Los Angeles. Ta záležitost se stavební společností je důležitá.“

Řekl jsem: „V pořádku.“

Berta vstoupila do haly, došla k recepci a zeptala se: „Kdy odtud jede nejbližší vlak do Kalifornie?“

Recepční se usmál: „Kdybyste se zeptala u vrátného, on… Okamžik. Nejste paní Coolová?“

„To jsem.“

„Byla jste tu přihlášena. Včera večer jste se odhlásila, že?“

„Přesně tak.“

Recepční oznámil: „Dnes ráno přišel pro vás telegram. Vrátili jsme ho telegrafní společnosti. Ne, okamžik. Možná je ještě tady. Ano. Tady je.“

Vyhrabal telegram a podal jej Bertě Coolové.

Roztrhla obálku a držela telegram tak, abych jí ho mohl číst přes rameno. Byl podán předchozího večera v Richmondu a zněl:

Po telefonickém rozhovoru s Vámi jsem se rozhodl vrátit do New Orleansu prvním možným letadlem. Emory G. Hale.

KAPITOLA 9

Odstoupili jsme od pultu. Berta pořád ještě zírala na telegram, Řekl jsem: „Může tu být každou chvíli. Jedno letadlo přilétá z New Yorku časně dopoledne. Neuvedl, kterým přiletí, že? V Richmondu zřejmě přistál cestou na sever.“

„To neuvedl, jen že přiletí prvním možným letadlem. Protože teď je ve všech takový nával,“

„Až přijde, mluvit s ním budu já,“ pravil jsem.

Berta došla k náhlému rozhodnutí. „To máš sakra pravdu, že mluvit budeš ty. Berta se totiž naloží do letadla a poletí do Los Angeles. Pokud by se pan Hale vyptával, pak Berta odjela proto, že má nějaké válečné zakázky, které vyžadují její přítomnost. Nepovíš mu, že jsme tam dnes ráno byli a co se stalo, že?“

„Nepovím.“

„To jsem chtěla vědět,“ oddechla si.

„Mám tě doprovodit na letiště?“

„Ani nápad, Ty jsi pohroma, Ty seš takovej chytrák, že před Halem všechno možný tajíš, protože si myslíš, že Hale něco tají před tebou. Je to na tobě. Rozeslal jsi ryté pozvánky, tak teď se starej, kam posadíš hosty. Berta se jde najíst, dá si dobré pekanové oplatky a pak vyrazí.“

„Ale chci klíč k apartmá,“ řekl jsem, „a…“

„Bude ve dveřích. Sbalím si kabelu a nechám klíč ve dveřích. Sbohem.“

Odpochodovala ke dveřím a viděl jsem ji nasednout do taxíku. Ani se neohlédla.

Když taxík odjel, šel jsem do jídelny, dal si dobrou snídani, šel do svého pokoje, natáhl se na křeslo s nohama položenýma na druhém křesle, četl jsem ranní noviny a čekal na Halea.

Dorazil krátce po desáté.

Potřásl jsem mu rukou a poznamenal: „No, to jste si teda pospíšil.“

Odhalil zuby ve svém charakteristickém úsměvu. „To tedy opravdu,“ připustil. „Neuvědomil jsem si, že jsem najal takové dva rychlíky. Co je s paní Coolovou? Ptal jsem se po ní a řekli mi, že se odhlásila.“

„Ano, Byla povolána zpátky do Los Angeles kvůli něčemu naléhavému – válečná zakázka.“

„A tak,“ pronesl, „Vy tedy pracujete pro FBI?“

„To jsem neřekl,“

„No ale naznačil.“

Řekl jsem: „Já nejsem obeznámen s celým provozem, ale myslím, že pro FBI nepracujeme.“

Zazubil se: „A přiznal byste, kdyby ano?“

„Asi ne.“

„To jsem chtěl vědět. Ale jsem zklamaný, že tu není.“

„Říkala, že už stejně nemůže víc udělat. Když je Roberta vypátrána, jde už jen o vyjasnění detailů,“

„No, svým způsobem je to pravda. Vy jste opravdu rychlíci. V recepci mi řekli, že se paní Coolová odhlásila včera večer, asi v sedm. Ale včera večer neodjela, že?“

„Ne, až dnes ráno.“

„Ale odhlásila se včera večer?“

Připustil jsem: „To je pravda. Sehnala apartmá ve Francouzské čtvrti. Myslela, že pro naše pátrání bude centrální poloha výhodnější. Že bude bydlet tam a já tady.“

„A tak. Kde je to apartmá?“

„Nemohu přesně říct. Je to jedno z těch, kam jdete z jedné ulice, pak šestkrát zahnete za roh a vyjdete do druhé. Nebo vy se ve Francouzské čtvrti vyznáte?“

„Ne.“

Řekl jsem: „To budete koukat. Je opravdu rázovitá,“

„Takže paní Coolová má válečné úkoly. To mi neřekla.“

„Neptal jste se, nebo ano?“

„Ne.“

Objasnil jsem mu: „Ona zřídkakdy dobrovolně poskytuje klientům informace o své činnosti.“

Blýskl po mně pohledem. Tvářil jsem se pořád stejně vyrovnaně.

„Takže se slečnou Fennovou nemluvila?“

Předvedl jsem mu údiv, „Jak to? Z vašeho telegramu jsme pochopili, že máme s rozhovorem počkat, až přijedete, abyste si s ní promluvil sám.“

„No – ne tak doslova. Říkáte, že bydlí v činžáku Gulfpride na třídě Svatého Karla?“

„Ano.“

„Myslím, že bychom tam měli zajet. Snídal jste?“

„Ale ano.“

„Tak pojeďme k ní.“

„Chcete, abych byl při tom, až s ní budete mluvit?“

„Ano.“

Zavolali jsme taxi a uvedli adresu činžáku Gulfpride. Na půli cesty řidič stáhl skleněné okénko, obrátil se dozadu k nám a řekl: „To je tam, co se stala ta vražda?“

„Kde?“

„No přece v Gulfpride.“

„Nemám tušení. Kdo byl zabit?“

„To nevím. Nějaký Nostrander.“

„Nostrander,“ opakoval jsem, jako bych se chtěl na to jméno rozpomenout. „Myslím, že nikoho takového neznám. Co dělal?“

„Byl to právník.“

„A byla to určitě vražda?“ tázal jsem se.

„No, já jsem to tak pochopil. Někdo ho střelil rovnou do srdce osmatřicítkou.“

„On tam bydlel?“ ptal jsem se. „Ne. Našli ho v bytě nějaký holky.“

„Její šamstr, co?“

„To nevím. Ta holka pracovala někde v bance.“

„Co se s ní stalo?“

„Zmizela.“

„Nepamatujete si náhodou, jak se jmenuje?“

„Ne, to ne – počkejte okamžik. To jméno jsem zaslechl taky – jeden z hochů to říkal. Počkejte. Je to takový krátký jméno, tak jako Penová – ne, to ne. Moment. Fennová, Fennová, to je ono. Roberta Fennová.“

Otázal jsem se: „Policie myslí, že to udělala ona?“

„To já nevím, co si myslí policie. Vím jen to, co se povídalo na stanovišti. Jeden kolega dostal rychlovku – měl zajet pro fotografy, aby tam fotili toho mrtvého. Prý to bylo pořádný svinstvo. No, tohle je ta budova. To se ví – všude kolem samý auta.“

Hale mu začal něco vykládat. Přerušil jsem ho. „Co říkáte,“ navrhl jsem hlasitě, „kdybychom nejdřív zajeli k tomu druhému klientovi a na interview v Gulfpride se vrátili až potom, až ten rozruch trochu opadne? Nerad vedu obchodní hovory, když pořád někdo běhá dovnitř a ven, dupe po schodech, dělá rámus a…“

„Myslím, že je to velice moudré rozhodnutí,“ souhlasil Hale.

Požádal jsem taxikáře: „Tak nás zavezte na roh Napoleonovy a Svatého Karla a vysaďte nás tam.“ Zase jsem se opřel o polštářování a řekl hlasitě Haleovi: „Náš klient v Gulfpride teď stejně nebude mít zájem o obchodní rozhovory. Bude si vyměňovat dojmy s ostatními nájemníky. Myslím, že bychom to měli odložit na odpoledne.“

„Dobře, jak myslíte.“

Poté jsme mlčeli, dokud nás taxikář nevysadil na rohu Napoleonovy a Sv. Karla. „Mám počkat?“ ptal se.

„Ne. Zdržíme se asi hodinu nebo déle.“

Přijal peníze a odjel.

„Tak co teď?“ zeptal se Hale.

„Počkáme na tramvaj a vrátíme se do města.“

Dal najevo rozrušení. „Chceme se přece dovědět o tom případu co nejvíc. Podívejte se, Lame, vy jste detektiv. Nešlo by, abyste navázal kontakt s policií a zjistil, co už ví o…?“

„Ani jedna šance k milionu,“ přerušil jsem ho pevně.

„Policie a detektivní agentury spolu nespolupracují?“

Odvětil jsem: „Odpověď na tuto otázku nejlíp vyjadřuje jednoslabičné slovo nezaměnitelného významu. Zní: ne.“

„Ale tohle pohřbívá všechny moje plány. Jste si jist, že ta žena je táž Roberta Fennová, kterou jsem vám ukázal na obrázku?“

„Ano.“

Hale řekl: „Rád bych věděl, kde je.“

„Policie si nejspíš klade tutéž otázku.“

„Myslíte, že byste ji našel, Lame?“

„Je to možné.“

Jeho tvář zazářila, „Myslíte – dřív než policie?“

„Možná.“

„Jak byste na to šel?“

„To ještě nemohu říct.“

Čekali jsme na okraji vozovky, nervózní, stále jsme se dívali na hodinky. Přijela tramvaj. Naskočili jsme. Poznal jsem, že když jsme usedli, dospěl Hale k nějakému rozhodnutí. Čekal jen na vhodnou chvíli, aby mi je vyklopil, ale neposkytl jsem mu žádnou příležitost ke konverzaci. Prostě jsem seděl a díval se z okna. Když jsme projížděli kolem budovy Gulfpride, mohli jsme si vykroutit krky. Před domem ještě parkovala pěkná řádka aut. Skupinka mužů stála na chodníku a rokovala, hlavy pohromadě.

To poskytlo Haleovi příležitost, na kterou čekal. Zhluboka se nadechl a řekl: „Lame, já se vracím do New Yorku. Nechám vám to tady na starosti.“

Namítl jsem: „Radši byste si měl sehnat pokoj, odpočinout si a vyspat se, Nemůžete přece pořád létat do New Yorku a zpátky.“

„Obávám se, že bych si moc neodpočinul.“

Sdělil jsem mu: „To apartmá, které právě uvolnila paní Coolová, je otevřené. Můžete se tam nastěhovat a vyspat se. To nebude jako v hotelu. Nikdo vás tam nebude rušit. Můžete se prostě zamknout a spát.“

Bylo vidět, že se mu ta myšlenka zamlouvá.

„A ještě k tomu,“ pokračoval jsem, „to apartmá pro vás bude zajímavé z dalšího důvodu. Roberta Fennová tam nějakou dobu bydlela. Pod jménem Edna Cutlerová.“

To ho přímo vymrštilo. Oči, poněkud zarudlé nevyspáním, se mu rozšířily náhlým zájmem, „Takhle jste ji našel?“

„Přišel jsem tam na nějakou stopu, ano.“

Vypadal trochu ustaraně, „To je podivné. Jak vy zjišťujete věci, Lame. Vy jste hlavička.“

Jen jsem se zasmál.

„Vy možná o slečně Fennové víte víc, než jste mi pověděl.“

„Chtěl jste, abych jí našel, že?“

„Ano.“

„No a já jsem ji našel. Snažíme se podávat výkony, ale ani nás nenapadá sdělovat klientům, metody nebo mluvit o tom, jak jsme získali stopu.“

Zase se opřel zády o opěradlo. „Vy jste velmi zvláštní mladý muž. Nechápu, jak jste za tak krátkou dobu tolik zjistil.“

Navrhl jsem: „Tady vystoupíme a dál půjdeme pěšky. Bude to pět minut chůze.“

Halea velice zajímal nábytek a staromódní pokoje s vysokými stropy. Vyšel na balkon, rozhlédl se po květinách, po ulici, vrátil se, vyzkoušel pérování postele a řekl: „Moc hezké. Mydlím, že si tady odpočinu. Takže Roberta Fennová tady bydlela – to je ohromně zajímavé.“

Poradil jsem mu, aby se pokusil usnout, nechal jsem ho tam, vyšel ven a hnal se k telefonní budce, kde bych si byl jist soukromím.

Trvalo mi půl hodiny, než jsem přes detektivní agenturu v Little Rocku telefonicky zjistil, že Turpitz 935, adresa, adresa uvedená v dopise, který Edna Cutlerová napsala Robertě Fennové, je jen poštovní adresa. Totiž velká kancelář, kde jakási dívka pronajímá psací stoly drobným podnikatelům, vykonává stenografické práce a posílá poštu adresátům. Také Edně Cutlerové, ale její skutečná adresa byla utajována – naprosto přísně.

Ujistil jsem kolegu v Little Rocku, že mu agentura pošle šek, a pak jsem vypátral písařskou agenturu. Zeptal jsem se dívky, která ji vedla: „Mohla byste mi napsat na blánu a nacyklostylovat tisíc dopisů?“

„Proč ne? Jistě.“

„Máte stenografku, které bych mohl nadiktovat obchodní dopis?“

Dívka se usmála a chopila se tužky. „Vedení podniku se v této chvíli stává kancelářskou jednotkou. Můžete začít, jakmile budete připraven.“

Řekl jsem: „To už jsem. Jdem na to,“ Začal jsem diktovat:

Vážená paní,

Váš blízký osobní přítel říká, že máte krásné nohy. Chcete, aby krásně vypadaly, a totéž si přejeme i my.
Pavučinkové punčochy, které jste dříve kupovala, nemůžete teď sehnat – alespoň ne ve Spojených státech.
Vaše zásobování pavučinkovými hedvábnými punčochami po dobu války je však možno exkluzivně zařídit. V době Pearl Harboru vplula do jednoho mexického přístavu japonská loď a nám se podařilo získat náklad hedvábných punčoch, původně určený pro USA. Toto zboží Vám může být z Mexika zasláno. Pouze otevřete balíček, navléknete si punčochy a budete je třicet dní nosit. Budete-li po těchto třiceti dnech plně spokojena, poukážete stejnou částku, jakou jste platila za punčochy před rokem. Pustí-li některá punčocha očko nebo projeví-li se jakákoli výrobní nebo materiálová vada, pak tuto vadnou punčochu prostě vrátíte.
Na přiložený formulář pouze uveďte svoje jméno a adresu, velikost, druh a barvu pavučinkových punčoch, kterým dáváte přednost, zalepte jej do ofrankované obálky s adresou a vhoďte do poštovní schránky. K ničemu se tím nezavazujete.

Dívka vzhlédla. „To je všechno?“

„To je všechno,“ řekl jsem, „až na to, že podpis bude znít Společnost pro dovoz hedvábí, a budu ještě muset vypracovat tabulku barev a objednat formuláře, které se přiloží.“

„Kolik jich chcete?“

„Tisíc. Až tu blánu budete mít, rád bych viděl jednu nebo dvě ukázky, než se pustíme do toho tisíce dopisů.“

Vzhlédla ke mně zkoumavě, „A co je to za švindl?“

Jen jsem na ni mlčky hleděl.

„Podívejte se – na hedvábí bylo embargo už dávno před Pearl Harborem, a kdy se vůbec z Japonska dovážely punčochy?“

Zazubil jsem se. „Jestli ty, které ten dopis dostanou, budou tak bystré jako vy, tak mám smůlu. Jsem soukromý detektiv. Tohle je bouda. Snažím se někoho vylákat z úkrytu.“

Změřila mě pohledem od hlavy k patě a viděl jsem, že zmatený údiv v jejích očích se změnil v obdiv. Řekla: „No, málem jste mě napálil. Tak vy jste detektiv?“

„Ano, a neříkejte mi, že na to nevypadám. Toho jsem se už naposlouchal dost.“

„Ve vaší profesi je to přednost,“ poznamenala, „Na to byste měl být hrdý. No a oč vám doopravdy jde? Kolik jich chcete nachytat?“

„Jen dvě. Moc se s tím nepárejte. Trochu to můžete ušmudlat, aby si myslely, že z tisíce dopisů dostaly poslední dva. Ty obálky adresujte. První je Edna Cutlerová, Turpitz 935, Little Rock, Arkansas, a druhá je Berta Louise Coolová, Dům Drexel, Los Angeles.“

Zasmála se, přitáhla si psací stroj z bočního stolku a prohlásila: „To je dobrej špás. Přijďte za půl hodiny, bude to hotovo.“

Vložila do stroje blánu a rozehrála klávesnici. Řekl jsem, že za půl hodiny přijdu, vyšel ven, koupil si polední noviny a usedl do jídelny, abych si přečetl zprávu o vraždě. Noviny ještě neuváděly všechny detaily, ale bylo jich dost, aby osvětlily hlavní body. Paul O. Nostrander, známý mladý advokát, byl nalezen mrtev v bytě Roberty Fennové. Roberta Fennová je pohřešována. Na své pracoviště sekretářky v městské bance se nedostavila. Prohlídkou bytu se policie přesvědčila, že pokud uprchla, nevzala si s sebou žádné oblečení, ani krém na obličej, zubní kartáček, ba ani kabelku. Kabelka ležela neotevřená na toaletním stolku v ložnici. Obsahovala nejen peníze, ale i klíče. Policie proto usuzuje, že Roberta Fennová odešla úplně bez prostředků, ba dokonce bez možností vrátit se do bytu. Policie počítá s tím, že buď bude během příštích čtyřiadvaceti hodin nalezena mrtvá, nebo se dobrovolně přihlásí policii. Policie inklinuje k dvěma teoriím. Podle první z nich vrah zavraždil mladého advokáta a pak zbraní donutil Robertu Fennovou, aby s ním odešla. Podle druhé k vraždě došlo za nepřítomnosti slečny Fennové, ta se pak vrátila, našla mrtvého ve stejné poloze jako později policie a v panice se dala na útěk. Je tu ovšem ještě třetí možnost, a sice ta, že spoušť zbraně stiskla Roberta Fennová.

Policie zřejmě měla sklon považovat za věrohodnější první teorii.

Policie intenzívně pátrá po mladém, dobře oblečeném muži v šedém kostkovaném obleku, který na Robertu Fennovou předchozí odpoledne po pracovní době čekal před bankou. Svědkové viděli, že ji doprovodil do taxíku. Policie má jeho kvalitní popis: výška stošedesát pět centimetrů, váha tak šedesát pět kilo, vlasy tmavé vlnité, věk dvacet devět, oblek šedý dvouřadový, obuv hnědobílá sportovní.

Nostrander praktikoval asi pět let. Bylo mu třiatřicet let a mezi právníky byl známý svým důvtipem a bystrostí v soudních případech. Byl svobodný. Jeho rodiče jsou už mrtvi, ale má staršího sedmatřicetiletého bratra, který je vedoucím pracovníkem v lahvárenské firmě.

Pokud je známo, neměl zavražděný právník nepřátele, měl však okruh přátel, kteří jsou jeho úmrtím otřeseni.

Zločin byl spáchán zbraní ráže 38. Bylo vystřeleno jen jednou, a jediná rána také stačila. Podle lékařů nastala smrt okamžitě. Poloha těla a vzdálenost ruky od zbraně, nalezené na podlaze, téměř znemožňují považovat smrt za něco jiného než záměrnou vraždu. Policie se zabývá též teorií, že smrt mohla být součástí nějaké podivné dohody o společné sebevraždě, že Roberta Fennová mohla příliš znervóznět a zpanikařit, než aby provedla i svůj podíl na dohodě, a proto zmizela. Policie stanovila dobu vraždy skoro přesně na dvě hodiny dvaatřicet minut v noci. Výstřel byl tlumen polštářem, přidrženým na zbrani. Pouze jedna osoba jej slyšela. Tato osoba, jménem Marilyn Wintonová, hosteska v baru Bludička, se vracela domů. Bydlí přes chodbu přesně proti slečně Fennové. Právě když vsunovala klíč do domovních dveří, slyšela cosi, co považovala za výstřel. Dva přátelé, kteří ji vezli domů, čekali u obrubníku, aby viděli, že se v pořádku dostala dovnitř. Slečna Wintonová se okamžitě vrátila k jejich autu, aby se zeptala, zda někdo z nich slyšel výstřel. Neslyšeli. Této skutečnosti přičítá policie význam, neboť naznačuje, že polštář ztlumil výstřel natolik, že ho nebylo při zvuku naprázdno běžícího motoru slyšet. Přátelé slečnu Wintonovou ujistili, že to bylo jen bouchnutí dveří. Šla nahoru do svého bytu, ale pořád ještě jen napůl přesvědčena, že neslyšela výstřel, pohlédla na hodinky a zapamatovala si přesný čas. Bylo přesně dvě hodiny třicet sedm minut. Odhadla, že ještě neuplynulo víc než pět minut od chvíle, kdy zaslechla výstřel.

V novinách nebylo nic o tom, jak policie zločin objevila. Zpráva o mém tajemném telefonátu byla zřejmě záměrně zamlčena. Noviny sdělovaly, že policisté, kteří vraždu odhalili, byli na „rutinní obchůzce“.

Přečetl jsem si zprávu, zakouřil si a vrátil se do veřejné písařské agentury.

Ethel Wellsová mi připravila koncept dopisu.

„Myslíte, že to bude co platné?“ zeptal jsem se.

Řekla: „Na mne to zabralo – jak jste si snad všiml.“

„Všiml.“

Zasmála se na mne. „Vy jste samé oko, jak se říká.“

Nadhodil jsem: „Potřeboval bych pro Společnost pro dovoz hedvábí nějakou adresu.“

„Za tři dolary měsíčně můžete jako poštovní adresu používat tuhle kancelář. Můžete si sem dát posílat dopisů, kolik chcete.“

„Mohu se spolehnout na vaši diskrétnost?“

„Což, jak předpokládám, je milý způsob otázky, jestli dovedu držet jazyk za zuby, jestli se sem někdo přijde vyptávat?“

„Ano.“

„A co když to bude poštovní inspektor?“

„Tomu řekněte pravdu.“

„A to je co?“

„Že mě jménem neznáte a nic o mně nevíte.“

Pár vteřin to přemílala v hlavě, pak řekla: „To je nápad. A jak se tedy jmenujete?“

„V účetních knihách to bude Cash. A máte měsíčně o tři dolary víc a ještě poplatek za napsání na stroji.“

KAPITOLA 10

Vrátil jsem se do hotelu, šel do svého pokoje, otevřel nový balíček cigaret, usedl k oknu a přemýšlel. Berta Coolová byla kdesi mezi New Orleansem a Los Angeles. Kancelář řídí Elsie Brandová. Vypadá to na příhodnou chvíli k získání informace, kterou potřebuji. Sáhl jsem po telefonu a zadal okamžitý hovor. Trvalo asi pět minut, než jsem dostal spojení. Pak jsem slyšel hlas Elsie Brandové, řízný a dělný, jak říká: „Haló?“

„Ahoj, Elsie, tady je Donald.“

Její hlas pozbyl tvrdého břitkého ostří. Pravila neformálně: „No jéje, Donalde. Operátorka říkala, že volá New Orleans, a já myslela, že je to Berta. Co je nového?“

„To bych chtěl slyšet já od vás.“

„Jak to?“

„Berta říká, že vzala válečné zakázky.“

„Vy jste to nevěděl?“

„Ne. Dokud mi to neřekla.“

„Pracuje na tom už asi šest neděl, myslela jsem, že to víte.“

„Nevěděl jsem. Co ji to napadlo?“

Zasmála se a rozpačitě odpověděla: „Myslím, že chce přijít k penězům.“

„Poslyšte, Elsie, já jsem Bertiným společníkem už dost dlouho, takže mi už taky vadí platit meziměstské telefonáty čistě jen pro to potěšení poslouchat vás, jak chodíte kolem horké kaše. Co ji to napadlo?“

„Zeptejte se jí, Donalde.“

„Ještě minutu, a pořádně se naštvu,“ varoval jsem ji.

„Používejte hlavu,“ řekla náhle. „Snad v ní máte mozek. Proč by se asi Berta do něčeho takového pouštěla? Co byste dělal na jejím místě vy? Domyslete si to sám a přestaňte ze mne tahat rozumy. Já se musím udržet v zaměstnání, a vy jste jenom jeden ze společníků.“

„Bylo to proto, aby mě mohla vyreklamovat z vojenské služby?“

Na druhém konci drátu bylo ticho.

„Bylo?“

„Tady je moc hezké počasí,“ pravila Elsie, „ale myslím, že bych vám to neměla povídat, protože je to vojenské tajemství.“

„Opravdu?“

„Ale ano. Utajováním všech informací o počasí jsme učinili velký krok k válečnému vítězství. Jeden z nedostatkových artiklů je novinový papír. Losangeleská Obchodní komora dříve spotřebovala na zprávy o počasí tolik papíru, kolik se získá ze dřeva v hustém lese o 9687 akrech za předpokladu, že stromy měří v průměru čtyřicet šest centimetrů a rostou ve vzdálenostech tři sta dvacet tři centimetrů od sebe, měřeno od prostředka kmenů. A za předpokladu, že průměrná výška stromu je…“

„Vaše tři minuty uplynuly,“ ozvala se operátorka.

„Vedete,“ řekl jsem Elsii. „Nashle.“

„Na shledanou, Donalde. Hodně štěstí.“

Uslyšel jsem klapnutí sluchátka na druhé straně a zavěsil jsem. Znovu jsem se usadil s nohama položenýma na protější židli a dal se do přemýšlení. Zazvonil telefon.

Zdvihl jsem sluchátko, pronesl „haló“ a slyšel mužský hlas, jak opatrně říká: „Je to pan Lam?“

„Ano.“

„Jste detektiv z kanceláře v Los Angeles, člen firmy Coolová a Lam?“

„Přesně tak.“

„Chci s vámi mluvit.“

„Kde jste?“

„Dole.“

„A kdo jste?“

Odtušil: „Už jsme se viděli.“

„Váš hlas je mi matně povědomý, ale nevím, kam vás mám zařadit.“

„To budete vědět, až mě uvidíte.“

Zavěsil jsem, sáhl po klobouku, svrchníku a aktovce, přibouchl dveře, zamkl je a pádil po chodbě. Když jsem se blížil k výtahům, zpomalil jsem, přešel kolem nich až k ohybu chodby a začal čekat. Slyšel jsem, jak se otevřely dveře výtahu, počkal ještě pár vteřin a vykoukl obezřetně zpoza rohu. Byl tam jen jeden člověk. Spěchal chodbou. V jeho způsobu držení ramen bylo cosi nejasně povědomého, a to mě překvapilo. Byl bych vsadil deset ku jedné, že to volala policie, aby se ujistila, že jsem v pokoji, než uzavře hotel. To, že muž byl sám a že ho opravdu odněkud znám, bylo příjemné překvapení, ale nevykročil jsem po chodbě zpět, dokud jsem ho bezpečně nepoznal, a poznal jsem ho teprve, když se obrátil vlevo. Byl to Marco Cutler.

Cutler právě podruhé klepal na moje dveře, když jsem k němu přistoupil. „Ale, dobré odpoledne, pane Cutlere!“

Otočil se jak na obrtlíku. „Myslel jsem, že jste v pokoji.“

„Já? Jak to? Právě jsem přišel.“

Pohlédl na aktovku, klobouk a svrchník a řekl: „Přísahal bych, že jsem poznal váš hlas v telefonu. Právě jsem vám volal do pokoje.“

„To jste asi volal špatné číslo.“

„Ne. Řekl jsem operátorce velmi zřetelně, který pokoj chci volat.“

Ustoupil jsem o krok ode dveří a snížil hlas: „A někdo zdvihl telefon?“

Přikývl a v jeho tváři jsem spatřil náhlou obavu.

Pravil jsem: „To nemusí být tak jednoduché, jak to vypadá.“ Vzal jsem ho za paži a poodtáhl ode dveří. „Zavolejme hotelového detektiva.“

„Chcete říct – myslíte, že se k vám někdo vloupal?“

Odvětil jsem: „Možná že v pokoji čmuchá policie. Nepředstavil jste se jménem – nebo ano?“

Tentokrát jsem viděl, jak se mu škubá drobný sval v koutku u levého oka. „Ne – pojďme odtud.“

„To je ono,“ souhlasil jsem. „Pojďme.“

Vykročili jsme. Řekl: „Ono mi připadalo, že ten váš hlas zní nějak divně.“

„Jak,“ ptal jsem se, „jste mě našel?“

„To je dost zvláštní historka.“

„Já bych ji rád slyšel.“

Začal: „Vyhledal jsem majitelku toho apartmá. Řekl jsem jí, že bych se tam rád nastěhoval, až vy skončíte pobyt. Řekl jsem jí, že vás nechci vyhánět, ale že bych zaplatil dvojnásobek toho, co dostává teď. Domníval jsem se, že jste tam chtěli bydlet jen týden a…“

„Pokračujte,“ povzbudil jsem ho. „Výmluvy přeskočte.“

„Vysvětlil jsem paní domácí, že v tom apartmá bydlela moje manželka Edna. Řekla, že se tam Edna nastěhovala asi před třemi lety, že by se na to mohla podívat a pak mi povědět přesná data. Já jsem jí řekl, že bych ji chtěl mít jako svědka. Vyndal jsem z kapsy obrázek Edny, ukázal jí ho a zeptal se, jestli ji zná. A ona řekla, že to není ta žena! Pak začala být podezíravá a chtěla vědět, oč jde. Během rozhovoru vyšlo najevo, že jste se před pár dny objevil na scéně vy a ukázal jí obrázek ženy, která si to apartmá najala doopravdy, a že ji na té fotce poznala.

To mi samozřejmě začalo vrtat hlavou. Asi chápete proč. Hned jsem do toho apartmá šel a chtěl s vámi mluvit. Nebyl jste tam. Byl jsem rozčilený. Bouchal jsem na dveře. Nějaký člověk mi zevnitř řekl, abych vypadl a už se nevracel. Řekl jsem mu, že ho musím okamžitě vidět, že je to otázka života a smrti, a tak on konečně s hudrováním otevřel. Myslel jsem, že tam najdu vás nebo tu podsaditou paní. Ten člověk byl pro mne překvapením.“

„A co jste mu řekl? Kolik jste mu toho pověděl?“

„Řekl jsem mu, že v tom apartmá asi před třemi lety bydlela moje žena, že jsem si to chtěl ověřit, abych měl dokázáno, že jí byly doručeny jisté papíry, že jsem s vámi mluvil a že s vámi prostě musím mluvit ještě jednou.“

„Co říkal?“

„Říkal, že myslí, že bych vás mohl zastihnout v hotelu, že jste mu o tom nic nepověděl, ale že jste výborný soukromý detektiv – pokud chci dál něco vypátrat. Myslím, že vám chtěl dohodit práci. Vychválil vás do nebe.

Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím podivnější se mi to zdálo. Začalo mi skoro připadat, že to snad… no…“

„Že to snad má být nějaký podfuk?“ dokončil jsem větu.

„Ano.“

„No a co?“

„Tak jsem šel za vámi.“

„To je všechno?“

„Copak to nestačí?“

Připlula kabinka výtahu. Řekl jsem: „Myslím, že ne. Pohovoříme si dole v hale.“

„Není to tam moc na veřejnosti?“

„Je.“

„Tak proč mluvit tam?“

„Protože je to na veřejnosti.“

„A co ten člověk ve vašem pokoji?“

Odvětil jsem: „Promluvíme si o tom s hotelovým detektivem.“

Cutler nebyl tím nápadem nadšen, ale počkal, až jsem vzkázal pro hotelového detektiva, vysvětlil mu, že přítel telefonoval do mého pokoje, že se přihlásil cizí člověk a že myslím, že v pokoji někdo čmuchá. Dal jsem mu klíč a požádal ho, aby se šel podívat.

Pak jsem se obrátil na Cutlera. „Tak teď můžeme hovořit.“

Cutler byl poplašený. „Podívejte se, Lame, co když je to policie?“

„Ten člověk v mém pokoji?“ ptal jsem se.

„Ano.“

„Pak je to v pořádku. Městská policie někdy podezírá soukromé detektivy a chce si je kontrolovat. Na to jsme zvyklí. Člověk se musí naučit to akceptovat – a ocenit.“

„Ale jestli je to policie, pak přijde sem, přijde vás vyslýchat, najde mě, jak tu s vámi mluvím, a…“

Přerušil jsem ho se smíchem: „To je vidět, že nevíte, jak to chodí.“

„Jak to myslíte?“

„Jestli je to policie,“ vysvětloval jsem, „pak řekne hotelovému detektivovi, aby mi vyřídil, že v pokoji nikdo není. Ten přijde sem, bude se tvářit samolibě, spokojeně a řekne, že je všechno v nejlepším pořádku.“

„A co udělá policie?“

„Dočasně se stáhne z obzoru. Nejsou rádi přistiženi, jak prohledávají něčí pokoj bez povolení k prohlídce.“

Cutler vypadal nedůvěřivě. „Rád bych vám věřil.“

„To můžete. Tímhle jsem prošel už dřív. Je to běžná procedura – patří k rutině.“

Přemílal to v hlavě. „Já bych nechtěl, aby se tu teď motala policie. Tohle je soukromá záležitost a já si ji urovnám podle svého.“

„To lze jen doporučit.“

„Ale jestli se policie začne vyptávat, vyjdou najevo věci, které bych nerad zveřejňoval.“

„Jako co?“

„Ten rozvod, například.“

Namítl jsem: „Prosím vás, ten rozvod byl přece zákonný. To je věc veřejně zaznamenaná. Existuje o něm nejspíš celý spis…“

„To já vím,“ řekl, ošívaje se.

„Tak dál, co ještě?“

„Moje žena.“

„Co s ní?“

„Nechápete?“

„Ne. Snad jste říkal, že nevíte, kde je.“

„Ale ne ta žena.“

„A tak! Vy jste se znovu oženil?“

„Ano.“

„A to vám působí nesnáze, co?“

„Nesnáze je slabé slovo.“

Podotkl jsem: „To zní zajímavě. O tom bych si rád ještě něco poslechl.“

„Edna mě opustila a odstěhovala se do New Orleansu. Já jsem se dal rozvést a získal jsem předběžné rozhodnutí. To všechno nějakou dobu trvá. Ale láska nečeká. Potkal jsem svou dnešní ženu. Jeli jsme do Mexika a dali se oddat. Měli jsme ale počkat na konečný rozsudek. Je to pěkná brynda.“

„Ví to vaše současná žena?“

„Ne. Ta by vyváděla, i kdyby měla třeba jen tušení. Goldring předal papíry nesprávné osobě – no, vždyť o tom případu něco víte. Víte ještě něco jiného?“

„Nic, co by vám pomohlo.“

„Zaplatil bych vám fůru peněz, kdybyste objevil něco, co by mi pomohlo.“

„Je mi líto.“

Začal se zvedat. „Pamatujte na to. Jestli při svém pátrání o něco zakopnete, co by mi pomohlo, budu velice, velice štědrý.“

Prohlásil jsem: „Jestli Coolová a Lam pro vás něco učiní, nemusíte být štědrý. Dostanete náležitý účet.“

Zasmál se tomu, vstal a řekl: „Tak zůstaňme při tom!“

Podal mi ruku a opustil hotel.

KAPITOLA 11

Noční klub Bludička byl typický pro tucty dalších malých nočních klubů, nakupených ve Francouzské čtvrti. Různé produkce, půl tuctu hostesek a stoly nacpané do tří místností, propojených odstraněním dveří a vytvořením otvorů velikosti člověka tam, kde bývala okna. Vpředu byl ve velkém zaskleném rámu vystaven tucet propagačních obrázků účinkujících v různých představeních. Bylo ještě brzy a klub se ještě nezačal zaplňovat. Tu a tam se někdo trousil dovnitř. Pár vojáků, námořníků, několik starších dvojic – zřejmě turisté, odhodlaní zhlédnout „podívanou“, kteří přišli příliš brzy. Našel jsem si stůl, usedl a objednal si colu s rumem. Když jsem nápoj obdržel, zahleděl jsem se do jeho temné hlubiny s pochmurným výrazem naprosté osamělosti.

Za pár minut se dostavila dívka. „Ahoj, bručoune.“

Vykouzlil jsem úsměv. „Ahoj, krásnoočko.“

„Takhle je to lepší. Vypadáte, jako byste potřeboval povzbudit.“

„To taky potřebuju.“

Přistoupila blíž a zůstala stát s lokty opřenými o protější židli, čekajíc na pozvání. Neočekávala, že vstanu, a vypadala překvapeně, když jsem vstal.

„Co takhle něco k pití?“ navrhl jsem.

Řekla: „Strašně ráda.“

Když jsem jí nabízel židli, rozhlížela se, doufajíc, že si toho ostatní všimnou. Odkudsi se vynořil číšník. „Co pro vás?“ zeptal se.

„Já už mám.“

Informoval mě: „Když s vámi u stolu sedí některé z děvčat, dostanete dva drinky za dolar. Jinak to bude jeden drink za dolar.“

Podal jsem mu dolar a čtvrt se slovy: „Přineste to moje pití tady jí. Ten čtvrťák si nechte, abyste měl drobné, a chvíli nás nechte na pokoji.“

Zazubil se, vzal peníze a přinesl děvčeti prostředně velkou sklenici naplněnou bledě jantarovou tekutinou. Ani se nenamáhala něco předstírat a obrátila ji do sebe, jako by vykonávala svou povinnost, pak vystrčila prázdnou sklenici před sebe jako výmluvné svědectví toho, jak je zanedbávána.

Sáhl jsem po sklenici a přičichl k ní dřív, než mi ji mohla vytrhnout.

Pronesla poněkud nadurděně: „Co si vy chlapi všichni myslíte, když se při tomhle tváříte tak roztomile? Ovšemže je to studený čaj, co jste čekal?“

„Studený čaj?“ opakoval jsem po ní.

„No, vy aspoň nejste zklamaný. Když to můj žaludek vydrží, neměl byste rejpat.“

„Já nerejpám.“

„Ale většina jo.“

„Já ne.“

Sáhl jsem do kapsy, vytáhl pětidolarovku tak, aby viděla číslici, pak jsem ji složil, aby se mi vešla do hrsti, a posunul ruku přes stůl. „Je tady dnes Marilyn?“ zeptal jsem se.

„Ano. Tamhleta je Marilyn, ta, co stojí u piana. Je to vrchní hosteska, všechno řídí a rozsazuje nás ke stolům.“

„To ona vás sem poslala?“

„Ano.“

„A co by se stalo, kdybychom se my dva pohádali?“

„Nepohádáme se. Na hádku musí být dva. Dokud si objednáváte pití, já se hádat nezačnu. A až přestanete, tak tady zase nebudu, abych se s vámi hádala.“

„A co kdybychom se přece nepohodli?“

„Tak byste neobjednával pití, ne?“

„To je pravda.“

Zazubila se. „No a já bych tady pak nebyla.“

„Poslala by vás Marilyn pryč?“

„Ne. Kdybyste zůstal tady, zkusila by k vám poslat jinou. Kdybyste ani potom neroztál, nechala by vás tu sedět a truchlit samotného, dokud by se nezaplnil lokál. Kdyby se zaplnil a bylo by zapotřebí vašeho stolu, zbavili by se vás. To jste chtěl vědět?“ Její ruka se přisunula k mé.

„Tak nějak,“ přisvědčil jsem. „Jak se jmenujete?“

Její ruka zaváhala. „Rosalind. Co ještě chcete?“

„Jak byste mohla přimět Marilyn, aby šla sem a přisedla si?“

Oči se jí trochu zúžily. Rozhlédla se a řekla: „Myslím, že by to šlo.“

„Ale jak?“

„Mohla bych jí říct, že se vám líbí její styl. Kdybyste se tak díval po ní, místo abyste to hrál na mne, myslím si, že bych to mohla nějak sfouknout, ještě než se to tu docela zaplní. Na to by zabrala.“

„Myslíte, že byste to zvládla?“

„Mohla bych to zkusit.“

Její prsty se dotkly mých. Přeputovala do nich pětidolarovka. „Ještě něco?“ otázala se.

„A jaká je ta Marilyn?“ vyzvídal jsem dále. „Je to fajn děvče?“

„Je dobrá, ale posledních čtyři pět neděl nějak není ve formě. Děsně se zabouchla a naletěla. Zamilovat se je pro holku v tyhle branži pěkná pitomost.“

„Po jaké linii se s ní dá nejlíp vyjít? Přiblížit se jí?“

„Marilyn?“

„Ano.“

Dívka se zazubila. „To je snadný. Zaplaťte jí pití a strčte jí po straně dolar, až nebude nikdo koukat.“

„A co ta její láska? Ten chlapík ji asi neulovil placením pití, nebo jo?“

„Ne. Kdo jí platí pití, je u ní trouba – heleďte, vadilo by vám, kdybych vám něco řekla?“

„Jen do toho.“

„Dám vám tip. Vy vypadáte správně. Nedělejte na Marilyn opičky.“

„Já od ní něco chci.“

„To nedostanete.“

„Mám na mysli nějakou informaci.“

„A tak.“

Chvilku bylo ticho. Všiml jsem si, že na mne hledí číšník, a pohybem ruky jsem ho přivolal. Dal jsem mu další dolar a čtvrt a řekl: „Ještě jeden drink pro dámu.“

„To jste neměl,“ namítla po jeho odchodu.

„Proč ne?“

„Protože takhle Marilyn nezabere. To by šlo jedině, kdybyste mi neplatil moc pití. Jestli mi budete pořád něco objednávat, bude jí setsakramentsky jasný, že je mi fuk, po kom koukáte.“

„Vy jste počtářka, co?“ prohodil jsem s úsměvem.

Ujistila mě: „To máte teda sakra pravdu, že jsem počtářka. A co jste si myslel, že je to láska na první pohled?“

Jen jsem se usmál.

Dodala jaksi tesklivě: „Ale mohla by být. Jste dobrý kluk. Dá se říct, že chlapi, co s námi jednají jako s dámami… Marilyn se sem otáčí. Začněte na ni zírat. Já budu předstírat, že mi to vadí.“

Zíral jsem na Marilyn. Byla dost vysoká, štíhlá, měla velmi tmavé vlasy, trochu zapadlé černé oči a ústa posazená tak, že rty tvořily tlustou rudou skvrnu na olivové barvě její tváře.

Viděl jsem, že se odvrátila, pak se zase náhle obrátila zpět a všimla si, že jí dívka u mého stolu dává jakýsi signál. Na okamžik se na mne zpříma zadívala a zachytil jsem výraz jejích tmavých žhavých očí. Pak se odvrátila, stojíc tak, že jsem mohl vidět podlouhlé obliny jejího těla pod červenými šaty, které ji obepínaly jako mokré hedvábí.

Rosalind řekla: „Dneska je dost na dně. Svědčila kolem toho případu vraždy.“

„Myslíte toho zabitého právníka?“

„Ano.“

„A sakra! Co o tom mohla vědět?“

„Slyšela výstřel – zrovna když otvírala domovní dveře.“

„A vyvedlo ji z míry vědomí, že slyšela výstřel, který někoho usmrtil?“ ptal jsem se.

„To ne. Rozčililo ji, že ji policajti vzbudili kvůli výslechu a že se málo vyspala do krásy.“

„Pije?“ chtěl jsem vědět.

Dívka na mne náhle pohlédla a řekla: „Vy jste detektiv, co?“

Zdvihl jsem obočí ve výrazu překvapení. „Já, a detektiv?“

„Ale jste. Chcete s ní mluvit o tom střílení, že?“

Prohlásil jsem: „Už jsem byl v životě obviněn ze spousty věcí, ale myslím, že je to poprvé, co se na mne někdo pořádně podíval a řekl, že vypadám jako detektiv.“

„A stejně jste. No, ale jste dobrej. Dám vám tip. Marilyn Wintonová je studená jako lednice, ale je přesná. Když říká, že ten výstřel padl ve dvě třicet dva, tak padl ve dvě třicet dva a už s tím nemusíte ztrácet čas.“

„Ale dostanete ji sem, abych si s ní mohl promluvit?“

„Mhm. A jsem ráda.“

„Proč?“

„Že jste detektiv. Myslela jsem, že jste se do ní třeba doopravdy zakoukal.“

„Povídejte mi o té její srdeční záležitosti. Jak se tomu mužskému podařilo, že se do něj zamilovala?“

„Věřte tomu nebo ne, čirou lhostejností. Když zabrala, začal dělat, jako by mu na tom nezáleželo, jestli se jí líbí nebo ne. To jí vadilo. Ostatní se vždycky chovali jinak, vyhrožovali, že se zabijou, jestli si je nevezme, a takové ty věci.“

„Mluvila jste s ní?“ ptal jsem se.

„Ano.“

„O tom, co se stalo?“

„Ano.“

„Myslíte, že říká pravdu?“

„Ano. Když šla domů, slyšela výstřel, a když došla nahoru do svého bytu, podívala se na hodinky.“

„A byla úplně střízlivá?“

„Ona je vždycky střízlivá.“

Zazubil jsem se. „Myslím, že jste mi pověděla všechno, co jsem potřeboval vědět, Rosalind. S Marilyn se už nemusím zdržovat.“

Namítla: „Už jsem jí dala znamení, že jste se do ní zakoukal, a ona počítá s tím, že si přisedne. Vidíte, jak se otáčí, abyste viděl ty křivky! Do minuty se po vás ohlédne přes rameno a uštědří vám půl úsměvu. Tuhle pózu si osvojila z uměleckého kalendáře.“

Poznamenal jsem: „Je hanebné, že tím vším tak plýtvá. Řekněte jí, že jsem si to rozmyslil a že jsem došel k názoru, že jí páchne z úst nebo že má plíseň mezi prsty na nohou nebo něco takového. Dobrou noc!“

„Uvidím vás zase někdy?“ ptala se.

„Tohle říkáte všem zákazníkům?“

Zpříma na mne pohlédla a pravila: „Jistě. Co jste si sakra myslel? Že si vás chci vzít? Chovejte se jako dospělý, když už jste detektiv.“

„Díky,“ řekl jsem. „Možná se zas někdy uvidíme. Do té doby budu mimo.“

„Kde?“

„Běžná šlapačka. Spousta šlapačky. Každodenní práce. Zatracený maličkosti. Štve mě to, ale jinak to nejde.“

Podotkla: „Myslím, že takový je život. Můj i váš i toho dalšího.“

„Takhle je to s vámi?“ optal jsem se.

„Ano.“

„Jak to?“

Odvětila s malým posuňkem: „Protože jsem byla děsně pitomá. Musím vydělávat na živobytí. Mám dítě.“

Pravil jsem: „Dodatečně mi došlo, že ta informace má pro agenturu cenu deseti dolarů. Tady je těch dalších pět.“

„Bez legrace, je to na účet výloh?“

„Na účet výloh – a moje šéfka je šlechetná.“

Její ruka se dotkla mé. „No teda, jestli vy nemáte štěstí – mít takovou šéfku!“ Pětidolarovka jí vklouzla do dlaně. Doprovodila mě až ke dveřím. „Líbíte se mi,“ řekla. „Přála bych si, abyste opravdu ještě někdy přišel.“

Přikývl jsem.

Dodala: „Tohle říkám všem zákazníkům, ale tentokrát to myslím vážně.“

Poklepal jsem jí na rameno a vyšel ven. Zůstala stát ve dveřích a hleděla za mnou. Na rohu jsem chytil taxíka a jel na letiště. Byla to rutinní šlapačka pro dokonalé vyšetření, ale něco takového nelze vynechat, má-li člověk být dobrým detektivem. Seznam cestujících prozradil, že Emory G. Hale byl cestujícím v letadle v deset třicet do New Yorku a že se vrátil letadlem, které přistálo druhý den ráno v půl deváté. Dokonce jsem si zkontroloval, zda tím letadlem doopravdy letěl. Záznamy to potvrdily.

Vzal jsem si taxíka zpátky do hotelu. Byl jsem dávno zralý do postele.

KAPITOLA 12

Už minulo poledne, když jsem se vydal do Haleova apartmá. Nebyl tam. Dal jsem si v Bourbonském domě snídani kombinovanou s obědem a zkusil zajít k Haleovi znovu. Zase nic.

Kráčel jsem po třídě Sv. Karla k činžáku, kde bydlela Roberta, a prohlížel jsem si okolí tak důkladně, jak jen to při chůzi šlo. Pak jsem se vrátil do hotelu a napsal na stroji zprávu pro kancelářní záznamy, přičemž jsem dbal na to, abych zanesl všechny svoje výdaje.

Asi ve čtyři jsem zase zašel do apartmá. Hale tam byl. Navíc byl ve velmi žoviální náladě.

„Pojďte dál, Lame. Pojďte dál a posaďte se. Tak si myslím, mladý muži, že jsem pro vás něco vykonal. Dohodil jsem vám dalšího klienta.“

„Opravdu?“

„Ano. Někdo se tu na vás ptal. Dal jsem mu to nejlepší doporučení, opravdu výborné.“

„Díky.“

Chvilku jsme seděli a hleděli jeden na druhého. Pak řekl: „To je zajímavé. Hledal jsem po bytě…“

„Co?“

„Něco, co by nás přivedlo na stopu.“

„Vždyť tady už tři roky nebydlí.“

„Já vím, ale co kdyby náhodou… Člověk nikdy neví, kdy se něco najde – dopisy nebo tak něco.“

„To je pravda.“

„A už jsem našel hromadu věcí: pod papíry na dně zásuvky psacího stolu dopisy, v psacím stole spoustu korespondence, která zapadla dozadu za zásuvku. Ještě jsem to všechno ani nevytahal. Když jsem slyšel vaše kroky na schodech, zastrčil jsem zásuvku. Nevěděl jsem, kdo to jde.“

Přistoupil ke stolu a vytáhl horní zásuvku.

„Nemáte náhodou baterku?“ zeptal se.

„Nemám.“

Vysvětloval: „Svítil jsem si tam zápalkou, ale to je dost nebezpečné. Hlavička by mohla upadnout a všechno by vzplanulo.“

Škrtl zápalkou, na okamžik zakryl plamínek dlaní, pak strčil ruku do prázdného prostoru po zásuvce. „Podívejte se tam,“ řekl.

Vzadu dole, ve spodní části psacího stolu, jsem zahlédl změť papírů; pak sirka zhasla.

„Nemohli bychom se tam dostat tak, že vytáhneme spodní zásuvky?“ ptal jsem se.

„Ne. To jsem zkoušel. Je tam příčka. Vidíte?“

Vytáhl jsem jednu z dolních zásuvek. Za ní se objevila pevná příčka. Mezi zadní stěnou stolu a zásuvkami ponechávala prostor tak patnáct dvacet centimetrů.

Hale pravil: „Vidíte, jak to je. Horní zásuvka je hodně dlouhá, aby se do ní vešla psací mapa. Ty spodní jsou o takových dvacet centimetrů kratší. A to je ten mrtvý prostor.“

Zachvátila mě zvědavost. „Sice není pravděpodobnost ani jedna ke stu, že by se některé z těch papírů týkaly té, kterou hledáme, ale když už jsme došli tak daleko, mohli bychom je přece jen vytáhnout.“

„Ale jak?“

„Všechno ze stolu vyndáme a obrátíme ho vzhůru nohama.“

Hale neřekl ani slovo, začal vytahovat zásuvky a vyndávat věci z přihrádek na desce stolu – lahvičku inkoustu, pár per, psací mapu, několik škatulek zápalek a ještě pár drobností, které se tu nahromadily jako pozůstatky po dřívějších nájemnících.

„Připraven?“ ptal se.

Přikývl jsem. Uchopili jsme stůl každý z jedné strany a odtáhli ho od stěny.

Hale prohodil: „Musím se vám přiznat, Lame, že jsem sám taky kus detektiva. Zajímá mě lidská povaha a nic mě tak netěší, jako nakukovat do nečekaných zákoutí lidské mysli. Rád čtu starou korespondenci. Jednou jsem v souvislosti s vyřizováním pozůstalosti přišel na kufr plný dopisů. To bylo to nejzajímavější, co jsem kdy viděl. – Tak, teď ho nakloňte na jednu stranu. Ták. Teď pomalu. – No, a ten kufr plný dopisů patřil ženě, která zemřela v osmasedmdesáti. Uložila si každý dopis, který kdy dostala. Byly tam dopisy, co dostala v dětství, dopisy z doby, kdy se o ni ucházeli mládenci. Nejzajímavější sbírka, jakou jsem kdy viděl. A nebyly to takové ty učesané dopisy, jak byste si myslel. Některé byly úplně dynamické. – Tak, teď ten stůl převrátíme na pravou stranu. No poslouchejte, ono je v něm něco těžkého.“

Ve stole opravdu bylo něco těžkého. Sklouzlo to po jeho zadní stěně, dopadlo na převrácenou desku a usadilo se na ní. Museli jsme najít nějaký jiný způsob.

„Zvednem stůl a zatřesem jím,“ navrhl jsem. „Držte ho takhle.“

Stůl byl těžký. Trvalo nám minutu, než jsme ho zdvihli do pravého úhlu. Když se nám to podařilo, vypadl ten těžký předmět na podlahu. Pak bylo slyšet šustění papírů, které se sypaly na koberec. Dokud jsme drželi stůl, neviděli jsme na ně.

„Zatřesem jím,“ řekl jsem.

Zatřásli jsme stolem. Hale svou velkou dlaní udeřil na desku. „Myslím, že je to všechno.“

Uvedli jsme stůl do původní polohy a podívali se na hromadu papírů na podlaze. Byly v ní staré dopisy, zežloutlé novinové výstřižky a ten těžký předmět.

Stáli jsme a zírali na něj. Byl to revolver ráže 38.

Zdvihl jsem ho a prohlédl si ho. Čtyři komory bubínku byly nabity. Dvě obsahovaly prázdné patrony. Místy byl revolver zrezivělý, ale vcelku byl v dobrém stavu.

Hale řekl: „Někdo zřejmě vložil ten revolver do stolu navrch, na papíry, a když potom stůl kvapně otevřel, sklouzl revolver dozadu a…“

„Počkejte,“ přerušil jsem ho. „Podíváme se, jak tam ta zásuvka zapadá.“

Zasunul jsem zásuvku do drážek a podíval se na prostor za ní.

„Jasný,“ konstatoval jsem. „Ten revolver tam nemohl zapadnout náhodou. Je tam příliš málo místa. Ten revolver tam musel někdo strčit úmyslně a nejdřív vytáhnout zásuvku. Jinými slovy to není úložný prostor, ale úkryt.“

Hale napůl poklekl a škrtl dvěma zápalkami najednou, aby si ověřil moje závěry. Pak přitakal: „Máte pravdu, Lame. Vy jste opravdu kus detektiva! Podíváme se, co nám povědí ty dopisy.“

Vybrali jsme z hromady pár starých dopisů. Nebylo v nich nic zvláštního: nějaké staré účetní stvrzenky, zoufalý žebronivý dopis nějaké ženy, která chtěla, aby se nějaký muž vrátil a vzal si ji, další dopis od někoho, kdo si chtěl vypůjčit peníze, aby se dostal z nejhorší bryndy. Ten byl psán v duchu „zlatý starý kámo“.

Hale se uchichtával. „Mne takovéhle věci baví,“ sdělil mi, když dopis dočetl. „Malé průřezy životem. Jelikož se nás ta transakce vůbec netýká, můžem se zamyslet nad tónem toho dopisu a vidíme, jak je to kámování přehnané. Já bych tomu pisateli nevěřil zrovna tak, jako že nemůžu tímhle stolem mrštit jednou rukou.“

„Já taky ne,“ přisvědčil jsem. „Teď jsem zvědavý, co je to za výstřižky.“

Odhrnul je stranou. „Ty nemají význam. Jde o ty dopisy. Tady je jeden psaný ženskou rukou. Možná je to další dopis od té, co chtěla, aby si ji ten mužský vzal. Rád bych věděl, jak to dopadlo.“

Sebral jsem staré novinové výstřižky, líně je prohrábl a náhle řekl: „Počkejte, Hale. Tady jsme na něco narazili.“

„Na co?“

„Máme štěstí!“

„Jak to myslíte?“

„Může to souviset s tím revolverem.“

Hale upustil dopis, který právě četl, a zeptal se vzrušeně: „Jak to?“

„Tyhle výstřižky se týkají vraždy muže jménem Craig. Howard Chandler Craig. Devětadvacet let, svobodný, zaměstnán jako účetní u Roxberryho společnosti. Mrknem se na to. Kde k té vraždě došlo? Počkejte. Tady je záhlaví. Los Angeles Times, 11. června 1937.“

Hale vydechl: „No tohle by bylo něco! Co když ten vrah uprchl a přišel sem…“ Sebral jeden z výstřižků a začal ho číst. Výstřižek byl na několikrát přeložený. Hale ho rozložil a díval se na fotografii, zatímco já jsem četl podrobnosti zprávy.

Když jsem slyšel Haleovo prudké nadechnutí, věděl jsem už, čím bylo vyvoláno.

„Lame!“ vykřikl vzrušeně. „Podívejte se na tohle!“

Řekl jsem: „Právě si o tom čtu.“

„Ale tady je její fotka!“

Pohlédl jsem na hrubozrnnou reprodukci obrázku Roberty Fennové. Pod ní byl titulek: Roberta Fennová, jednadvacetiletá stenografka, jela autem s Howardem Craigem, když došlo k přepadení.

Hale zvolal vzrušeně: „Lame, víte, co to znamená?“

Odvětil jsem jen: „Ne.“

On na to: „Ale já ano.“

„Nebuďte si tak jistý. Já to tedy nevím.“

„Ale vždyť je to jasné jak nos mezi očima!“

Řekl jsem jen: „Prostudujme si ty výstřižky, než se vrhnem do ukvapených závěrů.“

Vyměňovali jsme si výstřižky, abychom si je oba všechny přečetli. Hale byl se čtením hotov první.

„Tak co?“ zeptal se, když jsem dočetl i já.

Odpověděl jsem: „Ne tak zcela jistě.“

„Pf!“ udělal Hale. „Vždyť je to jasné jako bílý den. Vyjela si s tím účetním – zřejmě další případ holky, která se chtěla vdát a on si ji nechtěl vzít. Pod nějakou záminkou vystoupila z vozu, obešla ho na řidičovu stranu, prostřelila Craigovi dvakrát levý spánek, ukryla zbraň a přišla s tou historkou o maskovaném banditovi, který prý vystoupil z křoví a poručil Craigovi zvednout ruce vzhůru. Ten to údajně udělal. Bandita ho prý prošacoval a pak prý poručil Robertě Fennové, aby šla s ním. To už Craig nevydržel. Nastartoval auto, zařadil rychlost a pokusil se toho chlapa přejet, ale tomu se podařilo uhnout. Střelil prý Craiga dvakrát do hlavy, když auto projíždělo kolem něho. Tuhle její historku nikdy nikdo nezpochybnil. Craig byl považován za džentlmena a mučedníka. Jeden důvod, proč policie Robertinu historku nezpochybnila, byl ten, že v okolí byly tehdy během pár měsíců přepadeny snad dva tucty mileneckých párků. V několika případech, když byla dívka neobyčejně atraktivní, poručil jí bandita, aby šla s ním. Došlo ještě ke dvěma vraždám.“

Hale se dramaticky odmlčel, ukázal na revolver a řekl: „A prosím! Byla to vražda. Jednou jí to prošlo a, hergot, zkusila to provést znovu. Ale tentokrát jí to neprojde.“

Namítl jsem: „Nemusí to tak být. Že je to osmatřicítka, to ještě neznamená, že byl Craig zabit zrovna touhle zbraní.“

„Proč se jí zastáváte?“ ptal se Hale podezíravě.

„Ani nevím,“ odpověděl jsem. „Možná proto, že nechci, abyste dával v sázku sám sebe.“

„Jak to myslíte?“

Objasnil jsem: „Obviňovat někoho z vraždy je někdy nebezpečné, pokud nemáte informace, které by vaše tvrzení podepřely.“

Hale přikývl. „Je to tak,“ přisvědčil. „Ovšemže se nedá dokázat, že ta zbraň má něco společného s těmi výstřižky.“

Zdůraznil jsem: „Novinové výstřižky mohly být vloženy do zásuvky a sklouznout dolů tou zadní mezerou. Revolver ne. Ten revolver tam byl umístěn záměrně.“

Hale pravil: „To si musím promyslet.“

Řekl jsem: „Než si to promyslíte, rád bych přesně věděl, proč jste sháněl Robertu Fennovou a kdo je váš klient.“

„Ne. To sem nepatří.“

„Proč ne?“

„Protože vám prostě můžu říct, že nepatří. A navíc chráním důvěrný zájem svého klienta.“

„A nemyslíte, že by si teď přál, abych o tom věděl víc?“

„Ne.“

„Je to muž, že? Ten váš klient.“

„To ze mne nevytáhnete, Lame, a já nechci, abyste to zkoušel. Řekl jsem vám, že chci, abyste vypátral Robertu Fennovou. To bylo všechno.“

„No a já jsem ji vypátral.“

„A zase ztratil.“

„To je jeden způsob, jak na to pohlížet.“

Řekl: „Najděte ji znovu!“

„Vy Bertu moc dlouho neznáte, že?“

„Myslíte paní Coolovou?“

„Ano.“

„Dlouho ne.“

Řekl jsem: „V obchodních záležitostech je dost tvrdohlavá.“

„To je v pořádku. Já taky.“

Navázal jsem: „Najal jste si agenturu, aby našla Robertu Fennovou. Nabídl jste prémii pro případ, že by byla vypátrána v určitém časovém úseku.“

„No,“ odtušil netrpělivě, „a co se vám na tom nezdá?“

Objasnil jsem: „Vypátrali jsme ji.“

„Ale nechali zase zmizet.“

Pokračoval jsem: „Proto jsem se vás ptal, jestli máte víc zkušeností s Bertou Coolovou. Jsem přesvědčen, že řekne, že jsme byli najati pouze k jejímu vypátrání.“

„A že jste tedy svůj úkol splnili a přísluší vám prémie.“

„Přesně tak.“

Čekal jsem, že se rozzuří. Nerozzuřil se. Seděl na podlaze, zíral na revolver a na zežloutlé novinové výstřižky. Koutky jeho rtů se zdvihly v úsměvu, pak ten úsměv vyústil v uchechtnutí: „Sakra, Lame, vždyť má pravdu! A já, právník, přistoupil na takovou dohodu!“

Vzhlédl ke mně.

Neřekl jsem nic. Pokračoval: „Taková je ta dohoda v kostce. Teď si vzpomínám, jak byla formulována.“ Srdečně se zasmál.

Pravil jsem: „Myslel jsem si jen, že bych vám to měl říct.“

„No,“ připustil, „je to na mně. Najmu tedy firmu ještě jednou a zařídím další prémii. Líbí se mi váš způsob práce. Mezitím bychom ale měli informovat policii o té zbrani.“

„Co chcete policii říct?“

Odvětil: „S tím si nelamte hlavu, Lame. Povím jim holá fakta, že jsem prohlížel psací stůl, protože mě zajímal jako kus nábytku. Měl jsem v úmyslu navrhnout paní domácí, že ho odkoupím. Převrátil jsem ho, abych se podíval na spodek, a zjistil jsem, že uvnitř je něco těžkého. Třásl jsem stolem a vypadly ty papíry a revolver. Samozřejmě nechci vystoupit před veřejnost jako čmuchal, co čte cizí korespondenci, která se ho vůbec netýká.“

Namítl jsem: „Ale chcete s tím jít na policii, že?“

„Ano, ano, jistě.“

Podotkl jsem: „Pak se o tom policie doví tolik, co my.“

„No, proč ne?“

Řekl jsem: „Já nevím, proč vlastně Robertu Fennovou sháníte, ani kdo ji doopravdy shání, ale předpokládám, že to má nějaký důvod.“

Odpověděl: „Obchodník neplatí tolik peněz za vypátrání lidí, jen aby jim navrhl, aby si předplatili časopis.“

Odtušil jsem: „Vy si asi neuvědomujete, kam mířím.“

„Jen pokračujte. Miřte dál.“

„Dejme tomu, že obchodník chce najít Robertu. Bezpochyby od ní něco chce, nebo jí chce něco sdělit, nebo se od ní chce něco dovědět. Tady je revolver ráže 38 a nějaké staré výstřižky z novin. Zanesete to na policii a Robertu Fennovou nikdy nenajdete a nebudete mít příležitost s ní mluvit. Ta záležitost se octne v novinových titulcích po celé zemi. Teď si policie myslí, že Roberta je možná druhá oběť, nebo si myslí, že se lekla a utekla. Spekuluje se taky o tom, že třeba zastřelila Nostrandera, ale nedá se říct, že by kolem ní byla senzace. Jakmile ale tohle zanesete na policii, policie znovu otevře ten starý případ vraždy. Kalifornské úřady ji začnou zběsile shánět. Půjde po ní louisianská i kalifornská policie. Její fotografie se objeví ve všech novinách v celé zemi. Vytisknou se plakáty a vyvěsí na každé poště a každý policajt v zemi je bude mít. Roberta si to všechno přečte a někam zaleze. A myslíte, že my budeme mít šanci najít ji dřív než policie dvou států? Než ji najdem, bude v cele. Jestli od ní něco chcete, v cele už k tomu nebude příležitost.“

Chvilku na mne upřeně zíral a každých pár vteřin mu oči zamžikaly. Najednou mi revolver přistrčil. „Dobře, Lame, vemte si ho vy.“

„Já ne. Já jsem prostě detektiv, najatý, aby vypátral Robertu Fennovou pro klienta, jehož totožnost neznám. To vy jste to velké zvíře, co rozhoduje.“

„Pak ale,“ namítl, „jako advokát s dobrou pověstí nemám jinou možnost, než jít na policii.“

Vstal jsem z podlahy a oprášil si kalhoty. „Dobrá,“ řekl jsem, „chtěl jsem jenom, abyste si uvědomil situaci.“

Byl jsem na poloviční cestě ke dveřím, když mě zavolal zpátky.

„Snad byste měl celou tu věc ještě trochu uvážit, Lame.“

Neřekl jsem nic.

Dodal: „Víte, je to dost vážná záležitost, obvinit někoho z vraždy. Já – ehm – si to rozmyslím.“

Pořád jsem nic neříkal.

„Konečně,“ pokračoval, „já předpokládám, že je to zbraň, kterou byl spáchán ten zločin v Kalifornii. Je to jen můj dohad. Myslím, že by bylo moudré provést podrobnější šetření. Teď zrovna opravdu nemáme policii co oznámit. Jenom jsme našli výstřižky z novin a revolver, schované ve starém stole. Revolver vlastní tisíce lidí a novinové výstřižky nemusí nic znamenat.“

„Hotovo?“ zeptal jsem se.

„Co jako?“

„Přesvědčování sama sebe, že to, co hodláte dělat, je v pořádku.“

„Hergot, Lame, já nic dělat nebudu. Jenom zvažuju pro a proti.“

„Až to zvážíte, dejte mi vědět,“ řekl jsem a obrátil se zase ke dveřím.

Tentokrát mě zavolal zpátky dřív, než jsem stačil ujít tři kroky. „Lame!“

Obrátil jsem se. „Co zas?“

Hale už měl dost chození kolem horké kaše. „Zapomeňte na to,“ pravil. „Policii o tom nic neřeknem.“

„A co uděláte se zbraní?“

„Dám ji zpátky do stolu, kde jsem ji našel.“

„A potom?“

„Jestli to bude později nutné, můžem ji tam znovu objevit.“

„Vy jste hlavička!“

Přikývl a zazářil na mne. „Čím víc vás poznávám, tím víc si vás cením. A teď bych chtěl, abyste pro mne něco udělal.“

„Co to má být?“

„Jak tomu rozumím, má policie svědka, který může uvést přesný čas, kdy byl Nostrander zavražděn. Někoho, kdo slyšel výstřely. Myslím, že to byla mladá žena.“

„Ano.“

„Jestlipak by bylo možné, abyste mi zařídil setkání s ní? Ne jako člověku shánějícímu informace, ale – no prostě náhodou.“

Oznámil jsem mu: „To už je zařízeno. Čekejte dnes večer kolem deváté před klubem Bludička. Už jsem vám připravil cestu.“

„No teda, tohle je výkonnost! Vy zřejmě předvídáte moje myšlenky, Lame. Opravdu!“

Řekl jsem: „Dnes večer v devět před Bludičkou,“ a vyšel ven.

Pohlédl jsem na hodinky. V Kalifornii bylo o dvě hodiny méně. Poslal jsem telegram agentuře:

Howard Chandler Craig zavražděný 6. června 1937. Možná souvislost se zdejším případem. Zjistěte detaily. Obzvláště zvyky a milostný život oběti.

KAPITOLA 13

Hale poznamenal: „To je ale zvláštní podnik!“

„Jako všechny neworleanské noční kluby tady ve Francouzské čtvrti.“

Přiblížil se číšník. „Přejete si stůl?“

Přikývl jsem.

Následovali jsme ho ke stolu, na který nám ukázal, a posadili se. „Tady pracuje Marilyn Wintonová?“ ptal se Hale. „Ano. Tamhleta v krémovém saténu.“

„Báječná postava,“ komentoval pochvalně.

„Mhm.“

„Nevím, jak by se dalo zařídit – no, víte, abychom s ní mohli pohovořit.“

„Hned bude tady.“

„Co vás na to přivádí?“

„Mám čuch.“

Marilyn byla v profesi natolik dlouho, aby se instinktivně ohlédla, když jí mužské oči provrtávají díru do zad. Usmála se, pak přistoupila. „Ahoj,“ pozdravila mě.

Vstal jsem a řekl: „Ahoj, Marilyn. Tohle je můj přítel, pan Hale.“

Hale povstal v celé své výšce a zazářil na ni úsměvem. Ve tváři měl výraz dítěte, které se dva dny před Vánoci dívá skrz sklo výkladní skříně na Santa Clause.

„Neposadíte se?“ zeptal jsem se.

„Díky.“

Sotva jsme se posadili, dostavil se číšník.

„Whisky a vodu,“ řekla.

„Gin a coca-colu,“ objednal jsem.

Hale zamyšleně špulil rty. „No, co bych tak… Máte opravdový dobrý koňak?“

Odpověděl jsem místo číšníka: „Ne. A když už jste v New Orleansu, proč byste si nedal neworleanské pití? Gin a seven-up, gin a coca-colu, rum a coca-colu, nebo bourbon a seven-up?“

„Gin o coca-colu?“ otázal se, jako bych navrhoval koktejl z chlórového vápna, „Chcete říct, že to míchají?“

„Přineste mu jeden,“ požádal jsem číšníka.

Číšník odkráčel, Marilyn se mne zeptala: „Proč jste se na mne minule vykašlal?“

„Kdo říká, že jsem se vykašlal?“

„Ptáček na střeše – a taky mám oči, víte?“

„To bych řek, že máte.“

Zasmála se. „Jak se jmenujete?“

„Donald.“

„Příště to nedělejte – vzbudit zájem a zmizet.“

Hale se na mne obrátil: „Vy jste se slečnou Wintonovou už mluvil?“

„Ne. Chtěl jsem, ale nějak to nevyšlo.“

Řekla: „Kdo se bojí, nesmí do lesa. Nenechte se zastrašit, Donalde.“

Číšník nám přinesl nápoje. Hale zaplatil. Zdvihl sklenici, přičemž měl v rezervě výraz nejzazšího nesouhlasu, připravený k vyjádření, jen co mu první doušek nápoje sklouzne po jazyku. Viděl jsem překvapení v jeho tváři, pak usrkl znovu a pronesl: „Panebože, Lame, to je dobrota!“

„Vždyť jsem vám to říkal,“

„No prostě mi to chutná. Je to lahodné pití, Mnohem lepší než ta zaběhaná skotská se sodou. Je to tak akorát, není to přeslazené.“

Marilyn usrkla studeného čaje a prohlásila: „Mně chutná tenhle bourbon s vodou. Je to dobrý nápoj – když člověk dost pije.“

Hale vypadal otřeseně. Pohlédl na ni: „Vy dost pijete?“

„No, tu a tam.“

Přejel ji očima, hledaje důkaz takového nezřízeného života.

„Cigaretu?“ zeptal jsem se jí.

„Prosím.“

Nabídl jsem jí cigaretu. Hale si vzal doutník. Zapálili jsme si. „Odkud jste?“ otázala se. Odvětil jsem: „Můj přítel je z New Yorku.“

„To musí být pane velkoměsto. Nikdy jsem tam nebyla. Určitě bych se tam nevyznala.“

„Proč?“ otázal se Hale.

„No, já nevím. Velká města mě děsí. Vím, že bych tam zabloudila.“

Hale se nastylizoval do role kosmopolity a prohlásil: „Já myslím, že v New Yorku se člověk vyzná snadno. V Chicagu a Saint Louis je to mnohem těžší.“

„Pro mne je to všechno moc velké.“

„Jestli někdy přijedete do New Yorku, dejte mi vědět. Uvidíte, že se tam neztratíte.“

„Ani mě neukradnou?“ ptala se, smějíc se očima.

„Ani to ne.“

„A co když zabloudím?“

„No,“ zauvažoval Hale a pohlédl na mne. Kolem koutků se mu začal tvořit úsměv. „Jestli budete se mnou, tak nezabloudíte.“

„Nééé?“ zeptala se se správnou stoupavou intonací při použití svých velkých očí.

Hale se zasmál, jako by právě dostal vitaminovou infusi. „Tohle pití mi chutná, fakt. Hrozně mi chutná. Jsem opravdu rád, že jste mě na ně upozornil. A líbí se mi tenhle neworleanský noční klub, útulný, intimní, tak typický pro Francouzskou čtvrt. Má určitou zvláštní neformální atmosféru, kterou člověk hned tak jinde nenajde, že?“

Zazubil jsem se přes stůl na Marilyn a řekl: „Můžete hádat, kdo si tu mědí!“

„No, vy asi ne.“

„Proč si to myslíte?“

„Neřek jste, že jo.“

„No, já jsem takový mlčenlivý typ.“

Kolem přešla Rosalind. Marilyn na ni pohlédla, jak by asi hlídací pes hleděl na trampa. Rosalind mi nedala žádné znamení. Marilyn pohlédla stranou, zachytil jsem její rychlý důvěrný vteřinový úsměv a pak její tvář zase pozbyla jakéhokoli výrazu. Zamáčkl jsem cigaretu v popelníku, hrábl do kapsy a tajně jsem vysypal z krabičky cigarety až na jednu.

Hale pokračoval ve chvále: „Myslím, že tohle je jeden z nejlahodnějších nápojů, jaké jsem kdy ochutnal.“

Marilyn do sebe obrátila zbytek svého studeného čaje a poznamenala: „Když si dáte hned za sebou dvě nebo tři, budete se opravdu cítit dobře. Ale nikdy z toho nebude opice, jen taková příjemná náladička.“

„Opravdu?“

Přikývla.

„Takovýhle nápoj rád cucám,“ řekl Hale. Navrhl jsem mu: „Buďte sportovní a dopijte to. Marilyn chce, abychom si objednali další.“ Pohladila mě očima: „Jak to víte?“

„Jsem jasnozřivý.“

„Tomu věřím.“ Její ruce se posunuly přes stůl a spočinuly na mých.

Jasnozřivý byl číšník. Stanul u stolu, aniž dostal zjevný pokyn. „Dolijte,“ řekl jsem. Vyndal jsem z kapsy cigaretovou krabičku a podal ji Marilyn. „Co takhle ještě jednu?“

„Díky.“

Vzala si a já jsem hrabal ve škatulce ukazováčkem.

„Myslím, že jsem vám sebrala poslední,“ podotkla.

Zatřepal jsem krabičkou, zazubil se a zmačkal ji se slovy: „To nic. Koupím si nové.“

„Číšník vám je přinese.“

„Ne. To je dobrý, díky. Tamhle vidím automat.“

Připálil jsem jí, zhasil zápalku, vstal a šel k cigaretovému automatu. Předstíral jsem, že nemám drobné, a přešel jsem k baru, abych rozměnil peníze. Když jsem konečně měl balíček cigaret, přistoupil jsem k hracímu automatu a zahrál si. Přitom jsem vklouzl rukou do kapsy saka, zachytil cigarety vysypané z první krabičky, zmačkal je do kuličky a upustil nenápadně na zem. Dokončil jsem hru na automatu a podařilo se mi získat pár her zdarma.

Ohlédl jsem se ke stolu. Marilyn se na mne dívala, ale Hale se předkláněl a hučel jí něco do ucha. Na stole stály tři nové sklenice. Zamával jsem jim, zvolal jsem: „Teď to frčí,“ a obrátil se zpět k hracímu automatu.

Rosalind přešla kolem k cigaretovému automatu, hrábla do kabelky pro mince a pronesla koutkem úst: „Nedívejte se.“ Pořád jsem hrál na automatu.

„Nepokoušejte se o mne. Stálo by mě to zaměstnání. Ona o vás má zájem. Když jste minule odešel, úplně ji to srazilo. Ale nepřehánějte to.“

„Proč?“

„Litoval byste toho.“

„Díky.“

Vzala si z automatu cigarety a odvrátila se. Obrátil jsem se tak, abych viděl na zrcadlo nad barem. Marilyn ji pozorovala studeným nehybným pohledem hada, hledícího na ptáče, které se právě sneslo na zem. Stále jsem vystřeloval do automatu kuličky, vybral jsem si svoje hry zdarma a začal vhazovat mince. Hale se opravdu překonával. Úplně zaníceně gestikuloval, hleděl Marilyn do očí a příležitostně nechal svůj pohled zabloudit na její nahá ramena.

Vrátil jsem se ke stolu.

Emory Hale právě říkal: „… mimořádně fascinující.“

Marilyn na něj upřeně hleděla. Pravila: „To jsem ráda, že takhle smýšlíte, protože mi zralí lidé připadají o tolik zajímavější než muži mého věku. Ti mladší mě nějak nedokážou upoutat. Za chvíli mě úplně otráví. Proč to tak je, Emory? Jsem snad nějaká vadná?“

Zazářil na ni. V té chvíli vůbec nevěděl, že někde existuji, a Marilyn mě nemohla spatřit, pokud by se neobrátila.

„Tak povídejte,“ žadonila. „Jestli víte, proč to tak je, tak mi to povězte.“

Odkašlal jsem si. Nikdo z nich nevzhlédl.

Řekl: „Je to tak, má drahá, protože máte takovou jemnou povahu. Nemohou vás zajímat běžné banality puberťáckých hovorů. Ačkoli máte krásnou postavu a záříte mládím, jste zřejmě…“

Učinil jsem pár kroků vzad, hlasitě zakašlal a znovu vykročil ke stolu.

Marilyn prohodila: „Už jsme mysleli, že jste se nám ztratil.“

„Šel jsem pro cigarety.“

„Jednu bych si dala,“ řekla.

Zatímco jsem otvíral krabičku, Hale na ni zíral.

„Jaký je ten hrací automat?“ optala se Marilyn.

„Docela fajn. Párkrát jsem vyhrál.“

„V hotovosti?“

„Ne. Hrál jsem za to dál.“

„To já taky vždycky dělám. Prý je to hloupost. Prý se má ta výhra shrábnout.“

„Mně připadá, že na tom moc nezáleží.“

„Když výhru neshrábnete, může vás automat oškubat.“

„K tomu stejně dojde.“

Přemýšlela o tom.

Emory Hale si odkašlal. „Jak jsem říkal, člověk zřídkakdy narazí na povahu schopnou zralých postojů dřív, než…“

Skočila mu do řeči: „Ach – tamhle je číšník, kouká sem. Asi vidí, že mám prázdnou sklenici. Je to takový legrační kluk. Víte – jestli tady budu sedět nad prázdnou sklenicí, bude stát a zírat na nás, jako by mě chtěl hypnotizovat. No a vy jste ze své sklenice ještě ani neucucnul, Donalde.“

Přisvědčil jsem: „To je fakt. Měl jsem si ji vzít s sebou tam k tomu automatu. Tak – na zdraví!“

„Ale já nemám čím připít.“

„To musíme napravit.“

Hale pravil: „Myslím, že máte ty nejnádhernější vlasy.“

„Díky… Joe, dala bych si ještě whisky s vodou.“

Číšník se obrátil na Halea.

„Přineste mu ještě gin s coca-colou,“ řekl jsem. „Namíchejte to tak, aby to vydržel, jestli nám nechcete úplně zkazit zábavu.“ Číšník pohlédl na Halea, pak na mne. „Dobře, co si dáte vy?“

„Já ještě mám.“

Začal vysvětlovat: „Když máte u stolu dívku, máte nárok na další drink zadarmo, takže…“

„To já vím,“ přerušil jsem ho. „Přineste to pití, ať vám tady uprostřed noci nezhynem žízní.“

Marilyn se tomu zasmála.

Hale se začal rozhlížet po lokále.

Marilyn hluboce vtáhla dým a řekla jako mimochodem: „Najdete to ve vedlejší místnosti, za klenutými dveřmi.“ Hale vypadal ztrapněně. „Omlouvám se.“

„No, tam to je.“

„Co?“

„To, po čem se ohlížíte.“

Hale si odkašlal, odsunul židli a pravil důstojně: „Omluvte mě na okamžik.“

„Myslím, že to nějak nezvládá,“ nadhodil jsem při pohledu na něj, jak přechází místnost.

„Spousta takových starých to nezvládá. Ale je to milý chlapík, že, Donalde?“

Upřeně mě pozorovala.

„Mhm.“

„Neříkáte to moc nadšeně.“

„A co mám dělat? Stát v pozoru nebo skákat po stole a mávat praporem?“

„Neblázněte. Vždyť jsem jen řekla, že je to milý chlapík.“

„Neblázněte ani vy. Já jsem taky řekl, že je.“

Chvilku hleděla na desku stolu, pak najednou vzhlédla zase ke mně a usmála se tím přímým úsměvem s upřenýma očima, který má v sobě náznak důvěrnosti. „Abyste si to nevykládal jinak, Donalde. Chci říct, že je slušný, ale – no, vždyť víte, jak to je. Mládí přitahuje mládí a…“

„Jen dál, dopovídejte to,“ vyzval jsem ji, když jako by ustrnula na mrtvém bodě. „Co přitahuje stáří?“

„Nic.“

Zasmál jsem se.

„Je to svatá pravda. Staré ženské chtějí mladé kluky a staří mužští chtějí mladé holky. Kdyby staří muži věnovali starým ženám aspoň trochu pozornosti, byli by všichni mnohem šťastnější.“ Neodtrhovala ode mne oči. „Co mne se týče, dávám přednost mládí.“ Vztáhla ruku přes stůl a přitiskla ji na moji. „Co říkáte tamhletomu děvčeti?“

„Kterému?“

„Jak přišla k automatu na cigarety, když jste hrál na hracím automatu. Rosalind. Když jste tu byl minule, zaplatil jste jí pití – pamatujete?“

Řekl jsem: „Nejdřív jsem nevěděl, kam ji zařadit. Myslím, že je naštvaná. Když tu se mnou seděla, koukal jsem pořád na vás. Všimla si toho. Myslím, že ji to navztekalo.“

„Ach.“

„Ale s Emorym vycházíte docela dobře, že?“ ptal jsem se.

„Ach ano. Proč?“

„No, po tom, co jste říkala o starých mužských a že chtějí mládí…“

Usmála se: „Ach, on je svým způsobem jiný. Je takový zvláštní a tak nějak – staromódní. Pro mne je jako otec. Co dělá?“

„Je právníkem v New Yorku.“

„Ach, právník! Úspěšný?“

Přisvědčil jsem: „Penězi by mohl zatápět. A nepatří mezi ty tvrdé hochy, co znají kdejaký trik. Specializuje se na pozůstalostní řízení. Je to opravdu čistá duše.“

Řekla: „Je to legrační, ale já myslela, že je v jeho životě něco – no, vždyť víte, jak to myslím. Taková nějaká aura neštěstí. Možná je nešťastně ženatý. To bude ono. Rodinné potíže.“

„Nemyslím, že na téhle teorii něco je. Na mne dělá dojem bohatého vdovce.“

„Ach.“

Konstatoval jsem: „Už jde. Koukejte, jak kráčí. Opravdu, pečlivě zvedá a klade nohy.“

Zasmála se. „Ještě jeden gin s colou a nebude se nohama dotýkat země. Podívejte, Donalde,“ řekla honem, „pokud jde o to děvče, co jsem o něm mluvila…“

„Myslíte Rosalind?“

„Ano.“

„Co je s ní?“

„Zkuste najít příležitost s ní promluvit. Je do vás celá pryč, úplně hin. Vy si to asi neuvědomujete, ale když se holka z takového podniku takhle zabouchne jako ona do vás, strašně ji mrzí, když přijdete a sedíte s jinou. Snažte se a řekněte jí něco milého, ano?“

„Proč ne? Myslel jsem, že si mě ani nepamatuje.“

„Nepamatuje? Povídám vám, že je do vás blázen… Ach, už jste zpátky, Emory? Právě včas, Joe vám už nese pití. Jak se cítíte?“

Hale prohlásil: „Miliónově!“

Marilyn nám sdělila: „Tamhle je Rosalind. Rosalind je ohromná hráčka. Ta se uhraje. Ve dne, když tu není moc provozu, víte?“ Pohlédla na mne významně a usmála se.

„Omluvte mě,“ řekl jsem.

Vstal jsem a vykročil k hracímu automatu. Koutkem oka jsem zahlédl, jak Marilyn dala Rosalind znamení.

Vystřelil jsem do automatu třetí kuličku, když jsem postřehl, že Rosalind stojí vedle mne. „Co jste jí udělal?“ zeptala se.

„Proč?“

„Dala mi signál, abych vás sbalila.“

Objasnil jsem: „Namluvil jsem jí, že tam má živý diamantový důl.“

„A je to tak?“

„Možná.“

„Váš přítel?“

„Tak nějak. Proč?“

„Jen tak. Jen jsem se zeptala.“

Dohrál jsem, vhodil do otvoru minci a připravil píst. „Chcete to zkusit?“ navrhl jsem. Začala hrát. Přistoupil Joe a významně na mne pohlédl. „Dvakrát pití,“ objednal jsem.

„Co piješ?“ otázal se Joe Rosalind.

„Jako obyčejně. Tenhle hoch je chytrá hlava, Joe. Nenamáhej se mu něco nabulíkovat. Jen mi přines studený čaj. Prachy dostaneš.“

„A pro vás?“ zazubil se na mne Joe.

„Gin a seven-up.“

Dopili jsme u automatu. „Jdete si tam sednout?“ zeptala se.

„Možná.“

„Marilyn chce, abych se vám věnovala.“

„Proč ne? Pojďte se mnou a seznamte se s Emorym.“

„Ale nemrzí vás to?“

„Co jako?“

„No – s Marilyn. Vy přece – snad jste se do ní doopravdy nezakoukal, nebo jo?“

Zazubil jsem se na ni. „Pojďte se mnou. Přisedněte si k nám.“

Podotkla: „S Marilyn jste to skoulel skvěle.“

„Jak to?“

„Před pár minutami na mne koukala jako vrah, když si myslela, že se o vás pokouším. Teď mi dala znamení, abych pokračovala.“

„Okolnosti mění situaci.“

Řekla: „Donalde, vy jste tajemný. Oč vám vlastně jde?“

„O nic takového, co by vám škodilo.“

Pohlédla na mne. „Vsadím se, že byste s holkou jednal poctivě.“

Nic jsem neřekl. Kráčeli jsme ke stolu.

Marilyn pronesla ledabyle: „No ahoj, Rosalind. To je Emory, můj přítel, pan Emory Hale.“

Obrátila se na Halea a krátce mu pokynula.

Rosalind pravila: „Jak se máte, pane Hale?“

Hale povstal a uklonil se. Přidržel jsem Rosalind židli. Posadili jsme se.

Marilyn řekla Haleovi: „Nechci o tom mluvit. Mluvme o něčem jiném.“

„O čem nechcete mluvit?“ zajímal jsem se.

Hale objasnil: „O tom, co se stalo minulou noc.“

„A co se stalo?“

„Marilyn slyšela výstřel, co zabil toho právníka. Pamatujete si – bylo o tom v novinách.“

Řekl jsem jen: „Ach.“

„Vracela se domů asi ve tři v noci,“ pokračoval Hale. „V půl třetí,“ opravila ho Marilyn.

Hale se zamračil. „Jak to – řekla jste mi, že to bylo mezi půl třetí a třetí hodinou?“

„Ne. Dívala jsem se na hodinky. Muselo se to stát pár minut po půl třetí.“

„Jsou to náramkové hodinky?“ ptal se Hale.

„Ano.“

Natáhl ruku přes stůl, vzal ji za zápěstí a díval se na hodinky zdobené diamanty.

„No to je nádhera.“

„Že ano?“

„Vsadím se, že někdo na vás moc myslel, když vám tohle daroval. Smím se podívat?“

Odepnula si hodinky a Hale je obracel v prstech. „Překrásné hodinky,“ tvrdil, „opravdu moc krásné.“

Obrátil jsem se na Rosalind: „Co se tady tak dá dělat? Netančí se?“

„Ne. Bude varietní program.“

„Kdy?“

„Teď už každou chvíli.“

Marilyn se zasmála: „Joe kouká po tvé prázdné sklenici, Rosalind.“

Hale poznamenal: „Ještě minutku a může koukat po mé.“ Obrátil do sebe zbytek svého nápoje, luskl prsty a zavolal: „Joe!“

Číšník nemarnil čas. „Dolít téhož?“ ověřoval si.

„Dolít téhož,“ přitakal Hale a pořád si hrál s Marilyninými hodinkami.

Joe přinesl pití. Světla napůl zhasla. Marilyn řekla: „Už to začne. Bude se vám to líbit.“

Židle zaskřípaly na podlaze, když se objevila dívka s egyptským profilem, v šortkách potisknutých hieroglyfy a podprsence ozdobené týmž způsobem, usedla na podlahu na zkřížených nohou a zkřížila ruce na prsou. Okamžitě sklidila potlesk. Vystoupil nevázaně veselý muž a pronesl do mikrofonu několik lechtivých vtipů. Vystoupila striptérka a skončila uprostřed modře ozářeného místa na parketu, kde jí světlo nahradilo veškeré oblečení. Potlesk byl obrovský. Pak se na modré místo vrátila egyptská tanečnice v suknici z trávy, s květinovým věncem kolem krku a s umělým oleandrem ve vlasech. Chlapík, který předtím řečnil, hrál na ukulele a dívka předváděla svou verzi havajského lidového tance.

Když opět zazářila světla, podal Hale Marilyn hodinky, s kterými si po celou dobu hrál.

„To je všechno?“ zeptal jsem se Rosalind.

Odpověděla Marilyn: „Ne. To je jen přestávka. Za minutu nebo za dvě přijde pokračování. To nám dává příležitost dát si dolít.“

Joe nám dolil.

Hale se přes stůl zazubil světáckým úsměvem. „Ale že se máme!“ pochvaloval si. „Nejlepší holčička na světě. Nejlepší pití na světě. Až se vrátím do New Yorku, pozvu všechny kamarády a předvedu jim neworleanský pití. Člověk se po něm cejtí bezvadně. A neopije se. Jen se cejtí bezstarostně.“

„Je to tak,“ přisvědčil jsem.

Marilyn si připnula hodinky. Po pár vteřinách pohlédla na mne, pak na Rosalind. Otřela si zápěstí ubrouskem a řekla: „Že je nám tady spolu dobře?“

Začala druhá část představení. Muž, který hrál na ukulele, vystoupil ve večerním obleku a předvedl sérii tanců s egyptskou tanečnicí. Pak předvedla striptérka vějířový tanec. Světla se zase rozsvítila a nad námi stál Joe.

„Kolik Joeů tady vlastně je?“ zeptal jsem se Marilyn.

„Jen jeden. Proč?“

„Připadá mi, že jsou dva. Dvojčata.“

„Vy vidíte dva?“ ptal se Hale starostlivě.

Odvětil jsem: „Ne. Vidím jednoho, ale druhý je tamhle u baru a dává míchat nápoje. Až je sem ponese, bude u baru zas ten první. Jeden člověk přece nedokáže takhle pendlovat.“

Joe na mne shlédl s poloúsměvem na rtech, s výrazem odtažité pobavenosti, nikoli bez příměsi pohrdání.

Hale se rozesmál. Jeho smích nabýval na hlasitosti. Myslel jsem, že snad spadne ze židle.

Marilyn mávla rukou. „Pro všechny ještě jednou totéž.“

Najednou jsem se odstrčil s židlí od stolu. „Já jdu domů,“ oznámil jsem.

Rosalind na mne pohlédla. „Ále, no tak, Donalde, vždyť jste sotva přišel.“

Vzal jsem ji za ruku a podržel tak dlouho, abych jí mohl vtisknout pár složených dolarovek. „Je mi líto, nějak mi není dobře. Ten poslední drink mi nesedl.“

Hale se hřímavě rozesmál. „Měl jste pít gin a colu,“ řekl. „To se dá pít celou noc. Báječná věc. Člověk se cítí dobře, ale nenamaže se. Vy mladí nic nevydržíte. My to víme, že, Marilyn?“

Hleděl na ni přes stůl žádostivým pohledem s pootevřenými rty a alkoholem lesklýma očima mezi záhyby zarudlé kůže. Marilyn vztáhla ruku a na okamžik ji položila na jeho. Za chvilku ji odtáhla, namočila cípek ubrousku ve sklenici vody a třela si jím zápěstí.

Řekl jsem: „Dobrou noc vespolek.“

Hale na mne zazíral. Na okamžik mu smích zmizel z tváře. Chtěl něco říci, pak si to rozmyslel, obrátil se zase na Marilyn, přemýšlel o něčem jiném, znovu se otočil ke mně a pronesl: „Tohle je zvláštní pták, Marilyn. Jen se na něj podívejte.“

„Jaký pták?“ ptala se. „Snad ne kavka?“

„Ne,“ odtušil Hale, který nepochopil význam její poznámky. „Je to sova – víte – moudrá sova. Já to pořád říkám – moudrá sova.“

Ta myšlenka mu samotnému připadala legrační. Když jsem vycházel ze dveří, řehtal se tak hlasitě, že sotva dechu popadal. Po tvářích mu tekly slzy.

Dorazil jsem do hotelu. Berta už byla v Los Angeles. Byl tu od ní charakteristický telegram:

Co je to za nápad, hrabat se v loňských králičích dírách? Na staré případy vražd nemáme lidi. V tomto státě se těžké zločiny po třech letech promlčují. Co si myslíš, že jsi?

Šel jsem dolů do telegrafní kanceláře a poslal jí odpověď, jakou jsem považoval za vhodnou:

Vražda se nepromlčí nikdy. Hale říká, že jsem moudrá sova.

Telegram jsem poslal na účet adresáta.

KAPITOLA 14

Vstal jsem v sedm, osprchoval se, oholil se, nasnídal a rozbalil kabelu, abych vyhrabal revolver, který jsem měl mít vždy u sebe. Byla to ráže 38, kalená ocel, v naprosto dobrém stavu. Zastrčil jsem ho do kapsy a kráčel po Královské ulici k apartmá. Byl jsem zvědavý, jakou kocovinu asi Hale má. Po schodech jsem se nesnažil stoupat tiše. Působil jsem hluk, spoustu hluku, a na dveře jsem neklepal nikterak jemně.

Hale neodpovídal.

Zapojil jsem kotníky prstů na obou rukou a dokonce i špičku boty, abych vzbudil trochu víc zájmu. Pořád nic. Měl jsem k apartmá klíč. Vsunul jsem jej do zámku a otočil. Hale tam nebyl. Postel byla zválená, ale záhyby na prostěradle nevypadaly na to, že v ní někdo spal víc než hodinu. Prošel jsem ložnicí do obývacího pokoje a vyhlédl na balkón, abych měl jistotu, že tam není. Když jsem si byl jist, že je vzduch čistý, vyndal jsem z psacího stolu zásuvky, naklonil stůl na jeden roh a vysypal z jeho dna všechny krámy: dopisy, výstřižky a zbraň.

Strčil jsem ji do kapsy, na její místo dal svůj vlastní revolver a pak uvedl stůl zase do původního stavu.

Byl pěkný teplý den a ulice dole se plnila lidmi, kteří si vyšli na procházku na sluníčko.

Naposled jsem přehlédl místnost, pak jsem tiše otevřel dveře, zaklapl je za sebou a sešel po schodech dolů. Na nádvoří jsem potkal černou služku. Zazubila se na mne s otázkou: „Je ten pán ještě nahoře?“

Ujistil jsem ji, že ten pán je buď venku, nebo spí, že jsem bušil na dveře, ale nikdo neotevřel.

Poděkovala mi a šla nahoru.

Vrátil jsem se do hotelu. V přihrádce jsem měl lístek, abych volal Lockley 9746.

Šel jsem do budky a vytočil číslo, zvědavý, zda je to nemocnice nebo vězení. Nebylo to ani jedno, ani druhé. Ozval se sametový ženský hlas.

„Někdo sháněl pana Lama?“

Zasmála se. „Ano. Tady je kancelář Společnosti pro dovoz hedvábí a shání svého šéfa.“

„Vážně?“

„Máte tu dopis a telegram.“

„Obchody se rozjíždějí,“ řekl jsem.

„Že? Víte, co je nového? Poslouchejte. Poslali jsme dva dopisy, jeden letecky, a dostali jsme dvě odpovědi, jednu telegraficky.“

„Tomu říkám obchodní korespondence,“ pochvaloval jsem si.

„To bylo tím výborným cyklostylováním,“ odpověděla pohotově.

„Beru vás za slovo a hned jsem tam.“

Jel jsem do kanceláře taxíkem. Ethel Wellsová vypadala opravdu potěšeně, že mě vidí. „Jak se daří dnes po ránu?“ ptala se.

„Nic moc.“

„Tak? Co se děje?“

„Včera večer jsem vyrazil s jedním turistou na prohlídku města.“

„Vypadáte svěže jako kytička.“

„Ale cítím se, jako kdyby mi někdo oškubal lístky, aby věděl, jestli ho miluje nebo ne.“

„Tím se netrapte. Možná vyšlo, že vás miluje doopravdy.“

Neměl jsem odpověď, a tak jsem roztrhl telegram.

Bylo v něm:

Společnosti pro dovoz hedvábí. Zašlete 5 tuctů párů expres na účet adresáta velikost 10 a půl, barva 4 dle Vaší tabulky.

Telegram byl podepsán Berta Coolová a adresa byla adresa agentury.

Dopis byl v barevně tónované čtvercové obálce. Papír měl stejný odstín. Lehce voněl. Razítko na obálce znělo Shreveport, Louisiana. Obsah byl prostý: Pošlete mi 6 párů punčoch, velikost 8 a půl, barva číslo 5 dle Vaší tabulky.

Dopis byl podepsán Edna Cutlerová a obsahoval domácí adresu.

Strčil jsem dopis do kapsy a zeptal se Ethel Wellsové: „Kdy bych mohl chytit nějaký vlak do Shreveportu?“

„Musí to být vlak?“

„Třeba i autobus.“

Sáhla do přihrádky pod pultem, který byl z jedné strany přistaven k jejímu stolu, vytáhla autobusový jízdní řád, otevřela a podala mi ho.

„Už vidím, že jsem udělala chybu,“ prohodila.

„Jakou?“

„Měla jsem si taky objednat punčochy poštou a uvést svou adresu.“

„Tak proč to nezkusíte?“ zeptal jsem se.

V pravé ruce držela tužku a bezcílně čmárala jakési obrazce na stránky stenografického bloku.

Řekla upejpavě: „Myslím, že to udělám.“

Vrátil jsem jí jízdní řád. „Dnes budu mimo město, slečno Wellsová,“ prohlásil jsem velice důležitě. „Kdyby mě někdo sháněl, tak jsem na poradě.“

„Ano, pane. A co mám dělat, jestli přijdou další dopisy?“

„Nepřijdou.“

„Ale nevsadil byste se, že?“

„Mohl bych.“

„O pár hedvábných punčoch?“

„Proti čemu?“

„Proti čemu chcete. Já se sázím, že je to tutovka.“

Řekl jsem: „Je to sázka. Pak tedy chci vědět, co v tom dopise bude. Musím mít domácí adresu, víte, jinak nemohu vyřizovat objednávky.“

Usmála se. „Já vím. Dávejte na sebe ve Shreveportu pozor.“

KAPITOLA 15

Bylo asi osm hodin večer, když jsem rozezvučel bzučák bytu na adrese, která byla uvedena v dopise Edny Cutlerové.

Z domácího telefonu se ozval ženský hlas: „Kdo je to, prosím?“

Přiložil jsem ústa k mikrofonu. „Zástupce Společnosti pro dovoz hedvábí.“

„Já myslela, že jste v New Orleansu.“

„Máme pobočky po celé zemi, a zvláštní terénní zástupce.“

„Nemohl byste přijít zítra?“

„Ne. Jsem na bleskové objížďce touhle částí státu.“

„No, já s vámi ale dnes nemůžu jednat.“

„To je škoda,“ řekl jsem tónem konečné platnosti.

„Počkejte okamžik. Kdy vás můžu vidět?“

„Až tady budu zase na objížďce.“

„Kdy to bude?“

„Tak za tři, za čtyři měsíce.“

Ozval se výkřik nelibosti. „Ale sakra – no tak já se obléknu. Počkejte moment. Hodím něco na sebe a otevřu. Pojďte nahoru.“

Bzučák se rozezněl, vystoupil jsem po schodišti a kráčel dlouhou chodbou, dívaje se po číslech dveří. Edna Cutlerová, oděna modrým županem, stála ve dveřích a čekala na mne. Pravila: „Myslela jsem, že posíláte zboží poštou.“

„Posíláme.“

„No tak pojďte dál. Vyřiďme to. Proč jste přišel osobně?“

Odpověděl jsem: „Musíme plnit předpisy F.K.I.“

„Co to je?“

„Federální komise pro import.“

„A tak. Ale nechápu proč.“

S úsměvem jsem vysvětloval: „Milá mladá dámo, byli bychom trestáni pokutou ve výši deseti tisíc dolarů a vězením až po dobu dvanácti měsíců, kdybychom prodávali jiným než soukromým osobám. Nemáme povoleno prodávat obchodníkům nebo komukoli, kdo má v úmyslu naše zboží prodávat dál.“

„Aha,“ řekla, poněkud obměkčena.

Byla to bruneta, i když ne tak tmavá jako Roberta Fennová. Byla typ náročné ženy. Vlasy, obočí, dlouhé řasy, lak na nehtech, všechno jevilo ten druh péče, který stojí čas i peníze. Ženy na sebe tímto druhem péče plýtvají jen tehdy, představují-li samy bohatství hodné investic. Pečlivě jsem si ji prohlédl.

„Tak co?“ zeptala se s tolerantním úsměvem, když si všimla exkurze mých očí.

Řekl jsem: „Ještě jste mě nepřesvědčila.“

„Já jsem vás nepřesvědčila?“

Vypadala jako mladá žena, která se vyzná. Jak tak seděla ve svém bytě v negližé, které jí poodhalovalo nohy natolik, aby zřetelně ukazovalo, že mají nárok na punčochy špičkové jakosti, nepůsobila ani vyzývavě, ani sebeméně rozpačitě. Co se týkalo jí, nebyl jsem lidská bytost. Představoval jsem pouze šest párů punčoch za výhodnou cenu.

„Chtěla bych vidět vzorky,“ prohlásila rázně.

„Záruka vás chrání.“

„Jak to můžu vědět?“

„Protože nic neplatíte, dokud punčochy nedostanete a dokud je nebudete celých třicet dní nosit.“

Namítla: „Neřekla bych, že si to můžete dovolit.“

„Dovolit si to můžeme jedině proto, že máme velmi vybraný adresář. Ale pojďme k věci. Mám před sebou ještě půl tuctu dalších návštěv. Jmenujete se Edna Cutlerová, že? Chcete ty punčochy pouze pro vlastní potřebu?“

„Ano, ovšem.“

„Předpokládám tedy, že neobchodujete. Mám vaše ujištění, že žádné z těch punčoch nebudou nabídnuty k dalšímu prodeji?“

„Proč? Ale jistě. Chci je pro sebe.“

„A třeba máte přítelkyně?“

„Co to s tím má společného?“

„Potřebovali bychom jména vašich přítelkyň. Je to jediný způsob, jak si můžeme udržet dovozní povolení federální vlády,“ tvrdil jsem.

Zvědavě si mě prohlížela. „To se mi nějak nezdá.“ Zasmál jsem se. „Jen kdybyste zkusila teď obchodovat – i obyčejný obchod je úplná hrůza. Ale jen zkuste dovážet zboží z ciziny – a uvidíte.“

„Jak jste k těm punčochám v Mexiku přišel?“

Zasmál jsem se. „To je tajemství.“

„Myslím, že bych se o tom stejně ráda něco dověděla.“

Začal jsem: „Japonská loď vezla náklad prádla. Japončíci bombardovali Pearl Harbor. Ta loď, jako skoro všechny japonské lodi, byla v míru určena k obchodním účelům, ale ve válce byla pověřena určitým vojenským posláním. Kapitán přistál v Mexiku na pobřeží Kalifornského poloostrova, našel písčinu, vykopal tam dlouhý příkop a zakopal do něj všechno hedvábné zboží, co vezli. Ten pozemek, kde to zakopali, patří náhodou mému kamarádovi. On má taky tak trochu vliv v Mexico City, víte? Jako výsledek – no, můžete si to dát dohromady.“

„Chcete říct, že je to zboží čmajznutý?“

„Nejvyšší soud Mexika nám je přiřknul. Chcete-li, můžete dostat kopii rozhodnutí.“

„Ale když jste to hedvábí získali za takových okolností, proč je prostě nepřivezete přes hranice a nenabídnete nějakému velkému obchodu a…“

Trpělivě jsem vysvětloval: „To nejde. S tím vládním povolením, které máme, musíme zboží prodávat jen individuálním vlastníkům.“

„Ve vašem dopise nic takového nebylo.“

„Nebylo. To je předpis F.K.I. Jinak bychom to nemohli dovézt.“ Vyňal jsem z kapsy tužku a notes. „Kdybyste mi teď laskavě pověděla jména svých blízkých přítelkyň, kterým předáte některé z těch…“

„Já ty punčochy chci pro svou vlastní potřebu. Ale mohla bych vám uvést přítelkyni, která by si je ráda vzala.“

„To by bylo krásné. Ale…“

Dveře z ložnice se otevřely a do místnosti vrazila Roberta Fennová. Zřejmě se právě dooblékla.

„Brej večír,“ řekla. „To vy jste ten punčochář? Zrovna jsem přítelkyni říkala, že…“

Zůstala tiše stát. Oči se jí rozšířily, ústa pootevřela.

Edna Cutlerová se rychle obrátila, zahlédla výraz její tváře, poplašeně vyskočila a vykřikla: „Co je, Roberto?“

„Nic,“ pronesla Roberta Fennová po dlouhém vzdechu. „Je to detektiv, Edno, jinak nic.“

Edna Cutlerová se na mne obrátila s pohoršeným a možná trochu polekaným výrazem. Byla to instinktivní bojovnost, jaké asi nabývá vyděšené zvíře, když je zahnáno do kouta.

„Co si to dovolujete, takhle sem přijít? Mohla bych vás dát zavřít.“

„A já bych vás mohl dát zavřít pro přechovávání osoby obviněné z vraždy.“

Obě ženy si vyměnily pohledy. Roberta řekla: „Myslím, že je opravdu chytrý, Edno. A že se tímhle postojem nikam nedostanem.“ Posadila se.

Edna Cutlerová chvilku váhala, pak se také posadila.

Roberta pravila: „To byl opravdu mazaný trik. Divily jsme se s Ednou, jak mohl někdo získat tuhle adresu. Pak jsme došly k tomu, že si nejspíš pošta brala adresy z dopisů a pak ten seznam prodala.“

Odpověděl jsem: „O tom nemusíme mluvit. Nad tím se voda zavřela.“

„Ale byl to mazaný trik,“ opakovala Roberta s významným pohledem na Ednu Cutlerovou.

Řekl jsem: „Ten účel by splnil kterýkoli z půltuctu triků. Když jsem vás našel já, může vás najít i policie. Je to spíš div, že vás ještě nenašla.“

Roberta namítla: „Nemyslím, že mě policie najde. Spíš myslím, že podceňujete svoje schopnosti.“

Opáčil jsem: „O tom se nebudem dohadovat. Musíme probrat jiné věci. Kdo byl Paul Nostrander?“

Vyměnily si pohledy.

Podíval jsem se na hodinky. „Nemáme času nazbyt.“

Edna Cutlerová řekla: „Já nevím.“

Pohlédl jsem na Robertu. Uhnula pohledem. Obrátil jsem se znovu na Ednu Cutlerovou. „Co kdybych vám trochu osvěžil paměť? Byla jste vdaná za Marca Cutlera. Chtěl podat žádost o rozvod. Vy jste ho nechtěla nechat jít bez větších alimentů, než byl ochoten platit. Ale bohužel jste byla nerozvážná.“

„To je lež.“

Opravil jsem se: „No, řekněme to takhle: Měl svědky, kteří by odpřisáhli, že jste byla nerozvážná.“

„A lhali!“

Pokračoval jsem: „Na to zapomeňte. Na okolnostech té rozvodové pře už nezáleží. Je mi jedno, jestli měl Marco Cutler křivé svědky, nebo jestli okolnosti svědčily proti vám, nebo jestli mohl vyjmenovat pětasedmdesát vašich milenců a ještě tucet mu scházel. Oč mi jde a co chci s konečnou platností zjistit, je to, že se chtěl rozvést, že vy jste mu nechtěla rozvod povolit a že jste neměla obhájce.“

Prohlásila: „Můžete to takhle říct a pokračovat, ale já nic nepřiznávám, nic nepopírám, já jen naslouchám.“

„Navlékla jste to mistrně,“ řekl jsem.

„Když už jste tak chytrý, povězte mi to celé.“

Začal jsem: „Jela jste do New Orleansu. Dala jste manželovi vědět, že jste v New Orleansu. Ponechala jste ho při tom, že jste utekla z Kalifornie, protože jste nechtěla, aby se všechno, co jste kdy dělala, tahalo na světlo boží. Marco Cutler si myslel, že je všechno v suchu. Vy jste mu nahrála. Že je moc šikovný a vy že jste úplně hloupá. Nehodlal vám platit ani cent alimentů. A teď jste s ním sehrála tu habaďůru. Dala jste mu vědět, že si najímáte apartmá. Dala jste mu i adresu. Pak jste se porozhlédla po osobě, která by vám byla trochu podobná co do výšky, věku, pleti a tak vůbec. Kdo vás vidí s Robertou Fennovou pohromadě, ani by neřekl, že jste si podobné, ale písemný popis jedné z vás by klidně mohl být považován za popis druhé.“

Edna Cutlerová mě přerušila: „Jestli se chystáte něco říct, tak dělejte a už to řekněte.“

„Jenom kladu základy.“

„No tak se už pusťte do stavby. Nemáme na to celou noc. Sám jste říkal, že máte málo času.“

Odtušil jsem: „Myslím, že jsem říkal, že nemáme času nazbyt. Jestli si myslíte, že mařím čas, tak jste blázen.“

Roberta Fennová se usmála.

„Pokračujte,“ vyzvala mě Edna Cutlerová.

„Našla jste Robertu Fennovou. Neměla kam hlavu složit. Vy jste byla celkem při penězích. Bezplatně jste jí přenechala apartmá. Možná jste jí k tomu nabídla i peníze. Kladla jste jedinou podmínku: aby vystupovala pod vaším jménem, přijímala vaši poštu a posílala ji za vámi a říkala každému, kdo se bude ptát, že je Edna Cutlerová. Možná jste jí řekla, že očekáváte doručení papírů kolem rozvodového řízení. Možná jste jí to ani neřekla.

Váš manžel vám v každém případě naletěl. Šel k právníkům. Pověděl jim všechno o důvodu žaloby a právníci navrhli, že podají žalobu, ve které budou uvedena fakta právě tak dostatečná k tomu, aby byla důvodem k rozvodu. Kdybyste se pak pustila do boje, doplnili by žalobu a nacpali by do ní všechnu možnou špínu. Ptali se vašeho manžela, kde jste, a on jim dal neworleanskou adresu. Právníci podle profesionální právní tradice soustředili pozornost na starý trik: podat poměrně nevinnou žalobu, ale dát vám na srozuměnou, že, budete-li se bránit, půjdou na vás se sprchou bláta.“

Pouhá zmínka o tom způsobila, že Edně zablýskly oči. „A vám to připadá slušné?“

„Ne. Je to špinavý trik. Ale takhle právníci pracují pořád.“

„Tím mě chtěli připravit o jakoukoli možnost bojovat za svá práva.“

„Měla jste do toho boje stejně jít a bojovat, jestli jste měla zač.“

„Ta žaloba na mne byla falešná.“

„Já vím,“ připustil jsem, „ale teď nezkoumáme skutkovou podstatu rozvodové pře. Jenom rýsuju obrázek, jak to bylo. Právníci poslali papíry soudnímu doručovateli do New Orleansu. Soudní doručovatel vydupal po schodech nahoru, zabušil na dveře, koukl na Robertu, řekl: ‚Vy jste Edna Cutlerová‘, a předal jí papíry. Podal hlášení, že papíry náležitě a včas toho a toho dne doručil Edně Cutlerová v New Orleansu. Vy jste ovšem byla odtamtud daleko.“

Edna namítla: „Vy to líčíte jako úplné spiknutí. Ve skutečnosti jsem o tom rozvodu donedávna vůbec nevěděla.“

Pohlédl jsem na Robertu. „To proto, že jste nevěděla, kam jí máte poslat zprávu?“

Přikývla.

„Bylo to velmi chytré,“ pokračoval jsem. „Hladký způsob, jak udělat z porážky vítězství. Marco Cutler myslel, že je v pohodě rozvedený. Dřív než dostal konečný rozsudek, odjel do Mexika a znovu se oženil. Vy jste počkala tak dlouho, aby to vypadalo, že jednáte v dobré víře. Pak jste napsala Robertě Fennové dopis a požádala ji o laskavost pro nějakého svého přítele. To bylo poprvé, co Roberta dostala vaši adresu. Na ten dopis vám odpověděla, že po vašem odjezdu za vás přijala doručené papíry, že se tomu doručiteli vydávala za Ednu Cutlerovou, protože vám přece slíbila, že, děj se co děj, bude přísahat, že je Edna Cutlerová. Okamžitě jste odepsala a požádala Robertu, aby vám ty papíry poslala. Poslala je tedy a vy jste měla všechny důvody přísahat, že jste se teprve teď dověděla, že jste rozvedená. Předtím jste myslela, že jste pořád ještě ženou Marca Cutlera, i když jste s ním ovšem nežila.

Tak jste tedy napsala manželovi a zeptala se ho, jak je to možné, a zdůraznila jste, že rozvod je neplatný, protože vám nebyly doručeny papíry. Jinými slovy řečeno jste ho doběhla a byla jste na nejlepší cestě ho přinutit, aby platil horem dolem. On se bál, aby se jeho dnešní manželka nedoslechla, jak to ve skutečnosti vypadá. Zkrátka jste ho dostala tam, kde jste ho chtěla mít.“

Přestal jsem mluvit a zadíval se na ni v očekávání, že něco řekne.

Konečně promluvila: „Vy to líčíte, jako kdybych to měla bůhvíjak chytře promyšleno. Ve skutečnosti jsem nemyslela na nic jiného, než abych to všechno měla z krku. Manžel podal falešnou žalobu. Ponížil mě, jak jen se dalo. Nevím, jestli to bylo proto, že se rozhodl očernit mě tak, abych nemohla mezi známými ani zvednout hlavu, nebo jestli byl sám obětí někoho jiného. Najal si soukromé detektivy a zaplatil jim fantastické sumy. Ti detektivové měli prostě sehnat důkazy, aby dostali zaplaceno, a tak Marcovi podávali všechny možné lživé hlášky a Marco si škodolibě myslel, že na mne něco má. Platil jim pohádkové částky.“

Na okamžik se odmlčela a kousla se do rtu, zřejmě ve snaze se ovládnout.

„A pak?“ zeptal jsem se.

„Pak,“ pokračovala, „když mi řekl, co na mne má, když mi ukázal zprávy detektivní agentury, když mi dal ten balík lží přečíst, mohla jsem se zbláznit.“

„Nepřiznala jste, že je to pravda, že?“

„Ještě to přiznávat! Řekla jsem mu, že jsou to nejděsnější lži, jaké jsem kdy kde četla. Úplně jsem se nervově zhroutila. Dva týdny jsem byla v lékařské péči a doktor mi říkal, abych někam odjela a zbavila se toho všeho, abych jela někam, kde mi nic nebude připomínat, co se stalo – zkrátka, abych zmizela.“

„Sympatizující lékař?“ usmál jsem se.

„Měl spoustu pochopení.“

„Dal vám svou radu písemně?“ ptal jsem se.

„Jak to víte?“

„Jen se ptám.“

„No, opravdu dal. Jela jsem do San Franciska. Odtamtud jsem mu napsala. Napsala jsem, že se mi nechce zpátky, a ptala jsem se, co bych měla dělat, a on mi odepsal, že pro mne považuje za nejlepší úplnou změnu.“

„A vy jste si ten dopis ovšem náhodou schovala. Pokračujte.“

„Jela jsem do New Orleansu. Asi tři neděle bylo všechno prima. Bydlela jsem v hotelu a poohlížela se po bytě. Pak se něco přihodilo.“

„Co to bylo?“

„Potkala jsem někoho na ulici.“

„Někoho, kdo vás znal?“

„Ano.“

„Z Los Angeles?“

„Ano. Tak jsem se rozhodla zmizet.“

Řekl jsem: „To mi připadá nesmyslné. Když jste na ulici v New Orleansu potkala někoho, kdo vás znal, mohla byste zrovna tak potkat někoho známého na ulici v Little Rocku v Arkansasu, ve Shreveportu nebo v Timbuktu.“

„Ne. Vy jste to nepochopil. Ta známá chtěla vědět, kde bydlím. Musela jsem jí to povědět. Věděla jsem, že to řekne svým známým, a první, co mě napadlo, bylo, že teď budou všichni vědět, že jsem v New Orleansu, a budou mě vyhledávat. Já jsem nechtěla vidět lidi, kteří něco věděli o mém dřívějším životě, ale chtěla jsem mít v New Orleansu místečko, kam bych se mohla vrátit. Pak jsem potkala Robertu. Měla své vlastní trápení. Chtěla uniknout své identitě. Zeptala jsem se jí, co by tomu řekla, kdybychom si identity vyměnily. Byla nadšená. Řekla jsem jí, aby sehnala šikovné bydlení, kde bych mohla později bydlet, až se odhodlám vrátit do New Orleansu, a řekla jsem jí taky, kolik jsem ochotná za to platit.“

„Jaké jméno jste přijala?“ zeptal jsem se.

„Robertino.“

„Na jak dlouho?“

„Jen asi na dva tři dny.“

„A potom?“

Řekla: „Najednou jsem si uvědomila, že vytvářím proti sobě zdrcující důkaz. Kdyby se o tom dověděli manželovi právníci, uvedou, že jsem ujela a začala žít pod přijatým jménem. To by bylo přiznání viny, a tak jsem si vzala zpět svoje vlastní jméno. A to prostě znamenalo, že tu byly dvě Edny Cutlerové. Jedna z nich Roberta, která bydlela v New Orleansu, a druhá pravá Edna Cutlerová.“

Poznamenal jsem: „Velice zajímavé. Tohle by přimělo i nejtvrdšího soudce plakat do právnických knih.“

„Já se neprosím o sympatie. Žádám jen spravedlnost.“

„Dobře,“ pravil jsem, „tak teď skončeme komedii. Na tohle jste nepřišla vy.“

„Jak to myslíte?“

„Nevymyslela jste celý ten plán – nechat manžela, aby nejdřív vyhrál a pak zjistil, že nebylo co.“

„Tomu nerozumím.“

Začal jsem objasňovat: „Znám spousty právníků. Možná tak čtyři nebo pět by dokázalo takový trik vymyslet, ale jde o to, že tohle musel vymyslet právník, a setsakramentsky mazaný právník.“

„Ale vždyť vám říkám, že to žádný plán nebyl. Nic jsem nevymýšlela.“

Řekl jsem: „To nás přivádí zpět k našemu příteli Paulu Nostranderovi.“

„Proč to?“

„Znala jste ho?“

Pár vteřin nad tou otázkou zaváhala. Jak tak hledala odpověď, jen jsem se zubil. Pak jsem pokračoval: „Neočekávala jste, že vám tahle otázka bude takhle položena, že, Edno? Nemáte na ni připravenou odpověď.“

Prohlásila vzdorně: „Ne. Neznala jsem ho.“

Na tváři Roberty Fennové jsem zahlédl údiv.

Řekl jsem: „A tady jste se dopustila osudné chyby.“

„Jak to myslíte?“

Objasnil jsem: „Nostranderova sekretářka si asi bude pamatovat, že jste byla u něho v kanceláři. Jeho účetní knihy prokáží, že od vás dostal honorář, aspoň na začátku. Lidé v baru Jacka O’Learyho si budou pamatovat, že jste tam spolu byli. Budete přistižena při křivém svědectví. Váš manžel vydá celé jmění na soukromé detektivy, aby to všechno vyšťoural. Přijdou s tím k soudu a soudce zjistí, že jste prostě…“

Přerušila mě: „No tak dobře, znala jsem ho.“

„Jak moc dobře?“

„Já… radila jsem se s ním.“

„A co vám řekl?“

„Řekl mi, že jediná věc, kterou můžu udělat, je přestat si dělat starosti, a,“ pokračovala vítězně, „abych nic nepodnikala, dokud mi nebudou doručeny papíry, a jakmile mi budou doručeny, abych mu dala vědět.“

Podotkl jsem: „To je skvělý postup. Nostrander je mrtvý. Nemůže popřít vaše tvrzení, to víte?“

Spokojila se se zamračeným pohledem, jinak neodporovala. Obrátil jsem se na Robertu: „Vy jste ho znala?“

„Ano.“

„Jak jste se seznámili?“

Edna se rychle ozvala: „Chce tě přimět, abys řekla, že jsem vás seznámila. Ty ses s ním seznámila v baru, že, Roberto?“

Roberta neřekla nic.

Zazubil jsem se. „To je další slabý bod vaší historky, Edno. Myslím, že jste toho Robertě pověděla příliš.“

„Nepověděla jsem jí nic.“

Řekl jsem Robertě: „Nechte to plavat. Lhát nemusíte, a jestli se nechcete Edny dotknout, můžete prostě mlčet a nechat to tak. A teď – proč jste se Nostranderovi vyhýbala?“

„Jak to myslíte?“

Začal jsem: „Zůstala jste bydlet v tom apartmá. Skoro rok jste se vyskytovala ve Francouzské čtvrti. Chodila jste se najíst do Bourbonského domu. Často vás bylo vidět v baru Jacka O’Learyho. Podle toho, co říká Edna, jste měla sehnat byt a bydlet tam, dokud se nevrátí do New Orleansu. Pak jste se skoro z jednoho dne na druhý ze čtvrti vystěhovala na předměstí. Učila jste se těsnopis. Nikdy jste se už nevrátila na svoje oblíbená místa. Úzkostlivě jste se vyhýbala Nostranderovi. Ve svých oblíbených hospůdkách ve Francouzské čtvrti jste se objevila, teprve když dala Edna Archibaldu Smithovi pro vás dopis. Myslela jste, že teď už je vzduch čistý. Ale nebyl. Někdo Nostranderovi řekl, že jste tam byla spatřena. Nostrander si tak trochu zahrál na detektiva. Nevím, jak to udělal, ale možná stejně jako já. V každém případě vás našel. Však vás hledal dva roky. A proč jste tak náhle opustila Francouzskou čtvrť?“

Edna zasáhla: „Na tuhle otázku nemusíš odpovídat, Rob.“

„Žádná z vás nemusí odpovídat na nic,“ řekl jsem. „Teď ne. Ale až vám tyhle otázky položí policie, budete na ně muset odpovídat.“

„Proč by je policie kladla?“ zeptala se Edna.

„Nevíte?“

„Ne.“

„Kde jste byla ve čtvrtek asi v půl třetí v noci?“

„Koho se ptáte?“ tázala se Edna. „Díváte se na mne. Ale myslíte Robertu, že?“

„Ne. Myslím vás.“

„Co to s tím má společného?“

Odpověděl jsem: „Policie si ještě všechny dílky té skládačky neposkládala, ale až se jí to podaří, bude to vypadat asi takhle: měla jste šikovný plán, jak připravit manžela o vítězství. Nostrander byl součástí toho plánu. Roberta Fennová také. Roberta neznala podrobnosti, Nostrander je znal. To on celou tu věc vymyslel. A byl to ohromný plán. Působil jako kouzlo. Váš manžel měl být tak vystrašen, že by platil horem dolem. Jenže váš manžel má trochu tvrdší náturu. Přijel do New Orleansu pátrat. Navázal styk se soudním doručovatelem. Nejspíš naváže styk i se soukromými detektivy v New Orleansu, pokud ho ještě nemá. Dověděl se o Nostranderovi. Nostrander by byl klíčový svědek. Kdyby byl Nostrander předvolán na koberec kvůli spiknutí, asi by mluvil. Kdyby mluvil, přišla byste o spoustu peněz. Kdyby nemluvil, měla byste šanci hodně z toho vyrazit. Nostranderovo mlčení se dalo zajistit jediným způsobem. Kulkou ráže třicet osm do srdce. I lepší ženy než vy podlehly i méně naléhavým pokušením.“

Prohlásila: „Vy jste se zbláznil.“

Odpověděl jsem: „Takhle bude usuzovat policie.“

Pohlédla skoro bezmocně na Robertu Fennovou.

„A co kdybyste,“ řekl jsem, „mi teď prostě pověděla, jak jste se seznámila s Archibaldem C. Smithem a proč jste mu dala dopis pro Robertu?“

Na tváři se jí zračil nefalšovaný údiv. „Smith! Proboha, co s tím má společného tahle vykopávka?“

„To bych právě chtěl vědět.“

„A já teď vím, že jste blázen. Ten s tím nemá společného nic.“

„A jak jste se s ním tedy seznámila? Co je…“ Zařinčel zvonek.

„Jděte se podívat, kdo to je,“ řekl jsem Edně. Šla k domácímu telefonu, stiskla knoflík a ptala se: „Kdo je to?“ Při pohledu na její tvář jsem z výrazu čirého zděšení vyčetl odpověď.

„Máte tady nějaké věci?“ zeptal jsem se Roberty. „Kabelu, oblečení, cokoli?“

Zavrtěla hlavou. „Odešla jsem z bytu tak, jak jsem byla. Poslala jsem Edně telegram na účet adresáta a ona mi poslala peníze, abych mohla přijet sem. Nestačila jsem si nic koupit. Já…“

„Seberte všechno, co máte,“ přerušil jsem ji, „všechno, co by naznačovalo, že jste tu byla. Pojďte.“

„Já to nechápu,“ namítla.

Řekl jsem Edně: „Stiskněte knoflík, který otvírá domovní dveře. Vyberte z popelníku všechny ty cigaretové špačky, co jsou v něm navíc, a vyhoďte je z okna. Až se budou blížit ke dveřím, předstírejte, že si ten župan oblékáte.“

Viděl jsem Edninu ruku sahat po knoflíku ovládajícím bzučák.

„Kdo to je?“ ptala se Roberta.

Edna se k ní obrátila. Její chvějící se rty se nevzmohly na odpověď.

„Policie, kdo jiný,“ odpověděl jsem, popadl Robertu za zápěstí a vyrazil s ní ze dveří.

KAPITOLA 16

Asi šest metrů od Edniných dveří chodba zahýbala. Držel jsem Robertu za zápěstí a vedl ji po chodbě k tomu ohybu. „Ale co…“ začala. „Proč…“

„Pst,“ šeptl jsem. „Počkejte.“ Na schodech bylo slyšet kroky.

„Jestli je jen jeden,“ šeptal jsem, „počkáme tady. Jestli jsou dva, risknem to.“

Byli dva. Kráčeli po chodbě těžkým krokem svalnatců. Slyšeli jsme klepání na Edniny dveře.

Vykoukl jsem zpoza rohu a spatřil dvoje široká záda. Zahlédl jsem též Edninu pobledlou tvář, pak se oba muži protlačili do pokoje. Počkal jsem, až za nimi zapadly dveře, obrátil se k Roberte a kývl na ni.

Následovala mě chodbou. Na začátku schodiště se zeptala: „Proč bychom čekali, kdyby byl jen jeden?“

„Chodí na lov ve dvojicích. Kdyby šel nahoru jeden, znamenalo by to, že druhý sedí dole v autě a čeká. Když jsou oba u Edny, mělo by to znamenat čistý vzduch. V každém případě doufejme.“

Sešli jsme po schodech. Otevřel jsem dveře a přidržel je Robertě. Před činžákem parkoval policejní vůz. Nikdo v něm neseděl.

„Jdem,“ řekl jsem.

Kráčeli jsme ulicí.

„Ne tak rychle!“

„Já mám pocit, jako by mě něco honilo. Nejradši bych běžela.“

„To nedělejte. Podívejte se na mne, zasmějte se. Zpomalte. A tady se zastavíme a podíváme se na výkladní skříň.“

Zastavili jsme se, ledabyle pohlédli na výkladní skříň a zase vykročili. Zvolna jsem ji vedl za roh.

„Znáte tady ještě někoho?“ ptal jsem se.

„Ne.“

Navrhl jsem: „Fajn, tak půjdem do restaurace na večeři. Večeřela jste?“

„Ne. Zrovna jsme chtěly jít na večeři, když jste zazvonil. Edna právě vylezla z vany.“

Loudali jsme se po ulici. Párkrát se chtěla na něco zeptat. Řekl jsem jí, aby s tím počkala. Našli jsme příjemnou restauraci s boxy, zašli dovnitř a vybrali si klidný box v koutě opodál dveří. Číšník přinesl jídelní lístek, a já jsem objednal dva rumové koktejly.

Číšník se vzdálil.

Začal jsem: „Mluvte potichu. Povězte mi, kolik toho víte o Ednině plánu.“

„Nic,“ odvětila. „Bylo to tak, jak jste vylíčil, jenom jsem nevěděla, že očekávala doručení nějakých listin.“

„Proč Nostranderovi tak záleželo na tom, aby vás viděl?“

Řekla: „Zamiloval se do mne. Co mne se týče, šlo mi to na nervy.“

Namítl jsem: „Nechcete přece říct, že jste se odstěhovala z bytu a změnila celý životní styl prostě proto, že se o vás ucházel mužský, který se vám nelíbil?“

„No… no, ne tak docela.“

„Proč tedy?“

„Tohle bych radši nechala být.“

Zavrtěl jsem hlavou. „To nejde.“

Odpověděla: „No, po pravdě řečeno, byla jsem dost otrávená tím životem, jaký jsem vedla. Nepracovala jsem. Byla jsem vlastně vydržovaná čistě za to, že jsem tam bydlela a vystupovala pod jménem Edna Cutlerová. Vstávala jsem až někdy v jedenáct, ve dvanáct hodin, šla jsem na snídani, koupila si pár časopisů, vrátila se, přečetla je, odpoledne jsem podřimovala, kolem sedmé večer jsem šla něco sníst, vrátila se, vykoupala, oblékla společenské šaty, dala si spoustu práce s make-upem a vypulírovala se. Pak jsem buďto měla schůzku, nebo jsem se prostě vlekla do některého z těch barů a – no, vždyť víte, jak to v New Orleansu chodí. Není to jako v jiných městech na světě. Holka sedí v baru a muži si ji namlouvají. Nic tím nemyslí a ona taky ne. V kterémkoli jiném městě by si člověk myslel, co je to zač, ale – no, New Orleans je New Orleans,“

Číšník nám přinesl koktejly. Přiťukli jsme si a usrkli.

Číšník stál vedle stolu a vyvíjel tichý nátlak, abychom si objednali.

„Přinesl byste nám ústřice v rozpůlených skořápkách, k tomu hodně omáčky, křen a citrón?“ požádal jsem ho. „Potom nám přineste studené garnáty na pepři, cibulovou polévku, pěti centimetrový steak, prostředně propečený, smaženou cibuli, bramborovou slámu; ukrojte pár krajíčků francouzského chleba, namažte je hodně máslem, přidejte trochu česneku, strčte do trouby a nechte tam, až máslo prosákne chlebem; no a dejte k ledu pěkně jiskřivé burgundské, a po tom všem nám přineste zmrzlinu a velkou konvici kávy a účet,“

Číšník nehnul brvou. „Zajisté, pane,“ pravil.

„Co říkáte?“ ptal jsem se Roberty.

„Jsem úplně pro.“

Přikývl jsem číšníkovi, počkal, až zase zatáhl zelený závěs, a zčistajasna se zeptal Roberty: „Kde jste byla ve čtvrtek v půl třetí v noci?“

Řekla; „Kdybych vám povídala, co se té noci dělo, stejně byste nevěřil,“

„Bylo to tak zlé?“

„Ano.“

„Tak povídejte.“

Začala: „Nostranderovi jsem se vyhýbala. Nevěděl, že jsem v New Orleansu, ale pak mě našel. Byl jste u toho, když mě našel. To jsem ho viděla po dvou letech poprvé. Nechtěla jsem před vámi dělat scénu, Když jsem ho předtím viděla naposled, byl do mne úplně zblázněný. On totiž trpí žárlivostí, To byla jedna z věcí, které mi ho tak znechutily. Kdykoli jsem jen zkusila někam jít s někým jiným, úplně šílel – to myslím doslovně. Byl to velmi nadaný člověk, ale hrozně labilní. Bůh ochraňuj ženskou, která by si ho vzala… Ten by nepustil do domu ani mlékaře.“

„Proto jste s ním šla tehdy kvečeru na chodbu, když jsem byl u vás?“

„Ano, Věděla jsem, že má zbraň, a bála jsem se, že něco zoufalého provede. Když vás tam viděl, málem tu zbraň vytáhl. Tak jsem ho vyvedla na chodbu. Šíleně na vás žárlil. Řekla jsem mu, že jsem vás nikdy předtím neviděla, že jste přišel obchodně. Nevěřil. Když vás našel u mne v pokoji, myslel, že jste můj vyvolený. Pak vytáhl zbraň, řekl, že zastřelí mne i sebe, jestli s ním nepůjdu, a rozpoutal obvyklé divadlo. Tak jsem mu řekla, že důvodem, proč s ním nechodím a proč jsem ho už nechtěla ani vidět, je právě tenhle rys jeho povahy a že s ním půjdu na večeři a na pár skleniček, jestli zastrčí ten revolver a přestane s tím bláznivým žárlením.“

„Chtěl o mně všechno vědět?“ ptal jsem se.

„Ovšem.“

„Co jste mu pověděla?“

„Pravdu. Řekla jsem mu, že jste detektiv, který se snaží zjistit něco o člověku jménem Smith kvůli uzavření pozůstalostního řízení.“

„Ptal se, kdo je ten Smith?“

„Jistěže, stačilo se před ním zmínit o jakémkoli muži a vrhal se na to jméno jak jestřáb. Hned chtěl o něm všechno vědět – kdo to je, odkud je, jak dlouho ho znám a takové věci. Řekla jsem mu, že Smith je Ednin známý.“

„A tohle všechno jste si říkali na chodbě?“

„To ne, na chodbě ne. Řekla jsem mu, že nemám čas tam stát a dohadovat se s ním. Že jestli s ním mám jít na večeři, musím se nejdřív zbavit vás. Tak souhlasil, že počká.“

„Tohle mě právě zajímá,“ podotkl jsem. „Kde čekal?“

„Řekl, že počká někde venku a přijde zas, až budete pryč.“

„Udělal to?“

„Co?“

„Přišel, když jsem byl pryč?“

„Ano. Ani ne za minutu.“

Viděla výraz mé tváře. „Co je? Nad čím se tak mračíte?“

„Snažím se vzpomenout,“ řekl jsem. „Pokud si pamatuju, jsou v té budově všechny byty v jedné řadě. Dole je sklad. Chodba se táhne po celé délce budovy a po obou stranách jsou byty. Je to tak?“

„Ano.“

„Na chodbě nejsou žádné zákruty nebo výklenky, kde by se dalo schovat?“

„Ne.“

„Když jsem šel ven, neviděl jsem ho.“

„Možná šel až na konec chodby a vmáčknul se do stínu, odkud vás mohl pozorovat tak, abyste nevěděl, že tam je. Takhle to dělával. Byl tajnůstkář a rád špehoval. Panebože, když jsem bydlela ve Francouzské čtvrti – člověk by řekl, že jsem ze znepřátelené ciziny a on že je ztělesněná FBI. Čmuchal tam, pozoroval moje okno dalekohledem. Když jsem s někým někam šla, potloukal se kolem, aby zjistil, kdy jsem se vrátila. Ani jsem si netroufla pozvat někoho nahoru na skleničku.“

Objevil se číšník s podnosem a postavil talíře na stůl. Pustili jsme se do jídla.

„Chcete slyšet zbytek?“ zeptala se za pár okamžiků.

„Až po večeři,“ odpověděl jsem. „Teď se soustřeďme na jídlo. Já mám hlad.“

Dovečeřeli jsme. Viděl jsem, že v ní napětí polevilo. Víno a jídlo vytvořilo náladu narůstajícího přátelství. „Víte co, Donalde?“

„Co?“

„Mám pocit, že vám můžu důvěřovat. Povím vám celou pravdu.“

„Proč by ne?“

Odstrčila talíř, přijala ode mne cigaretu a předklonila se, abych jí mohl zapálit. Vztáhla paže a oběma rukama mě chytla za ruku se zápalkou. Dlaně měla jemné a teplé, pleť hladkou.

„Šli jsme s Paulem na večeři. On vás chtěl zabít,“ pravila. „Opil se a zase začal bláznit žárlivostí. Začal se mě na vás vyptávat, na všechno možné. Nevěřil, že jste detektiv. Nakonec jsem toho měla dost a řekla jsem mu, že se za ty dva roky ani trochu nezměnil, že jsem se ho tehdy pokusila zbavit bezbolestně tím, že jsem se prostě přestěhovala, ale tentokrát to ode mne dostane natvrdo, že ho nechci už nikdy vidět a nic s ním mít a že jestli se mi bude ještě někdy vnucovat, zavolám policii.“

„Co pak udělal?“

„Udělal něco, co mě vyděsilo, ale zároveň mi to bylo i k smíchu.“

„Co tedy?“

„Sebral mi kabelku.“

„Proč? Abyste neměla peníze?“

„To jsem si v tu chvíli myslela, ale pak mi došlo, že to bylo něco jiného.“

„Chcete říct, že chtěl váš klíč?“

„Ano.“

„Kde jste byli, když vám tu kabelku sebral?“

„Ve Francouzské čtvrti, v baru Jacka O’Learyho. To byla jeho oblíbená hospoda.“

„A co přesně udělal?“

Řekla: „Pověděla jsem mu, že už mám těch jeho manýr dost, že tu chorobnou žárlivost nesnesu a že už se neuvidíme. V baru bylo plno. Nevěděla jsem, co udělá, ale tolik jsem věděla, že je tam dost lidí, kteří by se ho chopili, kdyby vytáhl revolver nebo nějak vyhrožoval. A i kdyby to bylo jinak – prostě jsem už měla dost života v trvalé hrůze z toho člověka. Dokud se do mne nezamiloval, byl prima.“

„Seznámili jste se prostřednictvím Edny?“

„Ano.“

„A jaký byl jeho vztah k Edně?“

„Myslím, že… no, možná s ní flirtoval. Myslím, že si ji v tom baru Jacka O’Learyho namluvil a že spolu chvíli chodili, pak mu Edna vykládala o svých starostech a on vymyslel ten plán, jak by mohla oškubat manžela. Určitě to tak bylo. Když se teď dívám zpět, dávám si dvě a dvě dohromady.“

„Ale Edna vám to nikdy neřekla?“

„Ne. Nikdy mi nesvěřila pravý důvod, proč chtěla, abych se pod jejím jménem nastěhovala do toho apartmá. Uváděla jenom různé záminky stejně jako vám, když jste se jí ptal. Nedala mi vědět, kde je. Věděl to jedině Paul Nostrander, ale tvrdil, že neví. Každý měsíc mi Paul vyplácel tolik peněz, abych mohla hradit všechny svoje náklady na živobytí, byt, oblečení, jídlo, péči o zevnějšek a tak dál.“

„Odevzdala jste mu ty papíry, co vám byly doručeny?“

„Ne. Chtěla jsem, ale on je nepřijal. Řekl, že k tomu není zplnomocněn. Řekl mi, že Edna s ním prostě domluvila vyplácení peněz z určitého fondu, který mu nechala. Tvrdil, že doopravdy neví, kde Edna je, a že nezná způsob, jak ji vyhledat. Řekl, že mu na moje výdaje dala patnáct set dolarů a že ty peníze jsou už skoro všechny utraceny.“

„No, tak jste tedy řekla Nostranderovi, že to takhle dál nejde, a on vám sebral kabelku. A dál?“

„Beze slova odešel.“

„Zaplatil účet?“

„U Jacka O’Learyho nemají účty. Platí se hned při servírování.“

„Takže odešel a nechal vás tam sedět?“

„Ano.“

„A co jste udělala?“

„Chvíli jsem tam seděla, pak na mne začalo dělat oči pár vojáků, co měli volno, a já jsem si řekla – konečně, proč ne? Ti hoši měli brzy někam odplout. Měli přece nárok na tolik zábavy, kolik jsem jim mohla poskytnout, a tak jsem se na ně usmívala. Přisedli si a byl z toho docela hezký večer. Byli to hrozně milí hoši, ale New Orleans vůbec neznali. Byla to jejich první noc tady. Byli z Milwaukee. Provedla jsem je po městě a ukázala jim, co stojí za vidění, vykládala jsem jim o Francouzské čtvrti, popíjela jsem s nimi až do chvíle, kdy se měli nalodit, a pak jsem šla po svých.“

„A dál?“

„Šla jsem pěšky domů, pěšky každý krok té požehnané cesty.“

„Nevzala jste si taxík?“

„Ne. Vždyť jsem neměla kabelku, neměla jsem ani cent.“

„A jak jste se chtěla bez klíče dostat domů?“

„Klíč jsem měla.“

„Myslel jsem, že jste říkala, že vám klíč sebral.“

„Sebral mi jeden, ale já jsem měla ještě jeden na dně dopisní schránky. Vždycky ho tam nechávám, pro případ nouze. Víte, na dveřích je střelkový zámek a někdy, když si běžím pro něco do obchodu na rohu, zapomenu si vzít klíč, a tak raději vždycky nechávám jeden rezervní v dopisní schránce.“

„Kdy jste se asi rozloučila s těmi vojáky?“

„No, asi ve dvě, myslím. Tak nějak.“

„A šla jste pěšky domů?“

„Ano.“

„V kolik jste tam došla?“

„Byly přesně dvě hodiny dvacet minut.“

Namítl jsem: „Jak to, že jste si tou dobou tak jistá? Slyšela jste výstřel?“

„Ne.“

„A co jste slyšela?“

„Neslyšela. Viděla.“

„Co?“

„Svého známého Archibalda C. Smithe.“

Trochu jsem o tom zapřemýšlel a řekl: „Počkejte okamžik. Toho jste vidět nemohla. Vždyť byl té noci v New Yorku.“

Usmála se. „No prostě jsem ho viděla.“

„Co vám řekl? O čem jste mluvili?“

„Já jsem s ním nemluvila. Viděla jsem ho, ale on mě neviděl.“

„Kde?“

„Dole před domem.“

„Kdy?“

„Jak vám povídám, dvacet minut po druhé hodině.“

„Tak pokračujte,“ vyzval jsem ji. „Co bylo dál?“

Odpověděla: „Byla jsem už skoro u domu, když přijel v taxíku. Vystoupil, vyběhl ty tři schody k domovním dveřím a zazvonil do mého bytu.“

„Jste si jistá, že to bylo do vašeho bytu?“

„No, téměř jistá. Viděla jsem, kam klade prst. Nemohla jsem sice přesně vidět, který knoflík stiskl, ale byl to – ano, musel to být můj zvonek.“

„A co bylo dál, když zjistil, že nejste doma?“

„To nevím.“

„Jak to? Neobrátil se a neviděl vás přicházet po chodníku, pár kroků za ním?“

„Ne.“

„Tak co udělal?“

„Šel dovnitř.“

„Chcete říct, že vešel do domu?“

„Ano.“

„Jak se tam dostal?“

„Někdo v mém bytě mu stiskl bzučák.“

„A co jste udělala vy?“

„Až do té chvíle jsem myslela, že mi Paul Nostrander sebral tu kabelku, abych neměla peníze, a taky aby ji mohl prohledat a – no, podívat se, jestli v ní nemám třeba deník nebo dopis od vás, něco takového.“

Přikývl jsem, nespouštěje z ní oči. „A když jste slyšela bzučák?“

„Pak jsem pochopila, proč mi ji doopravdy sebral. Šel do mého bytu, otevřel si mým klíčem a čekal tam.“

„Delikátní námluvy,“ podotkl jsem.

„Ne tak docela,“ řekla. „Ovšem částečně to tak bylo. Ale na druhé straně – on mě celý večer obviňoval, že s někým něco mám. Víte, na to ho přivedl ten způsob, jak jsem tehdy zmizela. Dokonce mě tehdy sháněl prostřednictvím novin. Osobním inzerátem, který vycházel skoro dva roky.“

„Já vím. Viděl jsem ho.“

„No, on si tehdy samozřejmě myslel, že jsem odešla s nějakým mužem. Věděla jsem, že je to jen otázka času, kdy na něj narazím někde na ulici, ale připadalo mi, že čím později to bude, tím větší je naděje, že se mezitím zamiluje do jiné a na mne zapomene. Ale on má takový zvláštní komplex, co někteří muži mají – chce jenom tu, kterou nemůže dostat. Znáte to?“

Přikývl jsem.

„No a tak,“ pokračovala trpce, „byl v mém bytě, se zbraní a pravděpodobně tak ze dvou třetin opilý, seděl tam na posteli, čekal na mne, odhodlán zjistit, jestli jsem s někým natolik důvěrná, aby přišel ke mně do bytu. Podle jeho tvrzení jsem vám slíbila, že jestli nebudete dělat potíže a odejdete, tak můžete později zase přijít, a – no, však víte.“

„A tak tedy,“ nadhodil jsem, „Archibald C. Smith zazvonil dvacet minut po druhé hodině u dveří – a vkráčel rovnou do této situace.“

„Ano – zřejmě šel nahoru.“

„A domníváte se, že Archibald C. Smith myslel, že jste doma a že mu takhle v noci otevřete?“

„No, určitě si myslel, že jsem doma a že mě zvonek probudí. Dalo se předpokládat, že aspoň zvednu sluchátko a zeptám se, kdo to je.“

„Slyšela jste výstřel?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„A slyšela byste, kdyby nějaký výstřel padl?“

„Myslím, že ne, když byl tlumen polštářem.“

„A co jste udělala?“

„Přešla jsem na druhou stranu ulice. Snažila jsem se dívat do okna svého bytu, ale nic jsem neviděla. Byla stažena žaluzie.“

„A dál?“

„Vydala jsem se pěšky zpátky do města.“

„V kolik hodin?“

„Muselo to být těsně před půl třetí. Když jsem došla na roh, jela kolem Marilyn Wintonová. Seděla v autě ještě se dvěma lidmi – s mužem a ženou.“

„Znáte ji?“

„No, vím, která to je, a když se potkáme na chodbě, promluvíme spolu. Bydlí skoro naproti mně.“

„A co jste dělala dál?“

„Šla jsem do jednoho hotýlku ve Francouzské čtvrti, který není nic zvláštního. Zapsala jsem se pod jiným jménem, protože jsem si myslela, že Paul bude obtelefonovávat hotely.“

„A potom?“

„Ráno krátce před devátou jsem šla zase celou cestu pěšky do bytu. Chtěla jsem si vzít kabelku, toaletní potřeby, chytit taxíka a jet do práce. Kolem domu parkovala spousta aut a člověk, který stál na chodníku, mi řekl, že tam došlo k vraždě, že v bytě jedné ženy byl nalezen mrtvý nějaký právník, že ta žena zmizela a že ji hledá policie.“

„A co jste udělala potom?“

„Místo abych kápla božskou a všechno vysvětlila, dokud to šlo, tak jsem jako pitomá husa zpanikařila a letěla zpátky do hotelu. Poslala jsem telegram Edně, aby mi na to přijaté jméno poslala peníze.“

„Poslala jste telegram?“

„Ano.“

„Netelefonovala jste na účet volaného?“

„Ale ano.“

„Dovolala jste se?“

„Ne. Nebrala telefon.“

„Na telegram odpověděla?“

„Dalšího dne odpoledne. Zaplatila jsem hotel a jela pozdním vlakem do Shreveportu.“

Přišel číšník, sklidil ze stolu a přinesl zmrzlinu a kávu.

„Můžete Edně důvěřovat?“ otázal jsem se.

„Myslela jsem, že můžu. Teď už si tak jistá nejsem. Chovala se divně.“

Řekl jsem: „Edně to hodně pomůže, že má Nostrandera z cesty.“

„Ano. To vidím – teď.“

„Mohl by to být motiv vraždy.“

„Chcete říct, že ho mohla zabít?“

„Policie si to možná myslí.“

„Ale vždyť byla ve Shreveportu.“

„Když jste telefonovala, nebyla tam.“

„No – možná nebyla.“

„Poslala vám ty peníze příštího dne, až pozdě odpoledne?“

„Ano.“

Dojedli jsme zmrzlinu, seděli u kávy a cigarety. Nikdo z nás moc nemluvil. Přemýšleli jsme.

„Co mám teď dělat?“ ptala se.

„Máte peníze?“

„Něco mi zbylo z toho, co mi poslala Edna. Řekněte mi, Donalde, co mám dělat? Měla bych jít na policii a povědět jim to?“

„Teď už je pozdě. Zmeškala jste vhodnou chvíli.“

„Nemohla bych tam vysvětlit, že…“

„Teď ne, nemohla.“

„Proč?“

Zeptat Jsem se: „Vy jste ho nezabila, že ne?“

Podívala se na mne, jako bych po ní ničím hodil.

Řekl jsem: „No, někdo ho zavraždil. Ten někdo by byl nejradši, kdyby to policie přišila vám.“

„No a nebylo by pro mne lepší, kdybych tam tedy šla a tomuhle zabránila?“

„Nemyslím.“

„Proč?“

„Budete-li delší dobu úplně mimo dosah, pokusí se skutečný vrah udělat z vás obětního berana podstrčenými důkazy, lživými výpověďmi a tak dál. Pak bude možnost zjistit, o koho jde. Vymotáme spoustu provazu a uvidíme, koho na něj můžem pověsit.“

„Mne ne, doufám.“

Pohlédl jsem jí do očí a zdvihl šálek.

„V to doufám.“

Zaplatil jsem a zeptal se, zda je v restauraci telefonní automat. Byl. Zavřel jsem se v budce a zatelefonoval na neworleanské letiště.

„Tady je detektiv Lam, volám ze Shreveportu,“ ohlásil jsem se, a aby se nezačali vyptávat, zda jsem od shreveportské policie nebo soukromý detektiv, rychle jsem spustil: „Ve středu dopoledne jste měli cestujícího do New Yorku. Ten cestující se v New Yorku jen otočil a vrátil se do New Orleansu. Jmenoval se Emory O. Hale.“

Hlas na druhé straně drátu odpověděl: „Okamžik, podívám se do seznamu.“

Čekal jsem minutu nebo dvě, slyšel šustit papíry, pak ten hlas řekl: „Správně. Emory O. Hale – New York a zpět.“

„Nevíte, jak vypadal? Nemohl bych získat jeho popis?“

„Ne. Nepamatuji si ho. Okamžik.“

Slyšel jsem, jak se ptá: „Pamatujete si někdo, že jste ve středu prodávali letenku nějakému Haleovi do New Yorku? Volá shreveportská policie… Ne, bohužel si ho tu nikdo nepamatuje,“

„Když registrujete cestujícího, nezjišťujete jeho váhu?“

„Ale ano.“

„Kolik vážil Hale?“ tázal jsem se.

„Okamžik. Mám to tady. Vážil – moment – ano, tady. Vážil sedmdesát tři kilo.“

Poděkoval jsem mu a zavěsil. Emory O. Hale vážil nejméně devadesát kilogramů. Vyšel jsem z telefonní budky.

„Co je?“ chtěla vědět Roberta, „Stalo se něco?“

„Chcete jet do Kalifornie?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

Navrhl jsem: „Myslím, že bychom si mohli najmout auto do Port Worthu a odtamtud nás letadlo zítra ráno dopraví do Los Angeles.“

„Ale proč do Kalifornie?“

„Protože v tomhle státě máte příliš horkou půdu pod nohama.“

„Nebudeme budit pozornost?“

„Budeme. Čím víc, tím líp.“

„Jak to myslíte?“

Řekl jsem: „Lidé si rádi vymýšlejí o dvojicích, o kterých nic nevědí. Bude nutné, aby o nás věděli. Seznámíme se s každým, od řidiče najatého auta po cestující v letadle. Jsme manželé. Přijeli jsme z Los Angeles na východ na svatební cestu. Právě jsme dostali telegram, že vaše matka měla srdeční záchvat, a tak letíme zpátky. Je to taková přerušená svatební cesta. Lidé budou s námi cítit a jako takové si nás zapamatují. Jestli policejní dálnopis začne vyťukávat váš popis jakožto hledané pro podezření z vraždy, nikdo ten popis nebude spojovat s tou chudinkou novomanželkou, která má takovou starost o matku.“

„Kdy vyrazíme?“ ptala se.

Odtušil jsem: „Jen co zatelefonuju pro auto,“ a šel jsem zase do telefonní budky.

KAPITOLA 17

V neděli ráno jsme za prvního denního světla klouzali nad Arizonou. Poušť pod námi postupně přestávala být neurčitým šedým mořem a nabývala tvaru, hmotnosti a barvy. Vysoké kopce čněly svými štíty jakoby až k letadlu a zachycovaly první neurčitá náznaky světla. Dole pod námi byly hluboké kaňony a vyschlá řečiště ještě plná stínu. Hvězdy bledly v modravozelenavém zapomnění. Jak jsme se řítili na západ, odrážel se řev motorů od rozeklaných štítů. Východ růžověl. Vrcholky kopců jako by se koupaly v šampaňském. Letěli jsme nad pouští jako bychom prchali před sluncem. Pak se náhle slunce vyhouplo nad obzor a zalilo nás jasnými paprsky, tam, kde sluneční záplava narazila na východní hrany útesů, zdůrazňujíc jejich temné stíny, ustoupily mdlé barvy úsvitu oslňujícímu jasu. Slunce stoupalo, Viděli jsme stín letadla, posunující se pod námi. Už jsme byli nad řekou Colorado a pak nad územím Kalifornie. Řev motorů se změnil v onen zvláštní kňouravý zvuk, který předchází přistávání, a byli jsme na malé pouštní mezipřístávací stanicí, kde jsme dostali horkou kávu a vejce na slanině, zatímco letadlo tankovalo.

Znovu jsme se vznesli. Vpředu se objevily vysoké hory se zasněženými vrcholy, střežící okraj pouště jako bělovlasé hlídky. V úzkém prostoru průsmyku mezi dvěma horami letadlo poskakovalo jako živé a pak náhle, zdánlivě bez jakéhokoli přechodu, byla poušť za námi a klouzali jsme nad citrusovou oblastí, kde se v nekonečném procesí táhly pomerančové a citrónové háje seřazené do čtverců, červené střechy bílých štukových domů se jasně odrážely od živé zeleně citroníků. O prosperitě kraje pod námi svědčily tucty měst, tím větších a tím blížších jedno druhému, čím víc jsme se blížili k Los Angeles.

Pak letadlo zahalily mraky. Pohlédl jsem na Robertu. „Už tam budem,“ sdělil jsem jí.

Jaksi teskně se usmála. „Myslím, že je to nejhezčí svatební cesta, jakou jsem kdy měla,“ prohlásila.

Pak, téměř bez varování, zamířilo letadlo k zemi, k dlouhé betonové přistávací dráze, Kola se hladce dotkla země, a byli jsme v Los Angeles. Řekl jsem: „Prima, jsme tady. Jedem do hotelu a já seženu svou společnici.“

„Tu Bertu Coolovou, jak jste o ní mluvil?“

„Ano,“

„Myslíte, že se jí budu líbit?“

„Nemyslím.“

„Proč?“

„Nepotrpí si na žádnou hezkou mladou ženu – obzvlášť, když si myslí, že si na ni potrpím já.“

„Proč? Bojí se, že vás ztratí?“

„Prostě z principu,“ odpověděl jsem. „Nejspíš k tomu nepotřebuje mít důvod.“

„A my – tedy – zapíšeme se pod vlastními jmény?“

„Ne.“

„Ale, Donalde, vy… chci říct… já…“

„Zapíšete se jako Roberta Lamová.“ řekl jsem. „Já se zapíšu pod vlastním jménem. Odteďka jsme sourozenci. Naše matka je na tom zdravotně bídně. Pospíchali jsme, abychom byli u ní.“

„A já jsem Roberta Lamová?“

„Ano.“

„Donalde, neuvádíte se do nebezpečné situace?“

„Proč?“

„Chráníte mě svým jménem, když přece víte, že po mně jde policie.“

„To jsem nevěděl, že po vás jde policie. Proč jste mi to neřekla?“

Usmála se. „To je hezké alibi, Donalde, ale nebude nic platné. Zeptají se vás, proč jste mě takhle odvezl pod nepravým jménem a v nepravém vztahu, jestliže jste nevěděl, že mě pod mým pravým jménem hledá policie.“

„Na to je velmi prostá odpověď,“ ujistil jsem ji. „Jste důležitá svědkyně. Myslím, že bych vás mohl využít k úspěšnému objasnění případu vraždy. Proto vás chci mít vedle sebe. Místo abych Bertě Coolové podával písemnou zprávu, beru vás s sebou, aby si celou vaší výpověď poslechla sama.“

Pár vteřin mlčela, pak podotkla; „Jsem si skoro jistá, že mě Berta Coolová od první minuty nebude moct vystát.“

„No, samou srdečností se asi nerozsype.“

Jeli jsme do hotelu a zaregistrovali jsme se. Řekl jsem recepčnímu, že musím rychle k telefonu, a přitom jsem mu pověděl svou historku o umírající matce. Ukázal mi telefonní budku. Vytočil jsem Bertino neregistrované číslo. Nehlásila se. Šel jsem nahoru do pokoje a volal Bertě znovu. Tentokrát se přihlásila černošská služka.

„Paní Coolová?“ ptal jsem se.

„Teď tu není,“

„A kdy bude?“

„Nemůžu říct,“

„Kam šla?“

„Jela na ryby.“

„Až přijde, řekněte jí, ať zavolá – ne, řekněte jí, že volal Donald Lam a že bude volat každou hodinu, dokud ji nezastihne.“

„Ano, pane. Já myslím, že ty ryby byly dnes jen ráno. Myslím, že zrovna tak v půl osmé byl příliv. Čekám ji brzy zpátky.“

„Budu volat každou hodinu, Vyřiďte jí to, Ať ten vzkaz dostane – budu volat každou hodinu.“

Dopřál jsem si rozkoš horké koupele, máchal jsem se ve vaně takových deset patnáct minut, pak jsem se zvedl a pustil si studenou sprchu. Vyfrotýroval jsem se do červena, oblékl, oholil a natáhl se, abych si schrupl. Probudilo mě Robertino jemné otevření a zavření dveří spojovací místnosti.

„Copak je?“ ptal jsem se.

„Je čas, abyste zase zavolal paní Coolové.“

Vzdychl jsem, zdvihl telefon, uvedl operátorce číslo a čekal. Tentokrát byla Berta doma a podle všeho právě vešla do bytu, když zvonil telefon, Slyšel jsem, jak jí služka volá, a slyšel jsem též její spěšné kroky dupat po podlaze a pak ze sluchátka její hlas: „Proboha, proč nezůstaneš na místě? Myslíš, že se tahle agentura skládá z peněz? Proč nepoužiješ telefon, když se chceš radit? Aspoň tucetkrát jsem se snažila tě k tomu vychovat…“

„To je všechno?“ zeptal jsem se.

„Ne, sakra!“ řekla válečnicky. „Ještě jsem ani nezačala.“

„No, tak já tě zase zavolám, až se vypovídáš. S dámou se nemají vést spory.“

Jemně jsem položil sluchátko do vidlice, a přerušil tím Bertin zuřivě ječivý proud řeči.

Roberta měla oči dokořán. Viděl jsem, že je vyděšená.

„Donalde, vy se kvůli mně budete hádat?“

„Pravděpodobně.“

„Prosím vás, ne!“

„Kvůli něčemu se hádat musíme.“

„Jak to myslíte?“

„Ta Berta! Člověk na ni musí jít s klackem, aby mu nevymlátila mozek z hlavy. A nic tím nemyslí. Je prostě taková. Nemůže s tím nic dělat. Když ji člověk vidí zatínat pěst, musí ji přes tu pěst praštit, to je všechno. Teď si ještě schrupnu. Budit mě nemusíte. Jděte si taky zdřímnout.“

„Nebudete jí už volat?“

„Až potom.“

Roberta se jaksi zvláštně usmála: „Vy jste legrační.“

„Jak to?“ zeptal jsem se, dělaje si znovu pohodlí na posteli.

„Jen tak,“ řekla a odešla do svého pokoje.

Trvalo mi tak deset patnáct minut, než jsem zase usnul. Zřejmě jsem spal několik hodin. Když jsem se probudil, zavolal jsem znovu Bertě Coolové.

„Ahoj, Berto. Tady je Donald.“

„Ty zatracenej mrňavej fracku! Ty mizernej prťavej vejtaho! Co si sakra myslil, vyvádět takovýhle kousky? Já tě naučím práskat telefonem! Hergot, já…“

„Za pár hodin ti zase zavolám,“ skočil jsem jí do řeči a zavěsil.

Asi za hodinu vstoupila Roberta. „Neslyšela jsem vás vstávat.“

„Spala jste. Zřejmě jste byla pořádně unavená.“

„To jsem byla.“

Sedla si na postranní opěradlo mého křesla s rukou na mém rameni a dívala se mi do novin, které jsem držel. „Volal jste zase paní Coolové?“

„Ano.“

„Co říkala?“

„Zase totéž.“

„A co jste udělal vy, Donalde?“

„To samé co předtím.“

„Já myslela, že s ní chcete mluvit.“

„To chci.“

Zasmála se. „Letěl jste sem letadlem, abyste se mohl poradit, a teď tu posedáváte a nic neděláte.“

„To je pravda.“

„Ale já to nechápu.“

„Čekám, až se Berta uklidní.“

„Myslíte, že se uklidní? Nemyslíte, že se naštve ještě víc než kdy jindy?“

„Teď úplně běsní. Ale taky je zvědavá. Vztek ji přejde za chvíli, ale zvědavost přejde teprve tehdy, až bude ukojena. V tom spočívá tajemství jednání s Bertou. Chcete ty legrační noviny?“

Tiše a nervózně se zasmála. „Teď ne,“ řekla. „Co v nich je?“

Naklonila se, aby si přečetla odstavec. Cítil jsem, jak se její vlasy dotkly mých. Držel jsem noviny, dokud nedočetla, pak jsem je upustil na podlahu a přesedl v křesle, abych byl obrácen k ní. Svezla se mi na klín. Políbil jsem ji. Okamžik byly její rty na mých, horký ovál lačný něžnosti, pak se na mne její oříškově hnědé oči náhle upřely. Zaklonila hlavu a trochu se usmála. „Byla jsem zvědavá, kdy tohle přijde,“ pravila.

„Co?“

„Tenhle bod.“

Jemně jsem ji spustil na podlahu. „To nebyl bod. To byla pusa.“

„Ach.“ Okamžik tam seděla, vzhlížejíc ke mně, pak se zase zasmála: „Vy jste ale legrační.“

„Jak to?“

„Ani nevím. Je toho víc. Líbím se vám, Donalde?“

„Ano.“

„Myslíte, že jsem ho zavraždila?“

„Nevím.“

„Myslíte, že bych mohla?“

„Ano.“

„A tohle vám brání?“

„Ono mi něco brání?“

„Donalde, já bych chtěla, abyste to pro mne nedělal.“ Teď mi seděla u nohou, obepínajíc prsty moje koleno. „Myslím, že jste úplně báječný.“

„To nejsem.“

„A ke mně jste se zachoval báječně. Nevím, jestli vám vůbec dokážu povědět, co to pro mne znamená, že se někdo zachoval tak – no, slušně. Vrátil jste mi spoustu víry v lidský charakter. Důvody, proč jsem tehdy poprvé zmizela, byly – no, bylo v tom něco hanebného a brutálního a děsivého. Ani vám to nemůžu povídat. Nechci, abyste věděl, co to bylo, ale zničilo to mou víru v lidský charakter. Došla jsem k závěru, že lidé, hlavně muži, jsou…“ Knoflík na dveřích se chřestivě otočil. Někdo se dobýval dovnitř.

Roberta na mne pohlédla s vyděšeným překvapením. „Policie?“ šeptla.

Ukázal jsem na spojovací místnost.

Udělala dva kroky k jeho dveřím, pak zase zpátky. Cítil jsem její ruku na své tváři, pak pod bradou, jak mi zdvihá hlavu. Než jsem si uvědomil, co dělá, octly se její rty na mých.

Na dveře zlobně zabušily kotníky prstů.

Roberta zašeptala: „Jestli to tak je – tak díky a sbohem.“

Převanula pokojem jako stín letícího ptáčka loukou. Dveře se za ní tiše zavřely.

Bušení na dveře pokračovalo a pak se ozval Bertin hněvivý hlas: „Donalde, otevři!“

Přikročil jsem ke dveřím a otevřel. „Co si sakra myslíš, že děláš?“

„Posaď se, Berto. Na tohle křeslo. Vidělas noviny, předpokládám. Tos tedy odvedla pořádný kus práce, žes mě tady v hotelu vyslídila. Nejspíš tě to stálo spoustu peněz.“

Berta spustila: „Ty jsi společník na pendrek, když ses takhle zdejchnul a nedal nikomu vědět, kde jsi! Hale telefonoval z New Orleansu. Je naštvaný. Prý si myslí, žes mu udělal pěknej podraz. Říká, že nebude platit žádnou prémii a vůbec nic. Chce nás hnát k zodpovědnosti za nedodržení smlouvy.“

„Vem si cigaretu, Berto.“

Hluboce se nadechla, chystala se něco říci, pak si to rozmyslela a rty se jí sevřely ve tvrdou tenkou čáru. Zapálil jsem si.

Berta začala znovu: „V tomhle je ta potíž s tebou jako společníkem, ty prcku. Sebrala jsem tě z ulice, když jsi byl tak hladovej, že se ti břicho lepilo na páteř. Dala jsem ti najíst a práci a za pár let ses protlačil za společníka. A teď si svévolně děláš tenhle kšeft. Mně se zdá, že se příště najednou dovím, že ty zaměstnáváš mně!“

Řekl jsem: „Opravdu by sis mohla sednout. Vypadá to, že si tady chvíli pobudeš.“

K usednutí se neměla. Přešel jsem k posteli, natáhl se na ni, přitáhl si popelník. Berta očividně neměla ani tušení, že ve vedlejším pokoji je Roberta Fennová.

„To máš sakra pravdu. Chvíli si tady pobudu,“ prohlásila Berta. „Nehnu se odtud, dokud – no, dokud si to nevysvětlíme. A jestli to bude muset být, připoutám si tě k sobě želízky. Teď zavoláš do New Orleansu panu Haleovi a řekneš mu, kde jsi, řekneš mu, žes sem přijel na poradu, žes ho nestačil informovat, protože ta věc byla příliš urgentní, a žes sem právě dorazil. Koukej sebe i agenturu prezentovat co nejlíp.“

Kouřil jsem dál a nikterak se k telefonování neměl.

„Slyšels?“

„Ano.“

„Uděláš to?“

„Ne.“

Berta přešla k telefonu, popadla sluchátko a oznámila operátorce: „Pan Lam chce mluvit s Emorym G. Halem v New Orleansu. Najdete ho v hotelu Monteleone. Je to osobní hovor. Nechce mluvit s nikým jiným… Cože?… Ano, já jsem – ano, já vím. Tady je pokoj pana Lama. On chce mluvit… Ano, ovšemže je tady.“

Svírala sluchátko tak pevně, že jsem viděl, jak se jí kůže na kotnících prstů napjala a zbělela. Řekla: „Dobře,“ a obrátila se na mne.

„Co je?“ zeptal jsem se.

„Chtějí, abys ten hovor odsouhlasil.“

Ani jsem se nehnul.

Přistrčila přístroj ke mně. „Odsouhlas ten hovor.“

Pokuřoval jsem dál.

„Chceš říct, že to neuděláš?“

„Přesně tak.“

Praštila sluchátkem do vidlice tak, až jsem očekával, že se aparát rozletí na kusy. „Zatracený prevíti, dovedou člověka naštvat! Zatracený nevychovanci nestydatý…“ Její hlas se vystupňoval skoro v jekot, pak jí uvázl v hrdle.

„Mohla by sis taky sednout, Berto.“

Okamžik ještě stála a shlížela na mne, pak náhle řekla: „Tak poslouchej, miláčku, nebuď takovej, Berta se rozčilí, ale jen proto, že má o tebe starost. Berta myslela, že se ti něco přihodilo, že do tebe někdo napral kulku.“

„To mě mrzí.“

„Mrzí! Ani ses nenamáhal poslat mi telegram. Ty – tak poslouchej, miláčku, Berta je takováhle jen nerada. Tys mě strašně znervóznil.“

„Sedni si a nervozita tě přejde.“

Popošla ke křeslu a posadila se.

„Dej si cigaretu,“ poradil jsem jí. „Nervy se ti usadí.“

„Proč jsi odjel z New Orleansu?“ zeptala se asi za minutu.

„Myslel jsem, že bychom se měli poradit.“

„O čem?“

„To ti povím, až se uklidnil.“

„Pověz mi to hned, Donalde.“

„Ne, ještě ne.“

„Proč?“

„Jsi moc rozčilená.“

„Ale nejsem.“

„Počkám, až uvidím, že si na té cigaretě opravdu pochutnáváš. Pak si popovídáme.“

Pohodlně se opřela a postupně se uklidňovala, ale oči měla pořad tvrdé a hněvivé. Čekal jsem, dokud nedobafala cigaretu. „Tak teď mi to povíš?“

„Dej si ještě jednu.“

Seděla a zahlížela na mne. „Předpokládám, že se to všechno zakládá na skutečnosti, že pro tebe peníze nic neznamenají. Nikdy jsi nebyl zodpovědný za podnik. Že jsme měli s těmi pár prvními společnými případy štěstí, to ještě neznamená…“

„O tomhle jsme snad už mluvili,“ přerušil jsem ji.

Už už vstávala ze židle, ale zase si sedla.

Neřekla nic, já také ne. Asi čtvrt hodiny jsme mlčky seděli. Nakonec si Berta vzala další cigaretu. S chutí si ji zapálila.

„No tak, miláčku, pověz mi to přece.“

„Co jsi zjistila o té staré vraždě?“ zeptal jsem se.

„Donalde, proč jsi to chtěl vědět?“

Odvětil jsem: „Myslím, že nějak souvisí s tím, co se stalo v New Orleansu.“

„No, zatím jsem o tom nesehnala nic. Nasadila jsem na to pár lidí. Měla bych se něco dovědět zítra odpoledne.“

„A co novinové výstřižky?“

„Řekla jsem Elsii Brandové, aby zašla do knihovny a okopírovala to všechno ze starých novin. Donalde, ty se prostě musíš do toho dát a najít tu holku.“

„Kterou?“

„Robertu Fennovou přece.“

„Jednou jsem ji už našel.“

„No tak ji najdi dvakrát,“ opáčila Berta s nádechem podrážděnosti.

„Mně působí starosti Hale.“

„Co je s ním?“

„Hraje to na dvě strany.“

„Poslouchej mě, Donalde. Nejsme společnost pro očišťování motivací našich klientů. Jsme detektivní agentura. Snažíme se vydělat. Když přijde klient a řekne, že chce někoho vypátrat, a když si to zaplatí, tak prostě rozhodují peníze.“

„To jsem pochopil.“

„A to je obchod.“

„Možná.“

„No, já vím, že to není tvůj styl. Ty radši bojuješ s větrnými mlýny. Ty si myslíš, že protože máme detektivní agenturu, máme dělat rytíře. Vyhledáváš dámy v tísni a zamilováváš se do nich a ony do tebe…“

„Ale stejně mi působí starosti Hale.“

„To mně taky. Obávám se, že nám nevyplatí prémii.“

„Nesepsali jste o tom dohodu?“

„No… no, on by se z toho mohl vykroutit kvůli nějaké technické záležitosti – prostě technické, rozumíš? A proč dělá starosti tobě?“

Začal jsem: „Podívejme se na to takhle. Hale přijel z New Yorku. Najal si nás v Los Angeles, abychom vypátrali děvče v New Orleansu. Najít ji bylo až neuvěřitelně snadné.“

„Ale to Hale nevěděl,“ namítla.

„Houby nevěděl. Hale přesně věděl, kde ta dívka bydlí. Kdykoli na ni mohl ukázat prstem. Nedlouho předtím, než nás najal, si s ní vyšel.“

„To nemusí nic znamenat.“

Řekl jsem: „Tak se na tohle vykašlem a začnem o něčem jiném.“

Namítla: „Ale ne z tohohle soudku, Donalde. Hale říkal, že to nestrpí.“

„Proč to říkal?“

„To nevím. Asi nechtěl, abychom mařili čas a jeho peníze na hlouposti.“

Pokračoval jsem: „Našel jsem Robertu. Příštího dne jsme ji měli navštívit. Hale měl být v New Yorku. A nebyl tam. Byl v New Orleansu.“

„Jak to víš?“

„Zjistil jsem si to na letišti. Člověk, který cestoval do New Yorku a zpět pod jménem Emory G. Hale, vážil jen sedmdesát tři kilo.“

„Možná ho špatně zvážili.“

Jen jsem se zasmál.

„Prosím tě, nebuď tak zatraceně povýšenej! Pokračuj, jestli ti to připadá nějak divné. Pověz mi to všechno.“

Řekl jsem: „Volala jsi Haleovi do New Yorku. Nemohlas ho sehnat, ale Hale telefonoval tobě a řekl, že volá z New Yorku, nebo snad z nějakého mezipřistání. Nevíš, jestli tam byl nebo ne. To neví nikdo. Mohl být pár kroků od hotelu. Stačilo, aby nějaká holka řekla do telefonu: hovor z New Yorku pro paní Bertu Coolovou. Jste to vy? Zůstaňte u aparátu, prosím.“

Bertiny oči nevěštily nic dobrého. „Pokračuj. Vyklop to všechno.“

„Když se příštího dne objevil v New Orleansu a když jsem mu řekl, že jsem Robertu Fennovou našel, a když jsme vyrazili k jejímu bytu, věděl, že tam Roberta není.“

„Jak to víš?“

„Protože se mnou šel.“

„A co to s tím má společného?“

„Nechápeš? Znala ho jako Archibalda C. Smithe. Jen co by ho spatřila, řekla by: jé, jak se máte, pane Smithi? Co vás sem přivádí? A bylo by to venku. To přece věděl. Proto, kdyby si myslel, že tam Roberta je, poslal by mě k ní samotného.“

Bertu to začalo zajímat. „Ještě něco?“

„Ještě spousta.“

„A co?“

„Jediný skutečný svědek přesného času výstřelu je dívka jménem Marilyn Wintonová. Je hosteskou v nočním klubu. Právě vcházela do domu, když uslyšela výstřel. O pár minut později se podívala na hodinky. Podle ní se střílelo přesně ve dvě hodiny třicet dvě minuty.“

„A co ještě?“

Pokračoval jsem: „Emory Hale byl spatřen, jak asi dvacet minut po druhé hodině vstupoval do toho činžáku.“

„Chceš říct, že zatímco měl být v New Yorku, byl tam?“

„Ano.“

„Kdo ho viděl?“

„To ti nemůžu říct.“

Tvář jí potemněla. „Jak to sakra myslíš, že mi to nemůžeš říct?“

„Prostě tak. Zatím je to důvěrné.“

Koukala na mne, jako by mi chtěla ukousnout hlavu. „Ňáká holka,“ řekla. „Ňáká holka, která si z tebe střílí, ti namluví, že viděla Halea vcházet do domu, a ty to nesmíš vykládat, je to důvěrné! A tak to neřekneš ani své společnici, čistě proto, že se ti ňáká kačena se sladkým úsměvem toužebně kouká do očí a dělá ti pomyšlení. Pcha!“

Oznámil jsem jí: „Ještě někdo mi potvrdil, že je to pravda.“

„Kdo?“

„Hale.“

„Donalde, chceš říct, žes o tom mluvil s ním? Prosím tě, vždyť nám tak kladl na srdce, abychom o něm za žádných okolností nespekulovali. Chtěl…“

„Jen klid,“ přerušil jsem ji. „Nepotvrdil mi to slovy, ale skutky.“

„Jak to myslíš?“

Vysvětloval jsem: „Hrozně mu šlo o to, aby se s tou Marilyn Wintonovou seznámil. Zařídil jsem mu setkání v nočním klubu. Nalili jsme jeden do druhého tak čtyři pět panáků. Snažil se zjistit, kolik toho vím, a já jsem se snažil zjistit, co vlastně chce.“

„Dal sis to pití zaplatit?“

„Zajisté. Sice jsem ve finančních záležitostech pitomej, ale tak moc zas ne.“

„Cos zjistil?“

„Dal se s Marilyn Wintonovou do řeči o tom, kdy slyšela ten výstřel, jestli si je naprosto jistá, že to bylo po půl třetí, a ne ve tři.“

„No a?“

„Řekla mu, že podle jejích hodinek byly dvě hodiny třicet dvě minuty. Tak Hale začal obdivovat její hodinky a požádal ji, aby si je mohl prohlédnout.“

„No – a co je s nimi?“

„V té chvíli,“ řekl jsem, „pil colu s ginem.“

„A co to má společného s tím, o čem mluvíme?“ žadonila netrpělivě.

Pokračoval jsem: „Když si ty hodinky ze všech stran prohlížel, sundal sklenici ze stolu a držel si ji mezi koleny. Právě probíhalo kabaretní vystoupení a ztlumila se světla. Jeho pravá ruka se s těmi hodinkami octla na chvíli pod stolem. Potom se párkrát vysmrkal a dost nevybíravým způsobem přitom rozkládal a skládal kapesník. Pak postavil sklenici zase na stůl a přitom vložil ty hodinky do kapesníku. Potom je vrátil. Marilyn přitiskla k hodinkám ubrousek. Pak ho namočila ve sklenici vody a utírala si tím ubrouskem zápěstí přesně pod hodinkami.“

„S tímhle vším mě neotravuj,“ zavrčela Berta. „Co to má s věcí společného? Co je mi do toho, kolikrát se kdo vysmrkal? Pro mne za mne si může třeba vysmrkat mozek z hlavy, jen když platí. On…“

„Tys to nepochopila,“ řekl jsem. „To, co ta holka udělala – že si utírala zápěstí navlhčeným ubrouskem, to má svůj význam.“

„Jak to?“

„Ty hodinky byly lepkavé.“

„Pořád nechápu.“

Vysvětloval jsem jí: „Když se hodinky ponoří do sklenice ginu s colou, nechají se tam asi tak minutu, pak se vyndají a rychle utřou kapesníkem, budou ty hodinky zřejmě lepkavé – v cole je dost cukru, víš?“

„A proč by sakra někdo namáčel hodinky do ginu a coly?“ nechápala Berta.

„Až bude osoba, která je nosí, křížově vyslýchána ohledně přesné doby, kdy slyšela výstřel, bude muset doznat, že si pár dní poté všimla, že nemá v pořádku hodinky, a musela je dát k hodináři.“

Berta na mne mžourala, jako bych jí svítil do očí prudkým světlem.

„Hrom do toho!“

Neříkal jsem nic, seděl jsem a nechal ji přemýšlet. Po chvíli se zeptala: „Jsi si jist, Donalde, že ty hodinky namočil do sklenice?“

„Ne. Jenom ti poskytuju materiál. Je to indicie.“

„Proč by sakra chodil do bytu Roberty Fennové?“

„Ze dvou důvodů.“

„Jeden je Roberta Fennová.“

„Ano. A druhý je ten mrtvý právník, Nostrander.“

„Proč by v tom figuroval Nostrander?“

Řekl jsem: „Roberta Fennová na tom byla mizerně. Jela do New Orleansu. V New Orleansu byla Edna Cutlerová, manželka Marca Cutlera. Marco ji hodlal jaksepatří zhanobit v rozvodovém řízení. Edna nebyla schopna tomu čelit. Jela do New Orleansu a získala Robertu Fennovou, aby se za ni vydávala. Když přišly papíry a měly být Edně doručeny, byly doručeny Robertě. Marco Cutler se dal rozvést, ale nečekal na konečný rozsudek. Oženil se s bohatou ženou, která má v hlavě brouky ohledně takových věcí. Možná čeká dítě. Edna Cutlerová si vybrala chvíli, aby se objevila na scéně a klidně poznamenala, že o žádném rozvodu nic neví. Byl to šikovný kousek. Má ho v hrsti, pokud jí neprokáže podvod nebo tajné srozumění.“

„To by mohl?“

„Možná to zkouší.“

„Jak?“

„Tak, že si najímá detektivy.“

„Jaké detektivy?“

„Nás.“

Bertiny oči jen rychle mžikaly. „To mě teda usmažte místo řízku,“ zabručela nakonec.

„Chápeš?“ optal jsem se ještě.

„Ovšemže chápu. Marco Cutler patří mezi milionáře. Kdyby si nás najal a pověděl nám, co mu máme zjistit, pustili bychom mu jaksepatří žilou. A ještě bychom ho mohli vydírat. A tak získal toho newyorského právníka a my jsme tedy mysleli, že jde o nějakého klienta z New Yorku, když je právník z New Yorku.“

„Jen pokračuj, jde ti to.“

„Pak se ten právník pod jménem Smith přitřel k Robertě Fennové a snažil se z ní něco dostat. Když to nešlo, přišel k nám. Věděl přesně, co chce zjistit, ale chtěl zůstat stranou. Poslal nás do New Orleansu a řekl nám, že máme hledat Robertu Fennovou, ačkoli věděl, že se dá najít levou rukou. Doopravdy chtěl, abychom začali pátrat v její minulosti, vyšťourali na ni, co se dá, a pak s ní promluvili. Myslel si, že bude spíš ochotná hovořit s někým, kdo se snaží uzavřít pozůstalostní řízení, protože z toho by pro ni mohly koukat nějaké peníze.“

Přisvědčil jsem: „Takhle to mohlo být.“

„A protože nám tohle nabulíkoval, stanovila jsem mu minimální taxu. No, bylo to jako zadarmo, tak dvakrát, třikrát míň, než za co bychom pracovali tady ve městě, ale – to, kdybych tak tehdy věděla!“

„Teď víš.“

Berta na mne zamžourala. „To teda vím.“

Sdělil jsem jí: „Přihodilo se ještě něco jiného.“

„Co?“

„Ubytoval jsem Emoryho Halea ve tvém apartmá. Byl tam teprv krátce, když se začal přehrabovat ve starém stole a našel výstřižky o té vraždě Howarda Chandlera Craiga. Craig zřejmě jel autem s Robertou Fennovou, a tu z křoví vystoupil takzvaný erotický bandita, sebral Craigovi peníze a chtěl odvléct děvče. To Craig nestrpěl a byl zastřelen. Takhle to dívka alespoň vykládala.“

„Pokračuj,“ pobídla mě Berta. „Dopověz mi to.“

Řekl jsem: „Ve spodní části toho stolu se našel revolver, osmatřicítka. Craig byl zastřelen kulkou ráže třicet osm.“

„Pak tu vraždu spáchala Roberta Fennová. Ta její povídačka o přepadení je lež.“

„Ne bezpodmínečně.“

„No, jestli se ukáže, že je to vražedná zbraň, pak je to jasný jak facka.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Proč ne?“

Odvětil jsem: „Hale navázal kontakt s Robertou Fennovou jako Archibald C. Smith, pojišťovák z Chicaga. Snažil se z Roberty něco vytáhnout. Ale ona se buďto nerozpovídala, nebo neříkala věci, které chtěl slyšet.“

„Jaké věci?“ tázala se Berta.

„Že byla s Ednou Cutlerovou domluvena, že Edna o tom rozvodu věděla, nebo že předvídala, že bude žádost o rozvod podána a jí doručena, a že proto záměrně ubytovala Robertu Fennovou ve svém bytě, aby se doručení vyhnula.“

„No a co?“ ptala se Berta.

Navázal jsem: „Marco Cutler dostal předběžné rozhodnutí o rozvodu, ne závěrečný rozsudek. Ten má být teprve vynesen. Kdyby Edna Cutlerová šla k soudu a prosadila zrušení toho předběžného rozhodnutí s odůvodněním, že o řízení vůbec nevěděla a že jí nebylo nic doručeno… a teď je tady ještě jeden háček. Kdyby to bylo obráceně, tak jsme naletěli.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se Berta.

„Co když je celá ta věc nádherně falešné obvinění? Co když jsme používáni k tomu, abychom jí dodali autentičnosti a zdání prvotřídní hodnověrnosti?“

„Jak to myslíš?“

„Dejme tomu, že se Marco Cutler chtěl rozvést. Dejme tomu, že věděl, že Edna Cutlerová nebude souhlasit. Nechtěl se dostat do takového hnoje jako rozvod přes odpor druhé strany, jelikož sám měl máslo na hlavě. No a tak vypravil Robertu Fennovou do New Orleansu. Tam navázala kontakt s Ednou Cutlerovou. Edna byla pořádně skleslá. Roberta jí šikovně nasadila do hlavy myšlenku, že by mohla zmizet. Edna souhlasila. Když bylo zmizení zinscenováno, dala Roberta vědět Marcovi a Marco si dal od právníka sestavit žalobu a poslat papíry do New Orleansu, aby byly doručeny. Byly doručeny Robertě Fennové jakožto Edně Cutlerové. Edna se o rozvodu doopravdy nikdy nedověděla. Odrovnali ji bez jediné šance.“

„No a?“ ptala se Berta.

Řekl jsem: „Pak celá záležitost spala, dokud se o ní Edna nedověděla. A teprve, když se chystala provést něco drastického, přišel Hale k nám s tím, že chce vypátrat Robertu Fennovou. Našli jsme ji. Roberta věděla, jak a co. Nechala se najít v pravou chvíli. Kdybych ji nevypátral jako detektiv, nejspíš by do mne narazila někde na ulici, nebo by se náhodou zastavila v baru Jacka O’Learyho, když jsem tam náhodou taky byl.“

„Pokračuj,“ pobídla mě Berta. „Tohle jsou všechno tak základní věci, že je na ně škoda času. Čekám na opravdové informace.“

Pokračoval jsem tedy: „Tak bychom tedy našli Robertu. Byla by náramně přátelská, dokonce by naznačila, že bych se o ni mohl ucházet. Pak by mi všechno pověděla, jenže to ‚všechno‘ by spočívalo v tom, že se Edna Cutlerová chovala moc divně, když jí vlastně vnutila svoje jméno. Tohle by už stačilo jako indicie, že to z Edniny strany byla pěkná bouda na jejího manžela. Ednu by od soudu prostě vyhodili.“

„To mě teda naložte místo slívy,“ pronesla Berta, „Co budem dělat, miláčku?“

„Zhola nic – dokud nezjistíme, jestli jsme nenaletěli, nebo dokud nebude v celé věci jasno.“

„Musíme sehnat Robertu Fennovou.“

„Já ji mám.“

„Cože máš?“

„Robertu Fennovou.“

„Kde je?“

Zazubil jsem se na ni, „O to jsem se postaral. Můžeš pátrat v New Orleansu odteďka až do příštího roku a nenajdeš ji.“

„Jak to?“

„Já jsem ji totiž ukryl, a tentokrát dobře.“

„Jak to, ukryl? Proč neřekneš Haleovi, že jsme ji našli, proč s tím nejdeš na světlo?“

„No a co dál?“

„No, co – pak bychom dodrželi smlouvu!“

„A jak by dopadla Roberta Fennová?“

„Do háje s Robertou Fennovou! Já myslím na nás.“

„Tak na nás mysli trochu víc.“

„Jak to?“

Řekl jsem: „Dostali jsme balíček označených karet. Máme je nevinně uvést do hry. No tak je uvedem, shrábnem peníze a je to. Ale co když si ten balíček strčíme do kapsy, zapomenem ho dát do hry a získáme hlavní výhru? Co potom?“

Zaradovala se: „A já myslela, že seš ve finančních záležitostech úplně pitomej!“

Okamžik jsem myslel, že mě políbí.

Vstal jsem a vykročil ke dveřím.

„Co mám teď dělat já?“ zeptala se.

Odvětil jsem: „Chtěl bych, abys seděla v kanceláři a nevěděla, kde jsem. Kdyby telefonoval Hale, tak jsem taky zmizel.“

Berta se zamračila. „Mám mu lhát?“

„To ano,“ přisvědčil jsem. „Kdybys nebyla tak šikovná a nevyslídila mě, mohla bys mu říct pravdu – že nevíš, kde jsem.“

„A co s tím tedy uděláme?“ naléhala Berta Coolová. Odpověděl jsem: „Jestli zavolá dnes večer, řekni mu, že nevíš, kde jsem.“

„Takže chceš, abych mu lhala?“

Zasmál jsem se. „Ale nechci.“

Berta řekla: „Jak to myslíš?“ Odpověděl jsem: „Abys mu řekla pravdu.“

„To nechápu.“

Podržel jsem jí otevřené dveře, „Dnes večer,“ pravil jsem, „nebudeš vědět, kde jsem.“

KAPITOLA 18

Stačil jsem největší část odpoledne prospat. Asi v šest jsem zaklepal na dveře Robertina pokoje,

„Ano,“ zavolala, „co je?“

Rázně jsem dveře otevřel. „Máte hlad?“

„Pojďte dál.“ Měla přes sebe přehozenou tenkou přikrývku, Podle šatstva odloženého na židli to vypadalo, že kromě přikrývky na sobě nemá nic.

Zazubila se, „Tohle je můj domácí oděv, Donalde, prostě si musím obstarat něco na sebe. Kabelka mi sloužila jako kufr a zároveň cestovní taška tak dlouho, že si připadám jako myš, kterou odněkud přitáhla kočka. Ten dragstór dole mi poskytl krém, hřeben, kartáč a toaletní potřeby, ale nic na sebe.“

Řekl jsem: „Taky bych upotřebil něco čistého na sebe, ale je neděle a obchody mají zavřeno.“

„Vy tady přece bydlíte, ne? Určitě máte někde pokoj a v něm spoustu věcí.“

„To mám.“

„Tak proč si pro ně nedojdete?“

Usmál jsem se a jen zavrtěl hlavou.

„Myslíte – že policie…“

„Ano.“

„Donalde, to mě mrzí. To já jsem vás dostala do tohohle srabu.“

„Ne, vy ne, A není to žádný srab a já v něm nejsem. Mně se líbí to, co mám na sobě.“

Usmála se, „Kam pojdeme?“

„No, je tu tak půl tuctu míst, kam bychom se mohli jít najíst a třeba si i zatančit.“

„Donalde, to by bylo skvělé.“

„Fajn, tak se oblékněte.“

„Prima,“ řekla, „Prádlo jsem si vyprala a pověsila v koupelně. Myslím, že už bude suché.“

„Za jak dlouho?“

„Tak za deset, patnáct minut.“

„Tak nashle.“

Vrátil jsem se, zavřel dveře, usadil se a zapálil si cigaretu. Dostavila se za čtvrt hodiny a za další půlhodinu jsme seděli v jednom z méně exkluzivních nočních klubů, před sebou jsme měli koktejly a objednanou přepychovou večeři. Opít děvče je vždycky riskantní záležitost. Člověk neví, co udělá nebo řekne, až opadne obezřetnost a až se doopravdy rozpovídá. Ba co víc, člověk neví, jestli se sám neprobudí s hrozným bolením hlavy a nezjistí, že ho jeho zvolená oběť opila do němoty. Navrhl jsem druhý koktejl, Roberta si dala říci. Třetí odmítla, ale připustila, že by se k večeři hodilo víno. Objednal jsem jiskřivé burgundské.

Byl to podnik, kam lidé chodí na večeři a na kus řeči, za trochou smíchu a namlouvání. Číšníci předváděli svoje hemžení, ale nesnažili se přinést večeři dřív než za hodinu, půldruhé.

Naše večeře se protáhla do druhé láhve burgundského a viděl jsem, že Roberta je už docela stříknutá. Sám jsem se cítil bezvadně.

„Nepověděl jste mi, co vám řekla vaše společnice.“

„Berta?“

„Ano,“

„To proto, že vaše jemnocitné uši nejsou pro takovou řeč stvořeny.“

„To byste se divil, co všechno moje jemnocitné uši už vyslechly. Tak co ji žere?“

„Ach, bylo to jen takové všeobecné remcání.“ Vztáhla ruku přes stůl. Její prsty stiskly mou ruku. „Vy mě chráníte, že, Donalde?“

„Možná.“

„Já vím. Vaše společnice chtěla, abyste mě udal, a vy byste to neudělal. Pohádali jste se kvůli tomu. Že je to tak?“

„Poslouchala jste za dveřmi?“ zeptal jsem se.

V očích se jí objevilo pohoršení. „To víte, že ne.“

„Tedy jen všeobecná schopnost úsudku?“

Zvolna přikývla s tou vážnou slavnostností, charakteristickou pro ženu, která si říká: Už jsem dost namazaná, ale nikdo to nemusí poznat. Teď přikývnu, ale musím si dávat pozor, abych nepřikývla moc a aby mi neklesla hlava.

Ujistil jsem ji: „S Bertou je to v pořádku. Můžete ji pustit z hlavy. Ze začátku byla trochu bojovná, ale to nic neznamená, aspoň ne u Berty. Ona je jako velbloud – náramně vyrovnaná.“

„Donalde, co kdyby to byla policie? Co bychom dělali?“

„Nic.“

„Co když mě seberou? Co mám dělat?“

„Nic.“

„Jak to myslíte?“

„Prostě tak. Nemluvte. Nevypovídejte. O ničem jim neposkytujte žádné informace, dokud neuvidíte právníka.“

„Jakého právníka?“

„Já vám ho seženu.“

„Vy jste na mne tak hodný.“

Mluvila trošku nezřetelně. V jejím pohledu bylo znát úsilí o soustředění, jako by se chtěla ujistit, že mě udrží na místě, že jí nezmizím ze zorného pole, když se právě na mne dívá.

„Víte to?“ řekla náhle.

„Co?“

„Že jsem do vás zblázněná.“

„Ale prosím vás! Máte v hlavě.“

„Jsem docela namazaná, ale stejně jsem do vás blázen. Nepoznal jste to už v hotelu, když jsem vám dala pusu?“

„Ne, na to jsem nepomyslel.“

Oči se jí rozšířily. „Ale to byste měl.“

Naklonil jsem se přes stůl a odstrčil talíř, aby bylo mezi námi na ubruse volné místo. „Proč jste odjela z Los Angeles?“

„Nechtějte, abych o tom mluvila.“

„Já to chci vědět.“

Ta otázka ji zřejmě přivedla ke střízlivosti. Pohlédla na svůj talíř, okamžik přemýšlela, a pak řekla: „Dala bych si cigaretu.“

Nabídl jsem jí a připálil.

„Nechci o tom mluvit, Donalde, ale povím vám to, když chcete. Vy byste mohl chtít cokoli.“

„Chci to vědět, Roberto.“

„Bylo to před lety, v roce 1937.“

„Co se tehdy stalo?“

„Jela jsem s někým autem. Jezdili jsme jen tak z dlouhé chvíle a pak jsme zahnuli do jednoho parku a – on zastavil.“

„Nějaké to muchlání?“

„Ano.“

„A dál?“

„Tenkrát právě byly problémy s takovým tím erotickým banditou, s chlapem, který číhal na místech, kam chodily párky milenců. Myslím, že o tom případu víte.“

„Přepadal?“

„Mužům bral peníze a pak – no, pak si na chvíli půjčoval ženu.“

„Pokračujte.“

„Byli jsme přepadeni.“

„A co bylo dál?“

„Ten chlap se o mne pokusil a můj společník si to nenechal líbit. Ten bandita ho zastřelil a zdrhnul.“

„Byla jste podezírána?“

„Z čeho podezírána?“ ptala se s rozšířenýma očima.

„Že jste s tím měla něco společného.“

„Panebože, to ne. Všichni se mnou cítili a byli na mne tak hodní, jak jen to šlo. Ale – no, nezbavila jsem se toho. Na mém pracovišti o tom samozřejmě všichni věděli. Pořád o tom mluvili. Jednou, když jsem šla na rande s někým, kdo se jedné kolegyni nějak nezamlouval, přišla ke mně a řekla mi, že bych si toho měla vážit, jak tamten muž dal život za mou čest.“

„Co vy na to?“

„Nejradši bych jí dala facku. Ale všechno, co jsem mohla udělat, byl úsměv a poděkování. Odešla jsem z toho místa, nastoupila jsem jinde. Ani ne do dvou měsíců se tam o mně všechno dověděli. Bylo to zase totéž. Já jsem snad úplně pitomá. Toho muže jsem nemilovala. Líbil se mi, to ano… Tu a tam jsem s ním někam šla, ale chodila jsem i s jinými. Neměla jsem v úmyslu si ho vzít. Kdybych věděla, co udělá, zabránila bych mu. Nechtěla jsem přece, aby za mne dal život. Bylo to od něj hrdinství. Bylo to úžasné. Bylo to… tak donkichotské.“

„Myslím, že by to za podobných okolností udělal každý.“

Usmála se. „Statistiky dokazují, že nemáte pravdu.“

Věděl jsem, že pravdu má ona, a tak jsem neřekl nic.

„No,“ pokračovala, „co s tím věčným šuškáním kamarádek za mými zády a co se vzpomínkou na tu tragédii, která mě v pozadí vědomí pořád hryzala? Rozhodla jsem se odjet. Jela jsem do New Yorku. Za čas jsem dostala místo jako modelka v reklamě na prádlo. Chvíli bylo všechno v pořádku, pak mě lidi na fotografiích poznali. Kamarádky a kamarádi si začali zase šuškat. Tehdy už jsem ochutnala úplnou svobodu. Trvala asi rok. Už jsem věděla, jaké to je, být obyčejnou průměrnou osobou, která si může žít svým životem podle svého.“

„A tak jste zase zmizela?“ zeptal jsem se.

„Ano. Došlo mi, že ten nápad byl sice správný, ale že jsem se dopustila chyby, když jsem nastoupila do zaměstnání, kde jsem byla fotografována. Rozhodla jsem se jít úplně jinam, začít znovu a rozmlátit první foťák, který by na mne namířili.“

„Do New Orleansu?“

„Ano.“

„A dál?“

„Zbytek víte.“

„Jak jste se seznámila s Ednou Cutlerovou?“

„Už ani nevím, jak to bylo. Myslím, že to začalo v kavárně nebo v restauraci – možná v Bourbonském domě. Když o tom teď přemýšlím, myslím, že tam. Je to taková bohémská hospoda, víte. Lidé, kteří tam pravidelně chodí, se většinou mezi sebou znají. Chodí tam řádka významných spisovatelů, dramatiků a herců, když jsou v New Orleansu. Je to nenáročná hospůdka, ale má atmosféru, opravdovou, původní, starobylou.“

„Já vím.“

„No, ať to bylo jakkoli, seznámila jsem se s ní. Zjistila jsem, že také před něčím utíká. Nedařilo se jí to tak jako mně, a tak jsem jí nabídla, že na chvíli převezmu její identitu, aby mohla opravdu zmizet.“

Podotkl jsem: „Tohle bych chtěl vědět přesně, Roberto. To vy jste jí to nabídla?“

Okamžik přemýšlela a pak odvětila: „No, připravila mi cestu. Myslím, že to byl její nápad.“

„Jste si jistá?“

„Určitě, ano. Můžu si dát ještě něco k pití, Donalde? Já jsem z vás ledově vystřízlivěla, když o tom mluvíme. A dnes jsem nechtěla vystřízlivět. Chtěla jsem blbnout, zvonit na domovní zvonky a užít si legrace.“

Řekl jsem: „Chtěl bych, abyste mi nejdřív ještě něco pověděla, drobné detaily – například, jak to bylo, když jste se dověděla o Nostranderově smrti.“

Odpověděla: „Vžijte se do mého postavení. Kvůli mně už došlo k jedné vraždě. Chtěla jsem se vyhnout neblahé publicitě. No, a když se stalo tohle, tak – tak jsem prostě jednala instinktivně. Chtěla jsem od toho utéct.“

„To nestačí, Roberto,“ namítl jsem.

„Co nestačí?“

„Tenhle důvod k útěku.“

„Náhodou je to pravda.“

Pohlédl jsem jí přímo do očí. „Vždyť vy to víte, Roberto. Nikoho nenapadlo, že byste mohla být zapletená do vraždy toho mladého muže, s kterým jste tehdy v roce 1937 jela autem, ale dvě vraždy v životě mladého děvčete, to už je příliš. Začnou se vyptávat na tu starou vraždu a nebudou to otázky stejného druhu, jaké kladli před pěti lety.“

„Poctivě říkám, Donalde, že jsem na tohle nepomyslela. Ale – no, myslím, že se tenhle zorný úhel musí brát v úvahu. Je to na pováženou, to je fakt.“

„Vraťme se k tomu erotickému banditovi. Chytili ho vůbec?“

„Ano.“

„Přiznal se?“

„K tomu zločinu ne. Popřel, že by s tím měl něco společného. Přiznal se k několika jiným.“

„Co s ním udělali?“

„Popravili ho.“

„Viděla jste ho někdy?“

„Ano. Přivedli mě k identifikaci.“

„A poznala jste ho?“

„Ne.“

„Viděla jste ho samotného nebo v řadě?“

„Ukázali mi ho v řadě, v takovém tom boxu, kde ten dotyčný stojí na takovém jako pódiu, kde na něj praží světla a je to zařízené tak, že on nevidí toho, kdo ho pozoruje, ale pozorovatel ho vidí perfektně.“

„A vy jste ho v té řadě nepoznala?“

„Ne.“

„Co dělali potom?“

„Potom ho zavřeli do zatemněné místnosti, kde bylo jen málo světla, navlékli mu kabát, nasadili klobouk, tak aby byl oblečený jako při tom zločinu, a ptali se, jestli ho dokážu identifikovat.“

„Dokázala jste?“

„Ne.“

„Měl na sobě ten vrah tehdy masku?“

„Ano.“

„Všimla jste si na něm vůbec něčeho?“

„Ano.“

„Čeho?“

„Když vystoupil z křoví, trochu pokulhával. Ale když po té střelbě utíkal, už nekulhal.“

„Řekla jste to policii?“

„Ano.“

„Přikládali tomu význam?“

„Myslím, že ne. Nemohli bychom o tom už přestat mluvit a dát si něco k pití?“

Zavolal jsem číšníka. „Ještě jednou totéž?“ optal jsem se jí.

„Vína už mám dost. Nemohli bychom si dát něco jiného?“

„Dvě skotské se sodou,“ objednal jsem. „Co vy na to, Roberto?“

„To je prima. A pak pro mne něco uděláte, že, Donalde?“

„Co jako?“

„Už mě nenechte pít.“

„Proč?“

„Chci z té noci něco mít a ne, aby mi bylo nanic a zle a abych odpadla a probudila se až ráno s hlavou jako střep.“

Číšník přinesl nápoje. Vypil jsem svého asi polovinu, pak jsem se omluvil a vykročil směrem k pánským toaletám. Uhnul jsem k telefonní budce, rozměnil pár bankovek na pětadvaceticenty a zavolal Emorymu G. Haleovi do hotelu v New Orleansu. Netrvalo ani tři minuty a operátorka nás spojila. Slyšel jsem Haleův burácivý hlas. Centrála mě sladce vybídla, abych začal vhazovat pětadvaceticenty, a tak moje čtvrťáky zahrály melodii uvnitř kasy.

Trvalo asi vteřinu nebo dvě, než mi zvuk přestal znít v uších a než jsem uslyšel Halea netrpělivě říkat: „Haló! Haló! Haló, kdo volá? Haló?“

„Brej večír, Hale. Tady je Donald Lam.“

„Lame! Kde jste?“

„V Los Angeles.“

„Tak proč jste se sakra neozval? Jsem kvůli vám už celý ustaraný, jestli se vám něco nestalo.“

„Nic se mi nestalo. Jen jsem se nedostal k telefonování. Mám Robertu Fennovou.“

„Máte?“

„Ano.“

„Kde?“

„V Los Angeles.“

„Bravo! Takhle se mi to líbí. Žádné vejmluvy, žádné alibi, jen výsledky. Vy si teda zasloužíte…“

„Máte ještě klíč od toho apartmá?“ přerušil jsem ho. „Ano, jistě.“

Pravil jsem: „Výborně. Roberta Fennová tam bydlela. Domácí ji pozná na fotografii. Šlo o takový podfuk s rozvodovým řízením. Vydávala se za Ednu Cutlerovou. Edna Cutlerová bydlí ve Shreveportu v činžáku zvaném River Vista. Robertě Fennové zaplatila, aby sama mohla zmizet z New Orleansu. Vyhledejte Marca Cutlera. Najdete ho v některém hotelu v New Orleansu. Řekněte mu, že Edna Cutlerová vymyslela chytrý plán, jak ho podfouknout doručením rozvodových papírů ženě, která nebyla odpůrkyní. Řekněte mu, aby se šel do toho apartmá podívat. Až přijde, zajistěte, aby našel tu střelnou zbraň a novinové výstřižky. Pak zavolejte policii. Ať kalifornské úřady obnoví ten případ vraždy Craiga. Jakmile tohle vyřídíte, sedněte na letadlo a přileťte do Los Angeles. Já vám Robertu Fennovou pohlídám.“

Bublal pohodou jako káva v kávovaru. „Lame, to je ohromný. Je Roberta Fennová teď v Los Angeles?“

„Ano.“

„Víte, kde je?“

„Ano.“

„Kde?“

„Sleduju ji.“

„Můžete mi přesně povědět, kde je?“

„Právě v této chvíli je v nočním klubu. Zrovna se chystá k odchodu.“

„Je tam někdo s ní?“ ptal se dychtivě.

„Momentálně ne.“

„A neztratí se vám?“

„Nespouštím z ní oči.“

„To je skvělé! Ohromné! Donalde, vy jste jeden z milionů! Když jsem říkal, že jste moudrý jako sova, tak jsem opravdu…“

Centrála nás přerušila: „Vaše tři minuty uplynuly.“

„Na shledanou,“ řekl jsem a zavěsil.

KAPITOLA 19

Výtah obsahoval obvyklý pondělně ranní dav, vracející se do soukolí obvyklé kancelářské práce – muže, kteří se na golfových hřištích nebo na plážích zdržovali jen tak bez klobouku, a tudíž jim čela planula opálením, dívky se stopami únavy kolem očí, snažící se zneutralizovat výmluvné známky nedospáni intenzívním make-upem – lidi, kterým po dni stráveném na vzduchu připadají chmurné kancelářské prostory dvojnásob otravné.

Elsie Brandová byla v kanceláři dřív než já. Když jsem se blížil ke dveřím s nápisem Coolová a Lam, Důvěrná pátrání, slyšel jsem kulomet jejího psacího stroje.

Jak jsem vstoupil do dveří, vzhlédla. „Brejtro. To jsem ráda, že jste zpátky. Byla to fajn cesta?“

Otočila se se židlí od psacího stroje a vrhla letmý pohled na hodinky, jako by odhadovala, kolik času si může dovolit věnovat jednomu ze společníků.

„Ušlo to.“

„Ten floridský případ vyšel, že?“

„Dopadlo to dobře.“

„Co je s tím neworleanským?“

„Vleče se. Kde je Berta?“

„Ještě nepřišla.“

„Zjistila něco o té Roxberryho společnosti?“

„Mhm. Tamhle je spis – hromada záznamů.“

Vstala, přikročila ke kartotéce, přejela prstem po indexu, škubnutím vytáhla zásuvku z ocelové registratury, prolistovala kartónové obaly, vytáhla složku a podala mi ji.

„Najdete tam všechno, co se podařilo zjistit.“

„Díky. Podívám se na to. Jak to vypadá s tou stavební záležitostí?“

Rychle pohlédla na dveře a snížila hlas. „Byla kolem toho spousta korespondence. Všechno je to ve složce. Ještě nějakou další korespondenci má Berta v kanceláři – zamčenou. Nedala ji do složky. Nevím, kde to má.“

„Čeho se ta korespondence týká?“

„Vašeho odkladu.“

„Ona o to zažádala?“

Elsie znovu pohlédla na dveře. „Kdyby věděla, že vám to povídám, stálo by mě to místo.“

„A já do toho nemám co mluvit?“

„Nemáte. Ta by si na mne tak zasedla, že bych musela odejít.“

„No a co je s tím odkladem? Zařídila ho?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Minulý týden.“

„Je to hotová věc?“

„Ano.“

Řekl jsem jen: „Tak díky.“

Zvědavě mě pozorovala. Mezi klenutým obočím se jí objevila zmatená vráska. „Necháte to tak?“

„Jistě.“

„Ach.“

„A co jste čekala, že udělám?“ zeptal jsem se.

„Nic,“ odtušila a už nevzhlédla.

Odnesl jsem složku Roxberryho společnosti do své kanceláře, usedl za stůl a detailně ji probíral. Nic mi neříkala.

Silas T. Roxberry finančně podnikal, investoval do různých obchodních aktivit, z nichž některé vedl, jiné byly prostě odbytištěm fondů, které měl pro obchodní podnikání. Zemřel roku 1937 a zanechal dvě děti, patnáctiletého syna Roye a devatenáctiletou dceru Ednu. Protože jeho záležitosti byly značně složité a rozdělení dědictví by mohlo vést k redukci aktiv, bylo rozhodnuto postoupit práva dědiců společnosti známé jako Roxberryho společnost, a té bylo uděleno právo distribuce, přičemž dědicové měli v té společnosti účast odpovídající rozsahu jejich podílů.

Howard C. Craig byl důvěrným účetním Roxberryho, byl u něho zaměstnán skoro sedm let. Roxberryho společnost Craiga zaměstnala jako účetního a pokladníka. Po Craigově smrti převzal jeho místo muž jménem Sells. O pozůstalost se staral advokát jménem Biswill a stal se generálním ředitelem společnosti. Vedl ji asi právě tak, jak to dělal Silas Roxberry. Jelikož šlo o uzavřenou společnost, nebylo možno se dovědět, nakolik úspěšně byla řízena, ale Berta Coolová sehnala obchodní zprávu, podle níž byla společnost solventní a dochvilná v placení závazků, ačkoli tu byly zvěsti, že poslední dobou provedla nějaké špatné investice.

Bylo ovšem možné, že Edna Roxberryová je Edna Cutlerová. Sáhl jsem po telefonu, dovolal se do společnosti, představil se jako přítel rodiny, který se několik let zdržoval jinde, a zeptal jsem se, zda je Edna Roxberryová vdaná. Dověděl jsem se, že vdaná ještě není a že její jméno najdu v telefonním seznamu. Ten, kdo telefon zdvihl, chtěl vědět, s kým mluví, u já jsem zavěsil.

V deset hodin tu Berta pořád ještě nebyla. Řekl jsem Elsii, že jdu ven, a odebral jsem se do sídla Roxberryho společnosti.

Celá historie vyplývala z nápisů na dveřích kanceláří, Harman C. Biswill měl původně celou řadu kanceláří, Silas Roxberry byl jedním z jeho hlavních klientů. Po Roxberryho smrti se Biswill nastěhoval do jeho společnosti. Když dědice získal pro nápad přenechat distribuci společnosti, stal se jejím ředitelem. Nyní nápisy na dveřích zněly: Harman C. Biswill, advokát, soukromá kancelář vchod 619, a na čísle 619 bylo: Roxberryho akciová společnost, vchod. Dole v levém rohu bylo: Harman C. Biswill, advokát, vstupní kancelář. Písmena na dveřích soukromé kanceláře byla trochu vybledlá. Byla to původně Biswillova stará soukromá kancelář a nápis nebyl změněn. Jelikož Biswill postupně zanechal všeobecné právnické praxe, protože společnost mu vynášela víc, změnil nápis na vstupní kanceláři. Člověk nemusel být prvotřídním detektivem, aby odhadl, že si Harman C. Biswill pro sebe ukrojil velice pěkný kus koláče.

Otevřel jsem dveře a vešel. Biswill dovedl do důsledků mechanizaci kanceláře. Byly tu rozestaveny účetní stroje, psací stroje, diktovací stroje, sčítací stroje, adresovací stroje. Starší žena mlátila právě do sčítacího stroje, mladá dívka do psacího stroje se sluchátky na uších.

Byla tam deska telefonní centrály a okénko nadepsané Informace, ale nikdo u něho neseděl. Když jsem vstoupil, rozsvítilo se na desce světlo a zazněl bzučák. Žena od sčítacího stroje přistoupila k centrále, zapnula linku a pravila: „Roxberryho akciová společnost… Ne, není tady… Nemohu říct, kdy tu bude… Ne, nejsem si jistá, jestli dnes vůbec přijde… Nějaký vzkaz?… Dobrá, vyřídím. Děkuji.“

Bylo jí přes padesát, byla to žena, která zřejmě celý život pracovala. Oči měla unavené, ale laskavé. Měla však vzhled člověka, který přesně ví, co dělá.

Jednal jsem podle instinktu. „Vy pracujete ve společnosti od jejího založení?“

„Ano.“

„A předtím jste byla zaměstnaná u pana Roxberryho?“

„Ano. Co si přejete?“

Řekl jsem: „Snažím se něco dovědět o člověku jménem Hale.“

„Co se o něm chcete dovědět?“

„Něco o jeho spolehlivosti.“

„Smím znát vaše jméno?“

„Lam. Donald Lam.“

„Ve které společnosti jste, pane Lame?“

„Je to společenství,“ odpověděl jsem, „Coolová a Lam. Jsem jedním ze společníků. Mám s panem Halem nějaké obchody.“

„Okamžik, podívám se, co se dá najít.“

Šla do zadní části kanceláře, otevřela lístkovou kartotéku, prošla řadu lístků, jeden vytáhla, pohlédla na něj a vrátila se k pultíku. „Jaké jsou jeho iniciály?“

„Pana Halea?“

„Ano.“

„Emory G. Hale. Snad tady byl advokátem.“

Znovu se podívala na lístek a řekla: „Žádného Emoryho G. Halea tu nemáme. Ani záznam, že bychom s ním kdy obchodovali.“

Pokračoval jsem: „Možná si na něj vzpomenete. Možná, že zastupoval někoho jiného, a je taky možné, že jste ho neznala jménem. Vysoký, přes sto osmdesát centimetrů. Je mu sedmapadesát nebo osmapadesát, ramenatý a má dlouhé paže. Když se usmívá, má zvláštní zvyk zatnout přední zuby a odhrnout rty.“

Asi minutu přemýšlela, zavrtěla hlavou a pravila: „Obávám se, že vám nemohu pomoci. Naše obchodní činnost je dost rozsáhlá a rozmanitá. Pan Roxberry se zabýval jak osobním, tak i obchodním finančnictvím.“

„Ano, já vím. A pana Halea si tedy nepamatujete?“

„Ne.“

„Mohl vystupovat i pod jiným jménem.“

„Ne. Jsem si úplně jistá.“

Vykročil jsem ke dveřím, náhle jsem se obrátil a zeptal se: „Měli jste nějaké obchody s jistým Marcem Cutlerem?“

Zavrtěla hlavou.

„Nebo,“ napadlo mě dodatečně, „s nějakou Ednou Cutlerovou?“

„S Ednou Cutlerovou?“ opakovala.

„Myslím, že se tak jmenuje.“

„Ach ano, s Ednou Cutlerovou jsme měli dost obchodů.“

„A pokračují?“

„Ne. Ty byly všechny uzavřeny. Pan Roxberry pro slečnu Cutlerovou udělal hodně.“

„Pro slečnu nebo paní?“

Zamračila se. „To nevím. Pamatuji si to jméno jen ze záznamů – Edna P. Cutlerová.“

„Jak jste ji oslovovala, když přišla?“ ptal jsem se. „Slečno nebo paní?“

„Myslím, že jsem ji v životě neviděla.“

„Její konto už není aktivní?“

„Není. Ona měla s panem Roxberrym nějaké společné obchody. Okamžik. Frances,“ zavolala na děvče u stroje, „celá ta záležitost Edny Cutlerová je už uzavřená?“

Dívka přestala psát jen na tak dlouho, aby mohla přikývnout, a zase se vrátila k psaní.

Žena u centrály mě propustila unaveným úsměvem.

Vyšel jsem na chodbu, zastavil se a přemýšlel. Edna Cutlerová. Mnoho obchodních záležitostí se Silasem Roxberrym… Ale do kanceláře nikdy nepřišla… Howard Chandler Craig, účetní. Vyjížďka s Robertou Fennovou… Tajemný erotický bandita, a zavražděný účetní Roxberryho společnosti, který měl určitě všechny finanční transakce Silase Roxberryho v malíčku.

Zatelefonoval jsem do kanceláře, zjistil, že tam Berta Coolová pořád ještě není, řekl Elsii Brandové, že přijdu kolem poledne, a kdyby Berta mezitím přišla, ať počká.

Pak jsem šel na policii.

Seržant Pete Rondler z oddělení vražd mě vždycky rád viděl. Z jakéhosi důvodu měl různé rozepře s Bertou Coolovou, a proto nemohl vystát ani půdu, po které šlapala. Když jsem u ní začal pracovat, předpovídal, že ze mne do tří měsíců bude úplný vyždímaný hadr. Skutečnost, že jsem se vypracoval na společníka a že jsem se příležitostně s Bertou Coolovou neshodl, mu poskytovala soukromé zadostiučinění.

„Ahoj, Sherlocku,“ uvítal mě, když jsem otevřel dveře. „Chceš něco?“

„Možná.“

„Jak jde čmuchání?“

„Ale dobře.“

„Jak spolu vycházíte s Bertou?“

„Skvěle.“

„Nevidím na tvém zadku žádné stopy bot.“

„Ještě ne.“

„Ono k tomu dojde. Jí můžeš nějakou dobu uhýbat, ale je to jen chvíle na dluh. Ta si tě označkuje, bude si tě pěstovat, dokud tě nevykrmí, a pak tě pošle na jatka. A až bude mít tvou kůži pěkně vydělanou, začne se poohlížet po další oběti.“

„To ji teda převezu,“ namítl jsem, „já se nevykrmím.“

Zazubil se. „Co máš na srdci?“

„Rok 1937. Nevyřešenou vraždu. Muže jménem Howard Chandler Craig.“

Měl husté obočí. Když se mračil, stahovalo se mu nad očima, jako když se za horou kupí bouřková mračna. Teď jsem teprve viděl, jaký to má účinek.

„Neděláš si legraci?“ zeptal se.

„Ani bych neřek.“

„Co o tom víš?“

„Nic.“

„Kdys byl v New Orleansu?“

Zaváhal jsem.

„Zkus mi lhát,“ řekl, „a já s tou vaší zatracenou agenturou zametu. Do smrti se nedožijete kapky spolupráce.“

„Právě jsem odtamtud přijel.“

„To jsem si myslel.“

„Proč, jak to?“

Položil si předloktí na stůl, zdvihl zápěstí a začal špičkami prstů bubnovat na zjizvenou desku stolu. Nakonec odpověděl: „Neworleanská policie se informovala.“

„Možná to má souvislost s New Orleansem.“

„Jakou?“

Pohlédl jsem mu přímo do očí a odvětil s otevřenou upřímností: „Craig byl zabit při vyjížďce s děvčetem jménem Roberta Fennová. Ta se v New Orleansu připletla k další vraždě. Policie si není jistá, co se vlastně stalo, jestli se stala obětí nebo zmáčkla spoušť nebo se prostě vyděsila a zdrhla.“

„Dvě vraždy během pěti let je na takovou milou mladou holku trochu mnoho.“

„Tak to vypadá.“

„Co ty s tím máš co dělat?“

„Jen pátrám.“

„Pro koho to děláš?“

„Pro jednoho právníka,“ řekl jsem, „který uzavírá pozůstalostní řízení.“

„Blbost!“

„Je to pravda. Tak nám to aspoň řekl.“

„Kdo je ten právník?“

Jen jsem se zazubil.

„A oč jde?“

„Hledáme osobu, která zřejmě zmizela.“

„A tak.“

Rondler vytáhl z kapsy doutník, našpulil rty, jako by chtěl hvízdnout, ale nehvízdl. Vydal jen pár foukavých zvuků, když pečlivě odřezával špičku doutníku. Pak vytáhl z kapsy zápalky a začal: „Tak tady to máme. Někdy v druhé půli roku 1936 jsme měli potíže s chlapem, který přepadal milence. Muži vždycky sebral všechno, co měl, a když byla holka pěkná, přibral i ji. Dalo nám to zabrat. Posílali jsme lidi do terénu, aby se stavěli jako milenci, a dělali jsme svý divy, aby nám vlezl do pasti. Nic nepomáhalo. Když začalo být chladno a lidi už tolik nevysedávali a nemuchlali se v autech, náš bandita náhle zmizel. Mysleli jsme, že už bude pokoj, ale na jaře 1937, když se začalo oteplovat, byl tu zas. Pár chlapíků udělalo rámus, když jim chtěl odtáhnout děvče. Tenhleten Craig byl jedním z nich. Dohromady byli tři. Dva z nich přišli o život. Jeden byl postřelen a uzdravil se. Situace začala být vážná. Šéf nám řekl, že toho chlapa musíme dostat, jinak bude zle. Kladli jsme mu nástrahy. Nechytil se. Pak někdo dostal chytrý nápad. Chlap, který něco takového dělá, přece na chvíli nevysadí, aby potom zase začal. Takový to má v sobě pořád. Tak proč přes zimu vysadil? Samozřejmě, v zimě bylo málo příležitostí, ale nějaké přece jen byly, a člověk by si logicky pomyslel, že kdyby si ten chlap neměl moc z čeho vybírat, dal by se snadněji chytit. To dá rozum. Tak nás napadlo, že v zimě třeba loví někde jinde. V San Diegu se nedělo nic. Tak jsme se podívali na Floridu. No a poblíž Miami byla v zimě 1936/37 spousta potíží s banditou, který přepadal milence. A dokonce tam měli pár stop, otisky prstů, no prostě něco, s čím se už dalo pracovat.

To byla pro nás příležitost. Řekli jsme si, že ten chlap asi jezdí autem registrovaným v Kalifornii. Že to bude vlk samotář a hlavně že nemá ženskou. Bylo to náročné, ale začali jsme kontrolovat evidenční čísla kalifornských vozidel registrovaných na Floridě, kalifornských vozidel, která během dvou týdnů před prvním přepadením milenců v Los Angeles projela státní karanténní inspekční stanicí v Yumě. Tak jsme narazili na první stopu. Zjistili jsme, že auto registrované na jméno Rixmann projelo Yumou pouhé čtyři dny před prvním jarním přepadením roku 1937. Vyhledali jsme Rixmanna. Byl to dost hezký chlapík, takový ten tmavý mračný typ. Už nějakou dobu byl bez práce. Jeho bytná nevěděla, co vlastně dělá. Působil morouským náladovým dojmem, ale činži platil včas, měl hromadu peněz a ve dne spoustu času prospal. Jezdil chevroletem kupé a měl ho v garáži za domem, kde bydlel. Dvakrát třikrát týdně chodil večer do kina, ale párkrát za týden také jen sedl do auta a někam si vyjel. Slýchala ho přicházet domů dost pozdě. Tohle všechno bylo koncem léta 1937.

Z těchhle přepadení milenců, kde došlo k útoku na děvče, bývá policii hlášeno asi tak jedno ze čtyř nebo pěti. Někdy si ten mužský nemůže dovolit, aby se jeho jméno objevilo v policejních záznamech, někdy zase holka. Někdy, když dojde ke znásilnění, nemá žena sebemenší chuť věc oznámit a dopustit, aby se všechno zveřejnilo v novinách.“

„A byl to Rixmann?“ ptal jsem se.

„Byl to ten, po kterém jsme šli,“ řekl Rondler. „Začali jsme ho sledovat a asi třetí noci zajel autem na jednu z těch mileneckých cestiček, zaparkoval, vystoupil, šel asi tři sta metrů a čekal pod stromem, kde bylo pěkně tma. To nám poskytlo všechno, co jsme potřebovali. Měli jsme policejní vyšetřovatelku, která byla ochotná do toho jít. Chytili jsme Rixmanna při činu – a chci říct, že jsme ho doopravdy chytili. Hoši mu ovšem dali co proto, takže když se dostal do kanceláře, byl docela změklý. Seděl na té židli tamhle naproti a všechno vyklopil. Věděl, že je s ním konec. V té chvíli mu bylo všechno jedno. Později si sehnal právníka a snažil se to uhrát na choromyslnost. Jenže neuhrál. Řekl nám, že má výborný noční dalekohled. Vybíral si taková místa, aby tam mohl číhat ve tmě, ale zaparkované auto aby bylo trochu osvětlené. Díval se na lidi v autě nočním dalekohledem a před přepadením je pečlivě pozoroval. Několikrát viděl policajtskou dvojici, která pózovala jako milenci, a jak tam tak seděl a koukal na ně dalekohledem, měl z toho obrovskou zábavu. Nebylo prostě možné ho oblafnout, když měl ten noční dalekohled. Poznal, že je to past, a prostě zůstal ve tmě a počkal, až odjedou. Vypověděl svou historku. Nepamatoval si všechno, co napáchal, ale pamatoval si dost. Střelbu si ovšem pamatoval. Pokaždé přísahal, že Craiga na triku nemá. Někteří hoši mu to nevěřili. Já jo. Nevím, proč by měl zrovna v tomhle lhát, když jinak úplně strkal hlavu do oprátky.“

„Popravili ho?“

„Dostal plynovou komoru,“ řekl Rondler. „Když ho soudili, ztratil hovornou náladu. Po té první noci už nepromluvil. Dostal právníka a právník mu řekl, aby mlčel jako zařezaný. Tvrdili, že je choromyslný, a snažili se takhle pózovat až do momentu popravy – snad si mysleli, že by mohl dostat milost. Ale já jsem nikdy neměl dojem, že ten Craigův případ je opravdu uzavřen.“

„A co si o tom myslíš?“ ptal jsem se ho.

„Nic. Nemám dost faktů, abych na nich mohl pracovat, ale řeknu ti, jak to mohlo být.“

„Jak?“

„Ta Fennová byla možná do něho zblázněná. Třeba chtěla, aby si ji vzal, a on ne a ne. Vyzkoušela všechny staré triky, ale nepomohly. Byl zamilovaný do jiné, a tu si chtěl vzít. Tak ho vylákala na poslední milostnou vyjížďku, vymluvila se, že musí vystoupit z auta, obešla auto na řidičovu stranu, stiskla spoušť, zahodila zbraň a rozběhla se s jekotem po cestě. Takhle jednoduché to mohlo být.“

Připustil jsem: „To mohlo.“

„Většina nikdy nepotrestaných vražd proběhne právě takhle,“ pokračoval seržant Rondler. „Jsou tak děsně jednoduché, že by na to přišel každej blbec. Nic se na nich nedá pokazit. Čím víc kdo plánuje, čím víc se kdo snaží vymyslet něco, co by oklamalo zákon, tím víc zanechá volných nitek, na které nepomyslel a které se ani nedají zavázat. Úspěšnou vraždu spáchá ten, kdo táhne jen za jednu hlavní nit. Zaváže ji do pořádného pevného uzlu, pak prostě odkráčí a nechá to tak.“

Zeptal jsem se: „A jak to bylo s tou Craigovou vraždou? Nějaké otisky nebo tak něco?“

„Naprosto nic kromě popisu, který nám poskytla Roberta Fennová.“

„A jaký byl?“

Otevřel zásuvku stolu a zazubil se: „Když přišel ten telegram z New Orleansu, tak jsem si ho vyhledal. Popisuje toho chlapa jako střední postavy, tmavě oblečeného ve svrchníku, plstěném klobouku a s maskou. Říká, že neměl rukavice, že když se objevil, tak nejdřív znatelně kulhal, a když utíkal, tak už nekulhal. Popis na pendrek.“

„Dokázal bys ho popsat líp, kdybys tam byl?“

Zazubil se. „Asi ne. Ale jestli to neudělal Rixmann, udělala to ona.“

„Proč si to myslíš?“

„To je jasný. Je to jediný neobjasněný případ přepadení milenců. Po zatčení Rixmanna přestaly, jako když utne. Kdyby se na Rixmannovi přiživoval ještě někdo jiný, měli bychom další případy.“

Odstrčil jsem se i se židlí a prohodil: „Měl by sis ten doutník zapálit, než ho rozžvýkáš.“

Jeho obočí se zase stáhlo. „Dostal jsi spoustu informací, a sám jich moc neposkytuješ.“

„Možná nemám co poskytnout.“

„A možná máš. Poslyš, Donalde, něco ti povím.“

„Co?“

„Jestli s tou holkou něco máš, tak tě drapnou.“

„S jakou holkou?“

„S Robertou Fennovou.“

„Co je s ní?“

„Jde po ní neworleanská policie, a jak to teď vypadá, tak my taky.“

„A co dál?“

„Jestli víš, kde je, a jestli ji schováváš, dostaneš vejprask tam, kde to nejvíc bolí, a bude to pěknej vejprask.“

Řekl jsem: „Fajn, díky za upozornění,“ a odkráčel jsem.

Z telefonní budky v budově jsem zavolal do kanceláře. Berta Coolová právě dorazila. Sdělil jsem jí, že se dostavím asi za dvě hodiny. Chtěla vědět, co právě dělám, ale řekl jsem jí, že o tom do telefonu nemohu mluvit.

Jel jsem do hotelu. Roberta Fennová ještě vyspávala. Usedl jsem na okraj její postele se slovy: „Popovídejme si.“

„Dobře.“

„Ten chlapík Craig. Jak to s ním bylo?“

„Chodila jsem s ním.“

„Možná jste si ho chtěla vzít a on vás ne?“

„To ne.“

„Znala jste lidi, pro které pracoval?“

„Ano. Pro Roxberryho, a když Roxberry umřel, pracoval pro Roxberryho společnost.“

„Mluvil s vámi někdy o obchodních záležitostech té společnosti?“

„Ne.“

„Možná lžete, víte?“

„Proč, Donalde?“

„Jestli jste byla spřažena s Ednou Cutlerovou a jestli jste spolu ušily boudu na Marca Cutlera, budete mít na krku obvinění ze dvou vražd místo z jedné.“

„Donalde, já jsem vám o tom pověděla pravdu.“

„Neměla jste tušení, že vám mají být doručeny papíry jakožto Edně Cutlerové?“

„Naprosto ne. Nevěděla jsem, kde je Edna, vždyť vám to říkám. Jen jsem se tam nastěhovala pod jejím jménem a…“

„Já vím,“ přerušil jsem ji. „To jste mi už vykládala.“

Vstal jsem.

„Kam jdete?“

„Mám práci.“

Pravila: „Já půjdu na snídani a pak dolů, koupit si něco na sebe. Bez nočního prádla si připadám hrozně nahá.“

Upozornil jsem ji: „Radši se moc nezdržujte na ulicích. Jídlo si objednejte sem. Co potřebujete, kupte si v obchodním domě naproti přes ulici. Nikam netelefonujte a ať se děje cokoli, nesnažte se komunikovat s Ednou Cutlerovou.“

„Proč bych se o to vůbec snažila?“

„To já nevím. Jen vám říkám, abyste to nedělala.“

„Nebudu, Donalde, slibuju. Nebudu dělat nic, co nechcete.“

Řekl jsem: „Vraťme se k té vraždě.“

Výraz její tváře napovídal, jak se jí o tom chce mluvit.

„Je mi líto, ale musím se k tomu vrátit. Ta maskovaná postava ve svrchníku, co přišla k autu, kulhala?“

„Ano.“

„A když utíkala, tak nekulhala?“

„Přesně tak.“

„Byla střední postavy?“

„No, ano. Jenže já jsem o tom za tu dobu hodně přemýšlela. Tehdy jsem byla rozrušená, víte – ale bez kabátu by, myslím, byl docela štíhlý.“

Řekl jsem: „Dobře, přemýšlejte o tomhle: nemohla to být žena?“

„Žena? Jak to, vždyť mě ten mužský chtěl dostat! On…“

„Dobře,“ přerušil jsem ji. „To byla možná součást triku. Tak mohla to být žena?“

Zamračila se. „Svrchník ovšem skrývá postavu. Měl na sobě kalhoty a pánské boty, ale…“

„Tak mohla to být žena?“

„Proč ne, ano,“ připustila, „samozřejmě mohla. Ale pak mě chtěl odtáhnout s sebou. On…“

Skočil jsem jí do řeči: „To je všechno. Pusťte to z hlavy. Jste si jistá, že vám Craig nikdy nic neřekl o Edně Cutlerové?“

„Proč? Ne. Já nevím, jestli ji znal. Znal ji?“

„To nevím. Ptám se vás.“

„Nikdy nic neřekl.“

Ukončil jsem rozhovor: „Tak tady buďte hodná. Uvidíme se u večeře. Nashle.“

KAPITOLA 20

Muž v Námořní náborové kanceláři nekladl mnoho otázek. Zeptal se na nejdůležitější a dal mi vyplnit dotazník. Když jsem byl hotov, podíval se na něj a řekl: „Kdy chcete jít na zdravotní prohlídku?“

„Jak brzy to může být?“

„Hned, jestli chcete.“

„Tak chci hned.“

Byl jsem zaveden do zadní místnosti a zbaven oděvu. Přijali mě a odvedli.

„Kolik času potřebujete, abyste si dal do pořádku své záležitosti?“

„Čtyřiadvacet hodin?“ zeptal jsem se.

„Dobře. Buďte tu v úterý ve třináct hodin, připraven k odplutí.“ Řekl jsem, že tam budu, a jel jsem zpátky do kanceláře. Berta sršela netrpělivostí.

„Kdes sakra byl?“ tázala se.

„Během dopoledne jsem se tu stavil, ale tys tady nebyla, a tak jsem musel pokračovat sám.“

Oči jí sršely. „A cos dělal – kazil kšefty?“

„Doufám, že ne.“

Podala mi telegram.

Blahopřání moudré sově. Přiletím 20.30. Přijďte na letiště.

Podpis zněl Emory G. Hale.

„Já vím,“ řekl jsem. „Telefonoval jsem mu.“

„Cos mu telefonoval?“

„Že jsem našel Robertu Fennovou.“

„Já myslela, žes mu to nechtěl říkat.“

„Ne. Bylo potřeba mu to říct.“

Berta mě informovala: „Poslední noviny mají titulky Objasnění neworleanské vraždy hledáno zde. Podle novin hledá Robertu Fennovou policie. Vyhrabali na ni, že byla zapletena do té vraždy Howarda Chandlera Craiga, toho chlapa, jak ho zabil Rixmann, co přepadal milence.“

„Mhm.“

„Nevypadáš překvapeně.“

„Ne.“

„Z tebe se snažit něco dostat,“ pravila Berta rozezleně, „to je beznadějný úkol. Člověk do tebe musí nahustit víc, než z tebe potom vyleze. Snažím se ti povědět, že to není žádná sranda. Jestli víš, kde je, nebo jestli ji ukrýváš, spálíš si prsty.“

„Jak pokračuje ta válečná stavba?“

Berta se okamžitě stáhla do defenzívy. Její útočnost se vypařila. Najednou byla uhlazeně zdvořilá. „O tom si Berta s tebou popovídá, miláčku.“

„Jak, popovídá?“

„Kdyby se tě někdo na něco ptal, pamatuj si, že ačkoli nejsi obeznámen s podrobnostmi, jsi tam vedoucí pracovník. Berta se poslední dobou necítí dobře. Nejspíš je to srdce, a tak musí na tebe čím dál tím víc spoléhat. Tu smlouvu podepsala Berta. Koukají z toho nějaké peníze, pokud si dáme pozor a nenecháme se převézt. Ale musel jsi převzít většinu řízení.“

„Kvůli tvému srdci?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Nevěděl jsem, že tě zlobí.“

„Já jsem to taky nevěděla, dokud mě nezdrchalo všechno to napětí a rozčilování. Myslím, že to není nic vážného, ale zlobí mě,“ tvrdila.

„Jak?“

„Po jídle se mi rozbuší.“

„Bylas u doktora?“

„A někdy nemůžu popadnout dech.“

„Šla jsi s tím k doktorovi?“

„Když si lehnu, cítím, jak mi tluče srdce, až se otřásá postel.“

„Ale já se ptám, jestli jsi byla u doktora.“

„Ne, sakra!“ zvolala Berta zlobně. „Proč bych měla chodit k ňákýmu pidlovokýmu felčarovi a nechat se krájet na kousky?“

„Já jsem myslel, že by ti doktor třeba pomohl.“

„Ne, to by teda nepomohl.“

„Někdy třeba budeš chtít lékařské potvrzení.“

„Až budu chtít, tak si ho opatřím. O to ty se nestarej.“

„A co mám s tím stavěním dělat?“

„To s tebou Berta bude muset probral, miláčku. Nejdřív dokončíme ten případ. Ale kdyby se tě někdo začal vyptávat, pamatuj si, že jsem nevydržela to napětí, že jsem na pokraji zhroucení a že přebíráš veškerou zodpovědnost.“

„Ale proč bych to říkal?“

Berta odtušila hněvivě: „Nebuď hergot tak protivnej. Řekni to, protože…“ Ovládla se a za okamžik dopověděla konverzačnějším tónem: „…protože nechceš Bertu nechat v rejži, obzvláště, když si Berta na sebe vzala víc, než mohla utáhnout, jen aby něco udělala pro vlast.“

„Vlastenectví?“ otázal jsem se.

„Všichni musíme splnit svůj díl,“ pronesla Berta úlisně.

Zeptal jsem se: „No tak, chceš se mnou jet naproti Haleovi?“

„Myslíš, že bych měla?“

„Ano.“

„Dobře, miláčku, jak myslíš.“

Protáhl jsem se a zívl. „No, já musím ještě vyřídit pár věcí. Sejdeme se tady přesně ve tři čtvrtě na osm.“

„Já tady budu,“ slíbila Berta. „Počkám tu na odpolední poštu. Čekám balíček. Až přijde, tak ti něco ukážu. Uvidíš, jak Berta umí nakupovat. Zboží, jaké se teď už nesežene, a dostanu to levně – opravdové hedvábí. To budeš koukat.“

Šel jsem do veřejné knihovny a ubil zbytek odpoledne čtením svazku starých novin – těch, které pojednávaly o činnosti toho přepadávače milenců – a věnoval jsem zvláštní pozornost Craigovu případu. Z knihovny jsem odešel asi v půl šesté, vykročil k hotelu, ale zastavil jsem se u čističe bot v Páté ulici. Koupil jsem si odpolední noviny, usadil se a začal číst, zatímco mi byly čištěny boty. Obrátil jsem list na osobní rubriku.

Rob, jsem zde v Los Angeles. Musím s Tebou ihned mluvit. Ať Ti napovídal kdokoli cokoli, Tvoje zájmy mi leží na srdci. Volej Helman 6-9544 a ptej se na mne. Edna C.

Moje boty byly skoro doleštěny, když jsem překvapil čističe tím, že jsem vyskočil ze židle a hodil mu čtvrťák se slovy: „To už je dobrý.“

Taxi mě dovezlo do hotelu. Vyzvedl jsem si klíč a hnal se do pokoje.

Právě tam byla pokojská. Uklízelo se, Roberta tam nebyla. Zřejmě už byla nu nákupu, neboť na posteli ležel tenoučký noční úbor broskvové barvy a dva páry punčoch téhož odstínu, v nohách postele pak cosi zabaleného v papíru u na židli elegantní a skladná cestovní kabelu, Byla prázdná, Ještě na ní visela cenovka. Na podlaze ležely pohozené noviny.

Vrátil jsem se do svého pokoje, zdvihl sluchátko a požádal dívku v centrále: „Sestra telefonovala kamarádce a šla k ní. Nechala mi telefonní číslo, ale já jsem ho ztratil. Mohla byste se podívat do záznamů a povědět mi, na které telefonní číslo se z toho pokoje naposled volalo?“

„Okamžik.“

Čekal jsem asi deset vteřin, pak jsem se dověděl: „Helman 6-9544.“

„Ano, to je to číslo,“ řekl jsem, „Spojte mě s ním, prosím vás.“

Čekal jsem u aparátu, slyšel jsem, jak se navazuje spojení, a pak se ozvalo: „Hotel Palm View.“

„Je u vás přihlášena Edna Cutlerová z New Orleansu?“ zeptal jsem se.

„Okamžik.“

Ještě pět vteřin a měl jsem informaci. Slečna Cutlerová se asi před dvaceti minutami odhlásila. Žádnou další adresu nezanechala.

Zavěsil jsem, sjel výtahem do haly, šel do obchodu, koupil si kufr, vrátil se a naházel do kufru všechny svoje svršky. Přidal jsem balíček z Robertiny postele, aniž jsem ho otevřel, Přibalil jsem i její noční úbor a punčochy. Krémy a toaletní potřeby z toaletního stolku jsem nacpal do kabely, kterou si koupila. Navlhčil jsem ručník a obešel s ním všechna místa, kde by mohly být otisky prstů. Utíral jsem kliky na dveřích, zrcadlo, povrch toaletního stolku, všechno, čeho, jak jsem se domníval, se mohla dotýkat. Když jsem skončil, zatelefonoval jsem dolů do kanceláře, aby někoho poslali nahoru pro zavazadlo. Sešel jsem dolů a zaplatil s vysvětlením, že matka náhle zemřela a že se sestrou jedeme k druhé sestře, která žije v Benátkách a úplně se zhroutila, Nechceme ji nechat samotnou.

Vzal jsem si taxíka na hlavní nádraží, nechal ho odjet, dal zavazadlo do úschovny, vložil zavazadlové lístky do obálky se známkou, načmáral na ni adresu své kanceláře, zalepil a vhodil do poštovní schránky. Pohlédl jsem na hodinky a viděl, že mám nejvyšší čas jet do kanceláře pro Bertu Coolovou a vyrazit na letiště.

KAPITOLA 21

Letadlo se hřímavě sneslo z oblohy, klouzalo pár metrů nad zemí, pak se kola dotkla betonu a velký transkontinentální letoun zvolna přistál, zavrčel na přistávací dráze, velkolepě se obrátil a zastavil téměř přímo před východem.

Emory G. Hale vystoupil jako druhý pasažér. Rozmlouval s docela distingované vyhlížejícím člověkem, který měl krátce při střižený šedý knír, brýle půlky a vůbec příliš vypadal na bankéře, než aby byl bankéřem doopravdy. Hale vypadal obzvlášť dobře naladěn, jako by měl báječnou cestu. Při pohledu na nás k nám vykročil s nataženou rukou a s tváří poskládanou do jeho charakteristického strnulého úsměvu.

Bertu pozdravil spěšně. Většina jeho pozornosti patřila mně.

„Lame, to jsem rád, že vás vidím! Však jsem doufal, že přijdete. Je to od vás ohromné. Lame, chtěl bych vás seznámit – ale promiňte, zapomínám na dobré způsoby. Paní Coolová, smím vám představit poručíka Pellinghama z neworleanské policie? A tohle je Donald Lam, poručíku.“

Všichni jsme si potřásli rukama. Hale zřejmě vychutnával svou roli ceremoniáře. „Poručík Pellingham je odborník v balistice. Vykonává většinu technické práce pro neworleanskou policii. Přivezl tu zbraň, Lame, Pověděl jsem mu, že jste byl u toho, když jsme na tu zbraň přišli, že jsme diskutovali, jestli máme zavolat policii hned nebo počkat, až provedete v Los Angeles přesné šetření ohledně vraždy Craiga.“

Hale na mne významně pohlédl, jako by mi chtěl dát najevo, že tyto úvodní řeči mám sledovat a nerušit poznámkami.

Kývl jsem na poručíka Pellinghama se slovy: „Už jsem navázal kontakt se seržantem Rondlerem tady na policii.“

„Neřekl jste mu o té zbrani?“ ptal se Hale.

Tvářil jsem se překvapeně. „O zbrani? To ne! Myslel jsem, že mám vyšetřovat vraždu, a kdyby se ukázalo, že byla spáchána revolverem ráže třicet osm, který nebyl nalezen, že mám kontaktovat vás a vy že byste informoval policii.“

„Správně,“ zazářil na mne Hale. „Přesně tak jsem to chápal. Ale,“ pokračoval, „byl jste u toho, když jsme na tu zbraň ve stole přišli. To poručíka Pellinghama zajímalo. Chtěl by nijaké podpůrné důkazy.“

Obrátil jsem se na poručíka, „Pan Hale si prohlížel stůl. Do prostoru za zásuvkami zřejmě zapadly nijaké papíry. Když jsme je vyndávali, našli jsme revolver.“

„Ten revolver byste jistě mohl identifikovat?“ zeptal se poručík Pellingham.

Odpověděl jsem: „Byla to osmatřicítka, kalená ocel. Nejsem si jist jaké výroby. Byla to…“

Pellingham mě přerušil: „Na tom nezáleží. Jde mi o to, jestli můžete identifikovat zbraň, kterou jste tam viděl.“

Bezvýrazně jsem na něj pohlédl. „No, můžu vám říct, jaký typ zbraně to byl.“

„Ale nemůžete mi povědět, jestli je to ta zbraň, kterou mám u sebe?“

„Zajisté je,“ ozval se Hale.

Okamžik jsem váhal, pak jsem řekl; „Nikdo z nás si ovšem nezapsal sériové číslo nebo něco takového. Prostě jsme viděli ve stole zbraň a pak jsme ji zase dali na místo. A jestliže Hale říká, že je to ona, tak mi to stačí.“

„Ovšemže je to ona,“ přisvědčil Hale. „O tom vás ujišťuji.“

Pellingham namítl: „Ale my potřebujem někoho, kdo by ujistil porotu.“

„Ale to můžem i my,“ prohlásil sebejistě Hale.

Obrátil jsem se na Pellinghama: „Máte-li tu zbraň u sebe, mohl bych ji možná identifikovat. A jestli ano, nebylo by špatné vyškrábat na ni moje iniciály.“

Pellingham souhlasil: „To je výborný nápad. A až budete stát na místě svědků, nemusíte nikomu vykládat, kdy tam ty iniciály byly vyškrábány. Chápete?“

„Tím si nejsem jist.“

„Okresní státní zástupce prostě řekne: ‚Pane Lame, ukazuji vám zbraň s vyškrábanými iniciálami D. L. Ptám se vás, zda víte, kdo je vyškrábal‘. Vy odpovíte: ‚Já.‘ Pak okresní státní zástupce řekne: ‚Proč?‘ a vy odpovíte: ‚Abych ji mohl identifikovat.‘ Pak se okresní zástupce zeptá: ‚Je to tentýž revolver, který jste poprvé viděl v psacím stole v jednom bytě v New Orleansu?‘, a tak dál a tak dál.“

Podotkl jsem jen: „Aha.“

„To je skvělé,“ jásal Hale. „Vyškrábeme na ni oba svoje iniciály.“

Pellingham nás zavedl do kouta čekárny. „Uděláme to hned tady,“ řekl, „protože odtud musím rovnou na policii, vypálit pár zkušebních kulek a porovnat je se smrtící kulkou, která zabila mladého Craiga.“

Přihlíželi jsme, jak si klade na klín lehkou aktovku, otvírá ji a vyndává z ní malou dřevěnou schránku. Odklopil její víko. Šňůrkami protaženými otvory ve dřevu byl k jejímu dnu připevněn revolver ráže 38, který mi před řadou měsíců poskytla agentura.

Hale se na něj vrhl. „To je on,“ zvolal nadšeně. „To je ten, co byl v tom stole. A sázím deset ku jedné, že je to zbraň, kterou byl zabit ten Craig.“

„Vyškrábejte na něj své iniciály,“ požádal mě Pellingham a podal mi nůž.

Pohlédl jsem na zbraň pozorně. „Já tedy myslím, že je to ta zbraň. Číslo jsem si ovšem nezapsal. Ale mohu skoro říct…“

Hale mi skočil do řeči: „Ale prosím vás, Lame! To víte, že je to ta zbraň. Vždyť vy to víte.“

„Myslím – no, vypadá…“

Přerušil mě Pellingham: „Tumáte, vyškrábejte svá začáteční písmena.“ Podal mi nůž.

Berta hleděla střídavě na revolver a na mne. Výraz její tváře byl záhadou. Hale zářil.

Pellingham řekl: „Teď jste tu zbraň identifikoval. K téhle identifikaci se nevracejte a nenechte se žádným šejdířským advokátem zmást, až dojde na křížový výslech.“

Tlampač zařval: „Telegram pro poručíka Pellinghama z neworleanské policie! Poručíku, informujte se laskavě u pokladny.“

Pellingham se slůvkem „promiňte“ zavřel aktovku a vydal se k pokladně.

Hale pravil: „To jsem rád, že jste tu zbraň identifikoval, Lame. Měli jsme si zapsat sériové číslo, když jsme ji našli.“

Berta podotkla: „Překvapuje mě, že tě to nenapadlo, Donalde.“

Hale se zasmál: „On je sice moudrá sova, paní Coolová, ale i moudrá sova jednou za čas mrkne. To se právě přihodilo a…“

Berta ho přerušila: „Sovy mají oči pořád dokořán.“

Pellingham se přihnal, v ruce telegram a rty sevřené. „Lame, letěl jste v sobotu v noci z Fort Worthu?“

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Tak letěl?“

„Ano,“

„Dobře, Lame. Tak se mnou pojeďte na policii – teď hned.“

Namítl jsem: „Bohužel mám jiné věci na práci. Naléhavé!“

„To je mi úplně fuk, co máte na práci. Půjdete se mnou.“

„Máte k tomu nějaké pověření?“

Pellinghamova ruka zajela do kapsy kalhot. Myslel jsem, že vytáhne odznak. Místo toho vytáhl niklák. „Vidíte,“ řekl. „To je moje pověření.“

„Za pět centů?“

„Ano. Jestli tenhle niklák vhodím do telefonního automatu a zavolám na policii, dostanu pověření ke všemu, co chci dělat.“

Cítil jsem, jak se Haleovy oči vpalují do mých, viděl jsem Bertin pohled intenzivního soustředění a pevné chladnokrevné odhodlání v šedých očích Pellinghamových.

„Tak jdete se mnou?“ ptal se Pellingham.

Odvětil jsem: „Jděte vhodit ten svůj niklák,“ a vykročil jsem k východu.

Berta Coolová a Emory Hale stáli jako zkamenělí a zírali na mne, jako by mi spadla maska a zpod ní vykoukl úplně cizí člověk.

Pellingham to vzal se vší samozřejmostí. Snad tento zvláštní vývoj událostí očekával od minuty, kdy začal rozhovor. Kráčel klidně a beze spěchu k telefonní budce.

Agenturní auto stálo venku. Skočil jsem do něho a nastartoval. Musel jsem pro jistotu jet oklikou, přes Burbank do Van Nuys, pak na bulvár Ventura, přes Sepulvedu na bulvár Wilshire a dále k hotelu Palm View. Věděl jsem, že díky Pellinghamovi budou jiné cesty už střeženy policisty, kteří budou mít i popis agenturního auta.

KAPITOLA 22

Neměl jsem čas někam schovat agenturní auto. Prostě jsem s ním zajel na parkoviště u hotelu Palm View a nechal ho tam. Šel jsem do hotelu, vyhledal zřízence a vytáhl z kapsy pár dolarů.

„Mohu pro vás něco udělat?“ zeptal se.

„Chtěl bych tak za dva dolary informací.“

„Prosím…“

„Někdy odpoledne se odtud odhlásila žena, která byla zaregistrována jako Edna Cutlerová.“

„Pořád se někdo odhlašuje…“

„Tuhle si budete pamatovat, protože je to bruneta s hezkou postavou.“

„Myslím, že si pamatuju, jak se přihlašovala. Ale že se odhlásila, to si nepamatuju.“

„Nejspíš neměla mnoho zavazadel. Bylo s ní ještě jedno děvče, brunetka s hnědýma očima. Ta měla na sobě černé šaty s červeným páskem, červený klobouk a…“

„Už vím. Odjely taxíkem Jeba Millera.“

„Víte, kde bych ho našel?“

„Měl by být venku. Má tady trvalé stanoviště –“

Dal jsem zřízenci dva dolary. Vyzval mě: „Pojďte. Já vás s Millerem seznámím.“

Jeb Miller vyslechl, co jsem měl na srdci. Přimhouřil oči do úzkých štěrbinek, jak si namáhal paměť. „Jo, ty dvě dámy si pamatuju,“ pravil. „Snažím se rozpomenout, kam jsem je vezl. Byl to malý činžák někde na periférii, na 35. ulici. Číslo si nepamatuju. Mohl bych vás tam zavézt a…“

Otevřel jsem dveře auta dřív, než si uvědomil, že má pasažéra.

„Nekoukejte na rychlostní limity,“ řekl jsem.

„Kdo to říká?“ namítl. „Úřední osoba?“

Vytáhl jsem peněženku. „To říká prkenice.“

„Fajn.“

Se škubnutím jsme vyrazili. Když jsme se rozjeli, změnil se signál na rohu, ale Miller stačil zahnout za roh ještě před lavinou vozidel valící se z příčného směru. Než se další signál změnil v náš neprospěch, ujeli jsme už vzdálenost tří bloků a Miller zahnul se skřípěním pneumatik doprava, chytil u dalšího bloku zelenou, zahnul doleva a přidal plyn.

Jednou musel zastavit na červenou kvůli proudu vozidel valících se proti němu. Zbývající čas projel nonstop. Zastavil před malým činžákem, nenáročným jednoposchoďovým stavením, širokým jen asi patnáct metrů, ale táhnoucím se dozadu – obvyklý typ cihlové budovy s chabým pokusem o osvěžení průčelí použitím bílé štukatury a červených tašek.

„Tady je to,“ řekl Miller.

Podal jsem mu pětidolarovku.

„Mám počkat?“

„Ne. Nebude to nutné.“

Podíval jsem se na tabuli nájemníků. Byla plná. Některé kartičky byly poněkud ušmudlané. Některé byly tištěné. Na celé tabuli nebylo jediné jméno, které by byť jen vzdáleně připomínalo jméno Edna Cutlerová, a žádná kartička, která by vypadala čerstvě.

Stiskl jsem knoflík správcové. Za chvilku přišla ke dveřím.

Obdařil jsem ji svým nejkouzelnějším úsměvem. „Dvě mladé dámy, které se právě nastěhovaly, telefonovaly kvůli automobilové pojistce. Jsem z Autoklubu jižní Kalifornie. Chtěly si dát obstarat řidičské průkazy a pojištění.“

„Máte na mysli ty z New Orleansu?“

„Ano.“

„Tak proč jste na ně nezazvonil? Jsou v čísle 271.“

Řekl jsem: „Promiňte. Nejspíš jsem měl špatné číslo bytu. Nezapsal jsem si jméno, jen číslo. A zřejmě jsem přeházel číslice. Měl jsem zapsáno 217. Tam se nikdo neozval.“

Zatímco o tom přemýšlela, věnoval jsem jí další ze svých nejlepších úsměvů a vykročil po schodech vzhůru.

Na chodbě byla tma. Zpode dveří bytu číslo 271 se vinula stužka světla. Sevřel jsem prsty knoflík dveří a jemně, nehlučně jsem jím otočil. Když jsem cítil, že západka povolila, trochu jsem přidal. Dveře byly zamčeny zevnitř. Nespustil jsem ruku z knoflíku a zaklepal. Nic se nedělo. Znovu jsem zaklepal. Za dveřmi bylo slyšet pohyb, pak šouravé kroky a tichý tlumený hlas Edny Cutlerové: „Kdo je to, prosím?“

„Kontrola osvětlení. Jdu zkontrolovat vaši elektroinstalaci.“

„Ale teď dovnitř nemůžete.“

Trval jsem na svém: „Je to městské nařízení. Musím zkontrolovat instalaci, než ji začnete používat.“

„Ale my ji právě používáme.“

„Bude to trvat jen minutu. Jestli nebudu moci provést kontrolu, budu vám muset vypnout proud.“

Odtušila: „Přijďte za hodinu,“ a vzdálila se ode dveří.

Klepal jsem ještě třikrát, ale už se nikdo neozýval. Rozhlédl jsem se a asi v polovině chodby jsem spatřil skříň s pojistkami. Zkusil jsem to – vyšrouboval pojistku a strčil ji do kapsy. Kráčel jsem chodbou. Zpode dveří číslo 271 se žádná stužka světla nevinula. Opatrně jsem sevřel knoflík na dveřích a otočil jím. Uvnitř bylo asi minutu ticho, pak jsem slyšel hlasy. Blížily se ke dveřím.

Edna Cutlerová říkala: „To je ale hajzl. Myslela jsem, že jen tak blufuje. Ale teď bych se vsadila, že nám tu elektriku vypnul.“

Slyšel jsem zvuk zástrčky na druhé straně dveří. Na víc jsem nečekal. Strčil jsem ramenem do dveří a cítil jsem, jak při otvírání na něco narazily a jak něco povolilo. V pokoji byla tma, ale otevřeným oknem padalo dovnitř z neonového nápisu na rohu právě tolik světla, aby zalévalo předměty uvnitř zvláštní nejasnou načervenalou září.

Edna Cutlerová se nárazem dveří zapotácela a teď pracně udržovala rovnováhu. Měla na sobě kalhotky a podprsenku. Ve vzdáleném koutě pokoje se rýsovala další postava. Když jsem ji uslyšel vykřiknout, věděl jsem, že je to Roberta Fennová.

Řekl jsem jí: „Vždyť jsem vám říkal, že nemáte s Ednou navazovat kontakt.“

„Já… vy to nechápete, Donalde. Já jsem s ní kontakt navázat musela.“

Edna Cutlerová vzdychla: „Panebože – to je zas už ten detektiv?“

„Přesně tak.“

„Co jste nám to provedl s elektrikou?“

„Vyšrouboval pojistku.“

„No tak ji jděte zase zašroubovat.“

„Abych tady našel zamčené dveře, až se vrátím, co? Ani mě nenapadne.“

„Co chcete?“

Prohlásil jsem: „Vy víte, co chci. Já…“

„Co je?“ zeptala se Edna Cutlerová skoro šeptem, když jsem náhle zmlkl.

„Jen klid,“ řekl jsem. „Však jsem se obával, že vás sleduje.“ Na chodbě bylo slyšet kroky, pomalé, vyvážené kroky, právě tak nelítostné jako kroky kata, blížícího se k cele odsouzence k smrti. Edna Cutlerová začala: „Já nemám…“

„Ticho!“

Vykročil jsem ke dveřím, abych zamkl. Zakopl jsem o stoličku. Kroky byly už velmi blízko.

Zaslechl jsem v nich jakousi nerovnoměrnost – chůzi kulhavého člověka. Byl u dveří dřív než já, muž ve svrchníku s vyhrnutým límcem a v klobouku se sklopeným okrajem. Nevypadal ani zvlášť vysoký, ani zvlášť tlustý. Svrchník skrýval linie jeho postavy.

Roberta Fennová vykřikla.

Muž začal střílet dřív, než jsem se mu stačil přiblížit natolik, abych mohl něco udělat. Vystřelil na Robertu, pak obrátil zbraň na Ednu. To už jsem byl příliš blízko. Nemohl promarnit příležitost. Obrátil ústí zbraně proti mně, slyšel jsem hřmot, cítil šleh plamene v obličeji. Netrefil mne a já jsem hrábl po ruce držící zbraň. Zachytil jsem ji. Můj dávný výcvik džiu-džitsu mi přišel vhod. Obrátil jsem se tak, abych byl k němu zády, za zápěstí jsem mu zkroutil paži a přetáhl ji přes svoje rameno. Sehnul jsem se v ostrém předklonu a přehodil si ho přes hlavu, až přeletěl přes půl pokoje.

Na chodbě byl rozruch. Ženy ječely. V bytě tiše vzlykala Roberta Fennová a klela Edna Cutlerová.

Jak mi muž letěl přes hlavu, vyklouzla mu z prstů zbraň a zůstala mi v ruce.

Z chodby za mnou se ozval mužský hlas: „Co je? Co se děje?“ Proběhl jsem kolem postavy nehybně ležící na podlaze, vyklonil se z okna a pohlédl do pulsující načervenalé tmy, rozzářené neonovým nápisem na rohu. Rozruch za mnou stoupal. O blok dál jsem slyšel sirénu.

Jeden z odvážnějších mužů právě vcházel do pokoje: „Co se děje?“ ptal se. „Co se to tu děje?“

Řekl jsem přes rameno: „Někdo chtěl zabít tyhle dvě ženy. Světlo nesvítí. Myslím, že sebral na chodbě pojistku. Zkuste sehnat nějaké svítilny, ano?“

Vyklonil jsem se ještě víc a vzhlédl. Nad okny byla cihlová římsa, široká asi osm centimetrů. Vyšvihl jsem se na parapet, vztáhl ruku nad hlavu a opatrně položil zbraň na římsu. Pak jsem sklouzl zpět do pokoje. Za okamžik se rozsvítilo světlo.

Z chodby se ozval mužský hlas: „Už to svítí?“

Houkl jsem: „Dobrý, svítí!“

Muž ležel na podlaze podivně natažen. Jeho měkký klobouk se povaloval necelé dva metry opodál. Paže měl rozhozeny a jak padal, vyhrnul se mu svrchník tak, že měl jeho okraj pod hlavou. Ten muž byl Marco Cutler.

KAPITOLA 23

Seděl jsem v Rondlerově kanceláři, jasné světlo ozařovalo moje rysy. Soudní stenografka zapisovala každé moje slovo. Dva detektivové mě pozorovali s onou napjatou soustředěností, jaká bývá vidět na tvářích hráčů kolem pokerového stolu. Edna Cutlerová a Roberta Fennová seděly na židlích na jedné straně místnosti. Berta Coolová proti nim na druhé straně a Emory Hale vedle ní.

Rondler řekl: „Tak ty jsi, Lame, vypátral Robertu Fennovou ve Shreveportu a přivezl do Los Angeles.“

„Nějaké námitky?“ ptal jsem se,

„Hledala ji neworleanská policie,“

„O tom jsem nebyl informován,“

„Ale víš, že po ní pátraly noviny.“

„To jsem nevěděl, že noviny mají přednost. Věděl jsem, že je v ohrožení života. Chtěl jsem jí pomoct.“

„Jak jsi věděl, že je v ohrožení?“

„Protože se dala dohromady s Ednou Cutlerovou a ty dvě, když daly hlavy dohromady, věděly příliš mnoho.“

„Myslíš o té Craigově vraždě?“

„O tom i o jiných věcech.“

„Povídej o Craigovi,“

„Cutler dělal pro Roxberryho něco v ropném obchodu. Cutler vedl všechno na jméno své ženy, takže v účtech figurovala Edna P. Cutlerová, ačkoli Edna o tom vůbec nevěděla a Roxberry se s Ednou vůbec neznal. Spousta majetku, který byl psán na Ednino jméno, patřila vlastně Roxberrymu. Byla to ropná pole. Pak Roxberry zemřel. Nezákonně prováděné vrty vydávaly ropu. Protože tyhle obchody byly přísně utajované, neexistovaly o nich žádné papíry. Marco prostě mlčel jako hrob. Mohl shrábnout půl milionu dolarů, pokud by udržel jméno skutečného vlastníka v tajnosti a pokud by získal rozvodový rozsudek uvádějící, že celý ten majetek byl na Ednino jméno veden pouze účelově, aby nikde nefigurovalo jeho jméno, a že to bylo ve skutečnosti jeho oddělené vlastnictví, nabyté za prostředky, které vlastnil před svatbou.“

Seržant Rondler začal bubnovat špičkami prstu na desku stolu. „Tahle část je celá víceméně zřejmá,“ pravil.

Pokračoval jsem: „Zbytek je právě tak jednoduchý. Craig začal větřit nějakou levotu. Cutler už zašel příliš daleko, než aby mohl couvnout. Počkal, až si Craig vyjede s Robertou, namaskoval se jako ten erotický bandita, vehnal Craiga do situace, kdy muselo dojít ke střetu, a zastřelil ho. Edna Cutlerová tak trochu tušila, že Roberta něco ví, co by jí mohlo být k užitku. Jela za Robertou do New Yorku, tam se s ní minula, pak ji našla v New Orleansu, seznámila se s ní a také s Nostranderem. Nostrander poskytl Edně prostý právní recept, jak manželovi všechno oplatit. Edna to brala. Robertu držela v nevědomosti o tom, oč doopravdy jde. Cutler vběhl do pasti. Když ho Edna doběhla, věděl, že musí Robertino svědectví vyvrátit a dostat z ní přiznání, že celá věc byla komplot. To kdyby dokázal, mohl by přimět soud ke stanovisku, že Edna neměla právo tvrdit, že jí papíry nebyly doručeny. V tom byla jeho jediná šance.“

„To Cutler připouští,“ řekl Rondler, „ale jinak už nic.“

Navázal jsem: „Najal si Halea. Myslel, že newyorský právník bude na to čmuchání lepší než losangeleský, ale Hale si najal losangeleskou detektivní kancelář. Mezitím Hale vypátral Ednu Cutlerovou a potom přes Ednu i Robertu. Snažil se Robertu získat, ale nepodařilo se mu to, a tak na to poslal nás. U Edny Cutlerové ničeho nedosáhl. Ta se prostě nedopouštěla chyb.“

„A co ty novinové výstřižky a ta zbraň?“

„Výstřižky tam asi nechala Roberta. Někdo jiný je našel a tu zbraň nastrčil.“

„Proč?“

„No, jen aby to dobře vypadalo.“

Rondler podotkl: „Ta zbraň do toho nezapadá. Kulka, která zabila Craiga, z ní nebyla vystřelena.“

Přikývl jsem.

Hale se ozval: „Doufám, že nechcete naznačit, že jsem něco nastražil já.“

Pohlédl jsem na něj a řekl: „Vy jste byl úplné neviňátko. Jenom jste předstíral cestu do New Yorku v tu dobu, kdy jste zamýšlel sehrát habaďůru.“

„Jak to myslíte?“ vyhrkl.

„Nevím, co jste měl v úmyslu s Nostranderem. Možná jste ho chtěl zastrašit, podplatit nebo si možná zahrát na federální orgán. Nejspíš jste mu chtěl nabídnout úplatek. V každém případě jste chtěl mít alibi. Nostrander zůstal v bytě Roberty Fennové příliš dlouho. Sledoval jste ho a nedovedl jste si představit, co ho tam mohlo zdržet, protože jste věděl, že Roberta tam není. Asi ve dvě hodiny dvacet minut v noci jste už věděl, že si nemůžete dovolit setkání s ním odkládat. Šel jste nahoru – zjistit, co ho zdržuje.“

„Nic takového jsem nedělal,“ namítl Hale.

Obrátil jsem se na Rondlera. „Přirozeně to zapírá, když v půl třetí došlo k vraždě.“

„Máš nějaké důkazy?“ ptal se Rondler.

Kývl jsem hlavou na Robertu Fennovou.

Roberta Fennová řekla: „Ten člověk šel do mého bytu.“

Zašklebil jsem se na Halea.

Hale se bránil: „To není vůbec pravda. Je to případ zaměněné identity, mám asi dvojníka.“

Rondler bubnoval prsty. „Co se dělo tam nahoře?“ ptal se mne.

„Kde?“

„Nahoře v bytě Roberty Fennové, když tam Hale přišel a viděl Nostrandera.“

„To nevím. To ví jedině Hale. Musíš to z něj dostat.“

„Povídám, že jsem tam nikdy nebyl,“ tvrdil Hale.

Rondler se zeptal Edny: „Jak jste teď navázala kontakt s Robertou Fennovou?“

„Dala jsem výzvu do novin.“

„Do novin v Los Angeles?“

„Ano.“

„Proč?“

„Myslela jsem si, že je v ohrožení života, a chtěla jsem ji chránit.“

„Kde byla? Kde tady v Los Angeles bydlela?“

„To nevím,“

Rondler pohlédl na Robertu. „Kde jste bydlela?“

„V hotelu,“ řekla, „ale jméno vám nemohu povědět.“

„Víte, kde to bylo?“

„Ne. Bylo to… když jsem tam šla, měla jsem dost v hlavě.“

„To jste se opila sama?“

„Ne, Byla jsem s někým.“

„S kým?“

„Nevím. Byla to náhodná známost,“

Rondler na mne pohlédl a zazubil se.

Neřekl jsem nic.

„Proč ses vykašlal na neworleanskou policii?“ ptal se mne Rondler.

„Protože jsem měl něco na práci.“

„Co?“

„Najít Robertu Fennovou.“

„Proč?“

„Protože jsem myslel, že je v ohrožení života.“

„Proč?“

„Protože Marco Cutler neworleonskému soudnímu doručovateli namluvil, že doručil obsílku Edně Cutlerové. Za těchto okolností stačilo už pouze odstranit Robertu Fennovou z cesty, a pak by to bylo slovo doručovatelovo proti slovu Edninu. Soud by zajisté přijal slovo doručovatelovo.“

Rondler odtušil: „No, to je hezká teorie. Potíž je v tom, že na nikoho nemáme ani ň. Marco Cutler říká, že ty jsi na něj střílel, že šel jenom navštívit manželku, že se pojistek ani nedotkl. Našel dveře otevřené. Když vstoupil do místnosti, vystřelil jsi na něj, pak jsi ho ve tmě popadl a přehodil si ho přes hlavu,“

„Střílel on,“ řekl jsem.

„No,“ ptal se Rondler podrážděně, „a kde je zbraň?“

„Okno bylo otevřené. Asi při tom zápasu vypadla z okna.“

Rondler namítl: „Jeden z nájemníků říká, že okno jsi otevřel ty,“

„Šel jsem k oknu a podíval se ven. Prostě si to asi spletl. Vždyť víš, jak jsou lidé při něčem takovém rozčilení.“

Rondler se obrátil na Halea: „A nepředpokládám, že připustíte, že jste viděl Nostrandera té noci, kdy byl zavražděn.“

„Kdo, já?“ ptal se Hale.

„Ke komu si, sakra, myslíte, že mluvím?“ opáčil Rondler.

Hale pravil důstojně: „Byl jsem v New Yorku. Podívejte se na seznam cestujících.“

Zazubil jsem se na Rondlera. „Podívej se na seznam cestujících a uvidíš, že člověk, který cestoval do New Yorku, vážil třiasedmdesát kilo. Hale váží nejmíň devadesát. Popis se hodí na Cutlera.“

„Absurdní,“ prohlásil Hale. „V seznamu cestujících je chyba.“

Zapálil jsem si cigaretu.

Rondler rozhodl: „No, myslím, že je to všechno. Můžete jít, ale nikdo neodjíždějte z města bez mého souhlasu. Svým způsobem jste zadrženi jako hlavní svědkové a budete pod dohledem.“

Všichni jsme vykráčeli na chodbu. Hale řekl Robertě Fennové: „Lituji, že jsem vás klamal. Seznámil jsem se s Ednou Cutlerovou. Nic jsem z ní nemohl dostat, ale získal jsem od ní seznamovací dopis pro vás. Chápete, jak to je.“

„Ale jistě,“ přitakala Roberta Fennová, „V živote se stává všechno možné.“

Protáhl jsem se a zívl. „No, byla to fuška,“ prohodil jsem. „Já se jdu domů vyspat.“

Berta řekla, pohlížejíc na mne svýma blýskavýma pronikavýma očima: „Moment bych si s tebou pohovořila, Donalde.“

Zavěsila se do mne a odtáhla mě stranou. Její tón byl mateřský. „Tak, Donalde. Ty se musíš prospat. Jsi úplně dodělaný.“

Přisvědčil jsem: „Jistě, proto taky trhám partu.“

Snížila hlas a pronesla koutkem úst: „Jestli snad chceš jít pro tu zbraň a nastrčit ji – to je moc nebezpečné. Řekni mi, kde je, a já pro ni dojdu.“

„Pro jakou zbraň?“ ptal jsem se.

„Neblbni,“ napomenula mě Berta. „Myslíš, že nepoznám agenturní revolver, když ho vidím? Kde je ta druhá?“

Odpověděl jsem: „V mém bytě, v horní zásuvce toaletního stolku,“

„Dobře, kam ji chceš dát?“

„Kamkoliv. Pod okno Ednina bytu. Nenech po sobě stopy.“

Berta řekla: „Důvěřuj mi. Myslím, že tě sledují. Je ta zbraň, co proti tobě použil Cutler, uklizená?“

„Na chvíli – doufám. Starosti si budu dělat, až přijde čas.“

Přistoupila k nám Roberta Fennová. „Smím na chvilku rušit?“ zeptala se.

Berta přisvědčila: „To je v pořádku. Já jsem skončila.“

Roberta mě pohladila očima. Podala mi obě ruce. „Drahoušku!“

KAPITOLA 24

Poručík Pellingham přidupal v úterý asi ve tři čtvrtě na jednu do kanceláře. Elsie Brandová mi řekla, že je ve druhé místnosti, a tak jsem si tam šel s ním pohovořit.

„Doufám, že nemáte nějaké špatné pocity, Lame.“

„Nemáte-li je vy, nemám je ani já.“

„Měl jste mi povědět, že se snažíte chránit Robertu Fennovou, protože si myslíte, že je v nebezpečí.“

„To byste ji pak vzali do ochranné vazby a odtáhli zpátky do New Orleansu.“

„No,“ připustil, „na tom něco je.“

„Nemluvě o Edně Cutlerové,“ dodal jsem.

Pravil: „Lame, vy jste dost záhadný. Rád bych, abyste mi přesně vylíčil, jak to bylo v New Orleansu.“

„Máte na mysli Nostrandera?“

„Ano.“

Pohlédl jsem na hodinky a sdělil mu: „Za dvanáct minut mám být tady kousek dál po ulici. Deset minut bude trvat, než se tam dostanu. Chci tam být včas. Co kdybychom vyrazili? Mluvit můžeme cestou.“

„Dobře. Ocením každý váš tip. Nic jsem tady nevyřídil. Kalifornie Robertu Fennovou možná vydá, ale moc tomu nevěřím, aspoň ne na základě momentálně dostupných důkazů. Kdybych se mohl vrátit s vyřešením té vraždy, bylo by to pro mne terno.“

Řekl jsem: „Tak pojďme.“

Sebral jsem klobouk, přistoupil k Elsii Brandové a potřásl si s ní rukou.

Na tváři se jí zračilo překvapení. „Vy odcházíte?“ ptala se.

„Ano. Asi budu nějakou dobu pryč. Mějte se hezky.“ V očích měla divný výraz. „Říkáte to jako na rozloučenou.“

„Vždyť já se vrátím.“

Vyšli jsme ven. Sledovala mě pohledem, dokud se dveře nezavřely.

Při vystupování z výtahu jsme potkali Bertu Coolovou. Berta si pro Pellinghama nasadila svůj nejlepší úsměv. „Slyšels tu novinu, Donalde?“ tázala se mne.

„Jakou?“

„Seržant Rondler našel tu zbraň, co použil Cutler. Byla vyhozena z okna bytu Edny Cutlerová. Zkušební kulka prokázala, že je to zbraň, kterou byl zabit mladý Craig. Cutler ječí, že je to na něj bouda, ale asi se teď na něj doopravdy vrhnou a bude výslech třetího stupně.“

„To je dobře.“

„A kam jdete vy dva?“ ptala se Berta.

„Jen tady kousek po ulici. Pojď s námi. Poručík Pellingham říkal, že si chce pohovořit.“

Pohlédla na výtah, jako by uvažovala, zda se má připojit, a pak řekla: „Nóóó, já jsem chtěla jít do kanceláře. Objednala jsem si zásilku pravých hedvábných punčoch. Chci se podívat, jestli došla. No ale půjdu s vámi, jo.“

Kráčeli jsme všichni tři vedle sebe po chodníku. Berta podél domů, Pellingham uprostřed a já na kraji.

Pellingham se mne zeptal: „Opravdu myslíte, že Hale šel ve dvě hodiny dvacet minut do toho bytu?“

„Tím jsem si jist. Co jste o něm zjistili?“

Zašklebil se. „Vůbec to není právník.“

„Taky jsem si nemyslel, že je. Soukromý detektiv?“

„Ano. Vede detektivní agenturu v New Yorku. Cutler ho najal, aby dostal z Roberty Fennové nějaké doznání, nebo aby na ni něco vyšťáral. Upřímně řečeno, já myslím, že všechny ty důkazy do Robertina neworleanského apartmá nastražil on, protože doufal, že na ni bude moci tlačit hrozbami, že znovu otevře ten starý případ vraždy a že bude Roberta vypadat jako pachatelka. Cenou za jeho mlčení mělo být její svědectví, z kterého by vyplynulo, že byla s Ednou Cutlerovou spiknutá.“

„To zní rozumně,“ poznamenal jsem.

„Šlápli vedle v tom,“ navázal Pellingham, „že si neuvědomili, že ta zbraň, kterou někde vyhrabali a nastrčili do stolu, mohla případně být přešetřena, jestli byla smrtící rána vystřelena právě z ní.“

Podotkl jsem: „Ovšem, kdyby Roberta změkla a dělala, co po ní chtěli, byly by zbraň a výstřižky odevzdány jí.“

„Správně, ano, na to jsem nepomyslel.“

Řekl jsem: „Možná na ni chtěli jen vyvíjet nátlak.“

„Na tom něco je,“ připustil Pellingham. „Ještě je tu spousta nejasností – detailů. Ale některé body byste, myslím, mohl objasnit vy.“

„Jako co třeba?“

„Naznačit mi, o co bych se mohl opřít v té Nostranderově vraždě. Udělal to Hale?“

Pohlédl jsem na hodinky. Scházelo pět minut do jedné odpolední. „Něco vám povím,“ pravil jsem, když jsme čekali na signál pro chodce. „Našli jsme ho nejdřív my – Berta Coolová a já.“

„Cože!“ zvolal překvapeně.

Berta pronesla ostře: „Donalde!“

Uklidnil jsem ji: „To je v pořádku. Nic nám nemohou udělat. Hlásili jsme to. To já jsem telefonoval policii.“

„Tak teď ten zbytek,“ pobídl mě Pellingham, když jsme po změně signálu vykročili.

„Zazvonili jsme na zvonek Roberty Fennové. Někdo nám otevřel. Šli jsme nahoru a nahlédli do bytu. Viděli jsme mrtvého Nostrandera. Odtáhl jsem Bertu pryč, protože jsem myslel, že vrah je možná ještě v bytě.“

Pellingham přikývl.

„Ale nebyl,“ řekl jsem.

„Jak to víte?“

„Protože jsme budovu pozorovali. Vrah neodešel. Budovu neopustil nikdo, až na jednu starší ženu. Pak přijela policie.“

Pellingham pravil: „To je na tom právě to divné. Když dostala policie ten anonymní telefonický tip, vypravili se tam dva detektivové. Zazvonili u bytu Fennové a někdo otevřel. Šli nahoru a v bytě nikdo nebyl.“

Řekl jsem: „Já jsem předtím pozdě odpoledne Robertu Fennovou navštívil. Nostrander zaklepal na dveře. Nezazvonil zdola. Roberta ho vypoklonkovala a pak mi řekla, abych raději šel. Odešel jsem hned po Nostranderovi. Když jsem vyšel z domovních dveří, rozhlédl jsem se po ulici. Nostrandera jsem nikde neviděl.“

„No, a co je odpověď?“ ptal se Pellingham netrpělivě.

Odpovídal jsem tedy: „Nostrander musel mít v tom domě ještě někoho známého, koho pravidelně navštěvoval. Dá se předpokládat, že to byla přítelkyně a že začala pořádně žárlit, když zjistila, že je Nostrander pořád ještě zblázněný do Roberty Fennové. Marilyn Wintonová bydlí právě naproti Robertinu bytu. Po té vraždě přicházeli do domu různí lidé, zvonili na Robertin zvonek a domovní dveře se okamžitě otvíraly. Kdyby se do bytu vrátila Roberta Fennová, byla by zabita, ale když tam vstoupili jiní lidé, nikoho tam nenašli. Všichni totiž přehlédli, že bzučák otvírající domovní dveře může stisknout kdokoli z domu. Přeberte si to sám.“

Pellingham se zuřivě kabonil.

Pokračoval jsem: „Marilyn Wintonová říká, že slyšela střelbu v půl třetí. Byla jediná. Myslím, že jestli podrobíte Halea správnému výslechu třetího stupně, zjistíte, že asi v půl třetí právě mluvil s Nostranderem. Co když po jeho odchodu šla Marilyn do Robertina bytu účtovat?“

„Ale vždyť slyšela v půl třetí tlumený výstřel.“

„To říká ona. Kdybych měl v úmyslu jít ve tři hodiny do něčího bytu a někoho zabít, dovedl bych si taky vyrobit docela slušné alibi tak, že bych kdekomu vykládal, jak jsem v půl třetí slyšel výstřel, zrovna když jsem otvíral domovní dveře, ne?“

Pellingham na mne zíral, jako bych mu strhl klapky z očí.

Berta Coolová pronesla: „To mě teda usmažte místo řízku!“

Pellingham tlumeně hvízdl. Dospěl k náhlému rozhodnutí. „Dobře, Lame,“ řekl, „tak teď pojedete se mnou do New Orleansu.“

„To si myslíte vy,“ odvětil jsem a kráčel po schodech nahoru a do vchodu Námořní náborové kanceláře, dřív než kdokoli z nich pochopil, kam jdu.

Oznámil jsem muži u psacího stolu: „Donald Lam hlásí nástup.“

„V pořádku, námořníku. Tamhle do těch dveří. Vzadu čeká autobus. Nastupte.“

Berta a Pellingham se pletli jeden druhému v cestě, jak se oba snažili dostat do dveří první. Pellingham zapomněl svoje jižní způsoby.

Uniformovaný muž jim zahradil cestu bajonetem. Zůstali stát jako postavy na filmovém plátně, když se zastaví film.

Pellingham na mne ukázal prstem. „Já toho člověka potřebuju.“

Muž za stolem odtušil: „Strýček Sam taky.“ Obrátil jsem se a poslal Bertě Coolové vzdušný polibek. „Dostaneš pohlednici z Tokia,“ řekl jsem a prošel zadními dveřmi.

KAPITOLA 25

Četl jsem o případu v novinách, když jsem se ve vlaku plném mladých bojechtivých Američanů blížil k San Francisku.

Jakmile si Hale uvědomil, že není podezírán z vraždy, vyklopil celý svůj příběh. Sledoval Nostrandera. Všechno ostatní selhalo. Chtěl, aby Nostrander přiznal, že doručení papírů nesprávné osobě bylo narafičené. Našel Nostrandera v bytě Roberty Fennové a Nostrander byl opilý. Hale byl ochoten nabídnout mu deset tisíc dolarů jako úplatek, a protože nechtěl mít malér kvůli úplatkářství v případě, že by Nostrander odmítl, vybudoval si promyšlené alibi, jako by odletěl do New Yorku.

Marilyn Wintonová byla zatčena. Policie ji měla v hrsti. Marilyn chtěla uhnat Nostrandera, aby si ji vzal. To kvůli téhle nešťastné milostné záležitosti byla zahořklá.

Marco Cutler se přiznal k vraždě Craiga, ale trval na tom, že policie zbraň nastrčila. Prohlásil, že vražednou zbraň schoval v New Orleansu v apartmá, kde předtím bydlela Roberta Fennová, aby detektiv Hale mohl na Robertu vyvíjet nátlak.

Když vlak přijel do San Jose a na dvacet minut tam zastavil, poslal jsem Bertě Coolové telegram:

Edna Cutlerová by stála za honorář 10 000, protože jsme obohatili fond společnosti o netušená aktiva. Hedvábné punčochy se v Japonsku nevyrábějí. Pošlu Ti místo nich třešňový květ. S láskou.

Muž na nádraží přepočítal slova a přijal peníze. Zeptal se mne: „Chcete uvést adresu, pane Lame, na kterou může adresát odpovědět?“

Ani jsem se neusmál. „Námořnictvo USA, Tokio,“ řekl jsem. Napsal to tak.

ERLE STANLEY GARDNER
píšící pod jménem
A. A. FAIR

SOVY MAJÍ OČI DOKOŘÁN

Z anglického originálu „Owls Don´t Blink"
přeložila Dagmar Marková.

Originál prvně vydán nakladatelstvím
William Morrow & Co., Inc., New York v roce 1942.

Obálka s použitím motivu z prvního vydání: MimoI.
Grafická úprava: MimoI.

EBF 2012