Copyright © 1957 by Erle Stanley Gardner
Copyright © 1957 by William Morrov and Company, Inc.
Translation © Miroslav Brož 1997, 2001

NĚKTERÁ NEGLIŽÉ COSI TAJÍ

A. A. FAIR

E B F 2 0 1 3

KAPITOLA 1

Silnými prsty, na nichž se třpytila spousta briliantových prstenů, otočila mohutná Berta Coolová knoflíkem mé soukromé kanceláře a vrazila dovnitř. Její oči metaly zlověstné blesky.

Moje sekretářka Elsie Brandová právě se mnou hovořila o dosud nevyřešeném případu únosu malého děcka, který byl spáchán přede dvěma měsíci. Pro toho, kdo únos objasní, byla vypsána odměna ve výši jednoho sta tisíc dolarů. Při pohledu na vstupující Bertu jsem Elsii propustil se slovy: „To je všechno.“

Berta tam stála s rukama v bok a mlčela, dokud Elsie neodešla, načež řekla: „Donalde, já to nesnesu!“

„Co nesnesete?“

„Usmrkaného, fňukajícího a rozlítostněného mužského.“

„Proč mi to říkáte?“

„Je v mé kanceláři.“

„Vám se nelíbí?“

„Ne, vůbec se mi nelíbí.“

„Tak ho jednoduše vyhoďte!“

„To nemůžu.“

„A proč ne?“

„Protože má prachy.“

„Co chce?“

„Co by chtěl? Najmout si schopného detektiva.“

„No, a co byste si přála, abych udělal já?“

„Donalde,“ spustila Berta svým nejúlisnějším tónem, „chci, abyste si s ním promluvil. Vy to s lidmi umíte, ale Berta to nedokáže. Vy zřejmě dovedete nalézt na každém člověku něco zajímavého. Berta to nedovede. Bertě se někdo buď líbí, anebo nelíbí – a když se jí nelíbí, je jí protivná i zem, po které dotyčný šlape.“

„Co je na tom chlápkovi špatného, Berto?“

„Všechno! Proč, hrome, nepomyslel na to, jak má rád svou manželku a dítě, když dělal milostné návrhy té blondýnce, namísto aby pak přišel po dvou týdnech kňourat k nám?“

„Jak je bohatý?“

„Řekla jsem mu, že než v tom případu hneme prstem, budeme chtít zálohu ve výši pěti set babek. Myslela jsem si, že ho to odradí. Kdyby byl odešel, sice by mě to pořád mrzelo, ale…“

„Co na to řekl nebo udělal on?“

„Vytáh šrajtofli a odpočítal pět stodolarovek. Ty teď leží na mém stole.“

„Neplatil šekem?“

„Žádným šekem. Nechtěl, aby se to objevilo na jeho bankovním účtu.“

Odstrčil jsem křeslo se slovy: „Tak mě k němu zaveďte!“

Na Bertině tváři se rozhostil úsměv. „Věděla jsem, že můžu s vámi počítat, Donalde. Jste tak zatraceně chápavý,“ řekla, prošla kanceláří Elsie Brandové a přijímací místností do své soukromé pracovny.

Při mém příchodu se z křesla pro zákazníky, stojícího u boční strany stolu, nervózně zvedl muž, který tam čekal.

„Tohle je, pane Fishere,“ řekla Berta, „můj společník Donald Lam. Domnívala jsem se, že by mohlo být ku prospěchu, kdyby k tomu případu vyjádřil svůj názor muž.“

Fisher měl nazrzlé vlasy, světlerezavé obočí, světlemodré oči a vypadal, jako by měl pláč na krajíčku.

Podal mi ruku se slovy: „Těší mě, pane Lame.“ Přitom budil dojem, že ho v životě ještě nikdy nic nepotěšilo.

Vrhl jsem rychlý pohled na pět stodolarovek rozložených na psací mapě Bertina stolu.

Berta klesla s povzdechem úlevy do svého skřípějícího otáčivého křesla. Zírala na nás z jednoho na druhého s výrazem, který jasně říkal, že si nad celým případem myje ruce, shrábla bankovky, vytáhla zásuvku stolu, peníze tam strčila a zásuvku zavřela.

„O většině toho, co mě trápí, jsem už pověděl paní Coolové,“ ozval se Fisher.

„Povězte to znovu,“ pobídla ho Berta. „Teď to vysvětlete tady Donaldovi.“

Fisher si těžce povzdechl.

„Jmenuje se Barclay Fisher,“ řekla Berta na vysvětlenou. „Spekuluje s nemovitostmi. Je ženatý a má osmnáctiměsíční děcko. Přede dvěma týdny přicestoval do San Franciska na nějakou konferenci. Tak – a teď, pane Fishere, pokračujte!“

„Těžko se mi vysvětluje, co jsem dělal,“ odpověděl Fisher a pravou rukou si lupal klouby prstů levačky.

„Nelupejte těmi klouby!“ utrhla se na něj Berta. „Jen si je tím zvětšujete!“

„To já dělám pořád,“ řekl na omluvu Fisher.

„Tak toho nechte!“ vyštěkla Berta.

„Co jste dělal v San Francisku?“ zeptal jsem se ho.

„Já… já jsem se opil.“

„A co pak?“

„Co se dělo potom, nevím.“

„To nám moc nepomůže,“ upozornil jsem ho.

„Já – víte, zřejmě jsem strávil noc v nějakém cizím pokoji.“

„Čí to byl pokoj?“

„Mladé dámy, která se podle všeho jmenovala Lois Marlowová.“

„Kde jste se s ní seznámil?“

„Patřila ke skupině dívek, které nás při konferenci bavily.“

„Co to bylo za konferenci?“

„Bylo to shromáždění podnikatelů z oboru výroby a prodeje člunů a jacht.“

„Jak jste v tom oboru zainteresován?“

„Financuji podnik vyrábějící laminátové čluny velice novátorské konstrukce, které jsou poháněny přívěsným motorem. Existují čluny různé délky, ale my se specializujeme na loďky dlouhé čtyři a půl metru.

Možná to nevíte, pane Lame, ale teď je u nás o tyhle malé čluny ohromný zájem. Před půldruhým rokem jsem investoval do toho podniku jistý kapitál a naše výrobky si okamžitě získaly oblibu ve veřejnosti. Právě teď jsou nesmírně žádané.“

„Tak vy jste se zúčastnil té konference jako ředitel podniku?“

„Jako předseda správní rady,“ opravil mě.

„Promiňte.“

„To nic,“ odpověděl a zase si lupal klouby.

„Nechte toho!“ utrhla se na něj Berta.

„A ta Lois Marlowová,“ pobídl jsem ho, „tam působila jako nějaká hosteska?“

„Ano – a velice kultivovaná. Bylo tam asi půl tuctu mladých žen. Přesně nevím, odkud přišly… Víte, bylo to po skončení zasedání. Všichni jsme se odebrali do apartmá, které najmul jistý výrobce přívěsných motorů. Předvedl nám několik filmů dokumentujících výkony jeho motorů při praktickém použití. Je to nový motor a jeho výrobce se samozřejmě snaží prosadit ho na úkor podniků produkujících motory běžného typu.“

„Jak se ten motor jmenuje?“

„Jensen Thrustmore. Carl Jensen je předsedou správní rady podniku. Je velice agilní a úspěšný. Právě nyní vyrábí vysoce výkonný motor. Promítl nám několik filmových záběrů z vodního lyžování, závodů motorových člunů a podobně. Po celé místnosti byly rozvěšeny snímky koupajících se krásek. Ty dívky byly přítomné. Myslím, že několik z nich jsme právě viděli v plavkách ve filmových šotech. Některé z nich byly… prostě velice družné.“

„Byly tam proto, aby nalákaly zákazníky?“

„Přesně tak.“

„A vás zaujala Lois Marlowová?“

„Několikrát mi dolévala pohár. Pili jsme ovocný koktejl, který vypadal úplně neškodně.“

„Žádné šampaňské?“ zvídal jsem.

„To přišlo později, ano.“

„Vypil jste nějaké?“

„Ano.“

„Kolikrát?“

„Je mi líto, ale to si, pane Lame, nepamatuji. Byla velice milá, pozorná a laskavá.“

„No dobrá. Oč vám vlastně jde?“

„O tohle,“ odpověděl Fisher, sáhl do náprsní kapsy, vytáhl obálku a podával mi ji. Na obálce bylo razítko pošty v San Francisku a adresa zněla na Barclaye Fishera, předsedu správní rady společnosti Fisher Investment Co. s plným uvedením čtvrti, ulice i čísla domu.

„Mohu si ten dopis přečíst?“ zeptal jsem se.

Fisher přikývl na souhlas. Vyndal jsem psaní z obálky. Bylo to stručné sdělení napsané na stroji:

Pane,

muži vašeho ražení dnes nesou odpovědnost za více zármutku, víc kriminálních činů, a větší morální zkázu než kterýkoli jiný faktor naší civilizace. Nebýt lidí, jako jste vy, byla by Lois Marlowová prostou, pilnou, snaživou pracující ženou. Má vrozenou zálibu ve vzrušení. Je přívětivá, přátelská dívka. Miluje společnost a společenské styky. Vy, muži, jste ji omámili natolik, že má pokřivený názor na morální hodnoty. Vy se teď považujete za úspěšného, bůhvíjak neodolatelného svůdce žen. Doopravdy vám na ní nezáleží. Jde vám jen o okamžitý požitek.

Předpokládám, že jste ženatý. Rozhodně si to hodlám zjistit. Ještě o mně uslyšíte.

George Cadott.

Podal jsem dopis Bertě.

„Už jsem ho viděla,“ řekla a posunkem ho odmítla.

„To je strašné, prostě hrozné,“ lamentoval Barclay Fisher. „Minervě to nedokážu vysvětlit.“

„Minerva je vaše manželka?“ zeptal jsem se.

Chmurně přikývl na souhlas. „Jsem tím úplně zničený.“

„Co je zač ten George Cadott?“

„To nevím, v životě jsem o něm neslyšel.“

„Dobrá,“ pokračoval jsem. „Spřátelil jste se s tou Lois. Jak daleko to došlo?“

„Říkám vám, že to nevím. Byl jsem opilý. Nevěděl jsem o sobě.“

„Byl jste v jejím pokoji?“

„Byl jsem v bytě nějaké ženy, pravděpodobně v jejím.“

„Povězte mi něco o tom,“ vyzval jsem ho.

„Poslední, nač si dokážu vzpomenout, je to, že jsem začal mít hroznou žízeň. Pálilo mě v krku a šampaňské mě báječně chladilo. Pak se pamatuji na pohlazení jemnou dlaní na čele – a potom už na nic. Myslím, že jsem nějakou chvíli zvracel. Když jsem se probudil, bylo ráno. Spal jsem na pohovce v nějakém bytě. Svrchní oděv jsem měl svlečený a byl jsem přikrytý prostěradlem. Sousední místnost byla ložnice. Dveře do ní byly otevřené.“

„Co jste udělal?“

„Vstal jsem a rozhlédl se kolem. Strašlivě mě bolela hlava. Podíval jsem se do vedlejší místnosti. Chtěl jsem se napít vody. V pokoji jsem spatřil ženu ležící v posteli.“

„Byla to ta Lois Marlowová?“

„To nevím. Pamatuji si jen, že byla světlovlasá. Ležela ke mně zády… a nechtěl jsem ji rušit.“

„Co jste tedy dělal?“

„Moje šaty byly na křesle. Oblékl jsem se a odešel z bytu. Ocitl jsem se v úplně neznámém prostředí. Musel jsem po chodbě hledat, než jsem našel výtah. Pamatuji se, že to bylo v třetím poschodí. Sjel jsem dolů, vyšel na ulici a čekal jsem na taxík, ale žádný se neukázal. Myslím si, že na mě musel být pohled! Prošel jsem na hlavní třídu a tam jsem naštěstí chytil projíždějící taxík. Ani jsem na něj nemusel mávat. Řidič mě zahlédl a bez vyzvání zastavil. Řekl jsem mu, ve kterém hotelu bydlím, a on mě tam zavezl.“

„Viděl vás někdo, když jste vycházel z toho bytu?“

„Bohužel, ano.“

„Kdo to byl?“

„To nevím. Nějaký muž scházel po schodech a… ano, domnívám se, že se musel znát s tou ženou v bytě. Když mě spatřil vycházet, rychle se zastavil.“

„Co řekl?“

„Neřekl nic.“

„Jak byl starý?“

„Snad dvaatřicet nebo tak nějak. Příliš jsem si ho neprohlížel.“

„Jak byl vysoký?“

„Byl to muž středně vysoké postavy.“

„Určitě jste dal Lois Marlowové vizitku – svou obchodní vizitku, že?“

„To nevím. Proč si myslíte, že jsem jí ji dal?“

„Jde o tu adresu,“ vysvětloval jsem mu. „Zřejmě si zjistil z té vizitky vaši adresu a pak vám na ni poslal tenhle dopis. Kdy jste ho dostal?“

„Včera odpoledne.“

„Kdy se konala ta konference?“

„Přede dvěma týdny.“

„No dobrá,“ řekl jsem. „Zřejmě dostal vizitku, kterou jste dal Lois Marlowové. Viděl vás vycházet z toho bytu. Už deset dní tedy věděl, kdo jste. Proč asi čekal?“

„To nevím,“ odpověděl nešťastně Fisher.

„Já to ale vím,“ pokračoval jsem. „Sháněl o vás informace. Zjišťoval si, jak jste na tom finančně. Chystají se vás zmáčknout a chtějí vědět, jak daleko mohou jít.“

„Cože? Oni?“ zeptal se Fisher udiveně.

„Určitě,“ potvrdil jsem. „Ten muž a Lois Marlowová v tom jedou společně.“

„Ale ne! Jsem si jistý, že to tak není. Lois je velice hezká dívka a… Víte, to je jeden z důvodů, proč se tolik cítím jako mizera, pane Lame.“

„Jak to myslíte?“

„Jsem přesvědčený, že se Lois do mne opravdu zamilovala. Víte, já… skutečně jsem ji upoutal. Muž pozná, když se nějaké ženě líbí. A já jsem jí neřekl, že jsem ženatý.“

„Řekl jste jí, že nejste ženatý?“

„Já… víte,“ rozpačitě poposedával v křesle a nakonec vyhrkl: „Opakuji vám, pane Lame, že si nedokážu vzpomenout, co se dělo.“

„Tak se podívejte,“ řekl jsem mu na to. „Teď máte jen dvě možnosti. Buď můžete zaplatit, anebo bojovat. Jestli zaplatíte, potrvá nějaký čas, než vás po prvním soustu zmáčknou podruhé. Pak budou utahovat šroub tak dlouho, dokud budete mít strach. Když budete bojovat, je možné, že se celá záležitost provalí na veřejnost. Co chcete udělat?“

„Nechci jedno ani druhé, pane Lame. Platit nehodlám, a také nechci, aby… Zatraceně, přál bych si, abych nikdy nebyl v San Francisku. Nevím, co mě tam tak omámilo. Já…“

„Pusťte to z hlavy,“ řekl jsem mu. „Už se stalo – a nemůžete to odčinit. Teď ještě něco – jste ženatý. Povězte mi něco o své manželce.“

„Minerva je snad nejkouzelnější žena na celém světě.“

„Je shovívavá a tolerantní?“ zeptal jsem se.

„Je to skvělá žena.“

„Dobrá,“ pokračoval jsem. „Tak jeďte domů a svěřte se jí s celou záležitostí. Povězte jí, že jste se seznámil s jakousi dívkou, která vás opila šampaňským, a teď zjišťujete, že šlo o vyděračství. Tak ušetříte pět set babek.“

Po těch slovech na mě Berta Coolová vyčítavě pohlédla.

Barclay Fisher nervózně mlčel.

„No tak,“ naléhal jsem netrpělivě, „co teď uděláte?“

„Neznáte Minervu,“ namítal. „Minerva je skvělá! Je hodná a tolerantní. Je to ta nejlepší žena na světě – to ví každý. Nikdy by však – opravdu nikdy – neměla pochopení pro nevěru.“

„Tady však o žádnou nevěru nešlo,“ podotkl jsem.

Fisher mlčel.

„Nebo snad ano?“ naléhal jsem.

„Protože vůbec nevím, co se se mnou dělo, bylo by moje ujišťování velice nepřesvědčivé. Vy jste, pane Lame, zřejmě svobodný, že?“

„To máte pravdu.“

„Myslel jsem si to.“

„Co by udělala vaše manželka, kdyby se o tom dověděla?“

„Asi… asi by mě opustila a vzala si s sebou dítě.“

„Jak staré je to dítě?“

„Osmnáct měsíců.“

„A jak dlouho jste ženatý?“

„Něco málo přes rok.“

„Ale, to se podívejme!“ ozval jsem se. „Popletl jste si data, anebo je můj kalendář špatný?“

„Ne, ne,“ odpověděl. „Je to dlouhý příběh. Víte, pane Lame, to dítě není Minervino, ale její nevlastní sestry a Minerva si je vzala do péče. To je jedna z Minerviných úžasných vlastností. Vždycky pomáhá druhým. Manžel její nevlastní sestry zemřel před narozením dítěte. Krátce poté, co přišlo děcko na svět, jeho matka se dozvěděla, že je těžce nemocná a nebude už dlouho naživu. Napsala to Minervě a ta podnikla všechno, co bylo v jejích silách. Když pak nevlastní sestra zemřela, odjela Minerva do Arizony, postarala se o sestřin pohřeb a vzala si děcko s sebou k nám domů.“

„Bylo to dříve, než jste se vzali?“ otázal jsem se.

„Asi dva měsíce po naší svatbě.“

„No dobrá,“ řekl jsem. „Předpokládejme, že se stane to nejhorší a že se Minerva bude chtít rozvést. Jak to vypadá s majetkem? Je rozdělený, anebo společný?“

„Já… víte, já… budu muset jít za advokátem. Investuji manželčiny peníze. Ona mi pravidelně vyplácí jistou částku a určité procento ze zisku, ale peníze pocházejí z jmění její zesnulé nevlastní sestry, která zřejmě investovala nějaký kapitál. Kromě jiného jí patřila nějaká naftová pole v Texasu. Ta získala krátce před smrtí. Minerva všechno prodala za hotové a přinesla třicet tisíc dolarů, které mi dala k dispozici. Tehdy jsem na tom nebyl finančně příliš dobře. Od té doby všechny ceny prudce stouply. Moje vlastní investice byly velice výnosné a dnes Minervin kapitál přesahuje částku čtvrt milionu dolarů.“

„Po zdanění?“

„To ne. Většinou jde o reinvestice. Vložil jsem jistý kapitál do několika nalezišť uranu, která se ukázala velice bohatá.“

„Jak velkou gáži vám vyplácí manželka?“

„Moje gáže se pochopitelně zvyšovala úměrně růstu hodnoty jejích nemovitostí. Teď dostávám od manželky deset tisíc dolarů ročně a deset procent ze zisku.“

„Kdy těch deset procent dostáváte?“ zajímal jsem se.

„To jsme si neujednali. Bylo prostě stanoveno, že budu dostávat deset procent ze zisku, tj. vždycky po jeho dosažení. Jistě chápete, že teď jde do značné míry o zisk na papíře.“

„Budu muset jet do San Franciska,“ řekl jsem. „Pokusím se na ně udeřit. Nevím, s čím se tam střetnu. Asi budu potřebovat peníze. Budu muset získat ke spolupráci policii.“

„Jen žádnou publicitu!“ vyskočil Fisher. „Žádnou publicitu! Mějte na paměti, že si nemohu dovolit, aby cokoli proniklo na veřejnost. Nesmí dojít k sebemenšímu náznaku skandálu. Minerva se o tom nesmí v žádném případě dovědět.“

„Bude vás to něco stát, a já vám nic nezaručuju,“ upozornil jsem ho.

„Jak to bude drahé?“ zeptal se.

„Jestli ten případ vyřídím tak, aby vám už nikdy nepůsobil starosti, bude to znamenat značnou díru do vašeho rozpočtu. Budu si muset získat nějakou spolupráci a zaplatit za ni.“

„To je úplně v pořádku, pane Lame. Naprosto v pořádku. A já – nemyslíte si, že bychom na to měli jít oba? Při jednání s mladou ženou… co říkáte, paní Coolová?“

Berta rozhodně zavrtěla hlavou a řekla: „Jen Donalda nepodceňujte! Je sice mrňavý, ale mazaný všemi mastmi a ve všem si dokáže poradit. Jestli vás někdo může dostat z téhle šlamastyky, je to jedině on. Jak vám už ale řekl – bude vás to něco stát.“

„S tím jsem počítal,“ odtušil Fisher.

Berta na mě pohlédla a s úsměvem řekla: „Já napíšu potvrzenku, Donalde. Raději si hned zajistěte letenku do San Franciska.“

KAPITOLA 2

Zatelefonoval jsem příteli na dopravním inspektorátu a dostal jsem od něj slib, že až dorazím do San Franciska, bude mít pro mne žádané informace.

Zavolal jsem mu z letiště hned po přistání a dověděl jsem se, že Lois Marlowová má řidičský průkaz, je jí sedmadvacet let a bydlí ve Wisteria Apartments.

Objekt Wisteria Apartments byl pětipatrový, pro San Francisko typický činžovní dům s úzkým průčelím, zamčeným vchodem, tabulkou se jmény nájemníků, zvonkovými tlačítky a domácím telefonem.

Zjistil jsem si, že Lois Marlowová bydlí v bytě číslo 329, stiskl jsem zvonek u domovních dveří a čekal. Za okamžik bzučák ohlásil odemčení hlavního vchodu a mohl jsem vstoupit do domu.

Lois Marlowová byla zřejmě velice společenská a neptala se na jména návštěvníků. Když někdo zazvonil, prostě zmáčkla tlačítko, které otvíralo vstupní dveře do domu a zapínalo bzučák.

Kabinu zdviže, jež byla zřejmě nedávno vylepšena rudým čalouněním a vymalována zlatavou barvou, nedostatečně osvětlovala patnáctiwattová žárovka. Stiskl jsem tlačítko do třetího patra. Mechanismus výtahu zavřel dveře a kabina začala s hrkotem stoupat.

V třetím patře jsem vstoupil, vyhledal jsem byt číslo 329 a zmáčkl perleťový knoflík vpravo ode dveří.

Otevřela mi nápadně hezká žena, která si zřejmě svůj půvab plně uvědomovala. Byla světlovlasá a měla jemnou, pro ženy ze San Franciska velmi typickou pleť. Stála ve dveřích a prohlížela si mě velkýma, pevně hledícíma šedýma očima. Bylo vidět, že se snaží vzpomenout, kam mě má zařadit.

„Znám vás?“ zeptala se s úsměvem, přičemž se jí objevily ve tváři dva dolíčky.

„Teď už mě znáte,“ odpověděl jsem.

„Obávám se, že jste na špatné adrese. Vybral jste si nesprávný byt, nesprávný dům, špatnou zábavu a nedobrý nápad,“ odbyla mě, ale zůstala stát ve dveřích a stále se usmívala.

„Mohu vstoupit a vysvětlit vám, oč jde?“ zeptal jsem se.

„Ne, nesmíte,“ zamítla můj dotaz, ale nepřestávala se usmívat.

„Tak dobrá,“ pokračoval jsem, „Vysvětlím vám to tady na chodbě. Jmenuju se Donald Lam a jsem přítelem pana Fishera. Říká vám to jméno něco?“

„Vůbec nic.“

„Pana Barclaye Fishera,“ opakoval jsem důrazně.

Opět potřásla záporně hlavou.

„Vzpomínáte si na konferenci výrobců motorových člunů, přívěsných motorů a…?“

„Aha, počkejte okamžik,“ přerušila mě. „Jak jste říkal, že se ten člověk jmenuje?“

„Fisher, Barclay Fisher.“

V očích se jí objevil lehký náznak zájmu. „Co má být s Barclayem Fisherem?“

„Znáte jistého Georga Cadotta?“ odpověděl jsem jí další otázkou.

„Ach, proboha!“ vykřikla, ustoupila stranou a podržela mi otevřené dveře. „Pojďte dál. Jak že se jmenujete?“

„Lam.“

„A vaše křestní jméno?“

„Donald.“

„Tak dobrá, Donalde, pojďte dovnitř. Sedněte si a vymáčkněte se. Co to všechno znamená?“

Byl to hezký, útulný byt. Skládal se z obývacího pokoje s gaučem, na kterém podle všeho Barclay Fisher strávil přinejmenším část noci, a z ložnice, do níž bylo vidět pootevřenými dveřmi. Dalšími kyvadlovými dveřmi se nepochybně vcházelo do kuchyňky. Celý byt byl vkusně zařízený, jen trochu přecpaný dekorativními předměty. Ve vzduchu jsem cítil slabou vůni parfému.

Lois Marlowová se usadila do křesla a dala na odiv nylonové prádlo. „Dělá George nějaké potíže, Donalde?“ zeptala se.

„Pokouší se o to.“

„Nevím, co si s ním počít – jedině bych ho snad musela uspat chloroformem!“

„Barclay Fisher je ženatý,“ řekl jsem

„Teď chvilku počkejte,“ reagovala Lois na moje slova. „Je Barclay Fisher ten zrzavý chlápek, co si pořád lupá klouby?“

„To je on,“ přisvědčil jsem.

Zasmála se hrdelním, melodickým smíchem. „Hrát si na namyšleného, odporného, drzého donchuána mu dalo pořádnou práci. Neměl to v povaze.“

„To si dovedu představit,“ poznamenal jsem. „Jak to s ním bylo?“

„Začal pít šampaňské jako vodu a předtím si dal nějaký ten koktejl. Ta kombinace mu nesedla.“

„Co se tedy dělo?“

„Odešel do koupelny.“

„A co pak?“

„Musíte se dovědět všechny podrobnosti?“

„Ano, musím.“

„Zvracel tam.“

„Co bylo dál?“

„Dala jsem ho hajat na gauč.“

„Nic víc se nedělo?“

„Proč se ptáte?“

„George Cadott mu poslal dopis.“

„To je mu podobné.“

„Tak dost,“ řekl jsem jí tvrdě. „Jsem soukromý detektiv. Tady je moje navštívenka.“

Podívala se na vizitku a zeptala se: „Kdo je B. Coolová?“

„B znamená Berta,“ odpověděl jsem. „Berta Coolová je velice energická, náramně otrlá, nesentimentální, úplně hrozná vdova – pětasedmdesát kilo kostí a svalů. Je drsná a tvrdá jako role ostnatého drátu a má zhruba stejnou postavu. Líbila by se vám.“

„To je rozkošné,“ poznamenala Lois.

„Já zase, ačkoli na to pravděpodobně nevypadám“ pokračoval jsem, „já dokážu být velice nepříjemný.“

Pozorně si mě prohlédla a řekla: „Čerta starého! Vy máte v sobě cosi nostalgického, Donalde. Sázím se, že o vás ženy chtějí pečovat a hýčkat vás. Jsem přesvědčená, že je musíte odhánět.“

„Můj soukromý život nepatří k věcem, o nichž hovoříme,“ namítl jsem.

„Proč ne? Vždyť vy hovoříte o mém soukromém životě.“

„Jenže moji přátelé nepíší dopisy,“ poznamenal jsem důrazně.

Zasmála se, a pak vybuchla: „Toho chlápka jsem měla vymačkat už dávno.“

„Jestli je to obyčejné vydírání, stanete se nejsmutnější, nejotrávenější osobou v San Francisku. Žádné peníze nedostanete, ale přivodíte si něco, nad čím užasnete a pravděpodobně skončíte s kaňkou v trestním rejstříku.“

„Nebuďte blázen, Donalde! Není to vydírání.“

„Tak co je to?“ dotíral jsem.

„To se dá těžko vysvětlit,“ odpověděla. „Mám Georga docela ráda. Patří k těm upřímným, zaníceným a smrtelně vážným lidem, kteří mohou jednoho krásného dne uvrhnout svět do plamenů. Jestli George svět nezapaluje, pokouší se ho předělat. Myslí si, že je do mne zamilovaný – namlouvá si to už nějaký čas.“

„A co k němu cítíte vy?“ zvídal jsem.

„Někdy mě děsně otravuje, a jindy mě zase úplně fascinuje jeho povaha. Nesouhlasí se mnou, ale miluje mě.“

„Co vlastně dělá?“

„Přemýšlí.“

„Čím se živí?“

„Má z čeho být živ. Zdědil nějaké peníze. Teď jen přemýšlí.“

„Kolik peněz zdědil?“

„Hodně.“

„A jak moc přemýšlí?“

„Nijak příliš, ale dost.“

„V čem spatřuje smysl své existence?“

„Chystá se napsat velký americký román. Hodlá malovat. Chtěl by dělat politiku. Chce polepšit zkažený svět a udělat ho lepším, počestnějším.“

„Není s ním někdy těžké vyjít?“

Poposedla v křesle a změnila polohu. Její oči a smích prozrazovaly lehkovážný postoj k životu. „Víte, Donalde, každý mužský je občas k nevystání. Vy jste vyložil karty na stůl a já je vyložím také. Mám už něco za sebou. Jsem ráda veselá, ráda se směju. Mám ráda život – a také miluju změnu. Teď zrovna jsem těmi změnami poněkud unavená. Moc ráda bych měla modistství. Jeden takový salon je tady na prodej a George mi ho chce koupit. Dám mu na něj dlužní úpis. A jestli mi to teď vy a vaše Berta Coolová zhatíte, uvidíte, že jsem ta nejzatracenější dvounohá dračice, s jakou jste se kdy setkal.“

„Co chce George Cadott za to, že vám koupí a bude financovat to modistství?“ zeptal jsem se.

„To ještě nevím,“ odpověděla klidně. „Dosud mi to neřekl.“

„Bude chtít, abyste si ho vzala?“

„Manželství? Proboha, to ne! Podruhé už ne!“

„Co má znamenat to ‚podruhé‘?“

„Už jsem byla vdaná – a nevyšlo to,“ přiznala se a sklopila zrak.

„Co tedy vlastně George chce?“

„Chce si hrát na snoubence. Také mě hodlá ochraňovat. Já ale nechci, aby mě někdo ochraňoval. Chci to modistství. George se obává, že mám sklon k nestálosti, k promiskuitě.“

„Co chápe George pod pojmem ‚promiskuita‘?“

„Všichni muži chápou promiskuitu stejně,“ odtušila Lois. „Cokoli děláte s ním, je úplně v pořádku, ale ať se pokusíte o cokoli s někým jiným, považují to za promiskuitu.“

„Bude George dělat potíže Barclayovi Fisherovi?“

„Bůh nebeský ví, co by mohl George udělat!“

„Chcete mi dát jeho adresu?“

„Ne, nechci, abyste se vy a George dostali k sobě blíž než na milion kilometrů.“

Potřásl jsem hlavou. „Máte smůlu, Lois. Já toho chlapíka navštívím.“

„Vy jste se s ním ještě nesetkal?“

„Ne, nesetkal jsem se s ním.“

„Byl jste ke mně slušný, Donalde. Tak já mu tedy zavolám. Teď zrovna není k dosažení.“

„Udělejte to, jestli si myslíte, že to bude k něčemu dobré.“

„To vás nezastaví?“

„Mě nezastaví nic, Lois. Já jsem profesionál. Hodlám toho chlapíka navštívit a pohovořit si s ním. Chci mu vyložit hlavní fakty. Řeknu mu, že jestli podnikne cokoli proti Barclayovi Fisherovi nebo se pokusí oznámit Barclayově manželce, že její muž měl milostné intermezzo na konferenci v San Francisku, bude mu z toho horko.“

„Chcete ho tím zastrašit?“

„Ano, přesně tak.“

„V tom bych vám mohla pomoci, kdybych věděla… kdybych měla jistotu, že je to všechno.“

„Jak se dověděl Cadott o Barclayovi?“ zeptal jsem se.

„V třetích dveřích odtud na téhle chodbě, v bytě číslo 316, bydlí jistý Dutton,“ řekla s náznakem vřelejšího tónu. „Horace Dutton. Je ženatý. Jeho manželka se jmenuje Karolina – je to protivná slídilka a s oblibou strká nos do cizích záležitostí. Karolina je Georgova sestřenice a zdědila – stejně jako George – majetek po zemřelém dědečkovi. Přála bych si, aby se oba dva – Horace i Karolina – odtud odstěhovali, aby se rozbili při automobilové havárii anebo se utopili. To by mi bylo jedno.“

„Špehují vás?“

„Horace Dutton je přítelem Georga Cadotta,“ pokračovala Lois. „Horace Dutton by mohl být pašák, kdyby k tomu měl příležitost. Nedotáhne to však nikam, dokud bude žít s Karolinou. Horace je částečně praštěný fantasta. Karolina mu dává, co uzná za vhodné a vyplácí mu měsíčně kapesné. Horace maluje. Velice se kamarádí s Georgem Cadottem. Karolina se mi tváří do očí medově, ale za zády kysele. Je malicherná, hubatá, šťouravá drbna. Za jediný týden by dokázala každého načisto otrávit.

Horace Dutton viděl Barclaye Fishera vycházet z mého bytu, hned to horlivě vyzvonil Karolině a ta to vykecala Georgovi. Ten se přihnal do běla rozpálený. Obořil se na mne, že jsem měla v bytě celou noc mužského, že jsem se stala prostitutkou, že je ze mne příživnice, děvka a kurva.

‚Tak teď poslouchej!‘ vyjela jsem na něj, i když jsem věděla, že tím dávám v sázku svou vidinu kloboučnického salonu. Pověděla jsem mu, že si budu žít, jak uznám za vhodné, že nejsem jeho vlastnictvím a že nechci patřit nikomu.“

„Co se dělo pak?“ zajímal jsem se.

„Vyhnala jsem ho.“

„A co bylo dál?“

„Začal slídit. Objevil kohosi, kdo také byl na té konferenci, a od toho člověka se dověděl, že jsem se snažila bavit Barclaye Fishera.“

„Proč jste to vlastně dělala?“ zvídal jsem.

„Protože mi Carl Jensen dal dvě stě padesát dolarů, abych se vyparádila a byla povolná. Přál si, abych se věnovala Barclayovi Fisherovi, protože ten prý pracuje na jakémsi programu výroby motorového člunu a Jensen se domníval, že by se tam mohl úspěšně uplatnit jeho motor Thrustmore. Požádal mě, abych Fishera bavila.

Teď si přeju, abych byla nikdy neviděla ani těch dvě stě padesát babek, ani Barclaye Fishera. Tehdy mi to však přišlo velice vhod – potřebovala jsem prachy. Takhle to tedy ve skutečnosti bylo.“

„Potom jste se s Georgem usmířila?“ zeptal jsem se.

„Nic takového jsem neudělala. Neviděla jsem ho od chvíle, kdy jsem ho vyrazila z bytu. Pořád si hraju na ukřivděnou.“

„Máte nějaký důvod domnívat se, že se vrátí?“

„Určitě se vrátí.“

„A když se vrátí, bude ochoten financovat váš kloboučnický salon?“

„Zaručeně bude ochoten. Ale nejdřív se přijde omluvit.“

„Přijde se omluvit, když ví, že jste dostala zaplaceno za to, abyste bavila hosty na konferenci?“

„Co máte na mysli pod pojmem ‚bavit‘?“

„Toho výrazu jste použila vy,“ namítl jsem.

„Starala jsem se, aby měl pořád plnou sklenku a lichotila jsem mu.“

„A co potom?“

„Za chvíli, když se začal Barclay tvářit trochu zamilovaně, nalévala jsem mu místo ovocného koktejlu šampaňské, protože jsem si mnohem víc přála, aby se pozvracel a ztvrdnul na mém gauči, než aby šel ráno za Jensenem a postěžoval si mu, že dostal přes hubu.“

„Vy jste mu nafackovala?“ zajímal jsem se.

„Viděl jste už svého klienta?“ odpověděla mi otázkou.

„Ano, viděl jsem ho.“

„Co byste udělal vy, kdybyste byl ženou? Ležel byste v posteli a poslouchal, jak si lupá klouby prstů?“

Namísto odpovědi jsem se zasmál.

„Tak vidíte,“ pokračovala. „Vy jste mluvil se mnou na rovinu a já s vámi také.“

„Kde najdu Georga Cadotta?“

„Všude, kde si myslíte, že byste ho mohl nalézt. Co se mě týče, přeju si, abyste ho nenašel. Hodlám se postarat, aby se vám to nepodařilo.“

„Copak jste nevěděla, že poslal Barclayovi Fisherovi výhružný dopis?“

„Proboha, to jsem nevěděla!“

„Máte teď v úmyslu oznámit mu, že to víte?“

„Přijde na to.“

„Na čem to závisí?“

„Na spoustě věcí.“

„Tak mu laskavě povězte,“ řekl jsem Lois, „že jsem tady v městě a že když podnikne po poslání tohohle dopisu nějaký další krok, jestli napíše něco, čeho by mohla paní Fisherová využít proti svému manželovi, jestli ještě komukoli napíše další dopisy a odešle je, dostane se do takové bryndy, že se z ní nikdy nevymotá.“

„Vy mu tedy teď sám vyhrožujete,“ ozvala se Lois.

„Nemůžu mu vyhrožovat, jestli se s ním nedokážu setkat,“ namítl jsem.

„To máte pravdu.“

„Jestli ho chcete varovat, proč byste přitom neudělala to, oč vás žádám?“

„Protože, pokud nevíte,“ odpověděla se smíchem, „to není právě nejlepší způsob, jak ho přimět, aby mi koupil to modistství. A teď buďte tak hodný a koukejte odsud vypadnout. Já začnu zachraňovat situaci a… kdo ví, možná to, co udělám, může pomoci vašemu klientovi.“

„Už jdu,“ ujistil jsem ji.

Vyprovodila mě ke dveřím.

„Tak sbohem,“ rozloučil jsem se. „A chovejte se jako řádné děvče!“

Ušklíbla se na mě a řekla: „To poslední si nechte – schovejte si to pro Georga! Tak mluví on. Pro vaši informaci – hodlám být velmi, velmi opatrná.“

KAPITOLA 3

Pustil jsem se do pátrání po Cadottovi. To, co jsem se dověděl od Lois, mi pomohlo.

Nalézt Georgův byt nebylo příliš obtížné. Odjel asi hodinu před mým příchodem. Recepční mi řekl, že tam George telefonoval, že bude několik dní pryč a vyzval ho, aby mu poštu ukládali, ale nenechávali ji v poličce na klíče. Cadottův automobil byl sportovní vůz, měl jsem jeho popis i poznávací značku.

Jestliže si George přál, aby byl těžko k nalezení, věděl jsem, že se nemohu dostat s ním ve styk normálním, běžným způsobem. V tom jsem mohl Lois věřit.

Začal jsem pilně žhavit telefon. Volal jsem obchodníkům s obrazy a do klubů výtvarných umělců. Telefonoval jsem modelkám a konečně jsem objevil obchodníka s obrazy, který znal Horace Duttona a měl v komisi několik jeho prací.

Položil jsem mu telefonicky pár otázek, nakonec jsem mu řekl, že to není ten Dutton, kterého hledám a zavěsil jsem. Pak jsem se vydal do jeho obchodu a rozhlížel jsem se tam.

Dotyčný obchodník byl vyznavačem modernistického, kubistického malování. Podle mého mínění byly ty obrazy příšerné. Za chvíli jsem nalezl „obraz“ signovaný Horacem Duttonem.

Obraz měl název „Slunce nad Saharou“ a byla na něm označena cena padesát sedm dolarů. Vypadalo to jako volské oko, které se při transportu rozteklo. Autor to mohl docela dobře namalovat zadkem kalhot.

Zastavil jsem se u něj a pozorně jsem se na ten výtvor zahleděl. Pak jsem naklonil hlavu k jedné straně a poté opačně. Z palce a ukazováčku jsem si udělal kolečko a dal si je před oči. Posunul jsem se blíže k obrazu a pak zase dozadu. Obchodník by musel být slepý, aby si nevšiml, co provádím.

„Líbí se vám?“ zamumlal.

„Něco mě na něm ruší,“ odpověděl jsem.

„Neříkejte!“

„Vidím tam rušivý odlesk.“

„To je docela možné,“ připustil obchodník.

„Mám za to, že ten rám je poněkud nevhodný,“ pokračoval jsem.

„Ne, to není. Zkoušeli jsme to s jinými rámy, a tenhle to nejlíp zvýrazňuje.“

„Možná se vám to zdá bláznivé, ale rád bych viděl, jak by se ten obraz vyjímal ve výrazném, purpurovém zarámování.“

„Cože? Purpurový rám? Kdo to jakživ slyšel?“

„Víte,“ pokračoval jsem, „stíny v přírodě mají načervenalý odstín. Když je zrak unavený slunečním světlem, prahne po červenofialovém odstínu jako po barvě, která uleví přetíženému zrakovému nervu. Proto se za jasného slunečného dne zdají stíny tak uklidňující. Stačí opustit zářivé kalifornské sluneční světlo, zajít do starobylého domu španělského typu z červených cihel, a hned se cítíte lépe, uvolněně.“

Dotyčný mi neodporoval. Žádný obchodník znající základní pravidla prodeje, by se nepřel s potenciálním zákazníkem, který se zajímá o obraz Horace Duttona „Slunce nad Saharou“ za padesát sedm dolarů. Byl by souhlasil i kdybych tvrdil, že Měsíc nebyl stvořen z čerstvého sýra, nýbrž z ementálu, a že měsíční krátery jsou díry v ementálském sýru vyplněné meteority.

„Na tom může něco být,“ poznamenal nejistě.

„To si myslím, že mám pravdu,“ odpověděl jsem mu. „Udělejte si z palce a ukazováčku kroužek a podívejte se jím na obraz!“

Poslechl mě a s opatrně hraným nadšením řekl: „Ano, ano, už vidím.“

„Funguje to, že?“

„Určitě to funguje,“ souhlasil a zřejmě se bál zeptat, co vlastně má fungovat.

„Chce to kulatý nachový rám,“ tvrdil jsem. „Nachová barva na vnější straně s pozlaceným proužkem uvnitř.“

„A má být kulatý?“ ptal se stále nevěřícně prodavač.

„Ovšem,“ řekl jsem nejblahosklonnějším tónem, jakého jsem byl schopen. „Jsem si jistý, že s obdélníkovým rámem by pro tenhle obraz autor nesouhlasil. Celý motiv je kruhový – slunce má tvar kruhu, světle-oranžová aureola rovněž – proto o tom pořád mluvím. Proto si dělám z palce a ukazováčku kroužek. Pokud se nemýlím, už jste řekl, že to chápete.“

„Ano, ano, pochopil jsem to,“ přitakal pohotově obchodník. „Víte, teď uvažuji o technické stránce věci, o tom, že bude obtížné sehnat kulatý dřevěný rám. Samozřejmě chápu vaše stanovisko, váš požadavek. Nachová barva na vnější straně, aby si odpočinul zrak, a zlacený proužek uvnitř k zabránění odlesku.“

„Přesně tak,“ souhlasil jsem. „Rád bych si o tom pohovořil s autorem díla.“

„Ano, rozumím,“ odpověděl prodavač váhavě. „Jestli ovšem chcete ten obraz koupit, mohl bych…“

„To je přece samozřejmé,“ přerušil jsem ho. „Snad si nemyslíte, že bych tady mrhal vaším časem, tohle všechno navrhoval a pak s tím obtěžoval autora, kdybych neměl v úmyslu obraz koupit. Koupím ho – kdyby pro nic jiného, tedy jako výhodnou investici. Jednoho krásného dne bude tenhle malíř slavný.“

Vytáhl jsem z kapsy peněženku, v níž jsem měl peníze na výdaje, a vyndal jsem z ní tři dvacetidolarové bankovky.

„Kde se mohu s tím malířem sejít?“ zeptal jsem se.

„Snad bych vám mohl vyjednat schůzku,“ nabízel obchodník.

„Prima – jak dlouho vám to bude trvat?“

„Víte, budu ho muset sehnat a…“

„Má telefon?“

„Ano, má.“

„Tak proč mu nezavoláte?“ zeptal jsem se. „Povězte mu, že jistý zákazník si chce s ním promluvit o jeho obrazu. Byl bych moc rád, aby si autor dohlédl na zarámování. Bude ovšem třeba plátno v rozích zastřihnout, a než to udělám, chci k tomu mít malířův souhlas.“

„Obraz je ale už váš, pane…“

„Jmenuji se Billings,“ představil jsem se. „Donald Billings.“

„Obraz patří vám a můžete si s ním dělat, co chcete,“ namítl obchodník.

„To neplatí o uměleckém díle,“ odrazil jsem jeho poznámku. „Člověk si může koupit právo obraz vlastnit, mít ho u sebe, dívat se na něj, pověsit si ho doma na stěnu, ale rozhodně není oprávněný nějak ho pokazit, ani ho odstřihnout nebo část uříznout. Chtěl bych k tomu mít autorovo svolení.“

„Jsem si jistý,“ trval na svém obchodník, „že když panu Duttonovi řeknu, že jste za jeho obraz ‚Slunce nad Saharou‘ zaplatil sedmapadesát dolarů, nevadilo by mu ani kdybyste plátno sešrotoval v mlýnku na maso.“

V tom okamžiku si prodávající uvědomil, že zašel příliš daleko, a proto s násilným úsměvem pokračoval: „To jsem, samozřejmě, řekl v žertu, chápejte. Hned panu Duttonovi zavolám.“

Vyslechnout rozhovor mi neumožnil. Odešel do soukromé kanceláře a zavřel se tam. Asi po třech minutách se vrátil s rozzářenou tváří a oznámil mi:

„Pan Horace Dutton bydlí ve Wisteria Apartments, byt číslo 316. Nesmírně ho zaujalo, když jsem mu řekl, jak jste se vyjádřil o jeho obrazu. Velice rád si s vámi pohovoří. Řekl mi, že teď bude půldruhé hodiny doma.“

„Prima,“ odvětil jsem důstojně. „Teď mi obraz laskavě zabalte a dejte mi potvrzenku o zaplacení. Hned tam půjdu.“

„Kdybyste si přál, můžeme vám obraz dodat…“

„Ne, děkuji, já totiž spěchám. Chci, aby se malíř podíval na obraz hned teď. Možná budu muset odjet z města.“

Vzal jsem si obraz i stvrzenku a vyšel jsem na ulici. K Wisteria Apartments jsem dojel taxíkem. Doufal jsem jen, že ve výtahu nebo na chodbě nenarazím na Lois Marlowovou. Musel jsem se spolehnout na štěstí.

Vyjel jsem do třetího poschodí a stiskl zvonek u bytu číslo 316. Dveře se rozlétly dokořán. Na prahu se objevil muž, pohlédl na zabalený obraz, který jsem nesl v levé ruce, a zeptal se: „Pan Billings?“

Velmi vážně jsem přikývl se slovy: „Vy jste Dutton?“

„Těší mě, že vás poznávám, moc mě těší!“ vítal mě a mocně mi potřásal rukou. „Je mi opravdu potěšením setkat se s člověkem, který rozumí umění a má reálné, originální nápady. Pojďte dál, jen pojďte dál. Mám na mou duši radost. Tohle je, pane Billingsi, moje manželka Karolina. Posaďte se, pane Billingsi. Podejte mi svůj klobouk a obraz položte tady. Dáte si Seven-Up s džinem nebo džin s tonikem?“

„Džin s tonikem,“ odpověděl jsem, načež Dutton namíchal tři sklenky.

Byl to štíhlý, šlachovitý muž s palčivým pohledem. Měl zřejmě silně vznětlivou povahu. Jeho gesta byla prudká, trhavá a hovořil rovněž překotně. Duttonova manželka působila zcela odlišným dojmem. Bylo zřejmé, že když si něco usmyslí, dovede to až do konce. On připomínal nervózního teriéra, který honí křečky na rozlehlém poli – chvilku hrabe díru na jednom místě, pak toho nechá a běží hrabat jinam. Ona by v takové situaci zůstala sedět na místě, čekala a pak se vrhla na kořist. Když už by vyrazila, učitě by se neminula cíle.

Bylo jí kolem třicítky, měla pěknou postavu, ale jakási odpudivá cílevědomost ve tváři bránila tomu, aby byla skutečně hezká. Na sobě měla přiléhavý svetr, který dával vyniknout jejím tvarům.

Dutton přinesl pití a přiťukli jsme si.

„Slyšel jsem, že chcete dát obraz do jiného rámu,“ začal.

Odložil jsem sklenku, vstal jsem a přistoupil k obrazu. Téměř s úctou jsem ho rozbalil, položil na stůl, poněkud jsem odstoupil a zadíval se na něj. Spojil jsem palec a ukazováček v kroužek a hluboce vážně jsem si obraz prohlížel.

Za okamžik udělal Dutton totéž.

„Motiv obrazu je kruhovitý,“ řekl jsem. „Slunce je kulaté, oranžovožlutá záře kolem něj rovněž a všechny paprsky vycházejí ze středu.“

„To symbolizuje sluneční světlo,“ podotkl na vysvětlenou Dutton.

„Ovšem,“ souhlasil jsem. „Obraz by měl mít kulatý rám.“

„Propánaboha, Billingsi, máte pravdu.“

„Chtěl jsem získat vaše svolení,“ vykládal jsem mu. „Chci zakrýt co nejmenší část vaší malby, ale přeju si mít ten obraz v kulatém rámu.“

„Máte pravdu, naprostou pravdu!“

„Je to smělé pojetí,“ prohlásil jsem. „Je originální, má v sobě sílu, je šokující až děsivé!“

„Děkuji vám, děkuji,“ nadšeně odpověděl. „Je radost hovořit s někým, kdo chápe, oč se snažím ve své práci. Chci umělecky ztvárnit – ztvárňovat přírodu. Umělecké ztvárnění je to hlavní.“

„Samozřejmě,“ odtušil jsem.

„Jinak byste mohl,“ pokračoval, „mohl byste si vzít fotokameru a dělat barevné snímky. Nedal bych ani dolar za obraz, který by někdo dokázal pochopit pouhým pohledem. Všechno, co v životě za něco stojí, jsou věci, které člověk nedokáže pochopit. Musí být interpretovány, vyloženy, ztvárněny. A výtvarný umělec je v podstatě ten, kdo je interpretuje.“

„Tím, že malíř vkládá do obrazu svou osobnost, něco skutečně vytváří,“ pokračoval jsem v přerušeném výkladu. „Možná si to neuvědomujete, Duttone, ale vy razíte nový umělecký směr.“

„Cože? Já?“

„Ano, vy.“

„Rád bych vám ukázal obraz, na kterém právě teď pracuju,“ řekl na to Dutton.

„To by mě potěšilo,“ souhlasil jsem a dopil jsem sklenku. Dutton otevřel dveře pracovny, vytáhl odtamtud malířský stojan s obrazem a sundal z něj roušku.

Bylo to plátno s různobarevnými kruhy a pásy zelené a oranžové barvy všelijak rozhozenými po celé ploše.

Pozorně jsem si výtvor prohlížel. Vypadalo to jako svazek balónků, které by mohl nést prodavač při karnevalovém průvodu v silné bouři, šípy jejíchž blesků se nějakým zázrakem balónkům vyhýbají.

Snažil jsem se vymyslet pro obraz název. Plátno, které jsem právě koupil, se jmenovalo „Slunce nad Saharou“. Napadlo mě, že tohle by se dalo nazvat „Bouře nad karnevalem“.

Ustoupil jsem poněkud nazad, abych zkoumal, jak dílo působí jako celek, pak jsem přistoupil blíže s úmyslem prohlédnout si malířovu techniku, načež jsem sklonil hlavu k jedné a po chvilce k druhé straně. Okamžik jsem počkal a uznale přikývl.

Dutton se nemohl dočkat, než vyjádřím svůj úsudek a ozval se: „Obrazu jsem dal název ‚Inspirace‘. Jsou na něm žhoucí záblesky světla pronikající mezi kruhy, jež představují různé myšlenky, které se honí myslí člověka.“

Počkal jsem dobrých pět vteřin, než jsem mu na to něco řekl. Viděl jsem na něm, že mě pozoruje s horečnatým napětím.

Pak jsem pronesl jediné slovo: „Úděsné!“

Duttonova tvář se rozzářila šťastným úsměvem. Chopil mě za ruku a dlouze jí potřásal. „Hrome, Billingsi, vy jste člověk, který opravdu dokáže ocenit umění!“

Zíral jsem na obraz „Inspirace“ dalších pět vteřin, pak jsem se rádoby vážně obrátil tváří k Duttonovi a řekl jsem: „Myslím, že jsem našel člověka, který to dokáže.“

„Kdo dokáže udělat – a co?“ vyhrkl nechápavě.

„Namalovat obraz, který upoutá největší pozornost ze všech malířských děl vytvořených v naší době.“

Zadíval se na mne a konečně se poněkud váhavě zeptal: „Jaký by to měl být obraz?“

„Konflikt,“ odpověděl jsem jediným slovem.

Dutton přimhouřil oči a já jsem pokračoval: „Dnes konflikty trápí celý svět. Národy mají rozpory mezi sebou. Konflikty existují mezi jedinci. Jedny ideje se střetávají s druhými, jedny ideologie jsou v rozporu s jinými ideologiemi.“

„Jak byste to vyjádřil malířsky?“ zeptal se Dutton zamyšleně.

Rozehřál jsem se pro svůj nápad a začal jsem Duttonovi vykládat: „Znáte zvuk, který se ozve v automobilu, když řidič-nováček vezme za řadicí páku? Vezměte si dodávkový vůz s nesynchronní převodovkou nebo osobní auto staršího typu a posaďte za volant řidiče, který nezná způsob dvojího vyšlapování spojky při řazení rychlostí. Dotyčný se pokouší zasunout soukolí do záběru, a ozubená kola rychlostního stupně začnou skřípat a chrastit.“

Dutton přikývl, že chápe.

„Namalujte ten zvuk,“ řekl jsem mu, „a nazvěte obraz ‚Konflikt‘!“

Odstoupil na krok ode mne a zíral na mě.

„Dá se to namalovat,“ pokračoval jsem. „Namalujte ozubená kola, která do sebe nezapadají a jejich zuby na sebe narážejí. Použijte ostře kontrastujících barev, které neladí. Vezměte jasnou červeň a vedle ní ostře zelenou barvu. Zapůsobíte na zrak zrovna tak, jako skřípající ozubená kola na sluch. Namalujte obraz, který bude drásat celou nervovou soustavu a nazvete ho ‚Konflikt‘.“

„Dobrý bože!“ vyhrkl Dutton obdivně. „To se dá namalovat!“

„Vy to dokážete,“ přesvědčoval jsem ho. „Vy ano!“

Dutton se tvářil, jako kdyby mě chtěl zlíbat. Zato Karolina přimhouřila oči a ozvala se: „Raději by ses měl zeptat, Horaci, kolik bude chtít pan Billings za ten nápad.“

Dotčeně jsem na ni pohlédl a řekl jsem: „Nic! Já nejsem malíř. Mám nápady a chci svým skromným podílem přispět umění.“

Dutton mě sevřel do náručí. Pak zakryl svůj obraz „Inspirace“ látkou a kvapně ho odnesl zpět do pracovny.

„Dám se do toho, Billingsi – dám se do toho ještě dnes večer. Můj bože! Tohle je to nejúžasnější, o čem jsem kdy slyšel. Já to dokážu. Dokážu namalovat konflikt tak, aby zapůsobil na diváka natolik silně, že bude zatínat zuby. ‚Konflikt!‘ To je úžasný nápad!“

„Víte,“ pokračoval jsem, „moje finanční prostředky jsou omezené a nemohu se vám zaručit, že ten obraz koupím. Domnívám se však, že způsobí senzaci. Vím něco o reklamě a myslím si, že budu s to vyvolat zájem kritiků o vaše dílo.“

Dutton odběhl a znovu nalil – až po okraj. Přiťukli jsme si a pili. Po chvíli jsem řekl: „Rád bych se podíval na některé vaše další obrazy. Chtěl bych si pohovořit s malíři, které jste svou tvorbou ovlivnil.“

„Žádného malíře jsem neovlivnil.“

„Ale ano, ovlivnil jste,“ odmítl jsem jeho tvrzení. „Na někoho jste musel zapůsobit. Každý, kdo viděl vaše díla a má smysl pro malířské umění, určitě zjistí, že je ve vás cosi zvláštního – síla, působivost, vitalita a odvaha.“

„To je George, Horaci,“ ozvala se zamyšleně Karolina.

„Kdo je to George?“ rychle jsem se zeptal.

„George Cadott,“ pokračovala Karolina. „Je to můj bratranec – přímý bratranec. Také trochu maluje a vím, že na něj má Horace vliv.“

„Máš pravdu, domnívám se, že ano,“ řekl Horace poněkud nejistě.

„Kde bych mohl toho Georga najít?“ zajímal jsem se.

„Víte, zrovna teď není George k zastižení,“ odpověděl Dutton.

Pili jsme džin. Protože láhev už byla prázdná, vyběhl jsem na ulici a v obchodu s nápoji jsem koupil další.

Dutton už začínal být stříknutý. O Karolině se to říci nedalo. Ta seděla, nespouštěla ze mne oči a nedávala znát, co si myslí.

Dutton vstal a šel k telefonu. Hlas měl poněkud zastřený a nejistý. „Chci meziměstský hovor,“ řekl telefonistce. „Tady je Horace Dutton z Lakeview 6-9857. Chci hovořit na výzvu s Georgem Cadottem. George je teď v motelu Roadside ve Valleju. Číslo pokoje, kde bydlí, neznám, ale je tam přihlášený k pobytu…“

„Ale ne pod pravým jménem, Horaci,“ skočila mu do řeči Karolina.

„Ještě okamžik – máš pravdu, je to tak,“ řekl Dutton. „Počkejte – jaké je to jméno, které… Počkejte chviličku, vy tam v ústředně, musím si zjistit to jméno.“

„To jméno nám neřekl,“ upozornila Karolina.

„Ale jo, řekl nám je. Jmenuje se… Chalmers, George Chalmers. Tak je to. Poslouchejte,“ řekl spojovatelce v ústředně, „Ch-a-l-m-e-r-s. Tak teď mi ho sežeňte. Budu čekat.“

Trvalo to pár minut. Dutton sáhl po sklence a během čekání na spojení ji do sebe obrátil dvakrát. Pak ji náhle odložil a na tváři se mu objevilo vzrušení.

„Haló, je to George? Zdravím tě, Georgi, starý kamaráde! Představ si, co se přihodilo! Prodal jsem své ‚Slunce nad Saharou‘ a podařila se mi nejúžasnější věc, o jaké jsi kdy slyšel. Konečně jsem nalezl znalce, který rozumí malířství a má pro ně pochopení. Ví o tom všechno, Georgi. Věř mi, že se v tom dokonale vyzná. Když se podívá na obraz, hned pozná talent.

Ještě okamžik počkej, starouši! Zadrž! Vím, moc dobře vím, že si nepřeješ, aby ti někdo telefonoval, pokud to nebude nanejvýš naléhavé, ale tohle je skutečně naléhavé. Myslím si, že pro mě nadešla rozhodná chvíle. Změní to celý můj život. Je to vyvrcholení mé umělecké kariéry. Je to něco – opravdu něco! Představ si, Georgi, mám nápad, jak namalovat obraz, který se stane senzací roku a vyhraje nějakou cenu. Už to mám úplně promyšlené a naplánované. Teď už mi chybí jen to namalovat… Je to nejúžasnější nápad, o jakém jsi kdy slyšel, Georgi. Je to úžasné, šokující. Namaluju chlápka, jak řadí rychlosti… Slyšíš? Haló!… Haló!“

Dutton zuřivě pokládal a zvedal sluchátko.

„Haló, ústředno! Ústředno! Hrom do vás – přerušili jste mě!“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Dutton poslouchal, pak nerozhodně, váhavě položil sluchátko do vidlice telefonu, obrátil se ke Karolině a ke mně a znechuceně si ulevil: „Co byste tomu řekli? Ten hajzl zavěsil.“

Přestali jsme pít. Omluvil jsem se a vykročil ke dveřím s vzácným obrazem v podpaží.

Horace Dutton mě vyprovodil k výtahu. Dvakrát musel sáhnout po konflíku dveří, než se strefil. Kabina výtahu se rachotivě přikodrcala a zůstala stát. Otevřel jsem dveře.

„Víte co, Billingsi?“ zeptal se mě ještě Dutton.

„Co bych měl vědět?“

„Dám se do malování hned teď. Začnu už dnes večer. Mám úžasný nápad, jak kombinovat barvy… A víte, co ještě? Vnukl jste mi nápad s nekonvenčním rámováním. Dám tenhle obraz do šestiúhelníkového rámu, jehož každá strana bude jinak dlouhá a všechny budou natřené ostře kontrastujícími barvami – každá jinou. Vy jste mi uštědřil, Billingsi, největší kopanec, jaký jsem kdy dostal. Jste jedním z nejunikátnějších lidí na světě – jste chlap, který dokáže geniálně podnítit talent!“ Dveře zdviže se zavřely.

O domovní blok dál jsem chytil taxík. Měl jsem dojem, že mi bude zle. V hotelu jsem zašel do restaurace a vypil jsem tři šálky černé kávy. Pak jsem vyjel zdviží do svého pokoje, asi deset minut jsem ležel, načež jsem se odpotácel do koupelny. Tam jsem se vyzvracel a hned mi bylo líp. Zavolal jsem do recepce a dal jsem si přinést další kávu. Pak jsem zatelefonoval přes meziměstskou ústřednu Barclayovi Fisherovi.

„Jak vám to jde?“ zeptal se mě Fisher.

„Myslím, že docela dobře,“ odpověděl jsem. „Chystám se promluvit si s Cadottem. Už jsem ho objevil.“

„Kde jste ho našel?“

„Je v motelu Roadside ve Valleju. Přihlásil se tam jako George Chalmers. Ukrývá se, ale já se k němu dostanu.“

„Kde jste teď?“

Řekl jsem mu to.

„Co se mu chystáte říct?“ zeptal se mě a téměř jsem ve sluchátku slyšel, jak lupá klouby prstů.

„Však já mu to vytmavím! Nemějte obavy!“ odpověděl jsem a snažil jsem se zachovat zdání důstojností.

„Co mu ale můžete povědět?“

„Jen to nechte na mně – já už mu to povím!“

„Poslyšte, Lame, jste v pořádku? Není vám něco?“ zeptal se Fisher starostlivě.

„Ale ovšem, jsem úplně v pořádku,“ odpověděl jsem neohebným jazykem. „Objevil jsem Cadotta, ne? A věřte mi, byla to zatracená fuška. Zrovna jsem se chystal sdělit vám, jak úspěšně pokračuju.“

Zavěsil jsem a pohlédl jsem na sebe do zrcadla. Přetřel jsem si obličej ručníkem namočeným ve studené vodě a natáhl jsem se na postel. Káva začínala působit, cítil jsem se líp, ale když jsem zavřel oči, točila se mi hlava.

Podíval jsem se na hodinky. Bylo pět odpoledne. Tápavě jsem hmátl po telefonu. Zmocnil se mě pocit nesmírného smyslu pro odpovědnost a vědomí krajní naléhavosti. Objednal jsem si hovor s Bertou Coolovou na účet volaného. Její hlas ve sluchátku dokazoval, že je do běla rozpálená zlostí nad tím, že telefonuji na její účet.

Řekl jsem jí, odkud volám a pokračoval jsem: „Chci vám jen cosi sdělit.“

„Co mi chcete povědět?“

„Oznámit vám, že jsem za něco vydal sedmapadesát babek, které půjdou na účet výdajů.“

„Cože? Sedmapadesát dolarů za nějakou blbinu?“ vyštěkla hlasem břitkým jako nůž.

„Ano, přesně tak.“

„Zač to bylo? Tak nadrat jste se mohl džinem za pouhých pět babek. Proč jste lempal šampaňské?“

„Dal jsem ty prachy za obraz,“ vysvětloval jsem jí. „Koupil jsem ho. Má název ‚Slunce nad Saharou‘, mám v úmyslu dát ho do tmavočerveného rámu a…“

„Tohle je meziměstský hovor, vy ožralý blbče,“ ječela Berta. „Mluvte k věci! Proč mě voláte – a proč jste se namazal? Sotva rozumím, co říkáte!“

„Mně nikdo nerozumí,“ povzdechl jsem si. Po mých slovech praštila Berta sluchátkem. Já jsem zvedal a pokládal telefon tak dlouho, než se mi ozvala telefonistka z hotelové ústředny.

„Zazvoňte na mě v sedm hodin,“ řekl jsem jí, zavěsil a znovu jsem se svalil na postel.

Řekl jsem si, že teď budu moci dvě hodiny odpočívat – dvě hodiny, během nichž vykoná černá káva své. Pak pojedu do Valleja navštívit Georga Cadotta.

KAPITOLA 4

Ozvalo se zaklepání na dveře. Tápavě jsem se vracel do bdělého stavu. Klepání přestalo. Ležel jsem na posteli a uvažoval jsem. Napadlo mě, že to nemusel někdo klepat na dveře mého pokoje. Kdesi v mozku jsem pociťoval neustálé, rytmické ťukání. Způsoboval to smysl pro povinnost, který mě volal, abych něco udělal, ale nedokázal jsem si uvědomit, co to je.

Pak jsem znovu uslyšel klepání na dveře. Tentokrát jsem se už nemohl mýlit. Bylo to silné, neodbytné klepání a každý úder mi vyvolával v hlavě stejný dojem, jako výstřel z revolveru v uzavřené místnosti. Mátožně jsem se posadil, nahmátl jsem lampičku na nočním stolku u postele, rozsvítil jsem a šel ke dveřím. Odemkl jsem a otevřel. Na prahu stál Barclay Fisher.

„Buďte zdráv, Fishere,“ pozdravil jsem ho.

„Co je s vámi, člověče?“ vyjel si na mne na přivítanou. „Mlátím vám na dveře a pokouším se vás probudit. To vždycky spíte takhle tvrdě…? A ani nejste svlečený!“

„Měl jsem strašně moc práce,“ vysvětloval jsem mu. Zdálo se mi, že mám jazyk úplně zdřevěnělý. Škrábalo mě v krku a v ústech jsem měl sucho. Podíval jsem se na hodinky – bylo něco po půl čtvrté. „Jak to, že jste tady?“ zeptal jsem se Fishera.

„Protože jsem nemohl usnout, nasedl jsem na půlnoční letadlo a přiletěl jsem za vámi,“ odpověděl můj klient.

„Co jste řekl manželce?“ zajímalo mě.

„Víte, Lame…“ odpověděl smrtelně vážně, „Minervě jsem lhal. Dovedete si představit, co se mnou tahle zatracená záležitost udělala? Donutila mě, abych Minervě lhal.“

„To je opravdu zlé,“ přitakal jsem.

Přistoupil jsem k telefonu, zvedl sluchátko a řekl jsem: „Měli jste mě vzbudit telefonem v sedm hodin. Proč jste to neudělali?“

„Okamžik, prosím,“ ozval se sladký ženský hlas. Po chvilce ticha mi tentýž hlas oznámil: „Ano, pane Lame, máte tady záznam, že si přejete, abychom vás probudili v sedm hodin. Nebudili jsme vás, protože ještě není sedm, ale teprve tři hodiny a čtyřicet minut.“

Zabručel jsem cosi nelichotivého a požádal jsem telefonistku: „No dobrá, tak mi dejte hotelového číšníka.“ Když se mi ozval, objednal jsem si u něj džbán chlazeného tomatového džusu, láhev worcesterské omáčky a dva citrony. Natřásl jsem si polštář a pohodlně jsem se posadil na posteli.

„Co říká Cadott?“ ptal se nedočkavě Fisher. „Dokázal jste ho zarazit?“

„Ještě jsem ho neviděl,“ odpověděl jsem. „Zjistil jsem, kde je, a zatím nic víc.“

„Vy jste se s ním nesetkal?“

„Ne.“

„Ale před pátou hodinou jste mi telefonoval, že je ve Valleju a…“

„To máte pravdu.“

„Proč jste ho tedy nenavštívil?“

„Zaprvé proto,“ vysvětloval jsem, „že jsem si objednal buzení na sedmou hodinu – a ta pitomá telefonistka si myslela, že chci vzbudit až v sedm ráno.“

„Jak tomu mám rozumět, že jste se dal vzbudit v sedm hodin?“

„Řekl jsem, že chci vzbudit v sedm, rozumí se večer. Abych zjistil, kde se Cadott skrývá, musel jsem vypít s jeho přítelem osm nebo deset panáků a chtěl jsem se dvě hodiny prospat, než se vydám do Valleja.“

„Tak vy jste zaspal?“

„Ano, zaspal jsem.“

Barclay Fisher lupal klouby prstů. Jeho bledé, vodnaté oči na mě vyčítavě hleděly a zdálo se mi, že i zvuk jeho praskajících kloubů má vyčítavý tón. „Doufal jsem, že do této chvíle už bude všechno vyřízené,“ dodal nakonec.

„Cadott zalezl do úkrytu,“ vysvětloval jsem dál, „a k zjištění, kde je teď, jsem musel použít nesmírně odvážných fint.“

„Proč se skrývá?“ pátral Fisher.

„Protože mu vaše přítelkyně Lois Marlowová poradila, aby se rychle vypařil a nedával o sobě vědět.“

„Proč mu to řekla?“

„Doufám, že se to dozvím některý příští den, ale určitě si přála, aby se uklidil z cesty – a nepochybně ho k tomu přiměla.“

„Každou chvíli, Lame, může Cadott napsat Minervě dopis,“ kázal Fisher ztrápeně. „Dokonce může jen zvednout telefon a s Minervou si promluvit. Je nebezpečný. Celá situace je nesmírně výbušná. Nemůžeme si dovolit ztratit ani jediný okamžik.“

„No dobrá,“ odpověděl jsem mu na to. „Co chcete, abych udělal? Mám mu teď, ve čtyři ráno zatelefonovat a říct mu: ‚Koukněte se, Cadotte, vy prostě nemůžete dělat Fisherovi žádné potíže, protože jestli to učiníte, bude to mít katastrofální následky?‘

Jestli použijete téhle taktiky, nahrajete Cadottovi přímo na smeč.“ pokračoval jsem. „Ví, že z něj máte strach, uvědomuje si, že vás má v hrsti – a začíná toho využívat. Je to žárlivý fantasta, který si usmyslel, že napraví svět!“

„Co s ním tedy uděláme?“ zeptal se Fisher. „Jak mu zabráníme, aby se obrátil na Minervu? Jak ho přimějeme, aby přestal dělat potíže?“

„Na tuhle vaši otázku existuje odpověď,“ ujišťoval jsem ho, „ale o té se nehodlám bavit dříve, než vypiju asi tak litr tomatového džusu.“

Fisher rázoval po pokoji a lupnul kloubem prostředníku levé ruky, že to zaznělo jako výstřel z pistole.

„Objednal jste si už pokoj?“ zeptal jsem se ho.

„Ne, zrovna jsem dorazil.“

„Tak teď si ho najměte!“ radil jsem mu.

„Já ale nemůžu spát,“ protestoval nešťastně.

„Ale já můžu.“

„Vy jste se naspal habaděj!“ poznamenal Fisher vyčítavě.

„A nadto jsem koupil obraz,“ pokračoval jsem, jako by se nechumelilo.

„Cože? Obraz?“

„Ano, koupil jsem ho za vaše prachy – za celých sedmapadesát dolarů. Namaloval ho Horace Dutton a jmenuje se ‚Slunce nad Saharou‘. Chcete se na něj podívat?“

Hleděl na mě a výraz jeho tváře svědčil o tom, že mě má za úplně praštěného. Vstal jsem a sundal jsem z obrazu obal.

„Prokristapána!“ vyhrkl Fisher a zapotácel se. „Říkáte, že jste tuhle ohavnost koupili“

„Je to tak. Jen tím způsobem jsem získal Cadottovu adresu. Zároveň s obrazem jsem také koupil láhev džinu. Tím pitím jsme se řádně namazali.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Přikročil jsem k nim a otevřel jsem je. Zachrastění ledových kostek ve džbánu patřilo k nejrozkošnějším zvukům, jaké jsem kdy slyšel. Nalil jsem si tomatový džus do velké sklenice, dosypal jsem tam led, přidal worcesterskou omáčku i citron a začal jsem hasit palčivost v hrdle.

Fisher zíral na Duttonův výtvor s výrazem ohromení a nevíry.

„Dáte si také trochu?“ zeptal jsem se ho a ukázal jsem na džbán s džusem.

Potřásl odmítavě hlavou. „Než jsem šel sem, měl jsem kávu. Nic jiného nechci… Věřte mi, celá ta věc mi nahání hrůzu.“

„To jsem předpokládal.“

„Pracujete přece pro mne!“

Přikývl jsem na souhlas.

„No tak,“ pokračoval, „říkáte, že vydírání vždycky probíhá na pokračování. Počáteční částka je jen první splátkou.“

Opět jsem přikývl.

„Mohli bychom ale zaplatit a získat tak čas,“ mínil Barclay Fisher.

Nalil jsem si další sklenici džusu, vymačkal do ní citron, přidal řádného frťana worcesterské omáčky a řekl jsem: „Bída je v tom, Fishere, že tady nejde o vyděračství.“

„Tak co to je?“

„Nejsem si tím jistý, ale domnívám se, že je to záležitost pro psychiatra.“

„Co tím chcete říct?“

„Mám za to, že Cadott s největší pravděpodobností provedl něco, co ho trápí. Nemá odvahu přiznat se k tomu, ale není s to usmířit své svědomí, dokud se sám považuje za hříšníka. Vypěstoval si komplex, který ho nutí odhalovat a pranýřovat hříchy jiných lidí a hodlá tak přesvědčit sám sebe, že není horší než ostatní.

Psychologové pravděpodobně mají pro tento stav odborné označení. Já bych to nazval snahou o vnitřní usmíření, o vykoupení. Z toho chlapa se stal farizejský, zarytý fanatik.“

„Proč to?“ zajímal se Fisher.

„Když člověka začne takhle silně hrýzt svědomí, je na nejlepší cestě vyzpovídat se. Nijak moc by mě neudivilo, kdyby se mi podařilo přimět Cadotta, aby se mi svěřil, co má skutečně na srdci, proč je z něj tak hrozný, nenávistný fanatik.“

„A myslíte si, že byste ho pak dokázal přesvědčit, aby toho nechal?“ otázal se Fisher.

„Nemyslím si nic takového,“ odporoval jsem. „Domnívám se, že kdyby Cadott vyklopil, co trápí jeho svědomí – ať je to cokoli – slevil by něco ze svého fanatismu a byl by ochotnější brát život takový, jaký je. Pak by mohl učinit Lois šťastnou a přestat otravovat lidi.“

„Určitě máte, Lame, nějaké informace, o nichž nevím,“ podotkl zachmuřeně Fisher.

„Proč bych je neměl?“ odpověděl jsem mu otázkou. „Přece jste si mě najmul, abych je získával, ne?“

„Jenže jste mi je nesdělil,“ řekl vyčítavě Fisher.

„Jen si představte,“ začal jsem mu vykládat, „že přemrštěně ctnostný, bohabojný a vážný chlapík se zamiluje do dívky, která se ráda směje, je ráda na světě miluje zábavu a změnu. Ten mužský někdy dokáže být lidský, a zase má období, kdy se z něj stává upjatý, namyšlený, škrobený a zarputilý morous se všemi odpornými rysy zarytého, fanatického reformátora.

Jednoho krásného dne získá dotyčný muž dojem, že jste vlákal Lois Marlowovou do choulostivé situace a napíše vám, že má v úmyslu rozsápat na cucky vaši reputaci. Chce přimět Lois Marlowovou, aby pokorně uznala své hříchy, a vy svou proradnost a bezcharakternost. Pak přijdu já, abych si s ním promluvil, a on se přede mnou schová. Jak to všechno dohromady souvisí, co myslíte?“

„To nevím,“ odpověděl po chvilce přemýšlení.

„Ani mně to není jasné,“ přiznal jsem. „Jen mě napadá možnost, že to, co má proti vám, je pouhá součást něčeho většího, závažnějšího. Ten chlapík je citově labilní. Jestli poslal takový dopis vám, pravděpodobně už podobným způsobem hrozil i jiným mužům.“

„Co z toho vyplývá?“

„Může to znamenat mnoho. Záleží na tom, co má proti těm jiným chlápkům.“

Znovu jsem se napil tomatového džusu.

„Víte, uznávám,“ začal Fisher, „že tahle vaše teorie vypadá přijatelně, ale stále ještě se nemohu zbavit dojmu, že by bylo lepší toho Cadotta uplatit.“

„Budiž,“ řekl jsem mu na to. „Souhlasím s vámi potud, že jestli jde o vydírání, můžete to nějaký čas protahovat, dokud nezjistíme, jak mu čelit. Osobně si ale nemyslím, že se jedná o vydírání… Kde máte kufr?“

„Dole. Najmu si pokoj a přijdu za vámi v… v osm hodin. Nasnídáme se a pak pojedeme do Valleja.“

Potřásl jsem hlavou na znamení nesouhlasu. „Sejdeme se o půl osmé. Posnídáme a v osm odtud vyrazíme.“

„Prima – tak v sedm třicet.“

Fisher odešel. Svlékl jsem se, vlezl jsem do vany vlažné vody, dvacet minut jsem se v ní ráchal, načež jsem se otřel a oholil. Když jsem se podíval na pomačkané šaty, zeptal jsem se hotelového zřízence, jestli mi může zařídit vyžehlení oděvu a dodat mi ho do pokoje ve tři čtvrti na sedm. Ujistil mě, že ano, načež jsem vyndal všechno z kapes, poslal jsem šaty do žehlírny a dorazil jsem zbytek tomatového džusu. To už jsem byl nasáklý jak houba.

Pohled na ‚Slunce nad Saharou‘ mi nepříjemně dráždil zrakové nervy a přivolával nemilé vzpomínky. Proto jsem obrátil obraz malbou ke stěně, dal jsem si přinést noviny, chvíli jsem četl a trochu si zdříml. V sedm hodin mě probudilo pronikavé zvonění telefonu. Volal hotelový zřízenec a řekl mi, že můj oblek ještě není připravený. Pak předal telefon sluhovi, který mi sdělil, že přišel do práce teprve v sedm a že mohu dostat šaty nejdřív o půl osmé. Trochu jsem si zanadával a sloužící mi musel slíbit, že si pospíší. Potom jsem vytáhl z kufru čistou košili a spodky. Použité jsem vložil do schránky na prádlo, kterou jsem předal sluhovi, když mi deset minut před půl osmou přinesl vyžehlené šaty. Přesně v sedm třicet jsem byl v restauraci. Fisher už tam seděl a pil kávu. „Buďte zdráv,“ řekl jsem mu na uvítanou. „Tak vy jste mě předběhl, že?“

Pohlédl na mě s bezmocně rezignovaným výrazem a poznamenal, že nedokázal usnout. „Jak dlouho už jste tady?“ zajímal jsem se.

„Otvírali o půl sedmé a od té chvíle tady sedím.“

„Dáte si snídani?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou: „Ne, jen kávu.“

Vedle něj byla volná židlička. Posadil jsem se a řekl jsem číšnici: „Přineste mi pomerančový džus, švestkový kompot a šunku s vejci. Účet dejte tomuhle pánovi.“

Fisher natáhl ruku s prázdným šálkem přes pult a chtěl ještě další kávu.

„Raději toho nechte,“ radil jsem mu. „Už jste jí měl tolik, že vás to jen víc znervózní. Dejte si raději šunku s vejci!“

Jen se ušklíbl a řekl: „Při pouhém pomyšlení na jídlo se mi dělá nanic.“

Rychle jsem posnídal, číšnice podala Fisherovi účet a ten jí dal navíc pětadvaceticentovou minci. Já jsem sáhl do kapsy, vytáhl jsem stříbrný dolar a položil ho na pult se slovy: „Když už ji tady otravujete od půl sedmé, mohl byste se také dát trochu vidět. Ostatně, všechno jde na účet výloh.“

Fisher pohlédl na stříbrný dolar a se slovy: „Snad máte pravdu.“ sebral svůj pětadvacetník a strčil si ho do kapsy kalhot.

„Na to můžete vzít jed, že mám pravdu,“ poznamenal jsem a položil na pult dalších padesát centů.

Číšnice stála a pozorovala, co se děje. Vrhla na mě zběžný úsměv a hleděla na Barclaye Fishera, jako by to byl člověk z Marsu.

Vyrazil ze dveří a lupal přitom klouby prstů levačky.

„Jak tam pojedeme?“ zeptal se.

„Mám najaté auto,“ odpověděl jsem. Vyzvedl jsem si vůz a pak jsme se prodírali proti proudu vozidel mířících do města z protější strany zátoky. Konečně jsme se dostali na dálnici, chvíli jsme po ní jeli v pohodě, a pak jsme uvázli v hustém provozu. Nakonec jsme dorazili k Valleju a bez nesnází jsme nalezli motel Roadside.

„Budeme se po něm ptát pod jeho falešným jménem?“ zeptal se Fisher.

„Nebuďte blázen,“ odpověděl jsem. „Nebudeme se ptát po nikom pod žádným jménem. Ten chlapík jezdí sporťákem a přihlásil se jako Chalmers. Prohlédneme si to tady.“

V těchto ranních hodinách správce motelu sladce vyspával poté, co dobrou polovinu noci pronajímal jednotlivé chatičky. Většina nocležníků se již odhlásila a odjela. V chatičkách uklízely služebné.

Řekl jsem Fisherovi, ať se uklidní a jde se mnou.

„Tím prvním, co se musíte naučit z detektivní práce,“ vykládal jsem mu, „je zásada, že se nesmíte chovat tak, jako byste něco hledal. Kdybyste se tak tvářil, lidé by byli zvědaví, po kom nebo po čem se pídíte a někdo by se vás třeba přišel zeptat, jestli vám nemůže nějak pomoci. Pak by si vás zapamatoval a mohl by o vás někde s někým hovořit. Musíte jednat rychle, ale zase ne příliš, chodit velmi jistě, jako bystě přesně věděl, kam jdete. Když pak najdete, co nebo koho jste hledal, bez meškání se otočte a vracejte se spěšně nazpět – jako že jste něco zapomněl.“

Rázně jsme kráčeli po příjezdové cestě a na garážovací ploše hned vedle chatičky s číslem 24 jsem spatřil sportovní automobil.

„Co teď?“ zeptal se mě Fisher. „Našli jsme ho. Co nám to pomůže?“

„Promluvíme si s ním,“ odpověděl jsem, načež jsme přistoupili ke dveřím a já jsem zaklepal. Nikdo se neozýval.

Zaklepal jsem poněkud silněji, a zase nic. „Možná odešel na snídani,“ poznamenal jsem. „Pojďme se za ním podívat!“

Obrátili jsme se a rychle šli podél kanceláří do restaurace.

„Víte, jak ten člověk vypadá?“ zeptal se mě Fisher.

„Myslím, že ho dokážu najít,“ Uklidňoval jsem svého klienta. „Je to fanatický radikál, nesnášenlivý, zarytý a upjatý. Pravděpodobně bude mít vysedlé lícní kosti, planoucí pronikavé oči, rozcuchané vlasy a nevýrazné, sevřené rty. Jeho pohyby a gesta budou nervózní a celkové chování výrazně neklidné.“

Vešli jsme do restaurace. Fisher si dal další kávu, já jsem si poručil skořicový toast a šálek čokolády.

Zvolna a důkladně jsem si prohlížel všechny hosty v restauraci. Nikoho, kdo by odpovídal předpokládanému zjevu Georga Cadotta, jsem neobjevil. Nebyl tam, pokud jsem se těžce nemýlil v představě o jeho vzezření na podkladě toho, co mi bylo známo o jeho povaze.

Za chvíli jsme se s Fisherem vraceli ke Cadottově chatičce.

„Možná se zrovna sprchoval,“ řekl jsem. „Znovu mu zabušíme na dveře.“

Když jsme došli k chatičce s číslem 24, silně jsem zaklepal a čekal. Protože se nikdo neozýval, zatočil jsem knoflíkem dveří a pootevřel jsem je.

„Ale, ale – co to děláte?“ zeptal se znepokojeně Fisher.

„Podívám se tam,“ odpověděl jsem.

Dveře se lehce a potichu otevřely na dobře naolejovaných pantech. Fisher ustoupil nazad se slovy: „S tím nechci mít nic společného.“

„Tak čekejte venku,“ vyzval jsem ho.

Docela mi vyhovovalo promluvit si s Cadottem beze svědků. Cítil jsem, že ho budu moci lépe ohodnotit, když mi k tomu nebude Barclay Fisher lupat klouby. Nemyslel jsem si, že by mohl dotyčný v tuto hodinu ještě spát, pokud není opilý – jenže člověk nikdy neví.

Okamžik jsem zůstal stát, aby se můj zrak přizpůsobil přítmí v místnosti. Potichu jsem za sebou zavřel dveře a rozhlížel jsem se. Bylo vidět, že v posteli nikdo nespal. Šel jsem kolem lůžka ke dveřím koupelny a náhle jsem strnul. Spatřil jsem pár obutých nohou, které poskytovaly velice výmluvný pohled a svou nehybností i polohou jednoznačně svědčily o tom, co se zde stalo.

Obešel jsem lůžko, abych se mohl podívat na podlahu.

Tělo bylo úplně oblečené a zřejmě nijak příliš nekrvácelo. Jen na prsou mělo červenou skvrnu a na vyrudlém koberci bylo trochu zaschlé krve. Obličej dotyčného měl neklamně mrtvolné zabarvení. Byla to tvář muže s nakrátko ostříhanými černými vlasy a vystouplými lícními kostmi. Oči měl zavřené, dolní čelist pokleslou, propadlou a nic neříkající.

V místnosti jsem neobjevil žádné stopy zápasu – všechno bylo v dokonalém pořádku. Kabát mrtvého částečně zakrýval koženou klíčenku ležící na koberci. Tu jsem sebral a strčil si ji do kapsy. Pak jsem obešel postel ke dveřím, kapesníkem jsem otřel vnitřní kliku, vyšel jsem z místnosti, s kapesníkem v dlani pravé ruky jsem potichu zavřel dveře a nenápadně jsem důkladně otřel vnější dveřní knoflík. Fisher přecházel asi patnáct metrů ode mne po dvoře a tvářil se, jako by mě v životě neviděl. Rychle jsem k němu přistoupil a vzal jsem ho za ruku se slovy: „Tak pojďte odtud!“

„Co říkal?“ zeptal se Fisher nedočkavě.

„Není tam,“ odpověděl jsem mu. „Napadlo mě, že možná odešel do města vyřídit si nějaké meziměstské hovory.“

„Tak on tam není?“

„Neviděl jsem ho,“ vysvětloval jsem. „Jen jsem otevřel dveře a vkročil jsem dovnitř. Nijak jsem se tam nezdržoval.“

„Hm – a neležel tedy v posteli?“ dotíral Fisher.

„V té posteli nikdo v noci na dnešek nespal.“

„Starého kozla nespal! To není možné!“

„Je to tak.“

„Ale jeho auto je tady, ne?“

„Myslím, že ano.“

„V tom případě určitě neodešel nijak příliš daleko. Neměli bychom si zkontrolovat jeho poznávací značku?“

„Ne. Mám jeho evidenční číslo – a je to jeho. Myslím si, že není pochyb o tom, že ten sporťák patří jemu.“

„Hm, a co budeme dělat teď?“

„Vrátíme se nazpět.“

„Já to nechápu,“ ohradil se Fisher. „Přijeli jsme sem, abychom si s tím chlápkem pohovořili, a teď najednou říkáte, že se máme vrátit.“

„To máte pravdu. Rozmyslili jsme si to.“

„Jenže já nevím, proč?“

„Nemusíte všechno vědět,“ řekl jsem mu na to. „Tím, že jste sem přijel, fakticky jste mi zkomplikoval práci.“

„Nemůžu si pomoct, musím prostě být v první linii. Chci vědět, co se děje. To strašné napětí z čekání nevydržím. Povězte mi, Lame, myslíte si, že ten chlap splnil svou výhrůžku a napsal Minervě?“

„To nevím.“

„Musíme se s ním setkat. Musíme ho nalézt, Lame! Musíme ho zastavit.“

„Myslím si, že už jsem ho zastavil,“ poznamenal jsem.

„Jak to?“ zvídal nevěřícně Fisher.

„Zašel jsem za Lois Marlowovou a sdělil jsem jí, kdo jsem a že po něm jdu.“

„Domníváte se, že mu to řekla?“

„Proč by jinak tak nakvap zmizel sem a přihlásil se pod nepravým jménem?“

„Hm, ano, to je pravda,“ uznal Fisher.

„Teď vás odvezu na oaklandské letiště,“ oznámil jsem mu, „a vy odletíte první linkou domů.“

„Já ale nechci!“ zaprotestoval. „Chci být s vámi. Přiletěl jsem, abych se k vám připojil.“

„Vrátíte se!“ odbyl jsem ho nesmlouvavě. „Překážíte mi. Vaše přítomnost mi vadí v práci.“

„Jenže já nemůžu odletět z Oaklandu. Musím si zajet do hotelu pro kufr.“

„Budiž,“ souhlasil jsem. „Pojedete do hotelu, vezmete si kufr a odletíte prvním letadlem na jih.“

Po těch slovech na mě Fisher podezíravě pohlédl: „Mám dojem, že jste nějak náhle změnil řadu svých úmyslů.“

„To máte pravdu,“ přisvědčil jsem. „Kdybyste mě lépe znal, věděl byste, že je to pro mne typické.“

KAPITOLA 5

Nevěděl jsem přesně, kolik mi zbývá času, ale bylo mi jasné, že je každá minuta drahá. Předpokládal jsem, že nejpozději za hodinu objeví nějaká uklízečka Cadottovu mrtvolu, pak se zkontroluje poznávací značka jeho automobilu a za chvíli se tam přiřítí celé hejno policistů.

Třetí klíč z pouzdra, které jsem sebral v motelu, se hodil do dveří Cadottova bytu. Otevřel jsem je a vešel dovnitř.

Nevím, čím to je, že každá místnost, kde žije osamocený tvor mužského pohlaví, má velice osobitou atmosféru, ale zjistil jsem to už mnohokrát. Byt osamělého muže má typický silný, zatuchlý pach, který lze jen zčásti přičíst cigaretovému kouři a popelníkům plným nedopalků.

Právě to bylo cítit v bytě Georga Cadotta. Zběžně jsem se rozhlédl. Byly tam knihy z oboru metafyziky, kniha s názvem The Wheel of Fate (Kolo osudu), dále The Philosophy of the Far East (Filozofie Dálného východu) a také Atonement and Karma (Usmíření a pokání).

Stůl byl zamčený. Prohlédl jsem si klíče v pouzdře a nemusel jsem dlouho hledat. Velikostí i tvarem odpovídal zámku zásuvky psacího stolu jen jediný.

Otevřel jsem si stůl, kde panoval úzkostlivý pořádek. V jedné zásuvce byla kartotéka s abecedním registrem, v druhé dopisní papíry, uhlový papír, obálky a známky. Na desce stolu stál otevřený kufříkový psací stroj.

Vytáhl jsem z kartotéky složku označenou písmenem Fa – jak se dalo čekat – nalezl jsem v ní kopii dopisu, který Cadott poslal Fisherovi. Pak jsem tam objevil ještě něco – a zamrazilo mě v zádech. Byl to průklep dopisu napsaného přede dvěma dny manželce Barclaye Fishera do bytu. Psaní bylo označeno slovy „Do vlastních rukou, soukromé a důvěrné!“

Pozorně jsem četl průklep poměrně dlouhého dopisu. Prozrazoval všechno:

Vážená paní Fisherová,

chápejte prosím, že nejsem pouhý všetečka – jsem muž, který zasvětil svůj život snaze učinit lepším svět, ve kterém žijeme. Lois Marlowová, která bydlí ve Wisteria Apartments v tomto městě, je v jádru řádná dívka. Ráda se však baví, je lehkomyslná a dosud se nenaučila vážit si věčných pravd. Snažil jsem se na ni působit a pokoušel jsem se ji přesvědčit, že jak si kdo ustele, tak si lehne. Zákony karmy jsou neúprosné. Naše činy jsou spravedlivě hodnoceny na miskách vah věčnosti.

Před pěti lety jsem se s Lois oženil. Byla to nevinná, líbezná dívka. Jenže nám to spolu nešlo. Lois odjela do Rena a rozvedla se. Od té doby to s ní šlo soustavně k horšímu. Nemyslí na nic jiného než na nicotnosti a zábavu. Žene se životem se zralým tělem, ale s duší nedospělého člověka.

Příliš mi na ní záleží, než abych jí dovolil v tom pokračovat.

Píšu vám o ní proto, že váš manžel s ní strávil noc, když tady byl na nějaké konferenci. Cítím morální povinnost chránit Lois před ní samotnou. Za normálních okolností bych to nekladl za vinu pouze vašemu manželovi, ale protože jsem si zjistil, že převzal závazek být otcem osiřelé holčičky, můj smysl pro spravedlnost mě nutí vyzvat příslušné úřední orgány, aby prošetřily, zda je váš manžel po morální stránce způsobilý pro roli, k níž se zavázal. Teď mohu dokázat, že velkopodnikatel Carl Jensen záměrně využívá při svých obchodech sexu. Platí mladé ženy, aby se poskvrňovaly a pomáhaly mu tak prodávat jeho motory Thrustmore. Jensenovi jsem už dal výstrahu – a už ji nebudu opakovat. Ten člověk je morální přítěží pro společnost.

Váš manžel zhřešil a nadto přiměl jiného člověka k hříchu. Nechť je dán průchod spravedlnosti!

S úctou

George Cadott.

Složil jsem průklepy a dal jsem si je do kapsy. Rychle jsem pohlédl na své náramkové hodinky a spěšně jsem prohlédl celý stůl. Věděl jsem, že riskuji, ale když člověk pracuje pro klienta, musí někdy podstoupit riziko. Nalezl jsem v kůži vázaný poznámkový blok formátu 15 x 24 cm a podíval jsem se do něj. Byl to deník. Vzal jsem si ho do kapsy. Žádné jiné zápisníky jsem neobjevil.

Ubezpečil jsem se, že jsem nezanechal žádné odtisky prstů a odešel jsem z bytu. Zastavil jsem se v prodejně kufrů a kabel, koupil jsem si aktovku a vložil do ní průklepy dopisů i klíče.

Vzal jsem si taxík, dal jsem se zavézt na autobusové nádraží na křižovatce Třetí ulice a Townsendu, uložil jsem aktovku do zamykatelné přihrádky, klíč od přihrádky jsem vsunul do obálky a tu jsem svěřil číšnici u pultu. Dal jsem jí dolar spropitného, aby mi obálku nechala u sebe, než se vrátím.

Po této stránce jsem se tedy zabezpečil. Při sebedůkladnější prohlídce by se u mě nenašlo nic kompromitujícího. Najaté auto jsem nechal zaparkované a odjel jsem taxíkem k Wisteria Apartments. Chtěl jsem vidět, jak se bude Lois Marlowová tvářit, až se dozví, co se stalo.

Po špičkách jsem přešel kolem bytu Duttonových – byly to dveře číslo 316. Z nadedveřního světlíku jsem ucítil vůni kávy a usoudil jsem, že si Duttonovi připravují pozdní snídani. Pak jsem stiskl zvonek u bytu číslo 329.

Za zavřenými dveřmi se ozval hlas Lois Marlowové: „Kdo je to?“

„Donald Lam,“ odpověděl jsem.

Okamžik zaváhala, a pak jsem zevnitř uslyšel odemknutí bezpečnostního zámku, zachrastění řetězu a dveře se otevřely.

Lois Marlowová měla na sobě lehký župánek, pantofle a jinak nic – kromě shovívavého úsměvu vyjadřujícího dobrou náladu.

„Vy pekelný detektive,“ řekla mi na uvítanou, „to ani nedáte dívce možnost, aby se oblékla?“

„Vždyť jste oblečená,“ namítl jsem.

„Nejsem oblečená, ale jen trochu zahalená.“

„Mám s vámi hovořit tady na chodbě, aby nás mohl každý poslouchat, anebo smím dovnitř?“

„Existuje ještě jiná možnost.“

„Jaká?“

„Že nebudete vůbec mluvit.“

Naivně jsem se zasmál: „Chtěl jsem jen zaplatit prohranou sázku.“

„Jakou sázku?“ chtěla vědět.

„Vsadila jste se, že nenajdu Georga Cadotta – a já jsem se vsadil, že ho naleznu. Teď tedy půjdu domů.“

„Nenašel jste ho, že?“

„Copak bych jinak přišel zaplatit za prohru?“

„Oč jsme se vsadili?“

„To nevím,“ odpověděl jsem. „O co jsme se to spolu vlastně vsadili?“

„Tak pojďte dál,“ pozvala mě konečně dovnitř. „Muži, kteří chtějí platit prohrané sázky, jsou mi vždycky vítaní. Jsem shánčlivá. Teď co jen vlastně máte za lubem?“

„Rád bych vás pozval na skleničku,“ odpověděl jsem.

Otevřenými dveřmi bytu jsem viděl až do ložnice. Postel byla ještě rozházená. Lois přistoupila ke dveřím, zavřela, došla ke gauči, posadila se a přehodila si nohu přes nohu. Když zaznamenala pohyb mých očí, řekla: „Že mám zatraceně dlouhé nohy, Donalde?“ Pak nohy srovnala, přitáhla si župánek, chvilku seděla zpříma a nakonec se dala slyšet: „Ale do háje s tím! Myslím si, že jste už nějaké ženské nohy viděl.“ S těmi slovy si je znovu dala křížem. Sáhla pro cigaretu, na jednom konci ji poklepala, rozžehla zápalku, hluboce vdechla kouř a pokračovala: „Mám za to, že jste ranní ptáče a už jste vzhůru několik hodin.“

„Není to příliš dlouho.“

„Dal byste si kávu?“

„Hm, ano, to bych si dal.“

„Dobrá, přijdete na řadu hned, jakmile dokouřím. Teď si chci pohodlně posedět, odpočívat a přitom si představovat, oč vám vlastně jde.“

„Chci zaplatit prohranou sázku,“ odpověděl jsem. „Vzpomínáte si?“

„Ano,“ přitakala Lois Marlowová. „To byl zahajovací tah.“

„Kdybych řádně zaplatil za prohranou sázku, řekla byste mi, kde je George Cadott?“

„To já nevím. Řekla jsem mu, aby se zdejchnul.“

„A on zmizel?“

„Ne snad?“ odpověděla mi otázkou.

„Zřejmě ano. Jen se divím, jak to, že když jste mu řekla, aby se ztratil, udělal to tak rychle a tak poslušně.“

„Pověděla jsem mu, že po něm jde soukromý detektiv.“

„To ho rozrušilo?“

„Byl z toho vyplašený, úplně ho to vyvedlo z míry.“

„Věděla jste, že vás poslechne?“

„Myslela jsem si, že asi ano.“

„Můžete mi laskavě říci, proč?“ zvídal jsem dál.

„Podívejte se, Donalde,“ odpověděla, „já si chci chvíli posedět a vychutnat si cigaretu. Chci se uvolnit, než začneme vážně hovořit. Pak si chci dát trochu kávy, a jestli si chcete vysloužit pochvalu, můžete umíchat pár vajíček a osmažit slaninu, zatímco se budu oblékat. Potom se budeme moci nasnídat a po snídani si v klidu sednout a hovořit.“

„Chtěl bych vědět pár věcí,“ poznamenal jsem.

„Rád byste věděl spoustu věcí,“ opravila mě Lois. „Vy vůbec chcete vědět příliš mnoho.“

„Tak budiž,“ souhlasil jsem. „Seďte a dokuřte si cigaretu. Mám však jednu otázku, kterou vám chci položit dříve než postavíte na kávu.“

Maličko poposedla, dala si mohutného šluka, zamyšleně na mě pohlédla a zeptala se: „Co je to za otázku?“

„Co přimělo Georga Cadotta, aby se pustil do toho velkého křižáckého tažení?“

Zasmála se. „To je přece ta záležitost čtyřiašedesáti tisíc dolarů, ne?“

„Vypadá to tak.“

Lois zamáčkla oharek cigarety a jakoby nic prohodila: „Hm, tak já jdu postavit na tu kávu.“

Vstala, prošla dveřmi do kuchyně a poskytla mi tak příležitost obdivovat zezadu její lehký župánek, který prozrazoval hezké linie. Slyšel jsem, jak natáčí vodu do konvice, pak se ozvalo zaskřípění konvice na sporáku a za okamžik poté byla zpátky. „Mám ráda černou kávu,“ podotkla.

„Já zrovna tak,“ připojil jsem se.

„Používám jemnou mletou kávu. Až asi patnáctkrát zabublá v kávovaru, tak to vypněte. Já si jdu vzít něco na sebe. Pohlídáte to tady?“

„Co mám pohlídat? To vaše oblékání?“

„Neblbněte! Mám na mysli kávovar.“

Po těch slovech odešla do ložnice a loktem přirazila za sebou dveře. Úplně je nepřibouchla, ale vrátila se a řádně je zavřela. V paprscích jitřního slunce se mi na okamžik naskytl pohled na růžovou pleť pod lehoučkou tkaninou.

„Hlídáte ten kávovar?“ zvolala při zavírání dveří.

„Ještě ne. Hlídaný kávovar nikdy nevaří.“

Po mých slovech znovu otevřela dveře a zůstala mezi nimi stát v kombiné. Sluneční světlo proudící oknem ložnice odhalilo fascinující obrysy její postavy.

„Máte průsvitné kombiné!“ poznamenal jsem.

Usmála se, přejela pohledem své linie rýsující se pod průsvitnou látkou a řekla: „Některé nedbalky něco tají, Donalde.“

„Co tím chcete říct?“ zeptal jsem se.

Opět se zasmála a odpověděla: „To si musíte domyslet sám – jste přece detektiv. Chtěla jsem vám jen dát na vědomí, že některé moje nedbalky nejsou průhledné – aspoň doufám. A teď jděte a ohlídejte kávovar. Slanina a vejce jsou v ledničce.“

Opláchl jsem si ruce v kuchyňském dřezu, otřel jsem si je papírovou utěrkou, našel jsem slaninu i vejce a začal jsem opékat plátky slaniny na mírném ohni. Do misky jsem rozklepl půl tuctu vajec, naklonil jsem pánev, aby tuk ze slaniny stekl na stranu a nepřipaloval se, v sáčku na odpadky jsem našel kelímek a slil jsem do něj přebytečný omastek.

Když jsem slaninu řádně opekl, vzal jsem tři nebo čtyři papírové ubrousky, složil jsem je takovým způsobem, aby ve středu pánve vytvořily hrbol a shrnul jsem na ně opečenou slaninu tak, že odsávaly přebytečný tuk. Pak jsem přidal k vajíčkům trochu smetany, rozšlehal jsem je, vyklopil do pánve a začal míchat. Zrovna když směs začínala tuhnout, otevřely se dveře, vyšla Lois z ložnice a zůstala stát za mými zády.

„Tak jak vám to jde?“ tázala se.

„Prima, jestli máte ráda míchaná vejce.“

„Mám je ráda umíchaná.“

„Mám do nich přidat trochu papriky?“ zeptal jsem se.

„Ano, dejte tam trošku papriky.“

„A co maličko worcesterské omáčky?“

„To jsem ještě nezkoušela.“

„Tak teď to ochutnáte,“ řekl jsem. „Už je tam.“

„Dal jste tam sůl a pepř?“ zvídala dál.

„Ovšem, už se stalo. Pepře jsem dal velmi, velmi maličko, protože chci, aby vynikla chuť papriky.“

„A přidal jste worcesterskou omáčku?“

„Samozřejmě.“

„Ta slanina vám vychladne,“ upozornila mě.

„Ale kdepak,“ odporoval jsem. „Až vyklopím vajíčka na tác, dám slaninu znovu na pánev, nechám ji na prudkém ohni jen tak dlouho, aby se řádně ohřála a teprve pak ji přendám na tác.“

„Vy jste určitě ženatý, Donalde.“

„Ne, nejsem.“

„A jak to, že se tak zajímáte o vaření?“

„Je to snad znak ženatého člověka?“ otázal jsem se.

„Příprava snídaně ano,“ odpověděla Lois. „Když se mužský ožení, tak zjistí, že si jeho manželka ráno ráda sladce pospí. Také přijde na to, že když jeho paní nedostane včas svou ranní kávu, bolí ji hlava a je nabručená. To nutí manžílka jít do kuchyně, a když už tam jednou je, tak zjistí, že zrovna tak dobře může osmažit slaninu a umíchat vajíčka.“

„To je přece roztomilé, ne?“

„Hm, ano, to je,“ souhlasila.

„Nemyslíte si, že byste měla naučit Georga vařit?“ zeptal jsem se.

„Přijde na to.“

„Co vyvolalo u Georga ten jeho komplex?“

„Chcete, abych vám to pověděla, že?“

„Ano, to bych chtěl.“

Sledovala, jak vejce tuhnou a po chvilce je vyklopila na tác. Dívala se, jak beru do ruky papírový ubrousek se slaninou, vkládám ho do pánve na tak dlouho, aby se slanina znovu patřičně ohřála a pak ji vyklápím na tác.

„Kdybych vám to pověděla, vyrazilo by vám to dech,“ varovala mě Lois.

„Mně hned tak něco nedokáže vyrazit dech,“ upozornil jsem ji. „Nedáme si k tomu topinku?“

„Dala bych si nějakou,“ souhlasila.

„Máte tady elektrický opékač topinek,“ řekl jsem. „To je vaše práce.“

Zasmála se, vzala ze schránky na chleba několik krajíčků, vložila je do opékače, zapnula proud a zamyšleně na mě hleděla.

Mlčel jsem a čekal, než byly topinky hotové a Lois je natřela máslem. Pak jsem vzal tác s míchanými vejci obloženými opečenou slaninou a položil jsem ho na stolek v kuchyňce.

Posadili jsme se a Lois nalila dva šálky kávy.

Vzal jsem si jen tolik míchaných vajíček, abych je ochutnal a pomalu jsem uždiboval topinku.

„Nezdá se, že byste měl velký hlad,“ poznamenala Lois.

„Je to dnes už moje druhá či třetí snídaně – už ani přesně nevím, kolikátá,“ vysvětloval jsem jí.

„Už jsem poznala, že se dovedete vykrucovat.“

Vypila kávu, dala si na talíř trochu vajíček, ochutnala je, nabrala si další lžíci, vzala si kousek opečené slaniny a řekla:

„Zatraceně, Donalde, z vás by byl pro nějakou ženu ohromný manžel!“

„Obávám se, že ne,“ odporoval jsem. „Stal by se ze mne protiva. Ráno bych honil ženu z postele, pobízel bych ji a chtěl bych, aby se činila v kuchyni, zatímco já bych se holil.“

„Ale kdepak, takový byste nebyl. Kdyby se k vám dívka chovala pěkně, byl byste na ni hodný.“

„To je možné – snad.“

Okamžik mlčela a měřila si mě zrakem. „Sázím se, že to myslíte poctivě, Donalde.“

„Chcete to se mnou zkusit?“

„Pomýšlím na to. Čím začneme?“

„Mohla byste mi povědět, jestli jste byla do Georga zamilovaná, když jste si ho brala?“ otázal jsem se.

„Jdete na to oklikou,“ poznamenala namísto odpovědi.

„Byla jste, anebo nebyla?“ naléhal jsem. Zhluboka si vzdechla a řekla: „Myslela jsem si, že ho miluju.“

„Co se stalo pak?“

„George se změnil.“

„Aha – a co způsobilo, že se změnil?“

Lois mlčela a pozorně zkoumala mou tvář.

„Jen pokračujte,“ pobízel jsem ji. „Povězte mi, co bylo příčinou, že se změnil.“

Zamyšleně na mě hleděla a po chvilce řekla: „Zavraždil svého dědečka.“

Stálo mě zatraceně mnoho úsilí, abych nedal na tváři znát výraz ohromení.

„Věděla jsem, že vás to vyděsí,“ poznamenala Lois.

„Pojďme rovnou k věci,“ řekl jsem. „Karolina Duttonová je jeho sestřenice?“

„Ano, je.“

„A Karolina i George zdědili po dědečkovi nějaké peníze?“

„Zdědili po něm svěřenské jmění. Podle ustanovení o správě k věrné ruce dostal George dvakrát tolik, co Karolina.“

„Znamená to tedy, že prospěch z dědečkovy smrti měli oba!“

„Ano, je to tak.“

„Vy se domníváte, že dědeček byl zavražděn?“

„Ano.“

„A co Karolina? Ví o tom?“

„Copak by si to nechala pro sebe, kdyby o tom věděla?“

Byl jsem vyvedený z míry víc než jsem očekával. „Ona je žena toho typu, která – totiž,“ rychle jsem dodal, „jestli je taková, jak jste mi ji popsala, tak by…“

V tom okamžiku mi skočila Lois do řeči: „Hrome, už to mám!“

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

„Donalde, vy mizero, sázím se, že jste to byl vy!“

„O čem to mluvíte?“ zeptal jsem se a bylo mi jasné, že jsem právě udělal velkou chybu.

„Včera večer ke mně zašli Karolina s Horacem,“ sypala ze sebe Lois. „Byli namol ožralí a strašlivě rozradostnění štěstím, které se na ně usmálo. Horace prodal nějaký obraz člověku, který byl velkým znalcem výtvarného umění a – zatraceně – tím člověkem jste byl vy, Donalde!“

„Jakým jsem měl být člověkem?“ tvářil jsem se nechápavě.

„Vy jste ten chlap, co koupil Horacův obraz. Nevykrucujte se! Prozradilo vás cosi ve výrazu vaší tváře, něco v tom, jak jste se zarazil, když jste začal hovořit o Karolině. Nechtěl jste, abych věděla, že jste se s ní už setkal. Víte, Donalde, jestli to tak bylo, je to od vás špinavý, odporný trik – a současně je to kruté. Horace se teď doslova vznáší v oblacích. Je v sedmém nebi.“

„To je skvělé,“ odpověděl jsem jí na to. „Když je malíř nadšený, dokáže malovat daleko tvořivěji. Každému umělci se lépe pracuje, když má pocit, že výtvarné dílo, se kterým hodlá vyjít na veřejnost, se nestane ležákem. Teď mi ale povězte, proč si myslíte, že George zavraždil svého dědečka.“

„Počkejte chvíli!“ zarazila mě Lois. „Nejdřív si udělejme jasno v záležitosti toho obrazu. Jestli jste ten chlápek – a já si myslím, že ano – a jestli se Horace dozví, že jste soukromý detektiv a koupil jste jeden z jeho obrazů jen proto, abyste se dostal na stopu Georgovi, bude to pro něj otřes, který ho úplně zdrtí, jako kdyby vypadl z okna dvacátého patra.“

„V tom případě bychom mu to snad raději neměli povědět, co říkáte, Lois?“

„Určitě ne. Přistoupil byste na malý kompromis?“

„To nevím.“

„Takhle mi to nelinkujte! Já jsem vám pověděla o Georgovi – a teď mi řekněte pravdu vy!“

„No budiž. Ano, byl jsem to já.“

„Tak vy jste mu lichotil a pozvedal jeho sebevědomí, abyste se s ním sblížil a zjistil, kde je George?“

„Ano, je to tak.“

„Za to vás nenávidím,“ vyhrkla Lois. „Zadržím vás tady jen tak dlouho, než mi pomůžete s nádobím. Hned pak musíte vypadnout z mého bytu a nechci už o vás v životě slyšet.“

„Počkejte chvíli,“ řekl jsem jí. „Ještě se nestalo nic zlého.“

„Jak to myslíte, že se nic zlého nestalo?“

„Horace jsem povzbudil, dal jsem mu silný inspirující podnět. Teď začne malovat jako divý. Navrhl jsem mu řadu námětů,“ vysvětloval jsem.

Zamyslela se nad mými slovy a po chvilce se znovu ozvala: „Řekl mi, že minulý večer dostal úplně nový, senzační nápad. Byl jak se patří zlinkovaný, ale dostával se z opice a měl v úmyslu dnes ráno časně vstát a dát se do práce.“

„Jestli mu o tom nic neřeknete, stane se zatraceně lepším malířem, než byl před setkáním se mnou.“

„Jenže on si myslí, že jste obchodník s uměleckými díly nebo sběratel, který cestuje inkognito.“

„Možná jsem.“

„Ale také jím třeba nejste.“

„Detektivové dovedou ocenit umění.“

„Pokoušel jste se ho přimět, aby vám řekl, kde je George?“

„Ne právě těmito slovy.“

„Nějak jste ho obalamutil. To jste ho tak nadchnul, že zatelefonoval Georgovi, aby mu řekl tu novinu?“

„Tak nějak to bylo.“

„Vy jste ale hajzl!“

„Mluvíte o mně stejně jako Berta Coolová,“ podotkl jsem.

„Ona o vás takhle hovoří?“

„Ano.“

„Vsadila bych se, že vás miluje jakousi mateřskou láskou – či ne?“

„Nechová se ke mně vůbec mateřsky, ale právě naopak mě nenávidí.“

„Fuj!“

„Jak to bylo s Georgem a jeho dědečkem?“

„Neměla jsem vám povědět to, co jsem vám řekla, Donalde.“

„Jenže jste to nakousla, a teď už nemůžete přestat.“

„Starého kozla nemůžu! Už jsem skončila.“ V tom okamžiku se ozvalo energické zaklepání na dveře.

„Kdo se to opovažuje mlátit mi na dveře?“ zeptala se Lois nedůtklivě, vstala a vykročila ke vchodu.

„Asi to bude některý váš nedočkavý přítel,“ poznamenal jsem.

„Nemám přátele, kteří by byli nedočkaví v tuto ranní hodinu. Moji přátelé si dokáží šetřit nedočkavost na pozdější dobu. Ráno si ráda v klidu zakouřím, vypiju si kávu a dám si pořádnou, dobrou snídani.“ Po těch slovech otvírala dveře. Přitom opakovala: „Neměla jsem vám to říkat, Donalde.“

Sotva to dořekla, ozval se mužský hlas: „Znáte nějakého Georga Cadotta?“

„Neznám, sakra,“ odpověděla Lois a snažila se přibouchnout pootevřené dveře.

„Počkejte okamžik, mladá dámo. Koukněte se na tohle!“

„Ach!“

„Tak co je s Georgem Cadottem?“

„Jde mi na nervy!“

„Teď už vám na nervy nemůže jít, protože je mrtvý,“ prohlásil neznámý návštěvník. „Cože?“ vykřikla Lois.

„Tak jen pojďte,“ pokračoval příchozí. „Hněte sebou! Já půjdu za vámi dovnitř. Co jste to dělala? Zrovna jste snídala?“

„Hm, ano.“

„Dám si šálek kávy,“ řekl dotyčný a zamířil do kuchyňky.

Já jsem dopíjel svou kávu s předstíranou bezstarostností.

„Ale, ale,“ ozval se nezvaný návštěvník, „kdopak je tenhle váš mládenec?“

„Je vám po tom něco?“

„Ano, zajímá mě to.“

„Poslyšte,“ zeptala se ho Lois, „je pravda to, co jste řekl o Georgovi?“

Dotyčný jí neodpověděl, ale přistoupil ke mně a řekl: „Povězte mi, co jste zač a co tady děláte!“ S těmi slovy vytáhl z kapsy kožené pouzdro na dokumenty a ukázal mi odznak.

„Zachovejte klid, člověče!“ řekl jsem mu. „Jmenuju se Donald Lam a jsem soukromý detektiv z Los Angeles. Tady je moje navštívenka a tohle jsou moje doklady,“ představil jsem se a hodil papíry na stůl.

„Co tady děláte?“ opakoval neústupně předchozí otázku.

„Snažím se sehnat nějaké informace o Georgovi Cadottovi.“

„Proč je sháníte?“

„Chtěl jsem si s ním pohovořit.“

„O čem?“

„Jestli je mrtvý, jak říkáte, tak už s ním nechci mluvit o ničem,“ odpověděl jsem.

„Tak se podívejte, chlapče,“ řekl mi nakvašeně, „my tady nemáme rádi, když se nám pletou pod nohy soukromí čmuchalové. Nelíbí se nám soukromí detektivové z Los Angeles. Nemůžeme vás vystát – a tečka!“

Odsunul jsem si židli. „No dobrá,“ odsekl jsem, „mně ani za mák nezáleží na tom, co se vám líbí a co ne. Mám státem vydané oprávnění k výkonu svého povolání. Dělám tady svou práci. Vy jste mi položil otázku a já jsem vám na ni odpověděl. Položil jste mi další otázku, a já vám neodpovídám. Nemám ve zvyku vyzrazovat záležitosti našich klientů. Snažil jsem se s vámi spolupracovat, ale teď už jsem skončil. Jestli chcete, abych si opatřil advokáta, seženu si ho.“

„Nerozčilujte se!“ řekl mi na to.

„Tak se trochu mírněte vy!“ odpověděl jsem mu.

„Mluvíte nějak příliš namyšleně,“ rýpnul si do mne.

„Vůbec nemluví namyšleně,“ zastala se mě Lois.

Policista si mě prohlédl od hlavy k patě a zeptal se: „Jak dlouho už jste tady?“

Pověděl jsem mu to.

„Kde jste ubytován?“

Také na tuto otázku jsem mu odpověděl.

„Jak se tady pohybujete?“

„Najmul jsem si automobil.“

Na policistově tváři se po mých slovech objevil výraz náhlého zájmu. „Hm, hm, no dobrá.“ začal. „Teď mi dovolte zeptat se vás na něco jiného. Říká vám něco název motelu Roadside ve Valleju?“

„Měl by mi něco říkat?“

„Někdo přijel najatým vozem k motelu Roadside a my bychom tuze, tuze rádi zjistili, kdo to byl.“

„A proč?“

„Protože ten, kdo onen vůz řídil, pravděpodobně zavraždil Georga Cadotta.“

Ve tváři se mi nepohnul ani sval.

Policista si mě zamyšleně prohlížel. „To vás překvapuje, že, Lame?“

„Nechce se mi věřit, že by vaše nepřízeň a odpor vůči detektivům, kteří sem přijíždějí, zacházely tak daleko, abyste je obviňovali z vražd,“ odpověděl jsem mu klidně.

„Buďte bez starosti – to se neděje. Dokud se do ničeho nenamočíte, bude všechno v pořádku. Jsme tady slušní, ale nechceme, aby nám tu někdo dělal zmatky, rozumíte?“

Přikývl jsem hlavou, že rozumím.

Ozvalo se zazvonění u dveří, za okamžik druhé a po chvilce třetí.

Lois Marlowová se zvedla se slovy: „To bude moje sousedka.“

„Dobrá,“ poznamenal policista, „podívám se na sousedku. Oznámím jí všechno, co je třeba. Pojďte, Lame, přejdeme do sousední místnosti, kde vás budu moci mít na očích.“

„Nemusíte mě hlídat,“ namítl jsem. „Vím, co dělám, a nehodlám odtud odejít – aspoň ne tam, kde byste mě mohl zadržovat.“

„To je nápad!“ odvětil. „Jmenuji se Mortimer Evans. Spolupracujeme s policisty ve Valleju. Když budete zadobře s námi, budeme my slušní k vám. Jestli se pokusíte doběhnout nás, tak my…“

Nedopověděl. Lois Marlowová otevřela dveře a na prahu stanula Karolina Duttonová. „Promiň, Lois, nerada tě obtěžuju, ale došel nám cukr. Horace zuřivě maluje a zrovna jsem mu nalila trochu vřelé kávy. Snad máš…“ Při pohledu na mne se zarazila uprostřed věty a překvapeně vykřikla: „Jak to? Pane Billingsi, co vy tady děláte?“

„Hned ti přinesu ten cukr,“ řekla Lois a odběhla do kuchyně.

Evans se pátravě podíval nejdřív na mne a pak na Karolinu Duttonovou.

„Cože, Billings?“ zeptal se.

„Ovšem,“ odpověděla horlivě Karolina, „Billings – obchodník s uměleckými předměty nebo sběratel… totiž, aspoň si to myslím. Koupil od manžela obraz.“

Lois Marlowová právě přicházela z kuchyně se šálkem cukru. „Cože udělal?“ zeptala se.

Evans si sáhl do zadní kapsy, vytáhl mně už známé odřené kožené pouzdro, ukázal návštěvnici policejní odznak i průkaz a řekl: „Pojďte dál a posaďte se. Povězte mi něco víc o tomhle Billingsovi!“

„Moc toho o něm nevíme,“ odpověděla Karolina. „Koupil od manžela jeho obraz ‚Slunce nad Saharou‘.“

„Kdo je váš manžel?“

„Horace Dutton.“

S další otázkou se Evans obrátil na Lois Marlowovou: „Jsou to jen sousedi?“

„Karolina je sestřenice Georga Cadotta,“ odpověděla Lois.

„No dobrá, budiž,“ přitakal Evans. „A vy znáte tohohle chlapíka jako Billingse?“

„Co s ním má být? Stalo se něco?“ zeptala se namísto odpovědi Karolina.

„George je mrtev, Karolino,“ zasáhla do hovoru Lois Marlowová.

„Tak moment,“ ozval se energicky Evans a prudce se otočil k Lois. „Už jsem řekl, že mluvit budu já. Teď se všichni posaďte a pojďme rovnou k věci. Otázky budu klást já a nepřeju si, aby někdo odváděl hovor bokem.“

Pak se obrátil na Karolinu Duttonovou: „Pokud jsem vám dobře rozuměl, tenhle člověk koupil od vašeho manžela obraz. Představil se jako Billings a naznačil vám, že je sběratel uměleckých předmětů – je to tak?“

„Co se stalo Georgovi?“ opakovala předchozí otázku Karolina.

„Tenhle chlápek přišel k vám do bytu?“ zeptal se namísto odpovědi Evans.

„Ano… ale povězte mi něco o Georgovi. Co je s ním? Co se stalo? Co…“

„Hned se k tomu dostanu.“

„Byl zavražděn,“ vyhrkla Lois Marlowová.

„Hrom do vás! Držte zobák! Tohle je moje záležitost,“ vyštěkl na ni Evans a položil další otázku Karolině. „Teď mi odpovězte – když byl tenhle muž u vás, hovořilo se něco o Cadottovi?“

Dotázaná potřásla hlavou: „Myslím, že ne.“

„O čem jste mluvili?“

„O manželových obrazech. Moc se mu líbily. Ten jeden koupil a v podstatě naznačil, že koupí ještě další. Zřejmě opravdu rozumí výtvarnému umění, protože dal manželovi několik námětů a nesmírně ho nadchl.“

„Nepřišla řeč na Georga Cadotta?“

Opět záporně potřásla hlavou.

„Nesnažil se tenhle člověk přimět vašeho manžela, aby se s Cadottem spojil?“

„Ne, o to se nepokoušel. Hovořil s ním o několika obrazech a jeho malířském stylu. Manžel s Georgem hovořil, ale Billings ho k tomu nevyzýval.“

„Tak, aby bylo jasno,“ řekl Evans, „telefonoval včera večer váš manžel Cadottovi?“

„Ano, telefonoval.“

„A tenhle člověk byl při tom?“

„Ano.“

„Poslouchal, co se hovoří?“

„Nezdálo se mi, že by poslouchal. Mluvil se mnou, ale nedá se vyloučit, že slyšel, co manžel říká.“

„O čem hovořil váš manžel s Cadottem?“

„Mluvili o obrazech – ano, o prodeji obrazů.“

„Věděl manžel, kde je Cadott?“

„Ovšem.“

„Jak se to dozvěděl?“

„George mu řekl, kam se chystá.“

„Kde tedy byl George?“

„V motelu Roadside u Valleja – a byl tam přihlášen pod jménem Chalmers.“

V tom okamžiku okřikla Karolinu Lois Marlowová: „Neblbni a mlč! Tohle je soukromý detektiv, který…“

„Držte klapačku!“ osopil se na ni Evans. „Jestli nebudete zticha, zamknu vás do koupelny.“

„Máte na to právo?“ zeptal jsem se ho.

Podíval se na mne s odporem a odsekl: „Na to můžete vzít jed, že mám, vy zatracený čmuchale. Já vedu tohle vyšetřování.“

„Domníváte se, že tenhle člověk, tenhle Billings, je detektiv, který sem přijel z Los Angeles, že je tím, kdo…?“

Lois Marlowová horlivě přisvědčila.

Karolina Duttonová se ke mně otočila s výrazem sveřepé nenávisti v tváři. „Vy lumpe! Vy…“

„Nechte toho!“ okřikl ji Evans. „Já to dokážu líp.“ Obrátil se ke mně a vyzval mě: „Teď si poslechnu vás!“

„Myslel jsem si, že chcete hovořit jen vy sám,“ namítl jsem dotčeně.

„To jsem chtěl, ale teď už nechci.“

„Pro mě za mě, jen pokračujte,“ dodal jsem. „Zatím jste všechno pěkně zkomplikoval. To by vám mohlo stačit.“

Evans zrudl ve tváři, naklonil se nad mou židli a napřáhl ruku sevřenou v pěst. Já jsem zůstal sedět

„Tak vy jste celou tu dobu věděl, kde je Cadott?“ zeptal se a upřeně na mě hleděl.

„Zrovna tak to věděla Lois Marlowová, stejně jako Horace Dutton a Karolina Duttonová,“ odvětil jsem.

„Chtěl jste ho praštit,“ zasyčela Karolina Duttonová. „Jen pokračujte a vrazte mu jednu! Já s tím plně souhlasím.“

„Nechtěl mě bacit, Karolino,“ odporoval jsem jí. „Byl to jen trik, kterého používají, když si myslí, že jím dosáhnou, co chtějí.“

„Ale jděte,“ ozval se Evans a otočil se na mne. „Mohl bych…“ začal a zarazil se.

„Tak víte co?“ řekl jsem. „Půjdu do svého hotelu.“

„To si jen myslíte,“ namítl zvysoka Evans.

„Ano, to si myslím,“ pokračoval jsem. „Jestli se vám zachce, máte právo mě zatknout – a já mám zase právo vás žalovat pro neoprávněné uvěznění.“

„Vaše chování se mi nelíbí,“ poznamenal Evans.

„A mně se zase nelíbí, jak se stavíte k případu vy, ačkoli se snažíte konat svou práci, jak nejlíp dovedete. Pro vaši informaci vám říkám, že byste se mnou lépe pořídil, kdybyste se namísto vyhrožování a zastrašování snažil využít mé spolupráce, ale zřejmě máte svůj osobitý styl.“

„To máte pravdu. Jsem drsný a hrubý. Až budu s vámi hovořit příště, bude to beze svědků!“

„Dobrá, budu se těšit,“ řekl jsem mu na jeho výhrůžku, vyšel jsem z místnosti a nechal jsem Evanse o samotě s oběma ženami.

Zastavil jsem se u dveří Duttonova bytu a zmáčkl tlačítko zvonku. Díval jsem se přitom přes rameno, abych zjistil, jestli někdo nevyjde z bytu Lois Marlowové.

Nikdo se neobjevil.

Když jsem zazvonil podruhé, otevřel Dutton dveře. Vypadal rozhněvaně. „Zatraceně!“ zahromoval. „Mám moc práce… Ale, buďte zdráv, Billingsi!“ Poslední slova vyřkl tónem, jímž dítě vítá Santa Clause. Nechal jsem ho, aby mi potřásl rukou a vzal mě kolem ramen.

„Tak jen pojďte dál, pojďte,“ zval mě. „Už na tom obrazu pracuju.“

„Na jakém obrazu?“

„Na ‚Konfliktu‘. To bude bomba! To bude věc, senzační trefa!“

„To je prima,“ souhlasil jsem. „Teď ale, abyste věděl, nejmenuju se Billings. Jsem Donald Lam, soukromý detektiv a hledal jsem Georga Cadotta. Ten se přede mnou skrýval. Vám jsem věnoval pozornost, abych se dostal Georgovi na stopu. Teď to vypadá tak, že byl George zavražděn.“

Duttonovy ruce ochably a paže mu sklesla z mého ramene. Zíral na mě s pootevřenými ústy.

„Chci vám jen poradit,“ pokračoval jsem, „abyste dál pracoval na ‚Konfliktu‘. Myslím si, že bude úžasný! Já o tohle moderní umění nemám sebemenší zájem. Georgovo zavraždění však vyvolá veliký rozruch. Přiženou se sem novináři s fotoreportéry a budou pátrat po dalších souvislostech z nejrůznějších hledisek. Jestli vás zastihnou, jak malujete některou z těchto barevných skvrn, budete mít zadarmo náramnou reklamu a pak snad někdo ten obraz koupí. Barnum řekl, že každou minutu se někdo rodí – a někteří z nich mají prachy. Sbohem.“

Odcházel jsem a Horace stál mezi dveřmi jako solný sloup.

KAPITOLA 6

Zastavil jsem se u prvního hotelu a šel jsem k telefonní budce.

Pečlivě jsem zavřel za sebou dveře, vytočil číslo meziměstské ústředny a objednal jsem si hovor s Bertou Coolovou na účet volaného.

Ve sluchátku jsem nejdřív uslyšel Bertu hovořit se spojovatelkou: „Řekněte mu, ať to zaplatí! Má všechny prachy na výdaje. Co si vlastně myslí, že telefonuje na účet volaného? Ano, vezmu si ten hovor. Ano, už jsem řekla, že to zaplatím! Ano, tady je Berta Coolová. Haló! Haló! Haló!“

„Ahoj, Berto, tady je Donald,“ ozval jsem se.

„Vím, kdo volá,“ odsekla. „Co je to za nápad volat na účet volaného? Vždyť jste dostal peníze na výdaje. Dejte to připsat na svůj hotelový účet a budeme se s tím moci vykázat. Jinak bude tenhle hovor vyúčtovaný koncem měsíce a já budu muset…“

„Nechte toho!“ přerušil jsem ji uprostřed věty. „Jsme v loji.“

Berta okamžitě přestala kecat a na lince se rozhostilo ticho. Pak jsem se otázal: „Jste tam ještě?“

„Ovšem, jsem tady. Jak to, že jsme v loji?“

„Teď poslouchejte, Berto. Jděte hned na to. V tomhle si nemůžeme dovolit neúspěch.“

„No dobrá, rozumím. Tak mluvte, oč jde!“

„Na něco jsem náhodou narazil. George Cadott už napsal Minervě Fisherové dopis o jejím manželovi, o té konferenci i o Lois Marlowové. Dopis už byl odeslán.“

„Zatraceně!“ ulevila si Berta. „Nemohl jste v tom tomu chlapovi zabránit?“

„Počkejte okamžik!“ okřikl jsem ji. „To není všechno. George Cadott byl v noci na dnešek zavražděn.“

„Co to, sakra, povídáte?“

„A dál,“ pokračoval jsem, „náš klient Barclay Fisher se dopustil té chyby, že sem minulé noci navzdory mému varování přicestoval letadlem s úmyslem zajít za Georgem Cadottem a nabídnout mu úplatek. Poslal jsem ho nazpátek domů. Jenže byl tady a lidé ho viděli. Přihlásil se v hotelu. Jen doufám, že až patologové určí čas, kdy Cadott zemřel, bude mít Fisher alibi.“

„To určitě, to je samozřejmé,“ poznamenala Berta. „Jestli můžete dokázat, že v té době byl v letadle, je z toho venku.“

„Jenže já jsem v letadle nebyl,“ podotkl jsem důrazně.

„Jak to myslíte? Co tím chcete říct?“

„Já jsem se do toho připletl,“ přiznal jsem.

„A sakra,“ zvolala Berta.

„Tak teď,“ pokračoval jsem, „sežeňte Barclaye Fishera. Dopis Minervě má předvčerejší datum. Jestli byl téhož dne odeslán, to nevím. Povězte Fisherovi, ať se potlouká kolem domu a hlídá všechnu poštu. Řekněte mu, že když zachytí dopis s adresou napsanou na stroji a se sanfranciským razítkem adresovaný Minervě Fisherové, ať ho – jestli mu záleží na rodinné pohodě – sbalí a schová.“

„Rozumím,“ odtušila Berta.

„Ten dopis by měl přijít dnes,“ pokračoval jsem, „jestli ovšem nebyl doručen už včera. Podle data byl napsán v pondělí a dnes je středa.“

„Dobrá. Určitě Fishera seženu. A teď, Donalde, jak dalece jste se do toho zapletl vy?“

„To nevím, ale myslím, že ne nijak moc – až na to, že jsem porušil ustanovení zákona.“

„Jak to?“

„Domnívám se, že teď ještě mi nikdo nemůže nic dokázat – prozatím.“

„Tak zameťte za sebou stopy,“ radila mi Berta.

„To zrovna teď dělám. Je docela možné, že nějaký čas nebudu k dosažení. Nijak moc se nevzdalujte z kanceláře,“ nabádal jsem ji, „a zdržujte se tam, kde vás budu moci telefonicky dostihnout. Možná vás budu potřebovat.“

„Když mě budete potřebovat, budu na telefonu.“

Zavěsil jsem, vstoupil jsem do hotelu a vyzvedl si klíč od svého pokoje. „Bydlí tady v hotelu nějaký pan Barclay Fisher?“ zeptal jsem se recepčního.

„Odstěhoval se asi přede dvěma hodinami.“

„Byl tu přihlášen k pobytu?“

„Ano, byl.“

„Nevíte, kdy sem přišel?“

„Mohu vám to zjistit, jestli máte nějaký důvod, proč to chcete vědět.“

Namísto odpovědi jsem podal recepčnímu svou navštívenku.

„Věřím vám, v pořádku,“ poznamenal recepční. „To není nic, co by mohlo hotelu nějak uškodit.“

„Ani v nejmenším,“ ujišťoval jsem ho. „Nejde o žádný rodinný problém ani nic podobného. Jen bych to rád věděl.“

„Počkejte okamžik,“ řekl, podíval se do záznamů a oznámil mi: „Přihlásil se ve dvaadvacet padesát.“

„Cože? Ve dvaadvacet padesát včera večer?“ podivil jsem se.

„Ano, je to tak.“

„To ale nemohl,“ namítl jsem. „Byl v letadle, které…“

„Lituji, pane Lame, ale naše záznamy jsou velice přesné a čas je na příslušné kartě vyznačován automatickým razítkem, které je napojeno na elektrické hodiny. Tady je vytištěno dvaadvacet padesát – okamžik – přesně je to dvaadvacet hodin padesát jedna minuta.“

„Děkuji vám,“ řekl jsem, „pravděpodobně jsem si popletl časové údaje.“

„Není to tedy nic, co by se nám mohlo vytýkat?“ zeptal se recepční starostlivě. „Nejde tady o něco – mám na mysli nějakou nepřesnost…? Z jeho přihlášky vyplývá, že byl sám.“

„To je v pořádku,“ uklidnil jsem starostlivého zaměstnance. „Ve kterém pokoji bydlel?“

„V čísle 428.“

„Určitě jsem si popletl časy v letovém řádu. Mockrát vám děkuji.“

Vyjel jsem zdviží do pátého patra, kde jsem měl svůj pokoj, sestoupil jsem do čtvrtého poschodí, prošel jsem chodbou a zastihl jsem služebnou, když právě uklízela pokoj 412.

„Tak jak vám to jde?“ zeptal jsem se jí.

Podívala se na mne, vycítila možnost spropitného a vesele se usmála. „Jde mi to bezva. Zrovna tady končím.“

„Chcete si vydělat pětidolarovku?“

„Přijde na to,“ odpověděla, pečlivě si mě prohlížela a bylo vidět, že se snaží uhodnout, co jsem asi zač. „Pojďte se mnou a ukliďte v pokoji číslo 428,“ vyzval jsem ji. „Očekávám návštěvu několika lidí a byl bych rád, aby tam bylo všechno v pořádku.“

„To není žádný problém,“ souhlasila. „Ještě okamžik počkejte, hned budu tady hotová.“

Zůstal jsem stát ve dveřích, než dotyčná definitivně skončila úklid pokoje, načež zajela se svým vozíkem k číslu 428. Otevřela si univerzálním klíčem a vešla dovnitř. Vstoupil jsem tam v patách za ní a rozhlédl jsem se. V koši na odpadky byl zavazadlový lístek vydaný společností United Airlines pro spoj číslo 461.

Vytáhl jsem z kapsy letový řád a podíval jsem se na dotyčný spoj. Bylo to letadlo druhé třídy, které odlétalo z Los Angeles v sedm večer a přistávalo v San Francisku za dvě hodiny, tj. v devět.

Zatímco uklízečka dávala do pořádku koupelnu, zotvíral jsem všechny zásuvky a důkladně jsem prohlédl celý pokoj. Kromě už zmíněného zavazadlového lístku tam Fisher nenechal nic.

Vyhledal jsem si adresu společnosti Jensen Thrustmore Motors, zašel jsem do telefonní budky a zavolal jsem tam. Ozvala se mi žena s velice melodickým hlasem a ohlásila se „Společnost Jensen Thrustmore Motors.“ Řekla to tak svůdně a mile, jako bych zadával bůhvíjakou objednávku.

Když jsem jí řekl, že chci hovořit s Carlem Jensenem, odpověděla, že mě spojí s jeho sekretářkou.

Také slova Jensenovy sekretářky zněla vábně. Napadlo mě, že tyto hlasy možná patří dívkám, které vypomáhaly při oné konferenci v San Francisku.

„Jmenuji se Donald Lam,“ představil jsem se, „a chci navštívit pana Jensena. Je to značně naléhavé a pro pana Jensena to může být velice závažné.“

„Máte s panem Jensenem dojednanou schůzku?“

„To víte, že nemám, děvče,“ odpověděl jsem. „Jinak byste se mě přece na to neptala.“

Suše se zasmála a řekla: „Jestli něco víte o tom, jak to tady chodí, určitě je vám známo, že je mým úkolem zjistit, co jste zač a co chcete. Také se ode mne očekává, že to vyřídím taktně.“

„Tak do toho – a buďte taktní,“ vybídl jsem ji.

Znovu se zasmála: „Jen pokračujte! Spusťte!“

„Jsem soukromý detektiv z Los Angeles,“ začal jsem.

„Cože? Detektiv?“

„Ano, už je to tak.“

Sekretářčin hlas ochladl a zazněla v něm opatrnost. „Kvůli čemu chcete navštívit pana Jensena?“

„V souvislosti s něčím, co se přihodilo na konferenci v San Francisku.“

„Je mi nesmírně líto, pane Lame, ale pan Jensen odjel před pár minutami na oběd a nepočítá s tím, že se během odpoledne vrátí. Mohl byste mi povědět, co byste rád věděl…?“

„Chci se ho konkrétně zeptat,“ přerušil jsem Jensenovu sekretářku, „jestli dostal dopis od jistého Georga Cadotta, a pohovořit si s ním o tom, co se bude dít, jestli se o onom dopisu dozví policie.“

„Jak že se jmenuje ten člověk?“

„Cadott,“ odpověděl jsem, „C-a-d-o-t-t“

„Počkejte okamžik,“ vyzvala mě. „Podívám se, jestli najdu telefonní číslo, na kterém bych mohla pana Jensena zastihnout.“

Na několik okamžiků zavládlo ticho a pak jsem zaslechl konec nějaké šeptem vyřčené věty. Hned poté se v sluchátku ozvalo: „U telefonu je Carl Jensen.“

„Dobrý den, pane Jensene,“ začal jsem. „Jak jsem pochopil, zrovna jste odjel na oběd.“

„Zastihli mě ve výtahu. Co má být s dopisem, který mi údajně napsal George Cadott?“

„Jde o dopis, který vás obviňuje z vykořisťování mladých dívek,“ odpověděl jsem, „a ze snahy zneužívat je k hříchu a svádění v zájmu odbytu výrobků vaší firmy.“

„Povězte mi, sakra, o čem to vlastně hovoříte!“

„George Cadott – co vám říká to jméno?“

„Žádného Georga Cadotta neznám – a vůbec nevím, o čem to mluvíte.“

„Jestli mě můžete přijmout ještě před obědem, jsem ochoten vám poskytnout jisté informace, které vám mohou být prospěšné, až vám začne klást otázky policie.“

„Kde jste teď?“

Sdělil jsem mu jméno svého hotelu. Okamžik se rozmýšlel a pak se zeptal: „Jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Donald Lam.“

„Vemte si taxi, Lame, a přijeďte sem. Nevím sice, o čem hovoříte, ale když se někdo pokouší vykládat mi něco takového telefonicky, chci se na něj podívat tváří v tvář a zjistit si, co je zač.“

„Hned tam vyrážím,“ ujistil jsem ho.

Odjel jsem taxíkem z hotelu a za čtvrt hodiny jsem byl v Jensenových kancelářích.

Dívka sedící za stolem sekretářky byla krásná blondýnka s temně fialovýma očima. Všimla si mě v okamžiku, když jsem vcházel do dveří.

„Jste pan Lam?“ zeptala se.

Přisvědčil jsem.

„Tak co? Vyřídila jsem to taktně?“

„Velice taktně.“

„Pan Jensen Vás očekává. Jděte rovnou k němu.“

Otevřel jsem dveře s tabulkou „Carl Jensen“.

Bylo mu kolem čtyřiceti, měl atletickou postavu, zvlněné hnědé vlasy, chladné ocelově modré oči a jeho pohyby byly energické, bleskurychlé.

Když jsem se objevil ve dveřích, vyskočil z křesla, prudce natáhl ruku a stiskl moji dlaň div mi ji nerozdrtil. Pohlédl na mě a řekl: „Nevypadáte na detektiva.“

„Děkuji vám.“

„Zač mi děkujete?“

„Snažím se nevypadat jako detektiv.“

„Proč to?“

„Protože mi to pomáhá v práci.“

„Já jsem si vás, detektivy, vždycky představoval jako vysoké, statné, energické chlapy s pronikavým pohledem, který zahání protivníky do defenzivy.“

„Zřejmě jste zhlédl příliš mnoho filmů,“ poznamenal jsem.

„Asi ano,“ doznal se smíchem. „Posaďte se. Co víte?“

„Vím cosi o Georgovi Cadottovi,“ začal jsem a usedl jsem do křesla.

„Podívejte se, Lame, aby bylo mezi námi jasno. Já žádného Georga Cadotta neznám. Říkal jste, že si chcete se mnou promluvit o něčem, co se přihodilo při poslední konferenci výrobců motorových člunů.“

„Lois Marlowová,“ řekl jsem důrazně.

„Co má být s Lois Marlowovou?“

„Znáte ji?“

„Vy mi teď kladete otázky,“ namítl Jensen namísto odpovědi.

„Naši klienti mě za to platí.“.

„Co chcete vědět o Lois Marlowové?“ zeptal se.

„Já vím o Lois Marlowové všechno,“ odpověděl jsem. „Je mi známo, že opila Barclaye Fishera. Vím, že vám George Cadott napsal dopis, ve kterém vám pohrozil, že vám způsobí potíže. Myslel jsem si, že bychom mohli vyložit karty na stůl.“

„Existuje nějaký důvod, proč bych to měl udělat?“

„Hm, ano, existuje.“

„Jaký je to důvod?“

„George Cadott se zprotivil celé řadě lidí,“ odpověděl jsem.

„Mnoho lidí je protivných spoustě jiných,“ konstatoval opatrně Jensen. „A kromě toho – já jsem nikdy neměl to potěšení setkat se s Georgem Cadottem.“

„George Cadott si vzal do hlavy,“ pokračoval jsem, „že je jeho posláním reformovat, napravit hříšný svět. Rozhodl se očistit sex od hříchu a svádění – a zamezit využívání sexu při propagaci.“

„To je pořádné sousto pro jediného člověka,“ poznamenal Jensen a pozorně sledoval mou tvář.

„Proto vám poslal dopis,“ nedal jsem se vyrušit, „ve kterém vám oznámil, že vás činí plně zodpovědným za důsledky toho, že jste ďábelským způsobem ovlivnil život jeho ženy a…“

„Cože? Jeho ženy?“ vykřikl Jensen a vyskočil z křesla.

„Ovšem,“ pokračoval jsem. „Sice se rozvedli, ale on se pro ni trápí nešťastnou láskou a…“

„Proboha! Nevěděl jsem, že je to její bývalý manžel!“

„Tohle už je lepší,“ konstatoval jsem. „Jestli teď laskavě vyložíte karty na stůl, mohu vám povědět něco, co vám bude ku prospěchu.“

„Co je to?“

„Někdo sledoval Georga Cadotta do jistého motelu ve Valleju, vešel k němu a odstranil ho.“

„Chcete říci, že ho odstranil definitivně?“

„Jedním rázem a jednou provždy.“

„Cadott byl… byl…?“

„Jen to dopovězte.“ pobízel jsem ho. „Proč váháte?“

„Byl zavražděn?“ zamumlal Jensen.

„Ano, Cadott byl zavražděn,“ přisvědčil jsem.

Jensen na okamžik znervózněl, ale hned zase nabyl duševní rovnováhy. Seděl s očima upřenýma na mapu na psacím stole a přemýšlel. Bylo zřejmé, že mu mozek pracuje na plné otáčky.

„Myslíte si, že by mi tohle mohlo prospět?“ zeptal se po chvíli.

„Ano, to vám pomůže.“

„Jak?“

„Můžete si promyslet, co budete vypovídat, až za vámi přijde policie, aby se to nevyjímalo tak špatně v tisku.“

„Co když mi Cadott žádný dopis neposlal?“

„Ten chlapík napsal onen dopis na stroji. Bylo by velice nepříjemné, kdybyste tvrdil, že vám Cadott žádné psaní neposlal, a policie by pak objevila průklep dopisu v jeho korespondenci.“

„Proč jste vůbec za mnou přišel?“ zvídal Jensen.

„Potřebuju získat jisté informace.“

„Jaké informace? O čem?“

„O tom, jaké kroky jste podnikl, abyste čelil výhrůžce obsažené v Cadottově dopisu.“

„Jaké kroky máte na mysli?“

„Jestli jste se obrátil na nějakou detektivní agenturu, na policii, na advokáta – prostě co jste podnikl na svou obranu. Nejste člověk, který by zůstal nečinný a čekal, s čím se vytasí ten druhý. Určitě jste se rozhodl bojovat.“

Náhle Jensen zvedl chladné oči a řekl: „Mluvte dál. Povězte mi podrobnosti! Co víte o té vraždě?“

„Především byste mi měl povědět, co je vám známo o Lois Marlowové,“ vyzval jsem ho namísto odpovědi. Vůbec nezaváhal a začal: „Lois Marlowovou jsem poznal před třemi či čtyřmi lety, krátce poté, co ztroskotalo její manželství. Nevěděl jsem však, že jejím manželem byl George Cadott. Cadott je cvok. Osobně jsem se s ním ještě nesetkal. Psal mi dvakrát. Usoudil jsem, že je to potřeštěný fantasta a jeho dopisy jsem zahodil do koše.

Lois Marlowová pro mne pracuje dva roky při různých akcích. Pořádal jsem několik ukázek vodního lyžování a Lois při nich jezdila na vodních lyžích v motorovém člunu.

Pak při schůzkách se zákazníky po konferencích působila jako jedna z dívek, které měly za úkol starat se o hosty. Pomáhala roznášet nápoje, když jsem promítal zájemcům filmové šoty. Ty schůzky se konaly v apartmánech, které jsem si najímal v hotelích, kde se konference konaly. To je všechno. A teď mi povězte o okolnostech Cadottovy smrti.“

„Byl nalezen mrtvý v chatičce číslo 24 motelu Roadside ve Valleju. Přihlásil se tam k pobytu pod jménem George Chalmers. Odjel tam brzy odpoledne. Neměl nic zvláštního na práci – jen si hrál na samotáře, válel se v posteli nebo psal dopisy. Bylo by zajímavé vědět, jestli nějaké skutečně napsal.“

„Asi ano,“ poznamenal Jensen zamyšleně. Chvíli mlčky uvažoval a pak se zeptal: „Podívejte, Lame, co vy máte s tímhle případem společného?“

„Já pracuju pro klienta. Jeho jméno vám nesmím sdělit, ale mohu vám prozradit, že také on dostal dopis obsahující výhrůžky,“ odpověděl jsem.

„Všechny Cadottovy dopisy byly výhrůžné,“ poznamenal Jensen. „Teď poslouchejte, Lame, vy jste vyložil karty – a já vám teď také povím všechno na rovinu. Nejsem vynálezce, ale obchodník. Opatřil jsem si patenty na motor Thrustmore – a říkám vám, že jde o něco úplně převratného. Nevím, jak dalece se vyznáte v přívěsných motorech, ale my vyrábíme přívěsný motor, který má šroub s měnitelným sklonem listů – a dodáváme ho za cenu schopnou konkurence. Představte si, oč jde a co to znamená. Tyto lodní šrouby se velice rychle rozbíhají a sebemenší změna sklonu listů vrtule znamená nesmírnou změnu výkonu. U motorů běžných typů je výměna šroubů značně pracná. Je zapotřebí mít jeden šroub pro rychlou plavbu s lehkým, nezatíženým člunem. Jiného šroubu je třeba na pohon těžkého, naloženého člunu nebo člunu, který vleče vodního lyžaře. Když jedete na vodních lyžích, chcete se dostat na hladinu co nejrychleji po startu. Dovedete si představit, co znamená mít šroub s měnitelným sklonem listů, který vymrští lyžaře do vzpřímené polohy v okamžiku, kdy se napne tažné lano?“

„To si umím představit.“

„Přirozeně mám jisté potíže,“ pokračoval Jensen. „Několik konkurentů by chtělo skoupit můj podíl – a to za cenu, kterou by si sami určili. Ve snaze přimět mě k povolnosti se soudí se mnou o patentová práva a uchylují se k všemožným úskokům a trikům, jaké si jen dokáží vymyslet. Jsem plně přesvědčený, že tahle záležitost s Cadottem je jejich další úklad.“

„Proč si to myslíte?“ zeptal jsem se.

„Soudím tak podle znění jeho dopisů. Sakra, Lame, vy se v tom přece vyznáte. Víte, jak to chodí při konferencích. Tam je třeba udržet zájem kupců. Půvabná mladá dívka je vůbec nejlepším prostředkem, jak toho dosáhnout. Ty hostesky platím za to, aby bavily perspektivní zákazníky. Dbají o to, aby dotyčný měl stále plnou sklenici, snaží se vyhovět jeho vkusu, lichotí mu, dovolí mu, aby si na ně v rozumné míře sáhl, a přitom všemožně vychvalují motor Thrustmore.“

„A co dál?“

„Co dělají potom, je už jejich věc. Nemohu přece zodpovídat za každého! Prostě vám říkám, pro jakou činnost je zaměstnávám.“

„Vražda Georga Cadotta vám může poněkud zkomplikovat situaci,“ poznamenal jsem.

„To může, a velmi značně. Víte určitě, že byl Cadott manželem Lois Marlowové?“

„Ano, docela určitě. Kde jste byl dnes v noci vy?“ změnil jsem náhle téma rozhovoru.

„Kdy konkrétně?“ zeptal se.

„To jsem ještě nezjistil.“

„Rád bych to věděl,“ řekl Jensen.

„Já také. Máte nějaké alibi?“ zeptal jsem se.

„O čem to mluvíte? Mě přece nebude nikdo podezírat z vraždy toho chlapa!“

„Myslíte si, že ne?“ odpověděl jsem mu otázkou se značnou dávkou cynismu v hlase.

„Prokristapána, Lame, neblbněte! Ten chlap byl pro mne úplná nula. Stěží jsem si zapamatoval jeho jméno. Jeho dopis jsem hodil do koše.“

„Mluvil jste s ním někdy?“

„Proboha, ne!“

„Jak daleko zašlo přátelství mezi Barclayem Fisherem a Lois Marlowovou?“

„Po tom jsem nepátral.“

„Jak to s nimi vypadalo, když jste je naposledy viděl ve společnosti?“

„Naléval se chlazeným šampaňským. Stěžoval si na pálení v krku.“

„Co dělala Lois?“

„Pořád mu dolévala sklenici.“

„Proč to?“ zajímal jsem se.

„To je taková finta,“ odpověděl Jensen. „Nemám to nijak moc rád, ale v tomto případě jsem se nad tím nepohoršoval.“

„Jak to myslíte?“

„Chlapa je třeba opít, aby dívka, která se stará o jeho zábavu, mohla klidně zmizet, když jde dotyčný zvracet.“

„Fisher zvracel?“

„To, sakra, nemůžu vědět! Nechodím za svými hosty do koupelny.“

„Fisher se podle všeho příliš daleko nedostal,“ poznamenal jsem.

„Víte, Donalde, Barclay Fisher patří k těm váhavým, mrzutým…“ začal Jensen, a náhle se zarazil.

„Zákazníkům,“ napověděl jsem mu.

„Potenciálním zákazníkům,“ poopravil mě, ušklíbl se a pokračoval: „Víte, přiznávám, že jsem dostal od Cadotta pár potřeštěných dopisů, ale teď si ani za boha nemohu vzpomenout, co v nich stálo. Podíval jsem se, oč v nich jde, zmačkal jsem je a i s obálkami jsem je zahodil do koše.“

„Všiml jsem si, že vaše sekretářka vede knihu návštěv. Když jsem vcházel, viděl jsem ji tu knížku otvírat. Zaznamenává bez výjimky jména všech lidí, kteří vás navštěvují, a všechny vaše schůzky?“ zeptal jsem se.

„Je na tom něco zlého?“ ohradil se.

„V případě, že vás Cadott navštívil včera odpoledne předtím, než odjel do Valleja, měl byste se raději postarat o to, aby jeho jméno zmizelo,“ radil jsem Jensenovi.

„Proč si myslíte, že mě navštívil?“

„Je to pouhé tušení.“

„Hm – tak mě tedy nenavštívil.“

„Neřekl jsem, že váš navštívil, ale že kdyby vás byl navštívil, měl byste raději jeho jméno z knihy návštěv odstranit.“

„Jeho jméno v knize není,“ prohlásil Jensen rozhodným tónem.

„Tak to máte štěstí,“ poznamenal jsem a zvedl jsem se z křesla se slovy: „Udělal jsem všechno, co jsem mohl. Poskytl jsem vám s předstihem informaci o vraždě.“

Na rozloučenou jsem podal Jensenovi ruku. Chvíli trvalo, než ji přijal a pak řekl: „Jen mi teď povězte, Lame, proč jste sem vlastně přišel?“

„Sháním informace,“ odpověděl jsem.

„Jenže až dosud jste tu žádné informace nezískal.“

Ušklíbl jsem se na něj s jediným slovem: „Prozatím.“

Znovu jsme si podali ruce a já jsem odcházel.

„Tak na shledanou,“ řekla půvabná sekretářka.

„Nashle,“ odpověděl jsem.

Vyšel jsem z kanceláře, asi tak sedm vteřin jsem postál na chodbě, načež jsem se vrátil a otevřel dveře sekretářčiny místnosti. Byla prázdná. Prošel jsem ke dveřím Jensenovy pracovny a vklouzl jsem dovnitř.

Sekretářka se skláněla nad stolem a Jensen vygumovával jeden řádek na stránce knihy návštěv, kterou mu přidržovala. Byli tak zabráni do své činnosti, že si mě vůbec nevšimli.

„Myslíte, že to stačí?“ zeptal se Jensen starostlivě sekretářky. Ta sešpulila rty, sklonila hlavu k jedné straně a řekla: „Bude to dobré, jestli přes to napíšu nějaké jiné jméno. Jinak to vypadá trochu pocuchané.“

„Děkuju vám,“ ozval jsem se znenadání. „Teď už mám informaci, po které jsem se pídil.“

Jensen i sekretářka polekaně vyskočili jako děti přistižené při mlsání cukroví z krabice. První se zcela opanoval Jensen a řekl sekretářce: „Dobrá, Rito, vepište do toho řádku jméno Donalda Lama!“

Sekretářka se naklonila nad stůl, aby splnila příkaz. Přitom se opírala o kolena. Byl to náramně hezký pohled.

„Myslíte si, Jensene, že se to tím spraví?“ zeptal jsem se.

„Povedu si své záznamy pečlivě,“ odpověděl. „Až sem přijdete příště, Lame, nebudu vás podceňovat.“

„Děkuji vám,“ reagoval jsem na jeho uznání. „A teď mi povězte, co se dělo, když sem přišel Cadott.“

„Vyhodil jsem ho.“

„Doslova? Fyzicky?“

„Ano.“

„A co bylo potom?“ zajímal jsem se.

„Pak jsem si najal soukromé detektivy, abych se o tom chlapovi něco dozvěděl.“

„Podařilo se jim něco zjistit?“

„Zatím ne. Nepověsili se mu na paty, a jen začali shánět klepy. Myslím si, že ti detektivové nejsou tak dobří, jako jste vy, Lame.“

Rita se ke mně obrátila tváří. Její oči byly vyzývavé. „Já si myslím, že nebyli ani zdaleka tak dobří,“ dodala.

Pohlédl jsem jí do očí. „Mám v úmyslu koupit si člun,“ podotkl jsem.

„My vám k němu s radostí prodáme motor, pane Lame.“

„Už se těším,“ řekl jsem a na závěr jsem dodal: „Povězte šéfovi, ať mi dá vědět, když se dozví nějaký klep.“

KAPITOLA 7

Vyšel jsem z hotelu, ujistil jsem se, že mě nikdo nesleduje, obešel jsem dva domovní bloky, nasedl do taxíku a jel do úschovny zavazadel, kde jsem si vyzvedl aktovku s klíči, průklepy dopisů a zápisníkem v kožené vazbě, které jsem sebral v Cadottově bytě.

Řidiči jsem řekl, ať mě co nejrychleji zaveze na oaklandské letiště. Tam jsem stihl letadlo do Sacramenta, které zase mělo přípoj na letoun do Rena, jenž letěl z Los Angeles do Sacramenta bez mezipřistání. V letadle jsem si mohl zběžně prolistovat Cadottův deník.

Začal jsem prvním týdnem před čtyřmi roky. Zápisy v první části byly všeobecné, obyčejné stručné záznamy o tom, co se událo.

U dne 15. dubna byla poznámka: „S dědečkem to zřejmě jde stále z kopce. Jestli se stane, k čemu musí nevyhnutelně dojít, bude mi chybět, ale teď, jak tvrdí K., nesmí láska přehlušit reálný zájem o zabezpečení.“

Následujícího dne si Cadott zapsal: „K. se mě ptala, jestli jsem si všiml, jak dědeček sleduje zrakem po celém pokoji mladou ošetřovatelku. Na to musela přijít žena. Když se o tom K. zmínila, uvědomil jsem si, že je to pravda. Dědeček na ošetřovatelku silně drží. Je sice nesmyslné domnívat se, že by chtěla zneužít své profesionální funkce, ale K. tvrdí, že H. jde právě o to. Nemá cenu zakrývat, že dědeček už není takový, jaký býval. Je dětinský, nedůtklivý a navzdory neduhům neztratil zájem o tělesné půvaby a o sex. Myslím si, že svého času byl starý pán nějaký chlapík! V rodině se o tom ledacos šušká. Proboha! To by bylo strašné, kdyby ho v poslední fázi jeho života měla dostat do spárů Hortense a přimět ho, aby napsal poslední vůli. Nechci si tyto myšlenky ani připustit, tím méně je zapsat do deníku, ale umínil jsem si, že všechno, co napíšu do této každodenní historie svého života, bude pravdivé a upřímné, abych se mohl podívat nazpět a říci, jak jsem se tehdy cítil. Bylo by pošetilé zastírat skutečnost, že mě K. znepokojila.“

Příští den následovala stručná, záhadná poznámka: „K. pro mě poslala. Rozhodně jsem odmítl vůbec uvažovat o tom, co má v úmyslu.“ Kromě těchto slov nebylo u onoho data zapsáno nic víc.

Den poté stála v deníku jediná věta: „K. má možná pravdu, ale nemohu s ní souhlasit.“

Poznámka u následujícího dne zněla: „Když K. vstoupila do pokoje, dědeček se právě líbal s H., která seděla na okraji postele. K. zuří. Přesvědčila mě, abych souhlasil s jejími úmysly.“

Zápis příštího dne byl stručný: „Dědeček zemřel v 9 hodin 30 minut dopoledne.“ Další den nebylo zapsáno nic.

Pak následovala poznámka: „Vyzváněl mi telefon. Věděl jsem, že je to K., a nezvedl jsem sluchátko. S některými věcmi se nemohu smířit – teď ne, za žádnou cenu.“

Další den: „Pohřeb. Nikdy nedokážu zapomenout, jak mi bylo, když jsem tam stál u rakve a díval se na dědečkovu mrtvou tvář, temnější než zaživa, strohou a jakoby vymodelovanou z vosku, děsivou svým neotřesitelným klidem, pokud mohu užít tohoto výrazu. Co by si asi pomysleli všichni ti smuteční hosté, kdyby mohli pohlédnout za naše tváře, do našich myslí? K. se chovala jako milující vnučka, propukala v pláč, ale dařilo se jí ovládat zármutek. Bylo to velké divadlo. V ženách se člověk nevyzná.“

Zápis u následujícího dne zněl: „Přál bych si, abych včera nestál u rakve a nedíval se na dědečkovu tvář. Před lety, než dědeček zestárnul a zeslábl, míval jsem pocit, že ty jeho modré oči dokáží prohlédnout člověka skrz naskrz. Lidi posuzoval jednoznačně a nesmlouvavě. Když se rozčílil, byl spravedlivý a tvrdý, všechno a každého hodnotil přísně kriticky. Myslel jsem si, že když se teď ty oči navždycky zavřely, budu moci pohlédnout na jeho tvář bez toho nepříjemného pocitu vnitřní úzkosti, která mě někdy svírala, když jsem něco provedl. I teď však, ačkoli měl oči zavřené, bylo v jeho tváři cosi, co jsem nedokázal pochopit. Ty zavřené oči byly stejně naléhavé, stejně neodbytné, jako kdyby se dívaly. Měl jsem podivný pocit, že je dědeček sice mrtvý, ale neodešel navždycky. V noci jsem usnul jen asi na hodinu a probudil jsem se v hrůze. Po těle mi vyvstal studený pot. Zdálo se mi, že se dědeček sklání nad mou postelí a jeho oči na mě stále vyčítavě hledí.“

U příštího dne byla poznámka: „Dnes nám přečetli závěť. Zněla jak jsem očekával. Ošetřovatelka Hortense nedostane nic. Nebyla ovšem přítomná, ale mám za to, že se nějak omluvila, aby zatelefonovala advokátům a na něco se jich optala – pravděpodobně jen proto, aby se jejich prostřednictvím dověděla, jestli se dědeček o ní zmínil v poslední vůli. Zřejmě ho nestačila dostat do spárů. Teď vidím, jak správně K. hodnotila situaci.“

Zběžně jsem proběhl další stránky deníku. Byly v něm poznámky svědčící o podivné změně v chování Georga Cadotta. V jedné stálo doslova: „Teď jsem dospěl k názoru, že tím jediným, co očistí duši, je vykoupení, odčinění. Stojí za povšimnutí, z čeho se toto slovo – Atonement – At-one-ment – skládá. Je to pobídka k uvědomění si toho, že ti z nás, kteří zhřešili, mohou podnítit jiné a vést je, aby nesešli ze správné cesty. Mám určité hmotné zabezpečení, jistou finanční nezávislost. Svůj život hodlám zasvětit odčinění, vykoupení – At-one-ment.“

Půl roku po dědečkově smrti a řadě zápisků svědčících o tom, že se George Cadott stává případem pro psychiatra, objevil se v deníku záznam: „Lois mi sdělila, že se chce rozvést. To je konec!“

Dál už tam nebylo nic.

Když jsem dočetl deník, letoun právě nasazoval na přistání v Renu. Klíče od Cadottova bytu jsem si schoval do kapsy a dokumenty jsem vložil do aktovky. Z letiště jsem odjel taxíkem do hotelu Riverside, zašel jsem k recepčnímu a řekl jsem mu: „Uložte mi laskavě tuhle aktovku a dejte mi na ni stvrzenku, ano?“

Za okamžik mi recepční přinesl potvrzenku na aktovku. Dal jsem mu stříbrný dolar, stvrzenku jsem si zastrčil pod koženou potní pásku klobouku a odjel jsem taxíkem zpět na letiště.

Letadlo, kterým jsem cestoval, byl velký Convair, který létal mezi San Franciskem a Renem oběma směry. Zbývalo mi pouhých deset minut na to, abych z letiště zatelefonoval Bertě.

„Co, u sta hromů, děláte v Renu?“ zeptala se mě Berta, když zvedla sluchátko.

„Schovávám se,“ odpověděl jsem.

„Tak jen zase hezky vylezte na světlo boží! Máte návštěvu.“

„Koho?“

„Manžele Fisherovy.“

„Kde jsou?“

„Kde by měli být? V San Francisku.“

„Co se stalo?“

„Ledacos. Pokoušela jsem se vás sehnat telefonicky. Minerva dostala od toho cvoka ze San Franciska dopis a vzala si Barclaye na paškál. Ten lupal klouby a všechno jí vyklopil. Teď se chystají do San Franciska promluvit si s vámi.“

„Kdy tam budou?“

„Z mé kanceláře odešli asi před hodinou.“

„Jaká je to ženská?“ zajímal jsem se.

„Je to typ trpělivé, laskavé a mateřské ženy, takové, která mezi příbuznými bere na sebe povinnosti a úkoly, k nimž se nikdo druhý nezná, která zůstává doma starat se o tatíčka, zatímco druhé dívky odcházejí z domova a vdávají se, prostě žena, na kterou vždycky zbude to nejhorší, a jí to není proti mysli. Naložila si na ramena svůj kříž a nese ho dál. Za celý život se nikdy nedala vyvést z míry.“

„Ani když zjistila, že Barclay strávil noc v bytě Lois Marlowové?“

„To byste se divil,“ odpověděla Berta. „Není rozzlobená, jen znechucená, zklamaná. Má přísné morální zásady. Nikdy by neprominula nevěru. Jestli Barclay mluví pravdu, je to jedna věc. Jestli ji však vědomě podvedl, jde o něco úplně jiného. V tom případě předá celou záležitost svému advokátovi.“

„Jak to, že dostala ten dopis?“ zeptal jsem se. „Myslel jsem, že ho Barclay zachytí.“

„To chtěl udělat, snažil se, ale zpackal to,“ poznamenala Berta.

„Tak tedy, Berto,“ skončil jsem hovor, „chtěl jsem zůstat nějaký čas ukrytý, než se to přežene. Teď si ale myslím, že bych se měl raději vrátit. Za půldruhé hodiny budu v San Francisku.“

Letadlo přistálo v San Francisku včas. Nasedl jsem do vozu, vystoupil jsem u hotelu Svatého Františka a přešel jsem do hotelu, kde jsem bydlel. Barclay Fisher s manželkou tam dorazili dřív než já. Když jsem vstoupil do haly, vyskočil Barclay z křesla. „Tady je! Už je tady, Minervo,“ zvolal.

Statná, mateřsky vyhlížející žena mi věnovala shovívavý úsměv, načež nás Barclay Fisher navzájem představil. „Tohle je moje manželka Minerva, pane Lame. A toto je, Minervo, Donald Lam. Už jsem ti o něm říkal. Ten ti může přesně povědět, co a jak bylo.“

Přistoupil jsem ke stolu recepčního a vzal jsem si klíč od svého pokoje. Neměl jsem tam žádný vzkaz. „Chcete jít ke mně nahoru?“ zeptal jsem se.

Manželé Fisherovi přikývli na souhlas, načež jsme se všichni tři nacpali do rachotícího výtahu, který vypadal mnohem starší než samotná budova. Mohl jsem si s nimi daleko lépe promluvit v mezaninu, ale chtěl jsem získat čas, abych si líp ohodnotil paní Minervu a rozmyslel si, jak nejvhodněji v dané situaci postupovat.

Dlouze plánovat, jak na to jít, by znamenalo zbytečnou ztrátu času.

Sotva za námi zapadly dveře mého pokoje, Minerva okupovala jediné pohodlné křeslo, pohlédla na mě a řekla: „Chci slyšet všechno, pane Lame, úplně všechno. Také vám chci sdělit, že jsem zásadová žena. Existuje jasná hranice mezi dobrem a zlem. Provdala jsem se za Barclaye, abych s ním sdílela dobré i zlé. Mohu tolerovat určité drobnější zklamání, jistý drobný poklesek, ale nevěru prominout nemohu.“

„To od tebe nikdo nežádá, drahoušku,“ řekl Fisher a lupnul kloubem prostředníku pravé ruky, že to zaznělo jako výstřel z pistole.

Minerva měla cosi ze způsobu jednání učitelky, která trpělivě kárá žáčka za to, že plival sežvýkané kuličky papíru, a přitom ho zpéruje tak, že se chlapec cítí hůře než spráskaný pes. Připomněla mi žákovská léta do té míry, že jsem musel násilím potlačit chuť odpovědět „Ano, paní učitelko.“

„Máte co do činění se šílencem, paní Fisherová,“ začal jsem vykládat.

„Jak to?“

„George Cadott,“ pokračoval jsem, „který napsal ten dopis, trpí jakýmsi komplexem viny. Usmyslel si, že spasí svět potíráním zla.“

Po mých slovech ani nemrkla. „To by mohlo být velice chvályhodné předsevzetí. Chci si s panem Cadottem promluvit.“

„To nemůžete,“ odpověděl jsem jí.

Vysunula bradu a energicky se ohradila: „Nevidím důvod, proč bych nemohla, pane Lame. Vyslechla jsem Barclayovu verzi případu. Chci slyšet, co o něm poví slečna Marlowová, a také, co tomu říká George Cadott.“

„S Georgem Cadottem si promluvit nemůžete, protože je po smrti,“ řekl jsem jí na to.

„Cože? Je mrtev?“

„Ano, je to tak.“

„Obávám se, že vám nerozumím.“

„Zřejmě spáchal sebevraždu. Byl to typ člověka, který na to vypadal. Trápily ho výčitky svědomí do té míry, že to nemohl vydržet.“

„Dostala jsem od něj dopis,“ poznamenala důrazně paní Fisherová.

„Opravdu? A máte ten dopis s sebou?“

„Ano, mám.“

Vyčkávavě jsem mlčel, ale paní Minerva se nijak neměla k tomu, aby mi dopis ukázala.

„George Cadott vůbec nepochopil, oč šlo,“ řekl Barclay Fisher. „Už jsem to Minervě vysvětloval. Opil jsem se a…“

„Opití dokážu prominout,“ vpadla mu do řeči Minerva.

„… a zřejmě jsem strávil noc na gauči v bytě té dívky,“ dodal Fisher.

„Nevěru prominout nemohu,“ prohlásila nesmlouvavě paní Minerva.

„K žádné nevěře zřejmě nedošlo,“ poznamenal jsem.

„Vy, muži, vždycky držíte spolu,“ odrazila moje tvrzení. „George Cadott rozhodně nehodnotil situaci tak optimisticky, jako vy, pane Lame.“

„George Cadott tam nebyl,“ namítl jsem.

„Vy jste tam také nebyl,“ odbyla mou poznámku.

„No budiž,“ řekl jsem. „Tak pojďme navštívit Lois Marlowovou. Ta tam byla. Poslechneme si, co o tom může povědět ona.“

„Minervo, drahoušku,“ ozval se Barclay Fisher, „ujišťuji tě, že nedošlo k ničemu, vůbec k ničemu.“

Minerva ho velice energicky přerušila. „Doufejme, Barclayi. Nevěru bych nemohla odpustit nikdy!“

Považoval jsem za nejlepší Lois Marlowové nevolat. Mohla vědět, o co se jedná, a jestli to zjistila, určitě by s námi nemluvila. Proto jsme hned jeli k Wisteria Apartments. Pouliční světla byla rozžata a od oceánu se táhla asi padesát metrů nad střechami domů vrstva mlhy. Vzduch pod ní byl chladný a Barclay Fisher se třásl zimou.

Paní Minerva se netřásla. Šla zvolna a majestátně jako žena naprosto sebejistá, která přesně ví, co chce a rovněž je pevně rozhodnutá, jak toho hodlá dosáhnout.

U domovních dveří jsem předstíral, že zvoním na Lois Marlowovou, ale ve skutečnosti jsem stiskl dva jiné knoflíky. Jeden z nich uvolňoval západku, takže jsme vešli do domu, aniž Lois tušila, že přicházíme.

Zmáčkl jsem perleťové tlačítko a v bytě se ozval hlas zvonku. Hned poté otevřela Lois Marlowová dveře.

„To už jste tady zase!“ řekla mi na uvítanou.

Zřejmě se chystala vyjít ven a měla na sobě jakýsi odpolední módní výtvor, který štědře odhaloval svůdné křivky. V tom padl její pohled na Barclaye Fishera.

„Ach, proboha!“ vykřikla. „Tolik lidí!“

Minerva Fisherová vykročila kupředu.

„To je, slečno Marlowová, moje manželka,“ ozval se Barclay Fisher.

Lois Marlowová ustoupila nazad. Byl to instinktivní pohyb ženy bránící se nepříjemnému dotyku.

Paní Minerva využila situace, aby proklouzla do pokoje a řekla: „Chci si s vámi, paní Cadottová, pohovořit o tom, co se dělo při té konferenci.“

Barclay Fisher se na mě tázavě podíval.

Vykročil jsem za Minervou do pokoje. Nic jiného se nedalo dělat. Vypadalo to tak, že Lois má nějakou schůzku, a chtěl jsem toho vyřídit co nejvíc, než nás vyhodí.

„To je v pořádku,“ řekla Lois sarkasticky. „Udělejte si pohodlí jako doma.“

„Ale, ale, prima,“ ozval se mužský hlas. „Náš detektiv je tady zase.“

V bohatě čalouněném křesle se sklopným opěradlem si hověl Mort Evans. V ruce držel cigaretu, u lokte měl popelník a sklenici. Popelník byl napůl zaplněný a sklenka prázdná. Zřejmě už tady nějaký čas seděl.

„Všichni se posaďte!“ poručil. „Ušetříte mi spoustu obtíží.“

„Smím se zeptat, co je tenhle člověk zač?“ otázala se Minerva Fisherová tónem, jakého by mohla použít nějaká gardedáma z viktoriánských časů při spatření cizího muže se svou svěřenkou v posteli.

V té chvíli jsem se nehodlal dát kýmkoli předstihnout a proto jsem se ozval: „Toto je Mortimer Evans, detektiv z oddělení pro vyšetřování vražd, který se domnívá, že byl George Cadott zavražděn. Vyšetřuje ten případ v součinnosti s policií z Valleja a rád nahání lidem strach.“

„Děkuji vám, moc vám děkuji, Lame,“ zasáhl Evans. „Všechno jste nesmírně zjednodušil. Proč jste řekl, že se domnívám, že byl Cadott zavražděn?“

„Protože si myslím, že spáchal sebevraždu,“ odpověděl jsem. „Měl komplexy viny a projevovaly se u něj sebevražedné sklony.“

„Proto se domníváte, že spáchal sebevraždu?“ otázal se Evans a já jsem mu pevně a důrazně přitakal.

„V tom případě nám laskavě povězte, co udělal s vražednou zbraní.“

„Jestli spáchal sebevraždu, nemohla tam být vražedná zbraň,“ namítl jsem.

„Když objevím mrtvého, který zemřel v důsledku rány způsobené střelnou zbraní, a v místnosti se žádná zbraň nenajde, říkám tomu vražda,“ odtušil Evans.

„Neblázněte,“ řekl jsem mu na to. „Existuje spousta případů, kdy někdo přišel a bouchačku odnesl.“

„Máte nějaký nápad nebo tip, kdo by ten někdo mohl být v tomto případě?“

„Určitě ne.“

„Pane Evansi,“ ozvala se Minerva Fisherová, „myslím, že naše setkání s vámi tady je velmi šťastná okolnost.“

„Také si to myslím,“ souhlasil Evans. Do rozhovoru zasáhla Lois Marlowová: „Teď poslouchejte! Mám schůzku a chystám se odejít. Nehodlám se tady dát vyslýchat a žádám vás všechny, abyste vypadli z mého bytu. Už jsem řekla panu Evansovi, že jestli neodejde, zavolám policii. Zřejmě by to bylo prázdné gesto, protože mě pan Evans důrazně upozornil, že je policista. V tom případě ovšem hodlám já opustit svůj byt a odejít.“

Paní Minerva si prohlédla Lois od hlavy k patě, načež se obrátila na Evanse a řekla: „Jsem Minerva Fisherová. Můj manžel strávil v tomto bytě s Lois Marlowovou noc. Pan Cadott mi napsal dopis, ve kterém mi sdělil, co se stalo. Manžel si najmul Donalda Lama jako detektiva a uložil mu, aby záležitost nějak ututlal. Dosud jsem nezjistila…“

Při jejích slovech vyletěl Evans z křesla, jako by ho někdo píchnul jehlou. Odložil lenivý sarkasmus a byl dychtivý jako lovecký pes, když zavětří stopu. „Máte ten dopis, paní Fisherová?“ nedočkavě se zeptal.

„Ano, mám.“

Po jejím přitakání natáhl Evans výmluvně ruku. Paní Minerva váhala.

„Já ten dopis chci!“ řekl s mimořádným důrazem detektiv.

„Nejsem si jistá, jestli mám dovolit, aby ten dopis četl někdo…“

„Já ten dopis chci!“ opakoval výhružně Evans. „Je to důkaz. Zatajujete důkaz o tomto případu a strkáte tak hlavu do oprátky. Dejte mi ten dopis!“

Paní Fisherová otevřela kabelku a dopis mu podala. Evans si ho pozorně přečetl a slabě hvízdl.

„Jak jste ten dopis dostala, paní Fisherová?“ zeptal jsem se.

„Poštou.“

„Dnes ráno?“

„Ano.“

„Zvláštní roznáškou?“ položil jsem další otázku.

„Domnívám se, že na vaše dotazy v tomto směru nemusím odpovídat, pane Lame. Prostě jsem ten dopis dostala.“

„Jde o to,“ vysvětloval jsem, „že by mohlo být velice důležité vědět, kdy byl ten dopis dán na poštu, kdy byl odeslán, jestli byl poslán z Valleja nebo ze San Franciska, a také znát datum poštovního razítka. Kde je obálka, ve které přišel?“

„Obálku jsem zničila,“ odpověděla paní Minerva.

„Tohle vrhá na tuhle temnou záležitost krásné, nové světlo,“ pochvaloval si Evans. „Říkáte, paní Fisherová, že si váš manžel najmul Donalda Lama, aby tu záležitost zatušoval?“

„Ano.“

„Jak to víte?“

„Řekl mi to.“

„Kdo? Lam?“ vypálil Evans a ukázal na mě prstem.

„Ne, můj manžel.“

„Hm, dobrá, situace se začíná vyjasňovat,“ konstatoval Evans.

„Kromě toho,“ pokračovala paní Minerva, „manžel byl s panem Lamem ve spojení a domnívám se, že se stalo něco, co pana Lama přimělo vyzvat manžela, aby sem přiletěl.“

„A vzít vás s sebou?“ zvídal Evans.

„Ne, ne,“ odporovala paní Fisherová. „Poprvé sem letěl na dnešek v noci.“

„Cože? V noci na dnešek?“

„Ano, je to tak.“

„V kolik hodin?“

„To nevím,“ odpověděla. „Ptala jsem se na to manžela, a obávám se, že se pokusil vědomě mě podvést. Řekl mi, že letěl půlnočním letadlem.“

„Bylo to tak, drahoušku,“ zapřísahal se Barclay Fisher a lupal přitom klouby. „Copak mi už vůbec nedůvěřuješ, Minervo?“

„To se právě snažím zjistit,“ řekla mu na to s naprostým klidem.

„Tak vy jste sem letěl půlnočním letadlem, co?“ ptal se ho Evans.

Barclay Fisher zalupal klouby a mlčel.

„Proč jste sem přijel?“ pokračoval v dotazech Evans.

„Podívejte se, pane Evansi,“ obrátila se paní Minerva na detektiva, „předtím ten večer telefonoval pan Lam manželovi a řekl mu, že pan George Cadott je přihlášený k pobytu v motelu Roadside ve Valleju pod jménem George Chalmers.“

„Cože?“ vykřikl Evans, jako když zaštěká honící pes, který se žene po čerstvé stopě.

Paní Minerva pokývla hlavou na souhlas.

„Jak to víte?“ dotíral na ni Evans.

„Když se ozval telefon pro manžela, zvedla jsem sluchátko přípojky. Byl to hovor ze San Franciska a já jsem poslouchala, protože manžel někdy chce, abych si brala připoslech a dělala si poznámky v případě, že jde o nějakou závažnou obchodní záležitost.“

„A co jste slyšela?“

„Slyšela jsem, jak se pan Lam ohlásil a oznamoval manželovi, že zjistil místo pobytu Georga Cadotta. Říkal, že to bylo značně nesnadné, ale že má jeho adresu.“

„Tak jen pokračujte!“ pobízel Evans. „V kolik hodin proběhl ten hovor?“

„Bylo to pozdě odpoledne. Ještě mohu dodat, že pan Lam hovořil značně chraptivě. Skoro jsem měla dojem, že je opilý.“

Lois Marlowová nenápadně přešla za křeslo, ve kterém seděl Evans, podívala se na Minervu a zavrtěla hlavou. Když se zdálo, že ta na její signál nereaguje, položila si prst na ústa.

„Tak tedy váš manžel obdržel tu zprávu brzy večer, ale do San Franciska odcestoval až půlnočním letadlem?“ zvídal Evans.

„Aspoň to říká,“ odpověděla Minerva.

Barclay Fisher jen seděl se svěšenou hlavou.

„Než jsem mu mohla povědět,“ pokračovala paní Fisherová, „že jsem jeho hovor vyslechla a zeptat se ho, kdo je ten Lam a proč pátrá po panu Cadottovi, manžel mi jakoby mimochodem sdělil, že kvůli velice závažné záležitosti bude muset odjet do kanceláře a že se nemám znepokojovat, jestli se vrátí až někdy ráno. V noci se nevrátil, ale telefonoval mi ze San Franciska, že už je na cestě domů.“

„To bylo dnes ráno?“

„Ano.“

„Řekl vám, proč letí do San Franciska?“

„Říkal, že tam má obchodní jednání.“

Teď se Evans obrátil na Barclaye Fishera: „Co jste celý ten čas dělal? Proč jste čekal až do půlnoci, než jste sem odletěl, když jste věděl, že Lam zjistil místo Cadottova pobytu už navečer?“

„Přemýšlel jsem, co mám dělat. Uvažoval jsem. Musím upřímně přiznat, že jsem byl znepokojený.“

„Poslyš, Barclayi,“ ozvala se Minerva nesmlouvavým tónem, „teď se tě ptám – poprvé a naposled – za přítomnosti těchto svědků, jestli jsi sem přiletěl půlnočním letadlem.“

„Drahoušku,“ odpověděl Fisher, „přiletěl jsem půlnočním letadlem – zapřísahám se svou láskou k tobě.“

„Jak je tedy možné,“ řekla klidně paní Minerva, otevřela kabelku a vytáhla z ní žlutý list papíru, „že jsi měl u sebe výpůjční smlouvu se společností Drive-Ur-Self Car Agency, podle níž jsi si na letišti v San Francisku vypůjčil automobil ve 21 hodin a 15 minut?“

Barclay Fisher stál jako solný sloup, zíral na ni a dolní čelist mu sklesla.

Mort Evans bleskurychle chytil Minervu Fisherovou za zápěstí, vytrhl jí onen papír z dlaně, podíval se na něj, pohlédl na Fishera a řekl: „Prima, bezvadné! Celkový počet ujetých kilometrů při navrácení automobilu zhruba odpovídá vzdálenosti z letiště k motelu Roadside ve Valleju.“

Barclay Fisher se zhroutil do křesla a hleděl na Minervu, jako kdyby mu potrhla koberec pod nohama.

Mort Evans se prudce otočil tváří k Fisherovi: „Tak se podívejte, Fishere, já vám povím, jak to bylo. Jel jste tam a našel jste Georga Cadotta. Věděl jste, kde je. Porvali jste se a vy jste ho zabil. Teď jen hezky do toho a vyklopte nám celou pravdu!“

„Já jsem to neudělal! Říkám vám, že jsem to neudělal!“ bránil se Fisher.

„Starého kozla jste to neudělal,“ vyjel na něj Evans. „Zrovna teď jsme vás přistihli při tolika lžích, že to stačí, abychom vaše tvrzení rozbili na cucky. Už jste jednou nohou v plynové komoře. Tak s tím vyrukujte a povězte nám pravdu! Možná existují nějaké polehčující okolnosti. Přiznejte se, a my vám dáme šanci. Jak to bylo? Začal se s vámi rvát a vy jste ho zastřelil?“

„Neudělal jsem to, nezastřelil jsem ho!“ zoufale protestoval Fisher.

„Jak chcete,“ řekl Evans, „pokuste se dál zapírat a my se postaráme, aby vás připoutali do toho křesílka v plynové komoře. Tam vám řeknou, abyste poslouchal, až se ozve zaklapnutí ocelového víčka schránky na tablety a syčení, pak počítal do deseti a zhluboka se nadechl. Jak se vám to líbí?“

Z toho, jak se Fisher tvářil, bylo zřejmé, že se mu to nezamlouvá.

„Tak pojďme na to,“ pokračoval Evans. „Byl jste tam. Přiznáváte, že jste si najmul auto a odjel tam.“

„K ničemu takovému se nepřiznal,“ ozval jsem se.

Evans na mě vrhl zuřivý pohled a okřikl mě: „Nepleťte se do toho!“

Bylo mi jasné, že musím odvést Evansův vztek od Fishera. Nerad dostávám rány, ale koneckonců byl Fisher mým klientem. Proto jsem vstal a vykročil kupředu se slovy: „Ani mě nenapadne, abych se do toho nepletl. Zastupuji Barclaye Fishera – a vy mu nemůžete něco takového přišít! Hned teď potřebuje advokáta. Zachovejte klid, Fishere! Neodpovídejte na žádnou další otázku! Nedejte se…!“

Evans prudce vstal z křesla. Byl lepší, rychlejší a silnější než jsem si myslel. Praštil mě do sanice a pokoj se mi začal před očima točit. Snažil jsem se zeslabit úder couvnutím, ale upadl jsem přes křeslo a svalil jsem se na podlahu. Spatřil jsem Evanse, jak se nade mnou sklání a snaží se chytit mě zpředu za košili. Bylo to pokušení, kterému jsem nemohl odolat. Skrčil jsem nohy, pravé koleno jsem zvedl do výše Evansovy brady a prudce jsem nohu narovnal.

Evans zavrávoral, já jsem se opřel dlaněmi a koleny o podlahu a křikl jsem: „Sežeňte si advokáta, Fishere! Neříkejte už ani slovo! Neodpovídejte na žádnou otázku: Opatřte si advokáta a…“

V tom okamžiku jsem měl pocit, že mě zavalila lavina. Něco mi vyrazilo dech – buď kopanec, anebo rána pěstí do žeber. Před očima se mi roztančily hvězdičky. Někdo otevřel dveře pokoje a já jsem vyletěl ven hlavou napřed.

Dveře se za mnou zabouchly a zaslechl jsem zapadnutí zámku.

Mortimer Evans zůstal uvnitř s Barclayem Fisherem. V pokoji byl i můj klobouk a já jsem jen doufal, že se Mortimer Evans nepodívá pod potní pásku.

Zůstal jsem deset nebo patnáct vteřin sedět na koberci podlahy v chodbě, lapal jsem po dechu a čekal, než se mi přestane točit hlava. Konečně se mi podařilo postavit se na nohy. Jedině to, že Mortimer Evans chtěl pokračovat ve zpracovávání Barclaye Fishera, mě zachránilo před ještě krutějším zmlácením.

Věděl jsem, že nemá smysl pokoušet se dostat zpět do toho bytu. Doufal jsem, že Fisher má tolik rozumu, aby se zachoval podle mé rady, bude mlčet a opatří si advokáta. Sešel jsem po schodech do přízemí, dal jsem se dovézt taxíkem ke svému hotelu, vstoupil jsem do svého pokoje, usedl jsem a začal přemýšlet.

Dvě věci byly jisté. Zaprvé to, že je Barclay Fisher v zatraceně zlé situaci, a zadruhé to, že jsem měl smůlu a ocitl jsem se v pekelné bryndě také. Jestli se Mortimer Evans podívá pod pásku mého klobouku, najde tam stvrzenku o uložení aktovky v Renu, vykáže se jí a objeví deník Georga Cadotta, budu beznadějně v loji.

Když jsem se snažil vymyslet, jak se dostat z téhle prekérní šlamastyky, zazvonil telefon. Volala mě meziměstsky Berta.

„Haló,“ ozvala se, „jak se máte?“

„Nemám se,“ odpověděl jsem, „jde to od deseti k pěti.“

„Přišla tam Minerva?“

„Ano, přišla.“

„Co je s ní? Jaká je?“

„Minerva je klidná, smrtelně vážná ženská. Barclay Fisher sem přiletěl, potají si najmul vůz a odjel do motelu Roadside, v němž byla nalezena mrtvola Georga Cadotta. Lhal manželce, lhal policii a teď ho čeká obvinění z vraždy prvního stupně.“

„A co vy?“ chtěla vědět Berta.

„Jestli policie dostane do rukou důkaz, který může docela dobře objevit, budu uznán za spoluviníka a pravděpodobně mi seberou licenci k výkonu povolání detektiva.“

„To jsem blázen,“ zvolala Berta. „Roztočte ty své mozkové závity, Donalde, a vymyslete nějaký způsob, jak se z toho dostat ven. Já už tam jedu. Čekejte na mě!“

„Kam si, sakra, myslíte, že bych šel?“ zeptal jsem se. „Když nebudu v hotelu, budu v base.“

Berta neplýtvala dalšími slovy a praštila sluchátkem.

KAPITOLA 8

Seděl jsem v hotelovém pokoji asi tak čtvrt hodiny a snažil jsem si nějak srovnat jednotlivé dílky téhle skládanky. Jestli Barclay Fisher zabil Georga Cadotta, nechtěl jsem se dát zatáhnout s ním do bryndy. Jestli Barclay Fisher Georga Cadotta nezabil, chtěl jsem ho chránit. Byl naším klientem, platil nás a hodlal nás platit dál.

Bruslil jsem na tenkém ledě. Jestli se policie dozví o Cadottovu deníku a o tom, že jsem tam sebral svazek klíčů od hotelového pokoje, bude to se mnou vypadat bledě. Byl bych do toho tak namočený, že bych se z toho nevymotal.

Proto jsem nutně potřeboval zjistit, že policie některé věci nenašla.

Bolelo mě v boku, kam mě Evans praštil nebo kopl. Zlehka jsem se ohmatával špičkami prstů a snažil jsem se poznat, jestli nemám přeražené některé žebro. S určitostí jsem to nezjistil.

Čelist, do které mě Evans udeřil, také bolela, ale věděl jsem, že čelistní kost zlomená není. Když jsem se zvedl z křesla, byl jsem zdřevěnělý a jako polámaný. Trvalo mi aspoň minutu, než jsem přinutil zmučené svaly k poslušnosti.

Nahoře na Market Street byla spousta krytých střelnic, námořnických zapadáků, kaluží a uliček s malými krámky. Vzal jsem si taxík, zajel jsem tam a řekl jsem řidiči, aby na mě čekal.

V jedné uličce jsem objevil přístroj na zhotovování náhradních klíčů. Koupil jsem si několik neopracovaných výlisků a dal jsem se do práce. Nejdříve jsem vyrobil dva duplikáty klíčů ode dveří bytu Georga Cadotta a pak jsem začal dělat všechny možné a nemožné klíče. Byla to náramná legrace. Bral jsem postupně všechny hrubé výlisky a opracovával jsem je, jak mě právě napadlo. Pokud vím, byly to klíče, které se nehodily do zámků žádných dveří na světě. Bavilo mě to, bylo to tvůrčí dělání klíčů – něco jako skládání hudby nebo malování.

Když jsem měl hotové dvě sady po půltuctu klíčů, zašel jsem do obchodu a u pultu s galanterním zbožím jsem si koupil dvě kožené klíčenky. Do každé jsem dal jeden duplikát klíče od Cadottova bytu a doplnil jsem je klíči, které jsem právě vyrobil čistě podle své fantazie. Potom jsem obě pouzdra vzal, odnesl je na chodník, položil do odtokového žlábku, trochu jsem je podupal a poválel v blátě, načež jsem je zvedl a po zběžném otření jsem si je strčil do kapsy. Pak jsem se vrátil do hotelu.

Hotelový zřízenec mi oznámil, že mě někdo telefonicky sháněl. Byl to prý ženský hlas a dotyčná řekla, že za čtvrt hodiny zavolá znovu.

Odešel jsem do svého pokoje, dal jsem si teplý obklad na bolavou čelist a čekal jsem.

Za chvilku zazvonil telefon a po zvednutí sluchátka jsem uslyšel hlas Lois Marlowové: „Ahoj, Donalde, jak je vám?“

„Všivě, mizerně.“

„Odešel jste a nechal jste tam klobouk.“

„Neodešel jsem, ale byl jsem vyhozen – a nechal jsem tam klobouk,“ opravil jsem ji.

Chraptivě se zasmála a řekla: „Vy si vždycky náramně potrpíte na přesnost. Chtěl byste dostat ten klobouk nazpět?“

„To bych rád.“

„Jsem úplně volná, nikoho nečekám a nemám žádnou schůzku.“

„Kde jste? Ve svém bytě?“

„Proboha, ne! Ten byt je moc v centru, než aby mi vyhovoval.“

„Co se stalo s vašimi hosty?“ zajímal jsem se.

„Odvedli je.“

„Můj klobouk je tam?“

„Ne, není, mám ho u sebe.“

„A kde jste teď?“

„Velmi cudně a spořádaně sedím v salónku vyhrazeném pro dámy, které čekají na partnery v prudce elegantní restauraci přesně jeden domovní blok od vašeho hotelu. Jmenuje se to tady U zlatého rouna a…“

„Vím, kde to je. Už jsem si toho všiml.“

„Přijdete sem?“ zeptala se.

„A co pak?“ odpověděl jsem jí otázkou.

„Dáme si něco k pití.“

„A potom?“

„Potom půjdeme na večeři.“

„A po večeři?“

„Budeme si povídat,“ odpověděla a znovu zazněl její svádivý, hrdelní smích. „Tak co? Přijdete?“

„Už jdu,“ řekl jsem a zavěsil.

Jedno pouzdro s duplikáty klíčů jsem si dal do kapsy, druhé jsem pečlivě zabalil do špinavého prádla a zastrčil jsem je až na dno cestovní brašny.

Sjel jsem výtahem do haly, položil jsem klíč od pokoje na stůl a recepčnímu jsem řekl, aby každému, kdo by mě volal, jen vyřídil, že se vrátím asi hodně pozdě. Byl to typický sanfranciský hotýlek, kde bývá jen málo nahodile ubytovaných hostů, a zato hodně takových, kteří tam bydlí celé měsíce. Zřízenec v recepci zastával funkce telefonisty, recepčního i správce.

Ulice prudce klesala, a když jsem opatrně šlapal po svažujícím se chodníku, zhmožděný bok mě hromsky bolel.

Lois Marlowová mě očekávala. Měla na sobě tutéž tmavou róbu s hlubokým dekoltem, která dávala vyniknout jejím vábným křivkám – a tak dále. Usmívala se velice, velice srdečně. „Ahoj, Donalde,“ vítala mě. „Už jsem se bála, že mě tady necháte trčet.“

„Ale kdepak, jak bych mohl,“ ujistil jsem ji. „Kde je můj klobouk?“

„Samozřejmě v šatně,“ odpověděla a podala mi šatnový lístek. „Abyste ho dostal nazpět, bude vás to stát pětadvacet centíků, ale to děvče u pultu s klobouky má velice krátkou sukénku, moc hezké nohy – a bude vám to stát za to.“

„Najíme se tady?“ zeptal jsem se.

„To záleží na tom, jak dalece máte hrazené výlohy.“

„Jak je tady draho?“

„Velice draho.“

„Jak velký máte hlad?“

„Velký.“

„Tak budeme jíst tady,“ rozhodl jsem.

„Už jsem na vaše jméno zamluvila stůl,“ sdělila mi Lois. „Bude připravený asi tak za dvacet minut. Zatím máme čas dát si u baru dva nebo tři panáky.“

„No budiž,“ souhlasil jsem.

Vybrala si oddělený kout v koktejlovém salónku, usadila se do kožené sedačky, z misky na stole si vzala preclík a upřela na mě oči.

„Myslím, že jste báječný, Donalde,“ řekla.

„Pokračujte,“ pobídl jsem ji.

„To vám nestačí?“

„Ne, nestačí,“ odpověděl jsem, načež se zasmála.

Když se objevil číšník, Lois si objednala dvojitý manhattan.

„Mně jen jednoduchý,“ upozornil jsem.

„Jen mu přineste dvojitý,“ opravila mě Lois a obdařila číšníka úsměvem. „Nechci mít před ním náskok.“

Číšník přikývl a vzdálil se.

Zatímco jsme čekali na koktejly, chroupali jsme preclíky a trochu jsme si povídali o bezvýznamných věcech.

Číšník nám přinesl dva dvojité manhattany. Zaplatil jsem je a přidal jsem číšníkovi dolar spropitného. To nám mělo zajistit, že zůstaneme na chvíli sami.

Přiťukli jsme si a Lois vypila najednou asi polovinu sklenky. „To jsem potřebovala,“ prohlásila.

Já jsem si dal dva malé doušky, odložil jsem sklenku, vzal jsem si další preclík a zeptal jsem se: „Tak co vás trápí?“

„Co by mě mělo trápit,“ řekla udiveně a otevřela doširoka oči.

„Proč jste chtěla mluvit s detektivem?“

„Já jsem ale se žádným detektivem mluvit nechtěla,“ ohradila se Lois.

„Chtěla jste si přece pohovořit se mnou,“ vyvracel jsem její tvrzení.

„To je něco jiného.“

„Já si to nemyslím.“

„Ale já ano,“ trvala na svém, a já jsem mlčel.

Okamžik počkala a pak rozvázala: „Víte, Donalde, mám dojem, že se podceňujete. Jste sympatický. Většina atraktivních mužů si na své přitažlivosti velice trapně zakládá. Naparují se, jsou namyšlení a hrají si na seladony, až je to odporné.

Vy jste fešák, svalnatý, štíhlý a chováte se úplně přirozeně. Jste klidný, nenáročný a… prostě jste velmi, velmi sympatický.“

Mlčel jsem dál.

„Neletí po vás ženy, Donalde?“

„Toho jsem si ještě nevšiml.“

„A všiml byste si, kdyby vám nadbíhaly?“

„To nevím.“

„Zatím nejste příliš dobrý pozorovatel.“

„Vy se mi pokoušíte nadbíhat?“

Lois zaváhala, pak mi pohlédla zpříma do očí a řekla: „Ano.“

„Mohu k tomu něco říct?“

„Ptejte se na všechno, co chcete vědět, Donalde,“ odpověděla tiše.

„Tak dobrá,“ začal jsem. „Na včerejší večer jste měla sjednanou schůzku a vyšňořila jste se na ni. Byl to muž, na kterém vám záleží. Náramně jste se snažila vystrnadit Morta Evanse ze svého bytu, abyste na tu schůzku přišla včas. Nechtěla jste dopustit, aby tam Evans zůstal, ale ta schůzka byla pro vás natolik důležitá, že jste se rozhodla odejít, zamknout dveře a kdyby to nešlo jinak, nechat ho v bytě, ať si tam dělá co chce.

Po mém odchodu se něco stalo. Něčeho jste se polekala. Schůzku jste odvolala a začala jste telefonicky shánět mne. Zřejmě cosi mám nebo vím, a vy to ode mne chcete. Co je to?“

Pohrávala si s koktejlovou sklenkou – točila její nožkou mezi palcem a ukazováčkem. Vyhýbala se mému pohledu.

„Možná jsem zpanikařila,“ řekla nakonec.

„Asi ne,“ namítl jsem.

„Proč si myslíte, že ne?“

„Vy se nedáte tak snadno vyvést z míry. Máte něco, po čem se oni pídí, a jste si toho vědomá.“

Opět si hrála se sklenkou, najednou ji zvedla ke rtům a naráz dopila.

„Mohu dostat ještě jednu, Donalde?“ žadonila.

„Ano – pod podmínkou, že se nepokusíte objednat ji také pro mne.“

„Ne, nepokusím se.“

Zachytil jsem pohled číšníka a ukázal jsem mu na Loisinu prázdnou sklenku. Podíval se na moji a tázavě zvedl obočí. Zavrtěl jsem hlavou. S porozuměním se usmál a zmizel.

Lois Marlowová si hrála s prázdnou sklenkou, dokud se číšník nevrátil s plnou. Zase jsem zaplatil a přidal dolar spropitného.

„Děkuji vám mnohokrát, pane,“ řekl číšník uznale.

„Myslím, že tohle udělá své,“ poznamenal jsem významně.

„V to doufám, pane.“

Když se číšník vzdálil, Lois na mě úkosem pohlédla, sklopila zrak na desku stolu, opět se na mě upřeně zadívala a rozechvěle si vzdychla. Pak náhle řekla: „Já vás potřebuju, Donalde!“

„To už zní lépe,“ konstatoval jsem.

„Jsem v bryndě.“

„Možná vám nedokážu pomoct.“

„Proč ne?“

„Protože zastupuju Barclaye Fishera.“

„A to vám bude bránit, abyste pomohl mně?“

„Dost možná.“

„Potřebuju někoho, komu bych se mohla svěřit. Musím to někomu povědět.“

„Své uši jsem nikomu nepronajal. Naslouchat můžu vždycky. Možná vám nebudu schopen nijak pomoci a pravděpodobně nebudu moci nechat si to, s čím se mi svěříte, pro sebe.“

„Komu byste to řekl?“

„Mohl bych toho využít pro informaci.“

„K čemu? Za jakým účelem?“

„Abych pomohl svému klientovi.“

„V tom případě vám nic neřeknu,“ odpověděla rezolutně Lois.

„Možná bych mohl povědět něco já vám,“ poznamenal jsem.

„Co byste mi mohl říct?“

„To, co jste se chystala povědět vy mně.“

„Ale kdepak, to byste nemohl.“

„Provdala jste se za Georga Cadotta,“ začal jsem. „Jak je to dlouho?“

„Před pěti lety.“

„Tehdy nebyl George špatný chlap,“ pokračoval jsem. „Byl trochu škrobený a upjatý, ale nijak moc. Neměl peníze. Nevím, co jste na něm viděla, ani proč jste si ho vzala, ale udělala jste to. George měl zvláštní, jak se později ukázalo, nešťastný zvyk.“

„Co to bylo?“ zeptala se Lois.

„Důsledně si vedl deník,“ vykládal jsem klidně dál. „Zapisoval si do něj nejniternější myšlenky. Nedlouho po líbánkách jste se o jeho deníku dozvěděla a začala jste ho pravidelně číst. Docela vás to bavilo. Obzvlášť vás těšilo vidět samu sebe Georgovýma očima, jak vás líčil v deníku. Líbilo se vám číst o vašich líbánkách a o tom, jaké jste kouzelné, nádherné stvoření.“

„Proboha, Donalde,“ vyhrkla s úděsem v očích, „jak jste se to dozvěděl?“

Namísto odpovědi jsem hovořil dál. „Potom, když jste byli spolu rok nebo dva a romantické okouzlení do značné míry vyprchalo, začala jste v Georgovi vidět docela obyčejného, velice všedního člověka. Pak zemřel Georgův dědeček a… a George zdědil nějaké peníze. Krátce poté se George pronikavě změnil k horšímu. Začal být uzavřený, stále zamyšlený, nemluvný, ustaraný a jeho upjatost se vystupňovala do té míry, že se s ním nedalo žít. Vydržela jste to asi půl roku, a pak jste se rozhodla od něj odejít. Obávala jste se, že by se George mohl pokusit bránit v rozvodu vašeho manželství. Vy a George jste měli naprosto odlišné, úplně protikladné povahy. Vy jste veselá a máte ráda vzrušení, kdežto George žil pochmurným, neradostným životem. Nijak moc by mě nepřekvapilo, kdyby se byl ve vašem životě objevil jiný muž nebo dva, a George vás z toho podezříval. To mohlo způsobit potíže u rozvodového soudu, kdyby došlo ke sporu. Vy jste se chtěla nějak pojistit, a proto jste při odchodu od Georga ukradla jeho deník – právě ten z období před dědečkovou smrtí.“

Teď Lois zbledla jako stěna. Zírala na mě očima rozšířenýma úžasem tak, jako horní okraj koktejlové sklenky, kterou držela v ruce.

„Donalde,“ vyhrkla, „kdo… proboha, kdo… od koho to všechno víte?“

„Přišel jsem na to sám,“ odpověděl jsem. „Georgův deník mi řekl všechno o událostech, které vedly k dědečkově smrti, a zhruba po šest měsíců obsahoval řadu poznámek o tom, jak by bylo možné učinit svět lepším pro život lidí, o vykoupení a podobně. Pak až do konce roku se tam už neobjevil žádný zápis. To se dá vysvětlit jen tak, že tehdy už George svůj deník neměl, a proto do něj nemohl nic psát. Vy jste se dala v Renu rozvést asi půl roku po dědečkově smrti. Člověk nemusí být nijak zvlášť nápaditým detektivem aby si dal tato fakta do vzájemné souvislostí a dospěl k závěru, že jste při odchodu od Georga ten deník odnesla.“

„Jak… jak to všechno víte, Donalde?“

„Když pracuju na nějakém případu, rád si zjišťuju všechny okolností.“

„Jenže, Donalde, policie jde proti vám, lépe řečeno, vy válčíte proti policii. Oni vám nedůvěřují.“

„To nemusí.“

Lois nervózně kroužila koktejlovou sklenkou po desce stolu. Rty jí cukaly.

„George přišel o svůj deník půl roku po smrti dědečka,“ pokračoval jsem. „Vsadil bych se, že ho pak už nikdy nespatřil. A teď se deník našel v jeho bytě. Vnucuje se otázka, jak se do toho bytu dostal.“

„No tak – jak se tam ocitl?“ zeptala se.

„Existuje jen jediná možnost,“ odvětil jsem. „Dala jste ho tam vy.“

„Co to říkáte? Že jsem ho tam dala já?“

„Je to tak – přinesla jste ho tam vy.“

„Vy jste se, Donalde, zbláznil. Vy… Proč bych ho tam dávala já?“

„Protože vás už unavilo dát si tím chlapem otravovat život,“ odpověděl jsem, „a chtěla jste, aby ten deník objevila policie. Určitě jste věděla, že někdo bude Georgův byt prohledávat, a proto jste vzala deník, který jste před čtyřmi lety ukradla a měla ho u sebe, a položila jste ho na místo, kde by ho policie určitě našla.“

„Nechtěla jsem, aby ho našla policie, ale vy,“ odporovala Lois. „Vy! Chtěla jsem, abyste na něj přišel vy!“

„Proč?“

„Protože mě už otrávilo, že si pořád hrál na mou gardedámu. Já už jsem velká holka. Vím, co chci a mám právo žít svým vlastním životem. Byla jsem vdaná. Vím, co to znamená a na světě neexistuje žádný důvod, proč bych měla snášet vrtochy bývalého manžela, ze kterého se stal praštěný mravokárce.“

„Tak proč jste Georga bez okolků nevyhodila?“ zajímal jsem se. „Proč jste mu neřekla, ať si hraje na svém písečku a stará se o své? Proč jste si způsobila všechny ty obtíže?“

Chvíli váhala a dál točila sklenkou po stole, až konečně řekla: „Dával mi prachy.“

„Proč vám je dával?“

„Měl špatné svědomí. Byl mým manželem a já jsem byla jeho ženou. Když si mě bral, přísahal, že mě bude milovat, pečovat o mne a tak dále.“

Vrhl jsem na ni pronikavý pohled: „Nebylo v tom tak trochu vydírání?“

„Ne, Donalde, ani v nejmenším,“ odpověděla rozhodně. „George nevěděl, že mám nějaké podezření, pokud jde o smrt jeho dědečka – až do… až do…“

„Až dokdy?“ skočil jsem jí do řeči.

„Až dotehdy, než jste mě navštívil a já jsem se dozvěděla, že napsal ten hnusný dopis. Tehdy jsem si uvědomila, že musím něco podniknout.“

„Co jste tedy udělala?“

„Zpanikařila jsem. Zrovna, když jste se mnou hovořil, byl George pár kroků od mého bytu v téže chodbě na návštěvě u Duttonových. Měla jsem hrozný strach, že byste mohl zjistit, kde je, že možná víte o nápadném sportovním automobilu, ve kterém jezdí, a že byste…“

„Zřejmě jsem si toho vozu nepovšiml,“ přerušil jsem ji. „Co se dělo potom?“

„Hm, vystrnadila jsem vás z bytu, běžela jsem k Duttonovům a řekla jsem Georgovi, že s ním musím okamžitě mluvit.“

„Poslechl vás?“

„Jako beránek,“ odpověděla Lois. „Myslím si, že pořád chtěl, abychom se smířili.“

„Co jste mu řekla?“

„Řekla jsem mu toho moc. Pověděla jsem mu, že vím o dopisu, který napsal. Řekla jsem mu, že jestli si myslí, že to strpím, hrubě se mýlí.“

„Co dál?“

„Začal se dušovat, že všechno, co dělá, činí pro mé dobro a tak dále, až jsem se navztekala a řekla jsem mu, ať ze sebe nedělá takového hrdinu. A také… také jsem mu pověděla, že je vrah.“

„Co se dělo pak?“

„Pokoušel se to popírat, ale začal ztrácet jistotu.“

„Pověděla jste mu, že máte ten deník?“

„Kdepak! To jsem mu určitě neřekla. Nevěděl, co se s jeho deníkem stalo. Nikdy se to nedozvěděl. Myslel si, že ho někde ztratil.“

„Pokračujte!“ pobídl jsem ji. „Jak jste to provedla dál?“

„Řekla jsem mu, že jste nesmírně mazaný detektiv, že psaním těch dopisů s výhrůžkami to přehnal, upozornil na sebe a vystavil se velkému riziku, že ho čeká vězení za útisk, vydírání a posílání výhrůžných dopisů. Také jsem mu pověděla, že když ho zavřou, začne policie vyšetřovat smrt jeho dědečka a všechno kolem ní.“

„Vyplašilo ho to nějak?“

„Hrozně ho to poděsilo.“

„Co udělal pak?“

„Hned byl ochotný udělat přesně to, co mu poradím. Řekla jsem mu, že znám ten motel ve Valleju, ať tam odjede, přihlásí se k pobytu a zmizí lidem z očí až dotehdy, dokud vy neopustíte město. Zeptala jsem se ho, jestli v jeho bytě nezůstaly nějaké inkriminující materiály, a on mi odpověděl, že jsou tam průklepy dopisů, které napsal manželům Fisherovým.“

„Obou dvou dopisů?“

„Tak mi to řekl.“

„Co bylo dál?“

„Řekla jsem mu, že musí odjet okamžitě, že jakmile si všimnete jeho auta, přilepíte se mu na paty, a že když ho budete vyslýchat, obrátíte ho naruby a vytáhnete z něj všechno. Upozornila jsem ho, že když teď začne nějaký detektiv někoho vyšetřovat, vždycky pátrá v jeho minulosti, že vy jste se už nepochybně zajímal o okolnosti smrti jeho dědečka – a jestli dosud ne, určitě po nich začnete pátrat.“

„Jinak řečeno, nahnala jste mu hrozný strach?“

„Vyděsila jsem ho k smrti. Věřte mi, Donalde, nikdy ho ani ve snu nenapadlo, že mám nějaké podezření pokud jde o smrt jeho dědečka, a když jsem s tím teď vyrukovala, bylo to pro něj jako úder beranidlem přímo na žaludek. Zbledl, až zezelenal.

Pak jsem mu pověděla, že až do dědečkovy smrti byl docela dobrý chlap, ale od té doby se pokoušel napravovat celý svět, jen aby se kál z hříchu, kterého se dopustil společně s Karolinou.“

„Zmínila jste se o Karolině?“

„Zajisté, o Karolině jsem se výslovně zmínila. Ta v tom měla prsty – a pravděpodobně to také provedla.“

„Co na to on?“

„Byl úplně poděšený. Dal mi klíče od svého bytu a řekl mi, že hned odjede do Valleja a ani se nezastaví v bytě pro čisté prádlo nebo zubní kartáček, ale že si to všechno koupí po cestě – že prostě musí hned vyrazit.

Požádal mě, abych zašla do jeho bytu, podívala se do psacího stolu a vzala z něj průklepy dopisů, které napsal. Kromě psaní, pod která se podepsal, byly tam i průklepy odeslaných anonymních dopisů.“

Když se Lois odmlčela, vyzval jsem ji, aby pokračovala a řekla mi, co bylo potom.

„Odjel do Valleja,“ odpověděla, „a já jsem udělala, oč mě žádal.“

„Moment počkejte,“ zasáhl jsem do jejího vyprávění. „Sebrala jste ty dopisy a všechno ostatní?“

„Ano.“

„Co jste udělala pak?“

„Počkala jsem a až po půlnoci jsem odjela do Valleja. Předtím jsem se postarala, abych měla jistotu, že mě nikdo nesleduje.“

„Dobrá. Odjela jste do Valleja. Co se dělo potom?“

„Zaklepala jsem na dveře Georgovy chatičky v motelu. Nikdo se neozval, ale dveře nebyly zamčené. Vešla jsem dovnitř a rozhlížela jsem se. Bylo mi to divné, protože venku stál Georgův vůz.“

„Kolik bylo hodin?“

„Pravděpodobně jsem tam přijela asi o půl druhé po půlnoci.“

„Pokračujte,“ pobídl jsem ji, když se odmlčela. „George… vždyť víte, George byl mrtvý.“

„Co jste udělala vy?“

„Vzala jsem jeho klíče – chtěla jsem mu je dát do kapsy, ale nedokázala jsem se přinutit, abych se ho dotkla. Proto jsem jen nadzdvihla cíp jeho kabátu a špičkou střevíce jsem ty klíče po podlaze pod něj zastrčila. Já… víte… nemohla jsem na něj sáhnout.“

„Co dál?“

„Jela jsem domů a hodně jsem přemýšlela. Karolina v tom byla po všech stránkách až po krk – zrovna tak jako George – a já už jsem měla dost jejího žárlivého mentorování. Proto jsem se rozhodla obrátit všechno naruby, vrátit se do Georgova bytu a nejen nechat některé dopisy tam, kde jsem je našla, ale položit tam také deník, aby ho objevila policie.“

„Jak jste se tam ale dostala?“ zeptal jsem se důrazně. „Georgovy klíče jste přece nechala v chatičce motelu. Jakým klíčem jste si otevřela?“

„Copak to nechápete, Donalde?“ odrazila moji otázku. „V tom bytě jsme s Georgem bydleli, když jsem od něj odcházela – a žili jsme v něm po celý čas našeho manželství.

Když jsem se od Georga odstěhovala, nechala jsem si všechny klíče. Měla jsem klíče jak od bytu, tak od psacího stolu. Když mi George při posledním setkání dával svoje, ani na to nevzdechl. Na klíče, které jsem měla, dokud jsem žila s ním, určitě zapomněl.“

„Kdy jste dostala tenhle skvělý nápad?“ zajímalo mě.

„Teprve – hm – teprve po rozednění. Bylo už skoro ráno. Nemohla jsem spát. Vypila jsem dvě skleničky a šla jsem si lehnout, ale zrovna tak jsem mohla zůstat sedět. Zmítala jsem se a převalovala – a najednou mě napadlo vrátit se do Georgova bytu a všechno tam dát tak, aby to policie určitě našla. A také jsem to tak udělala.“

„Jestli policie zjistí, že máte od bytu klíče a…“ chtěl jsem ji upozornit.

„Ne, to nezjistí. Když jsem tam dala ty věci, nebyly mi už klíče k ničemu dobré, a proto jsem jela na most přes zátoku a zahodila jsem je tam, kde je nikdo nikdy nenajde.“

„Jen pokračujte,“ pobízel jsem ji, když se odmlčela.

„Tak je to, Donalde. Ano, byla jsem… byla jsem ve Valleju. Nemyslím si, že mě někdo viděl, ale… A nedovedu pochopit, proč policie neřekla nic o…“

Při posledních slovech její hlas náhle slábl až zmlkla úplně a zadívala se na mě, jako by mě viděla poprvé.

„Donalde, vy mizero!“ zvolala.

„Co je zas?“ zeptal jsem se.

„Vy jste byl v tom bytě! To vy jste sebral ten deník i ty průklepy. Tak jste se dozvěděl, co je v tom deníku.“

„Jak bych se tam dostal?“ zatvářil jsem se jako neviňátko.

„Vy jste tam jel, že, Donalde?“

„To bych musel být blázen, ne?“ odpověděl jsem jí další otázkou.

Chvíli mlčela a pak se mě zeptala: „Co mám dělat?“

„Už jste to udělala,“ namítl jsem.

„Myslím tím, co mám dělat teď, když jsem vám to všechno pověděla.“

„Řekl jsem vám přece, Lois, že vám nebudu moci poradit.“

„Jen proto, že pracujete pro Barclaye Fishera?“

„Přesně tak.“

„Co s tím má Barclay společného? Proč jsou jeho zájmy v rozporu s mými?“

„To nevím. Možná bych mohl udělat z vás obětního beránka.“

„Co to říkáte, Donalde?“

„Jen vám to povídám.“

„To byste mi přece neudělal!“

„Když zastupuju klienta, tak pracuju pro něj.“

„Já jsem vám to všechno ale řekla přísně důvěrně a…“

„Ne, tak to nebylo, většinu jsem pověděl já vám. A konečně – upozornil jsem vás, že pracuju pro Barclaye.“

Hleděla na mě se zoufalstvím v očích a řekla: „Aspoň tohle mi dlužíte, Donalde. Chci, abyste mi poradil, co teď mám udělat nejdřív.“

„Dobrá,“ odbočil jsem, „tady přichází vrchní číšník oznámit nám, že už máme prostřený stůl, takže ze všeho nejdřív budeme jíst.“

Vstal jsem a odváděl jsem Lois do jídelny. Přitom jsem jí řekl: „A příště si odpusťte ty řeči o tom, že jsem vám něco dlužen. Nedlužím vám ani co by za nehet vešlo!“

KAPITOLA 9

Když jsme dovečeřeli, Lois odstrčila prázdný pohár po zmrzlině a přes stůl na mě upřela zrak.

„Vy mě trápíte, Donalde.“

„Já že vás trápím? Čím, prosím vás?“

„Budíte ve mně dojem, že si pořád necháváte něco pro sebe.“

„Možná je to profesionální rezervovanost.“

„Snad, ale možná je to něco jiného. Řekněte mi, Donalde, máte vždycky v rukávě nějaký trumf?“

„Ne, to nemám.“

„Chováte se tak.“

„Musím se tak chovat.“

Podívala se mi zpříma do očí a zeptala se: „Co si myslíte o mně, Donalde?“

„Proč?“

„Protože to chci vědět.“

„Jste hezká.“

„Říkáte to jen tak, anebo vám to jde od srdce?“

„Opravdu to říkám z přesvědčení, Lois.“

„Vy, Donalde, máte rozsáhlé styky. Setkáváte se s mnoha lidmi. Co si myslíte o děvčatech mého druhu?“

„Už jsem vám to řekl.“

„To není pravda. Pověděl jste mi, co soudíte o mně, ale já chci slyšet váš názor na dívky jako jsem já.“

„V jakém smyslu?“ zajímal jsem se.

„Nač chodit kolem horké kaše? Já chci žít svůj vlastní život, a ne sedět na nějakém izolovaném ostrově a dívat se, jak plyne čas a já stále stárnu. Život utíká, ať si to uvědomujete nebo ne. Jen ho nenávratně utrácíte.

Už jsem vám o sobě řekla, jaká jsem. Ráda dělám, co se mi zachce. Jsem ráda veselá. Miluju společnost. Mám ráda atraktivní muže. Chci navazovat známosti, prožívat vzrušení a změny. Představa, že bych se měla usadit k velkému dřezu stále plnému špinavého nádobí, je mi úžasně protivná.“

„Odpovídá váš život právě teď vašemu přání?“

„Ano, do jisté míry.“

„Jinak řečeno – nejste zamilovaná.“

„Z čeho tak soudíte?“

„Kdybyste byla zamilovaná, chtěla byste být s určitým jediným člověkem. V životě byste nechtěla žádného jiného. Chtěla byste ho obskakovat, pracovat pro něj, vařit pro něj i šít a smířila byste se i s tím dřezem věčně plným špinavého nádobí.“

„Vy si to opravdu myslíte?“

„Ano,“ odpověděl jsem, „ostatně se to tak obvykle říká.“

Zasmála se.

„Teď si žijete podle svého gusta,“ pokračoval jsem. „Proč si tedy děláte starosti?“

„Protože myslím na budoucnost.“

„Co s ní má být?“

„Trápí mě nejistota. To – víte, Donalde – co se mnou bude, až začnu ztrácet svůj půvab, když trochu přiberu na váze, zhorší se mi postava a přestanu být žádoucí pro muže?“

„Mužští budou o vás stát tak dlouho, dokud zůstanete žádoucí.“

„Tohle je zase jedna z vašich zatracených záhadných poznámek, Donalde.“

„Jak si představujete jistotu?“ zeptal jsem se jí.

„To nedokážu definovat.“

„Je to manželství?“

„To si nemyslím. Někdy mi to vrtá hlavou… Manželství neznamená skutečnou jistotu. Ženská se za někoho provdá, obětuje nejlepší léta života mytí nádobí, spravování a šití, zkazí si postavu – a pak přijde nějaká blonďatá kočka a první, co manžel řekne své ženě, je to, že chce být volný! Co si pak má ta ženská počít?“

„Jen pokračujte,“ pobídl jsem ji, když se odmlčela. „Ulevte si!“

„Hrozně mě trápí, co jsem udělala, Donalde. Pokouším se na to nemyslet.“

„Tak tedy hovořme o sexu,“ navrhl jsem jí.

Pohlédla na mě a zasmála se: „Vy ale dokážete lidi chápat, že mám pravdu?“

„Snažím se o to.“

„Co vy si myslíte o sexu, Donalde?“

„Že je to prima,“ odpověděl jsem.

„Poslyšte, Donalde Lame, když se mnou hovoříte, pořád si dáváte pozor na jazyk. Vaše myšlenky se toulají někde milion kilometrů daleko. Proč nemůžete být takový, jako jiní muži a… ano, proč mě pořád zaháníte do defenzivy… a taháte ze mne, co si myslím?“

„Co dělají jiní muži?“

„Ti – víte přece, co dělají.“

„Co dělají?“ opakoval jsem otázku.

„To přece víte – především mě v duchu svlékají.“

„A vám se to líbí?“

„Záleží na tom kterém muži,“ odpověděla Lois.

„Nemyslíte si, že já si jen tak cvičím mozek?“

„Hrajete to jako šachovou partii,“ odpověděla, „ a já jsem pouhý pěšec. Manipulujete se mnou, a někdy mám pocit, že za jisté situace byste mě obětoval.“

„Řekl jsem vám to někdy?“

„Co?“

„Že vás hodlám obětovat?“

„Ne, to jste neřekl.“

„Pověděl jsem vám, že zastupuju svého klienta a že mým klientem je Barclay Fisher.“

„A musíte být vůči němu loajální?“

„Ano, musím.“

„Co bych musela pro vás udělat – kolik bych vám musela zaplatit – abyste byl loajální také ke mně?“

„Tahle loajalita vůči klientovi je nedělitelná. Musím hájit zájmy Barclaye Fishera.“

Několik okamžiků zkoumala mou tvář a nakonec řekla: „Já vás varuju, Donalde! Já vás do toho zatáhnu!“

„Jak to chcete udělat?“ zajímal jsem se.

„Tak, že budete ke mně úplně připoutaný a… a budete muset pracovat také pro mne. Potřebuju váš rozum. Potřebuju vaše zkušenosti.“

„Barclay Fisher je první v pořadí,“ odpověděl jsem chladně.

„Já si myslím, že jste ten případ vzal z pouhého zájmu. A teď vstávejte, půjdeme odtud!“

Zaplatil jsem večeři, ze šatny jsem si vyzvedl klobouk a nenápadně jsem objel prsty po potním pásku. Potvrzenka tam ještě byla. „Kam půjdeme?“ zeptal jsem se Lois.

„Někam, kde si budu moci s vámi pohovořit,“ odpověděla.

„K vám do bytu?“

„Nebylo by to příliš nebezpečné?“ namítla.

„Ano, to by bylo.“

„Tak proč bychom tam chodili?“

„Někdy tam přece jít musíte.“

„Někdy neznamená zrovna teď,“ odporovala Lois. „Kam jinam byste chtěla jít?“

„Někam jinam.“

„Kdybyste se neobávala, že vás hledá policie, šla byste do svého bytu?“

„Ano, to bych šla.“

„Jestli vás policie hledá, bylo by vám milejší, aby vás našla někde jinde?“

„Nemusí mě najít.“

„Ale také by mohli.“

Kývl jsem na taxík a pomohl jsem Lois dovnitř. „K Wisteria Apartments,“ řekl jsem řidiči.

Hlasitě si vzdychla: „Vy jste tak zatraceně sebejistý!“

„Vám se to snad nelíbí?“ zeptal jsem se.

Naklonila se ke mně a položila mi ruku na rameno. „To se mi na vás líbí, Donalde,“ řekla zasněně. „V nitru jste možná ustaraný a nejistý, ale navenek vypadáte tak rozhodně, tak naprosto jistý sám sebou a tím, co hodláte udělat!“

Dlaní mi přejela po stehně, nahmátla mi ruku a pevně ji stiskla: „Donalde!“

„Co je?“

Zvrátila hlavu a zašeptala: „Nechcete mě políbit, Donalde?“

„Ne, nechci.“

„Vy mizero!“ vybuchla.

Já jsem neříkal nic.

„Proč mě nechcete políbit, Donalde?“

„Protože chci přemýšlet.“

„No budiž. Tak jen si přemýšlejte,“ řekla Lois.

„To právě chci. Až přestanete, tak mě polibte!“

Beze slova jsme dojeli k Wisteria Apartments. Zaplatil jsem taxíkáři, vystoupili jsme a vyjeli výtahem k Loisinu bytu. Na dveřích byl připíchnutý složený lístek. Rozbalila ho a dala mi ho přečíst. Byl na něm vzkaz: „L., přijď ke mně hned, jakmile se vrátíš, ať je to kdykoli!“

„Já jsem nechtěla, aby nás někdo rušil,“ rozmrzele řekla polohlasem.

„Abyste mohla otřást mým smyslem pro loajalitu ke klientovi?“ zeptal jsem se.

Pohlédla mi do očí a pronesla jediné slovo: „Možná.“

„Musíte kvůli tomu vzkazu navštívit dotyčného zrovna teď?“ zajímal jsem se.

„Vy to nechápete, Donalde. Je to Karolina – a Karolina má hnusný zvyk pozorovat a špehovat. Někdy si myslím, že má nějaký paprsek neviditelného světla, takže pozná, kdykoli já…“

Nedopověděla, protože se rozlétly dveře bytu o kus dál na chodbě.

„Lois!“ zavolala Karolina.

„Zrovna se vracím domů,“ poznamenala Lois suše.

„Můžeš ke mně zajít?“ zeptala se Karolina.

„To bych nerada. Nejsem tady sama.“

Na chvilku se rozhostilo ticho a obě ženy stojící ve dveřích se měřily pohledy. Ustoupil jsem stranou a snažil jsem se zůstat mimo dohled.

„Bude to trvat jen minutu,“ naléhala Karolina.

„To chceš, abych šla s tebou kvůli minutě?“ otázala se Lois váhavě.

Karolina přistoupila ke dveřím Loisina bytu a naprosto klidně řekla: „Musí se to odbýt ve tvém bytě, protože u sebe mám návštěvu.“

Lois otevřela dveře, všichni tři jsme vešli dovnitř a posadili jsme se.

„Četla jsi dnešní noviny?“ začala Karolina otázkou.

Lois zavrtěla hlavou.

„Počkej okamžik, přinesu ti svoje,“ pokračovala Karolina.

Já jsem si odložil klobouk na televizi střechou vzhůru. Stvrzenka na uloženou aktovku vyčnívala dobrého půldruhého centimetru pod vnitřním koženým páskem. Posadil jsem se, hleděl jsem na klobouk a začal jsem být neklidný.

Karolina se zvedla a zamířila ke dveřím.

„Co je nového,“ zarazila ji otázkou Lois.

„Vysvětlím ti to, až přinesu noviny,“ vyhnula se přímé odpovědi Karolina a znovu vykročila.

„Můžeme si zapnout televizi a…“ poznamenal jsem.

Karolina se zvrtla stranou, aby se uhnula mé paži, kterou jsem vztáhl k televizoru, a zavadila o ni. Můj klobouk přitom spadl na podlahu. Karolina se zastavila, sebrala ho ze země, položila ho zpět na televizor střechou dolů a řekla: „Až přinesu noviny, uvidíte, co mám na mysli. Jen tady počkejte!“

Vrátil jsem se do křesla.

„Teď už nechcete zapnout televizor, Donalde?“ zeptala se mě Lois. „

Hm, ano.“

Usadila se do křesla a dala na odiv spoustu svádivého nylonového prádla.

„Dejte si na tuhle Karolinu Duttonovou pozor, Donalde,“ varovala mě Lois. „Je mazaná, necitelná, všeho schopná a krutá. Chystá nějakou léčku.“

„Co mám tedy dělat?“

„Jen z ní nespouštět oči, to je hlavní. Pozorovat ji jako ostříž.“

Karolina nechala dveře od bytu pootevřené. Teď při návratu je otevřela dokořán. V ruce držela noviny.

„Tohle je večerník a otiskuje článek o Georgově zavraždění,“ řekla a hodila noviny opovržlivě na stůl před Lois. Ta nevěnovala listu ani jediný pohled a zeptala se: „Co s tím má být?“

„Hlavní je to, že to nebyla loupežná vražda,“ začala ze sebe chrlit Karolina. „U mrtvoly byla nalezena poměrně značná částka peněz, ale žádné klíče.“

„Cože? Žádné klíče?“ opakovala jako ozvěna Lois. „Ano, žádné klíče. Na toaletním stolku našli klíčky od Georgova sportovního vozu, ale žádné jiné tam nebyly.“

Lois si olízla rty a řekla: „To si myslíš, že ty klíče, které našli, nebyly… Chci říct, že to nebyly…“

„Chci říct, že tam nebyly žádné klíče!“ Lois jen povzdechla.

Karolina pohlédla na mne a prohlásila: „Byl jste tam vy, Donalde Lame.“

„Já? Kde že jsem byl?“ otázal jsem se udiveně.

„S takovou na mě nechoďte!“ odsekla. „Dnes časně ráno jste byl se svým vzácným klientem Barclayem Fisherem v motelu.“

„Zřejmě mi chcete něco povědět,“ řekl jsem jí na to. „Tak se do toho pusťte a řekněte mi to!“

„Hned to bude. Musím vám oběma toho povědět mnoho. Když jsi tuhle, Lois, řekla Georgovi, aby zmizel, George se u mne při odchodu zastavil. Tvoje zmínka o tom soukromém detektivovi ho úplně vyděsila. Pak se mi svěřil – bylo to vůbec poprvé – že si v roce, co zemřel dědeček, psal deník. Říkal, že ten deník měl stále u sebe v aktovce. Potom jednoho dne zjistil, že deník zmizel. Od té doby žil v neustálé hrůze. Něco z toho, co si tam zapsal, by se prý mohlo nesprávně vykládat. Myslím si, že ten zatracený blázen věřil, že dědeček byl zavražděn. Jakmile mi to řekl, bylo mi jasné, kdo ten deník má. Ty jsi, Lois Marlowová, odevzdala ten deník tomuhle detektivovi a ten ho chtěl dát do Georgova bytu nebo někam jinam, kde by ho našla policie. Je to jasné jako facka. Od chvíle, co se objevil tenhle mizera, pokoušela jsi se ho svádět. Pokaždé, když sem přišel, kroutila jsi zadkem a nestoudně povytahovala šaty, abys mu ukázala nohy. Ty jsi mu dala…“

„Drž hubu!“ zarazila ji výkřikem Lois Marlowová. „Jsi lhářka!“

Karolina vykročila proti Lois. „Neříkej mi, že jsem lhářka, ty couro! Nejsem slepá a vím, co se dělo v tomhle bytě. Nemysli si, že jsem se dala třeba na okamžik zmást tvým samolibým pokrytectvím!“

Lois Marlowová prudce vstala z křesla. „Tohle si od tebe nemusím dát líbit… ty… ty vražednice!“

Okamžik se na sebe zuřivě dívaly a najednou z toho byla změť paží a nohou, bylo slyšet rány, pleskání, škrábání, výkřiky a supění. Pak se začaly mlátit pěstmi a svalily se na podlahu. Jedna ani druhá sebeméně nedbala na stud ani nerespektovala pravidla poctivého boje. S lítou zuřivostí se bily rukama i nohama hlava nehlava a přitom vykřikovaly slova, která by dáma neměla vůbec znát. Škubaly si vlasy a rvaly šaty.

Ve vhodné chvíli, když na okamžik přestaly, aby popadly dech, klidně jsem se ozval: „Už je to v pořádku, Lois. Zatelefonoval jsem policajtům. Budou tady každou chvíli.“

Moje slova na ně zapůsobila jako proud vody z hadice na rvoucí se psy.

„Cože jste udělal?“ zeptala se Lois.

„Zavolal jsem policii,“ odpověděl jsem jakoby nic.

Karolina se prudce zvedla ze země, kdežto Lois zůstala ležet na podlaze, lapala po dechu a zřejmě přemýšlela.

„Stáhni si sukni, Lois!“ vyštěkla jedovatě Karolina.

Lois na ni jen pohlédla: „Táhni do hajzlu!“

Karolina se obrátila ke mně: „Vy jste v tom také! Tak vy zavoláte policii, co? Dobrá, já vám něco ukážu. Jen tady počkejte!“

S těmi slovy furiantsky odešla.

Lois Marlowová se zvedla na kolena, pokusila se posadit a vztáhla ke mně paži. Vzal jsem ji za ruku a pomohl jsem jí vstát. Podívala se na své rozdrásané šaty, natahovala si jejich cáry na obnažená místa a zeptala se: „Opravdu jste zavolal policii, Donalde?“

„Ne, nevolal jsem.“

„Myslela jsem si to… Ta vražednice, ta…“

V tom okamžiku se přivřené dveře rozlétly dokořán, do pokoje vrazila mohutná Berta Coolová, pohlédla na Lois Marlowovou a řekla:

„Co se tady, ksakru, vlastně děje? Oč jde?“

„O šaty, počestnost a o vlasy,“ odpověděl jsem.

Lois Marlowová ještě lapala vyčerpaně po dechu, pokoušela se zakrýt si ňadra rozškubanými kusy látky a zeptala se: „Kdo je tohle?“

„Dovolte, abych vám představil svou společnici Bertu Coolovou,“ řekl jsem důstojně.

Berta přikývla a jiskřícími očky obhlížela situaci: „Co tohle všechno znamená, milánku?“

„Porvaly se dvě ženy. Tahle a…“ Nedopověděl jsem, protože se znovu rozlétly dveře a do pokoje se vřítila Karolina Duttonová v potrhaných šatech, s vlasy visícími na stranu a vykřikovala:

„Ty jsi mě zřídila, ty kurvo, ale jen počkej!“ S těmi slovy vyrazila proti Lois Marlowové, aniž si všimla přítomnosti Berty Coolové.

Lois se pokusila odrazit běsnící Karolinu ranou pěstí, ale minula ji. Karolina chytila Lois za vlasy a obě se znovu svalily na podlahu. Karolina byla navrchu.

V té chvíli zasáhla Berta. Popadla zuřící Karolinu za kotník a za zápěstí, odtrhla ji od Lois a smýkla s ní na gauč u stěny pokoje jako s pytlem mouky.

Karolina Duttonová se bleskurychle postavila na nohy, poprvé si uvědomila přítomnost Berty, okamžik zaváhala, aby se dobře rozhlédla, sklonila hlavu a vyrazila proti ní. Berta odpověděla úderem, který srazil Karolinu na kolena. Vykročila, chytila Karolinu za krk a praštila s ní do křesla. „Seďte, vy mizerná čubko!“ křikla na ni. „Jestli se chcete prát, zmlátím vás tak, že budete plivat zuby jako jadýrka melounu. Teď chci vědět, co to všechno, u sta hromů, znamená.“

„Kdo… co jste zač?“ zablekotala Karolina.

„Já jsem Berta Coolová, jestli vám to nevadí. Jsem detektiv – společnice Donalda Lama. Oč vám, sakra, jde? Co to tady vyvádíte?“

„Snažím se zabránit vašemu vzácnému společníkovi a téhle falešné kurvě v obviňování mě z vraždy,“ odpověděla Karolina.

Po jejích slovech se na mě Berta s uspokojením usmála: „Prima, prima, ještě jednou prima, Donalde. To ráda slyším. Už bylo načase, abyste podnikl něco pořádného.“

„Jen ještě počkejte,“ syčela varovně Karolina. „Poslala jsem pro někoho, kdo…“ Než domluvila, ozvalo se zaklepání na dveře.

Berta šla otevřít.

Do místnosti důstojně vplula Minerva Fisherová, pohlédla na překocené křeslo, na obě rozcuchané a poškubané ženy, na Bertu Coolovou a nakonec na mne.

„Přišla jsem, jak nejdřív jsem mohla,“ řekla Karolině.

Berta se sehnula, sebrala z podlahy vypadlou vycpávku do podprsenky z pěnové pryže, přejela zrakem obě ženy a štítivě vrazila tu věcičku do rukou Karolině se slovy: „Zdá se, že tohle patří vám.“ Pak se otočila k Minervě Fisherové a zeptala se: „A co trápí vás?“

„Váš společník Donald Lam nás zradil,“ odpověděla Minerva.

„Z čeho tak soudíte?“

„Tahle mladá dáma, paní Cadottová nebo – jak si raději říká – slečna Lois Marlowová zneužívala svých půvabů k prosazování svých vlastních záměrů na úkor našich společných zájmů,“ prohlásila.

Berta na mě tázavě pohlédla a já jsem odmítavě potřásl hlavou.

„To je pustá lež,“ vmísila se do rozhovoru Lois Marlowová. „Donald Lam je vůči Barclayovi Fisherovi nesmírně loajální.“

„Já jsem o tom slyšela něco jiného,“ namítla Minerva.

„Hm, a co jste slyšela?“ zeptala se jí Berta Coolová.

„Manžel se mi se vším svěřil,“ začala paní Minerva. „Donald Lam mu zatelefonoval a řekl mu, že se George Cadott přihlásil k pobytu v motelu Roadside ve Valleju pod jménem George Chalmers. Mám velice vážné obavy, že manžel má špatné svědomí. Domníval se, že mu snad pan Lam špatně poradil, jak nejlépe by si měl v té záležitosti počínat. Manžel cítil, že je třeba jednat rychle, což pan Lam podle všeho nechápal. Zoufale se snažil zadržet dopis, který mi podle jeho názoru hodlal poslat George Cadott poštou. Manžel usoudil, že by bylo záhodno vyřešit to zaplacením výkupného. Aniž co řekl Donaldu Lamovi, odletěl v sedm večer do San Franciska, kde letadlo přistálo v devět hodin. Okamžitě si najal v půjčovně firmy Drive-Ur-Self automobil a odjel do motelu Roadside. Několikrát klepal na dveře chatičky číslo 24, ve které měl bydlet George Chalmers, ale nikdo se neozval. Šel tedy do restaurace s kavárnou, dal si tam kávu, k ní nějakou koblihu a pak šel znovu zaklepat na dveře chatičky číslo 24. Zase se nedočkal. Pak si sedl do vozu a čekal v něm další hodinu. Nakonec to vzdal a vrátil se do San Franciska. Odevzdal v půjčovně auto a navštívil Donalda Lama a jeho hotelovém pokoji.“

Při těch slovech na mě Minerva Fisherová vyčítavě hleděla.

„Jen pokračujte!“ vybídla ji Berta.

„Donald Lam přiměl manžela, aby s ním jel časně ráno do motelu Roadside ve Valleju. Tam váš společník zaklepal na dveře chatičky 24, otevřel vchod, vešel dovnitř a když opět vyšel, řekl manželovi, že nikdo není doma. Byla to lež. Někdo tam musel být. Byl tam George Cadott – a byl mrtvý.“

„Tohle všechno vám řekl váš manžel?“ zeptala se Berta.

„Ano, to všechno mi pověděl.“

„Rozhodně setsakramentsky zachováváte mlčení o tom, s čím se vám někdo důvěrně svěří! Jen se podívejte, jak dychtivě tyhle dvě rajdy lapají každé vaše slovo,“ poznamenala Berta sarkasticky.

„Nedokážu prominout nevěru. Nemohu odpustit faleš. Jestli mi manžel nebyl nevěrný, budu stát při něm,“ prohlásila tvrdě paní Minerva a pokračovala: „Musí se to však zakládat na pravdě. Pokud mi bude lhát, něco si vymýšlet a… nebudu se ho zastávat.“

„Teď mi to došlo,“ přerušila ji Karolina Duttonová. „Donald Lam vešel dovnitř, sebral mrtvému Georgovi klíče a pak s Lois celý večer padělali deník. Přitom se pokoušeli napodobit bratrancovo písmo. Lois hned poté, co se dozvěděla, že je George mrtev, několikrát utrousila jízlivou poznámku v tom smyslu, že mě George podezíral ze zavraždění dědečka Cadotta. To je falešné, utrhačné nařčení! S dědečkovou smrtí jsem neměla nic společného. George věděl, že nemám na dědečkově smrti žádnou vinu – a deník, který tihle dva vpašovali do Georgova pokoje, je pustý padělek.“

Berta si mě bedlivě prohlížela a nakonec se zeptala: „Tak co vy na to?“

Podíval jsem se jí pevně do očí a řekl jsem jen: „Neblázněte, Berto!“

Berta změřila Karolinu Duttonovou opovržlivým pohledem se slovy: „Poslyšte, moje milá, vy si koledujete o výprask. Někdo už s vámi vymet podlahu. Bída je v tom, že máte tak odpornou, tak špinavou povahu, že by se od vás ta podlaha ještě víc ušpinila. A teď odtud vypadněte!“

„Nemusím se dát od vás vyhazovat,“ zlostně namítla Karolina. „Mám zrovna takové právo být tady jako…“

„Táhněte k ďasu!“ zvolala Berta a hrozivě vykročila proti ní.

Karolina podvědomě svírala v dlani vycpávku z podprsenky a bojácně vyskočila z křesla.

„Nesnáším neslušné vyjadřování a hrubost u žen, paní Coolová,“ ozvala se zvysoka Minerva Fisherová.

„Ani vás tady nikdo nedrží,“ odsekla jí Berta. „Já zase docela dobře snáším zatraceně mnoho vulgárnosti. Přímo zbožňuju hrubost a miluju násilí.“

Po jejích slovech řekla paní Minerva důstojně: „Domnívám se, paní Coolová, že tímhle končí veškerý náš styk s vaší agenturou. Pojďte, Karolino!“ pokračovala a zamířila ke dveřím.

„Houby s octem, vážená paní,“ odpověděla jí Berta. „Šlo nám to předtím, než váš manžel poprvé zaklepal na dveře naší kanceláře, a půjde nám to i poté, až odtud vypadnete.“

„Dovolte, abych vás důrazně upozornil, že vy nejste naší klientkou, paní Fisherová. Pracujeme pro vašeho manžela a všechna naše loajalita patří jemu,“ ozval jsem se.

Paní Minerva neuznala situaci za hodnou odpovědi. Vzala Karolinu pod paždím a vypochodovala s ní z pokoje.

Berta za nimi přibouchla dveře a obrátila se na mě: „Tak co, mladíku, byl jste tam?“

Zůstal jsem odpověď dlužen.

Pak se Berta zeptala Lois Marlowové: „A co vy? Zfalšovala jste ten deník?“

Lois se rozhořčeně ohradila: „Nevidím žádný důvod, proč bych vám měla dovolit, abyste mě vyslýchala. Dost na tom, že už policie…“

„Dejte s tím pokoj!“ přerušila ji Berta bojovně. „Jsme v rejži! Každá minuta je drahá. Tak mi odpovězte – zfalšovala jste ten deník?“

Lois se na mě tázavě podívala.

„Raději povězte, jak to bylo,“ radil jsem jí.

Lois pohlédla Bertě zpříma do tváře a řekla: „Deník jsem nezfalšovala. Už před několika lety jsem Georgův deník šlohla. Je z něj zřejmé, že George s Karolinou zavraždili svého dědečka. Zanesla jsem ten deník do Georgova bytu. Domnívám se, že ho tam sebral Donald.“

Berta se usmála: „Ten holomek v tom má určitě prsty,“ poznamenala uznale.

V té chvíli někdo zaklepal na dveře a ozval se pánovitý hlas Mortimera Evanse: „Otevřte!“

„Kdo je to?“ zeptala se Berta Lois Marlowové.

„Mort Evans z mordparty ze San Franciska,“ odpověděl jsem namísto Lois. „Otevřte dveře, Berto!“

Berta poslechla, do místnosti vpadl Mortimer Evans a začal: „Tak co, vy chytráku? Řekl jsem vám, abyste do toho nestrkal nos. Neposlechl jste mě, a teď poputujete na policejní ředitelství.“

Vzal jsem si klobouk z televizoru a přejel jsem prsty po vnitřním pásku. Stvrzenka zmizela.

Evans věnoval kritický pohled Bertě a zeptal se mě: „Kdopak je tohle?“

„Moje společnice Berta Coolová,“ odpověděl jsem.

Najednou si Evans všiml Loisiných rozcuchaných vlasů a potrhaných šatů. „Co se vám to, hrome, stalo? Co se tady dělo?“ zvídal.

„Měla jsem výměnu názorů,“ řekla opatrně Lois Marlowová.

„S kým?“ chtěl vědět Evans.

„Domnívám se, že s Donaldem,“ odpověděla za Lois Berta Coolová. „Obtěžoval ji a ona mu dala facku. Žádná žena by neměla uhodit Donalda do tváře. Je velice citlivý, obzvlášť když ho něco rozruší, a když ho udeří ženská, rozzuří se.“

Mortimer Evans na mě pohlédl, pak se svalil do křesla a dal se do smíchu. Berta na něj zírala s neskrývanou nevolí. Pohlédl jsem na ni a potřásl jsem hlavou.

„No budiž,“ vyštěkla na mě, „tak to zkuste po svém.“ Po těch slovech se k nám otočila zády a odešla k oknu.

Já jsem řekl Evansovi: „Podívejte, Evansi, jsem na stopě něčemu, co mi může vynést bohatou odměnu. Jde o rozluštění záhady, se kterou si lámou hlavy nejchytřejší detektivové v celé zemi. To by vás, vaše jméno proslavilo v policejních kruzích.“

„Myslíte tenhle případ?“ zeptal se Evans sarkasticky.

„Ale kdepak!“ odpověděl jsem mu. „O tento případ nejde. Ten s tím jen souvisí. Mám na mysli…“ Právě včas jsem se opanoval a zarazil jsem se uprostřed věty.

Evans se poněkud napřímil v křesle. „No dobrá, Lame, jen pokračujte. Nepřerušujte se!“

„Nic víc vám už nemůžu říct, aniž bych vám vyklopil všechno,“ vymlouval jsem se.

„Jen to hezky vyklopte!“

„To zrovna – já vám to povím, a vy mě pod nějakou záminkou dáte posadit do chládku, chopíte se toho případu sám a dovedete ho ke konci,“ namítl jsem.

„To můžu udělat tak jako tak,“ odsekl nabubřele Evans.

„To tedy nemůžete,“ odrazil jsem jeho chvástání. „Nevíte, na čem pracuju.“

Evans přivřel oči, chvilku na mě upřeně hleděl a pak řekl: „Myslím si, že na mě šijete nějakou boudu, že blufujete, a nic v ruce nemáte.“

„Jak to, že nemám nic v ruce?“ namítl jsem zaníceně. „Už mám celý případ úplně připravený k vyřešení. Jen kdybyste mi do něj nezasahoval.“

„Proč vám jde o to, abych do něj nezasahoval?“

„Nenabízím žádný úplatek.“

„Neblbněte!“ odpověděl Evans. „Já úplatky neberu. Jen se vás ptám, jakého případu se týkají vaše narážky.“

Začal jsem se vytáčet, pak jsem si to naoko rozmyslel a řekl jsem: „Tak se podívejte, nabízím vám konkrétní dohodu. Možná budu v tomto případu potřebovat nějakou oficiální podporu. Půjdete do toho se mnou, poskytnete mi úřední podporu, budete se řídit mými pokyny, společně objasníme tu Cadottovu vraždu a současně s ní i jeden z dosud nevyřešených velkých případů vraždy v této zemi.“

„Máte na mysli Cadottova dědečka?“

„Co vás napadá!“ odpověděl jsem. „Nehovořím o drobnostech, ale o skutečně závažném případu, za jehož objasnění je vypsaná vysoká finanční odměna a jehož vyřešení vynese doživotní uznání.“

„Tak spusťte!“ vyzval mě lakonicky Evans.

„Jsme tedy dohodnuti?“

„To vám řeknu, až mi to povíte.“

Podíval jsem se váhavě na Bertu. Ta na mě zírala, jako kdybych z ničeho nic začal prodávat letenky na Měsíc.

„Budu s vámi muset hovořit soukromě,“ podotkl jsem.

„Mně to vyhovuje zrovna tady,“ prohlásil Evans. „Hodlám tady hned teď něco podniknout.“

Pohlédl jsem na Lois Marlowovou: „Mohla byste nás na chvíli laskavě omluvit?“ zeptal jsem se jí.

„Jak to myslíte?“

Než jsem stačil odpovědět, zasáhla Berta. Prudce se otočila a vzala Lois kolem ramen se slovy: „Tak hezky jděte do klozetu, moje milá, a seďte tam, dokud vám neřekneme, že smíte vyjít.“

„No tohle je krásné!“ zaprotestovala Lois. „Tohle je můj byt a vy…“

„Už ať jste tam, děvče!“ přerušila ji nesmlouvavě Berta. „Je to náramně důležité.“

„Já se ale nehodlám dát takhle sekýrovat. Nejsem…“

Berta se jí opřela kolenem o zadek a řekla jen: „Už ať jste tam, moje milá!“ S těmi slovy vypochodovala s Lois do koupelny, zamkla dveře a odkráčela zpět k oknu.

Evans se na mě díval s chladnou podezíravostí v tváří. „Tak spusťte, Lame, a buďte raději rozumný. Na jakém to případu pracujete?“

„Na případu únosu dítěte manželů Crosbyových.“

„Co má tenhle případ společného s únosem Crosbyovic dítěte?“ tvářil se nechápavě Evans.

„Začněte trochu uvažovat,“ spustil jsem. „Dítě manželů Crosbyových bylo uneseno a zmizelo beze stopy. Únosci za ně požadovali výkupné ve výši třiceti tisíc dolarů a jeho rodiče se rozhodli, že ty peníze zaplatí. Vzali třicet táců a položili je na místě, které jim únosci určili. Únosce sebral peníze, manželé Crosbyovi odešli domů a čekali na vrácení děcka. Čekání však bylo marné – dítě zmizelo beze stopy.“

„Tohle všechno mi nemusíte vykládat,“ zarazil mě Evans. „Byl to únos provedený starým osvědčeným způsobem – unesení a zavraždění. Únosce nehodlal riskovat dopadení. Pro děcko předem připravil hrob. Bylo zavražděno a pochováno během půl hodiny poté, co se ho únosce zmocnil. Jedině tak se mohl cítit bezpečný. Vracet dítě po zaplacení výkupného by znamenalo pro únosce přímé riziko doživotního vězení. Chlapi, kteří ten únos naplánovali a provedli, se pojistili.“

„Špatně jste to pochopil,“ odporoval jsem. „Ten únos naplánovala a provedla žena s mateřským komplexem. Chtěla dítě. Na získání výkupného jí nijak zvlášť nezáleželo, ale použila ho jako lsti především k odvedení policie ze stopy, a také k získání nějakých peněz.“

„Dobrá, budiž zatím po vašem,“ řekl Evans. „Pokračujte!“

„Případ vyvolal bouřlivý ohlas po celé zemi,“ rozvíjel jsem svou verzi. „Každý se strachoval o osud dítěte. Teď se vžijte do situace ženy s mateřským komplexem, která dítě unesla a chce si ho ponechat. Co by asi mohla udělat?“

„Tu otázku kladete vy,“ podotkl Evans. „Tak se snažte na ni také odpovědět!“

„Každá žena, která by se z ničeho nic objevila se šestiměsíčním děckem, by během čtyřiadvaceti hodin podnítila sousedy k psaní dopisů Federálnímu úřadu pro vyšetřování. Každé ženě, která by se někam přistěhovala s děckem, věnovali by noví sousedé bedlivou pozornost. Tady však máme Minervu Fisherovou, která to řeší jediným možným způsobem.

Usmyslí si, že unese dítě. Ještě neví, které děcko to bude, ale zkoumá situaci a pátrá, dokud nenajde takové, jaké chce.

Zahájí důmyslné přípravy. Všem známým a sousedům vypráví o ubohé, milované nevlastní sestře a o jejím přetěžkém údělu. Ta nevlastní sestra údajně přišla o manžela a má před porodem. Navíc je ubohá mladá žena nevyléčitelně nemocná.

Minerva si všechno předem promyslí a připraví. Pak oznámí, že došlo k nejhoršímu a dotyčná zemřela. Vydá se na Východ – na pohřeb nevlastní sestry. Protože není nikdo, kdo by se ujal ubohého osiřelého děcka, učiní to Minerva. Všechno souhlasí a vypadá věrohodně. Minerva je laskavá, útlocitná žena a nemůže opustit chudinku děťátko, které zůstalo bez matky.

Minerva si také poradí s penězi. Rozhlásí, že její nevlastní sestra měla nějaký majetek. Všechen údajně odkázala Minervě, a ta si odnesla peníze.

Jako policejní úředník se vyznáte v právnických problémech a měl byste vědět něco o tom, jak probíhá vyřizování pozůstalosti. Jak dlouho trvá, než je všechno hotové? Dejme tomu, že jste měl příbuzného, který zemřel a odkázal vám majetek v hodnotě třiceti tisíc dolarů. Jak dlouhý čas uběhne, než budou zpracovány všechny odhady, než bude dědictví projednáno soudně, než dokončí svou práci advokáti a někdo vám nakonec pošle příslušný šek?

Jenže Minerva vyřídí všechno hned, veškeré dědictví zpeněží a vrátí se s hotovými penězi – ne se šekem, nýbrž s hotovostí.“

Evans teď seděl na kraji křesla, zamyšleně na mě hleděl a přimhuřoval oči.

„Co s tím má společného Cadott?“ zeptal se.

„S Cadottem to byla pouhá shoda okolností. Zdědil nějaký majetek po dědečkovi. Někdo snad pomohl dědečkovi předčasně do hrobu – a možná ne. Podstatné však je, že se George Cadott domníval, že to provedla jeho sestřenice Karolina a že on ji k tomu vlastně podnítil. V důsledku toho se u Georga vyvinul pocit viny, který vyústil ve snahu reformovat svět.

Barclay Fisher se vydal na konferenci do San Franciska a Carl Jensen chtěl od něj něco získat. Jensen si věděl rady, jak na takové poradě prosazovat své zájmy. Obětoval pár set dolarů na šampaňské, sehnal si několik dlouhonohých hostesek honosících se vábnými tvary, svádivýma očima a přítulným chováním. Dal jim nějakou stovku na útratu, označil jim hejly, na které se mají zaměřit a nechal je, ať se činí.

Jedním z těch hejlů byl Barclay Fisher.

Lois Marlowová měla ráda šampaňské, ráda utrácela, milovala celkové ovzduší ve společnosti, družnost, jídlo, za které nemusela platit, a vůbec byla ráda ve společnosti. Nedokázala se však nadchnout pro chudáka Barclaye Fishera, který si pořád lupá klouby a stále považuje svou manželku za nejlepší ženu na světě. Ta je možná trochu chladná v posteli, poněkud příliš sebevědomě hovoří, ale dobře vaří a je předmětem obdivu sousedů.

Barclay si dosud nezačal lámat hlavu s tím, jak to vlastně bylo s tím dítětem, s dědictvím, s Minervinou nevlastní sestrou a se vším tím, co s tím souvisí. Na to, aby si dokázal dát všechno dohromady, je příliš hloupý. Zamotá se do toho trojúhelníku – a Cadott napíše paní Fisherové, že hodlá vyzvat soud, aby prošetřil, zda je Barclay vhodnou osobou k tomu, aby mu byla svěřena péče o adoptované malé děcko a jeho opatrování. Dovedete si představit, jak to zapůsobí na paní Fisherovou! Poručnický soud by vyslal úředníka, aby prošetřil celou záležitost. Dotyčný úředník bude chtít zjistit, na podkladě čeho si Fisherovi dítě osvojili. Máte ponětí, co by to znamenalo pro paní Minervu?“

Evans se zamyslel a zeptal se: „Minerva o tom věděla?“

„Samozřejmě to věděla. Cadott poslal dva dopisy – jeden Barclayovi a druhý jeho manželce. Oba došly současně. Barclay se domníval, že Cadott hodlá napsat Minervě později. Proto kontroloval všechnu manželčinu korespondenci, ale Cadottův dopis nezachytil. Proč? Protože ho už měla. Proto Minerva nemůže ukázat obálku, ve které dopis přišel. Nemůže si to dovolit!

George Cadott musel být umlčen. Minerva už byla do toho příliš namočená, než aby mohla couvnout. Pak se Barclay obrátil na nás. Jeho manželka o tom určitě věděla. Potom jsem přišel já – a abych se dozvěděl, kde se skrývá Cadott, musel jsem se řádně namazat.

Zatelefonoval jsem Barclayovi Fisherovi a pověděl jsem mu, kam Cadott zmizel. Minerva ten hovor poslouchala na přípojce. Barclay si usmyslel, že se za mými zády pokusí zaplatit výpalné. Nepřál si žádný konflikt – nechtěl nic riskovat. Proto nasedl do letadla mířícího do San Franciska, tam si najal automobil a odjel navštívit Cadotta.

Jak už jsem řekl, Minerva vyslechla můj rozhovor s Barclayem na přípojce. Chytila letadlo, které přistávalo v Oaklandu, a získala tak půlhodinový předstih před manželem. Najala si vůz, vyrazila k motelu Roadside a tam zastřelila Georga Cadotta ranou z pistole přímo do srdce. Otřela si ruce, vrátila se k vypůjčenému autu, nasedla do letadla, kterým se dostala do Los Angeles – a opět se stala laskavou a dobročinnou paní Minervou Fisherovou.

Její manžel vlezl rovnou do pasti. Odjel do motelu a našel Cadotta, který byl před chvílí zavražděn. Kdyby byl Fisher tehdy způsobil poplach, stal by se podezřelým číslo jedna – a on to věděl. Tím, že zůstal potichu, strkal hlavu do oprátky, ale neměl tolik filipa, aby si to uvědomil. Minerva byla kdykoli ochotná podrazit mu stoličku pod nohama. Udělala mu to právě teď.“

Evans si to důkladně srovnával v hlavě. Mračil se a měl čelo samou vrásku.

„Jak to všechno chcete dokázat?“ otázal se po chvíli.

„Dokazovat to nebudu já, ale vy. Zahájíte vyšetřování, pohovoříte s Minervou,“ pokračoval jsem, „a budete pátrat po podrobnostech týkajících se její údajně zemřelé nevlastní sestry.

Pak se podíváte, jak to vypadá s Minerviným alibi. Má dítě. Musela si sehnat opatrovnici, která se o ně stará, když je Minerva mimo domov. Začnete pátrat u firem, které pronajímají automobily bez řidiče. Překontrolujete záznamy leteckých společností. Dáte se do ověřování údajů o zemřelé Minervině nevlastní sestře. Opatříte si fotografie dítěte manželů Crosbyových a podíváte se na děcko manželů Fisherových. Při tom všem můžete dělat ještě něco jiného – můžete současně řešit případ Cadottovy vraždy.“

„To se mi líbí,“ konstatoval Evans. „Ta druhá pohádka se docela dobře poslouchá, když ji vyprávíte, ale zatraceně by se nelíbila mému šéfovi, kdybych se pokusil vnutit mu ji.“

„Proč byste to měl vykládat svému šéfovi nebo komukoli jinému?“ zeptal jsem se. „Vyšetřujte to sám na vlastní pěst. Je na to vypsaná odměna ve výši jednoho sta tisíc dolarů!“

Evans si hladil bradu a po chvíli přemýšlení řekl: „A co mi povíte o Cadottovi?“

„Cadott si vedl deník,“ začal jsem, „a Karolina Duttonová se ho chtěla zmocnit, protože ji obviňoval. Vzpomeňte si, že Cadott trpěl komplexem viny. Proto se pokoušel napravovat svět. Mimo to měl nutkání přiznat se.

Karolina Duttonová měla klíč od Cadottova bytu a jen čekala na vhodnou příležitost, aby se kompromitujícího důkazu zmocnila. Když se dozvěděla, že se o Georga Cadotta začíná zajímat soukromý detektiv, rozhodla se důkaz neprodleně odstranit.

George Cadott se stáhl do úkrytu. Přijal jiné jméno a odjel do motelu Roadside ve Valleju. Karolina Duttonová vzala svůj klíč od jeho bytu, potají tam vklouzla a sebrala důkaz, po kterém se pídila – pravděpodobně Cadottův deník.“

„Co bylo pak?“ zeptal se Evans, sklopil víčka a pohlížel na mě přimhouřenýma očima.

„Teď vám povím,“ pokračoval jsem, „co s tím důkazem provedla. Chtěla zabránit tomu, aby se ta věc dostala před soud, aby ji získala policie. Proto odcestovala letadlem do Rena, zašla do úschovny zavazadel v hotelu Riverside, odevzdala tam aktovku se všemi materiály a dostala na ni potvrzení.

Když dnes v noci začalo jít do tuhého, rozhodla se, že bude lepší, když to přemístí někam jinam. Vejděte ve styk s hotelem Riverside v Renu a zjistěte, jestli tam není uložená aktovka. Zařiďte, aby se hotelový detektiv do té aktovky podíval, jestli v ní není deník. Pak si zajistěte spolupráci policie v Renu. Jestli se někdo objeví a bude chtít aktovku s deníkem vyzvednout, zasáhněte a budete mít všechno v kapse.“

Evans si to promyslel a řekl: „Tohle všechno mohu vyřídit telefonicky. To se mi zamlouvá.“

„Telefonicky můžete vyřídit celý tenhle případ,“ podotkl jsem. „Pamatujte si však, že pokud jde o vypsanou odměnu, jedeme v tom rovným dílem – na polovic. Vy se proslavíte. Představte si ty titulky v novinách: DETEKTIV SANFRANCISKÉ POLICIE MORTIMER EVANS ŘEŠÍ DEDUKCÍ A LOGICKÝM UVAŽOVÁNÍM PROSLULÝ ÚNOS DÍTĚTE MANŽELŮ CROSBYOVÝCH!“

„Teď půjdu a budu telefonovat,“ dal se slyšet Evans. „Sbalit vás můžu vždycky – kdykoli se mi zachce, Lame. Ještě jste se z ničeho nevyvlékl – máte jen odklad!“

„Tak jen běžte telefonovat!“ řekl jsem mu na to.

Evans se zvedl, vyšel z bytu a zavřel za sebou dveře.

Berta Coolová na mě tázavě pohlédla a zeptala se: „Byl to trik, Donalde?“

„Samozřejmě, je to trik,“ přisvědčil jsem.

Bertiny oči se rozšířily: „Chcete tím říct, že jste mu napovídal to všechno o Minervě Fisherové, aniž byste o tom cokoli doopravdy věděl… Myslíte, že jste už nemohl udělat nic jiného, že jste neměl…?“

„Potřebovali jsme použít nějaký trik. Jsem v tom namočený až po krk. Musím se z toho nějak dostat. Nikdy jsem neměl věřit Barclayovi Fisherovi ani co by za nehet vešlo. Měl jsem vědět, že když půjde do tuhého, tak povolí.“

„A co je s tím únosem dítěte Crosbyových?“ zvídala dál Berta. „Málem jsem vám to zbaštila!“

„Dokážete si představit, jak se to muselo stát,“ odpověděl jsem jí. „Buď bylo to dítě usmrceno krátce po únosu, anebo je někdo chtěl pro sebe a výkupné bylo jen zástěrkou, aby se každý domníval, že šlo o akci zločinecké bandy a dítě bylo zabito, aby se odstranil důkaz.

Z toho vycházejte a zjistíte, že existuje jen jediný způsob, jak mohla nějaká žena takový únos zorganizovat. Musela to být žena, která se na veřejností těší pověstí přívětivé, něžné a mateřské dámy. Musela přijít s báchorkou o nemocné příbuzné s maličkým děckem, které zřejmě brzy osiří. Musela to hrát přesně tak, jak to udělala Minerva Fisherová.“

„V tom můžete mít kus pravdy,“ přiznala Berta.

„Moc jsem se o tom napřemýšlel,“ pokračoval jsem, „jen v obecných rysech a snažil jsem se zjistit, jestli toho můžeme použít k něčemu, co by nám pomohlo.

Pak se do toho naplno vložil Evans a já jsem musel vymyslet nějaký trik, který by nám poskytl na nějaký čas oddech. Zjistil jsem, že Minerva odpovídá teoretickému popisu, který jsem měl v hlavě a…“

„Podívejte se, Donalde,“ přerušila mě Berta vzrušeně, „vždyť je to logické až běda. Je docela možné, že jste uhodil hřebík na hlavičku. Možná je tu pravděpodobnost jedna k tisíci, ale…“

„Řekněte raději jedna k milionu,“ podotkl jsem. „Nedělejte si žádné velké naděje! Ta záležitost stačí na to, abychom doběhli chytráka Evanse – a to je všechno. Nebuďte naivní a začněte se starat o náš vlastní případ!“

„Co je to za fígl s těmi dokumenty v Renu?“ zvídala Berta.

Podíval jsem se na ni a mrknutím jsem přisvědčil.

„Vy jste ale holomek, Donalde!“ řekla mi na to.

Odešel jsem k telefonu, vytočil jsem číslo redakce listu San Francisco Examiner, požádal jsem o přepojení na oddělení lokálních zpráv a podotkl jsem, že mám senzační tip na článek.

Když se mi ozval lokálkář, řekl jsem mu: „Nezáleží na tom, kdo volá, ale přímo před nosem se vám začíná rozbíhat případ, který pobouří veřejné mínění v celých Spojených státech.“

„No dobrá, co to má být?“ zeptal se redaktor hlasem, z něhož jasně zaznívala cynická pochybovačnost a naprostý nezájem.

„Mort Evans ze sanfranciského detektivního sboru má důležité informace o únosu dítěte manželů Crosbyových,“ začal jsem. „Snaží se to utajit, aby nedošlo k předčasnému odhalení tiskem. Až bude ochoten o případu informovat tisk, budou mít příslušnou zprávu všechny noviny. Jestli ale předběhnete ostatní listy, můžete přimět Evanse k slibu, že vám dá dvacetiminutový nebo půlhodinový předstih. Neříkejte mu ale, že jste dostali od někoho tip!“

Položil jsem sluchátko a vyzval jsem Bertu, aby pustila Lois Marlowovou z koupelny.

V tom okamžiku někdo zabušil na dveře a hned nato bylo slyšet Evansovo zahulákání: „Hej, vy tam, koukejte otevřít!“

Poslechl jsem a Evans vešel do pokoje. „Když s vámi hovořím, vypadá to prima,“ začal, „ale sotva jsem vyšel na chodník, znělo to jako iluze, jako výplod fantazie. Jestli je to tak, zmlátím vás, co se do vás vejde. Jestli to není podfuk, jste mazaná potvora, jakou jsem ještě neviděl. Tak pojďte, půjdeme na to.“

„Pusťte Lois z koupelny,“ opakoval jsem pokyn Bertě.

KAPITOLA 10

Přijeli jsme do kanceláře detektivů na velitelství sanfranciské policie. Nikdo nám nevěnoval sebemenší pozornost.

Evans zavolal do hotelu Riverside v Renu. Dostal k telefonu hotelového detektiva a dal mu patřičné pokyny.

„Já to zjistím,“ odpověděl dotyčný detektiv, „a zavolám vám.“

Evans zavěsil a chvíli postačující k vykouření dvou cigaret jsme tam beze slova seděli. Evans na mě občas pátravě pohlédl.

Konečně se ozval: „Je to dobrý nápad, i když z něj možná nic nebude. V tom je celá potíž. Když takhle sedím a dívám se na vás, vypadá to tak zatraceně hodnověrně.“

„Vražda Georga Cadotta?“ zeptal jsem se.

„Ne, ten únos dítěte manželů Crosbyových,“ odpověděl. „Na ten je přece vypsaná odměna.“

„Musíte ovšem mít naprostou jistotu,“ poznamenal jsem. „Kdybyste s tím vyrazil dřív než budete mít všechno v kupě, mohl byste se ocitnout v hrozné šlamastyce.“

„To mi povídejte!“

Zazvonil telefon, Evans vzal sluchátko a ohlásil se. Několik okamžiků poslouchal a oči se mu zúžily. „Podíval jste se dovnitř?“ zeptal se, chvilku zřejmě uvažoval a pak řekl: „Ano, ústředno, mluvíme.“

Pohlédl mi do tváře očima tak přimhouřenýma, že z nich byly vidět jen uzoučké štěrbiny. Díval se na mě jako když užovka hypnotizuje žábu. Pak najednou řekl do mluvítka: „Zase to zavřete! Uháním na letiště a přijedu k vám. Chci to vidět na vlastní oči. Jestli se někdo objeví s tou stvrzenkou, tak ho zadržte! Doufám, že tam budu dřív než kdokoli jiný, ale ať máme jistotu.“

Položil sluchátko a řekl: „Dobrá, vy jste duchovní otec a poletíte do Rena se mnou. Zatím vám to vychází.“

Přistoupil k nám policista a ohlásil: „Na stole máte lístek, Mortimere. Místní redakce Examineru chce s vámi mluvit, jakmile se tady ukážete.“

„Ať táhnou k čertu!“ odsekl Evans. „Mám moc práce.“

„Říkají, že je to strašně důležité.“

„Já teď pracuju na něčem strašně důležitém,“ řekl Evans.

„Jestli budou volat znovu, povězte jim, že se už nevrátím,“ dodal za okamžik.

„Kam pojedeme?“ zeptal jsem se Evanse.

„Na letiště,“ odpověděl. „Mám tam vysokého úředníka naftařské společnosti, který mi v naléhavých případech dává k dispozici svůj letoun. A tohle přece je naléhavé! Vytáhnu pilota z postele. Zatím jsem s vámi spokojen, Donalde. Doufejme, že vám to tak půjde až do konce.“

Dveře kanceláře se rozlétly. Evans se tam podíval a řekl: „Ahoj, Dave, co máte na srdci?“

„Místní redakce mě požádala, abych vás rychle sehnal. Co je pravdy na tom, že znáte vyřešení případu únosu dítěte Crosbyových?“ vychrlil ze sebe reportér.

Evans na okamžik ztuhl na židli a pak se obrátil ke mně. Jeho pohled byl tvrdý a zračil se v něm vztek. „Vy hajzle!“ vyštěkl.

Já jsem mu pohled klidně vrátil. „Nebuďte cvok!“ řekl jsem mu na to. „Raději si dejte ten nápad patentovat – dokud je ještě jen váš!“

Evans se nad tím zamyslel.

„Je to jen nápad,“ podotkl jsem.

Pak se Evans obrátil na reportéra: „Podívejte se, Dave, něco vám povím. Je to jen všeobecný nástin, pouhá teorie, nic víc.“

„Smím napsat, že se tím případem zabýváte?“

„Ani nápad! Můžete jen říct, že jsem při rozhovoru s reportéry vyslovil určitou teorii.“

„S teoriemi přichází kdekdo,“ namítl zklamaný novinář.

„Ne ale s takovouhle teorií!“ ohradil se důrazně Evans.

„Mohu tahle vaše slova ocitovat?“

„Tohle jediné můžete z rozhovoru se mnou citovat.“

„To je něco jiného,“ nedal pokoj reportér, „ale musíte to uvést do souvislosti s něčím, na čem pracujete, nebo…“

„O čem to, sakra, mluvíte?“ vyjel si na tazatele Evans. „Já nic nemusím! Pokud jde o mne, pracuji na nesmírně závažném případu. Až skončí, můžete získat informace pro svůj článek od telegrafní tiskové agentury.“

„Moment, uklidněte se, tak jsem to nemyslel,“ omlouval se novinář.

„Já jsem to myslel tak, jak jsem řekl,“ usadil ho Evans.

„Měl jsem na mysli,“ nepřestával neodbytně naléhat reportér, „že kdybychom mohli uvést něco konkrétního, vyvolalo by to u čtenářů senzační odezvu. Od samého začátku byste v tom případu figuroval, Morte, a až skončí, zůstal by natrvalo spjatý s vaším jménem.“

„Můžete napsat, že jdu po hmatatelné, zřetelné stopě,“ řekl rozhodným tónem Evans, „ale nesmíte uvést žádná jména, žádná data ani místa. Jdu prostě po stopě, a to je všechno.“

„Jaká je to stopa? A kdo je tenhle chlápek?“ nedal se odradit novinář a ukázal na mne.

„Soukromý detektiv Donald Lam z Los Angeles,“ představil mě Evans. „Využívám ho při vyšetřování Cadottovy vraždy. Teď se chystám odcestovat letadlem. Chcete jet se mnou na letiště? Po cestě budeme moci hovořit.“ Po těch slovech se obrátil ke mně a představil mi novináře: „Tohle je Dave Griffin, reportér Examineru.“

Potřásli jsme si rukama.

„Poslyšte, Evansi,“ dotíral Griffin, „smím napsat, že cesta, na kterou se právě vydáváte, nějak souvisí s vaší teorií o únosu dítěte Crosbyových?“

„Ne, zatraceně! Nejsem…“ ohradil se Evans. „Jedno musí jít po druhém! Tak, a teď už pojeďme.“

Ujížděli jsme k letišti. Evans načrtl Griffinovi teorii o ženě s mateřským komplexem, vykládal o nemocné příbuzné v jiném státě Unie, o osiřelém děcku, o ženě, které si sousedé nesmírně váží pro její láskyplnou dobročinnost, a jež v sobě neustále živí neukojenou touhu po dítěti.

Než jsme dorazili na letiště, věděl Dave Griffin od Evanse všechno. „Je to teorie,“ řekl zamyšleně a po chvíli dodal: „Nějaké teorie má každý… Víte, co si myslím?“

„Copak?“

„Domnívám se, že tahle vaše cesta letadlem má přivodit průlom do případu Crosbyových.“

„Myslete si, co chcete,“ řekl na to Evans. „ale smíte se na mne odvolat jen v tom smyslu, že mám svou teorii. Jestli uveřejníte něco víc, budete riskovat kůži.“

„Mohu o tom napsat článek,“ znova se ozval Griffin. „Jakým letadlem poletíte?“

„Soukromým letadlem.“

„Kam to bude?“

„Někam.“

„Zatelefonujete mi exkluzivní zprávu, když to propukne?“

„Nevím, jestli to budu schopen udělat. Je to příliš závažný případ. Jakmile to pronikne na veřejnost, sesype se to na mě jako lavina.“

Letoun už stál před hangárem a pilot zahříval motor.

„To je všechno, Dave. Už vás opustíme,“ řekl Griffinovi na rozloučenou Evans a šel předložit pilotovi své doklady.

„Kdybych jen mohl napsat, že touhle záhadnou cestou sleduje nějakou konkrétní stopu, byl by z toho článek. Zatím je to pouze teorie – a své teorie má kdekdo,“ řekl mi reportér stranou.

„Jen se do toho pusťte,“ radil jsem mu. „Evans jde po konkrétní, spolehlivé stopě. Zítra touhle dobou budou mít zprávu o tom všechny noviny v celé zemi.“

„Vy v tom také jedete?“ zeptal se mě Griffin.

„Bere mě přece s sebou, ne?“

„A proč?“

„Protože toho vím příliš moc, než aby mě mohl nechat mimo. Tohle je odměna!“ To stačilo. Reportér se rozběhl k telefonu.

KAPITOLA 11

V Renu se již hotelový detektiv z Riverside spojil s detektivem Kramerem Lawsonem z městského policejního velitelství. Mort Evans a já jsme se k nim připojili.

Za letu do Rena byl Mort Evans, pokud jde o celou záležitost, stále skeptičtější. Můj kurz klesal pořád níž a níž. Když se Evans v Renu dozvěděl, že je tam aktovka s deníkem Georga Cadotta, dostal poněkud lepší náladu.

Nevadské město Reno žije po celý rok čtyřiadvacet hodin denně. Někteří lidé si jdou sice lehnout, ale je těžké v noci je zastihnout. Vždycky však je tam dost lidí, kteří jsou vzhůru v kteroukoli denní i noční hodinu, takže je tam pořád živo.

Když sedíte v hotelu Riverside, můžete spatřit lidi všech možných druhů a typů – frajera v rádoby kovbojském oblečení z některého blízkého rekreačního střediska, několik opožděných turistů otrávených tím, že v ruletě prohráli víc než měli v úmyslu a pak obětovali celý zbytek noci i všechny zbývající peníze marným pokusům vyhrát něco nazpět, dále turisty, kterým v hernách přálo štěstí a jsou příliš rozradostnění, než aby si šli lehnout, a také turisty, kteří už od nejčasnějších ranních hodin drmolí, protože nemohou dospat vzrušením z opojného kouzla tohoto města. Ti, kteří vyhráli, většinou změní plány dovolené, aby se mohli zdržet v Renu ještě další noc. Nakonec o větší část vyhraných peněz přijdou – zatím se však považují za úspěšné hráče a jsou přešťastní, že to stálo za to.

Pak tam jsou dvojice, které si přijely do Rena prožít romantickou epizodu. Pro tyto lidi jsou hazardní hry vedlejší záležitostí. Je jim dobře spolu ve dvou, a za své peníze si chtějí co nejvíc užít.

Posadili jsme se v hale a hodiny ubíhaly. Evans byl ospalý, začala mu klesat hlava, opět se budil a zase usínal, až se nakonec uvelebil do hlubokého křesla a začal jemně chrápat.

Kramer Lawson od policie v Renu neměl v lásce soukromé detektivy. Pro něj jsem znamenal jen přítěž. Všichni mě nechávali na pokoji.

Byl jsem unavený, ale usnout jsem nemohl. Snažil jsem se vymyslet nějaký způsob, jak to udělat, abych se nedostal do prekérní situace. Vyčítal jsem si, že jsem jel do toho motelu ve Valleju, žehral jsem na svou loajalitu vůči klientovi, která mě přiměla riskovat a dostat se do konfliktu s úřady. Přitom se mi však vtíralo tušení, že kdybych se ocitl v podobné situaci znovu, postupoval bych stejně. Měl jsem v povaze něco, co hrozně vadilo Bertě a působilo starosti i mně. Nevím, proč to dělám. Přijal jsem úkol zastupovat klienta a úplně jsem propadl snaze dělat to, co jsem považoval pro něj za nejlepší. Nedělal jsem to kvůli klouby lupajícímu Barclayovi Fisherovi. Ten se mi dokonce nelíbil, neměl jsem ho rád, ale byl to klient, byl to určitý symbol.

Najednou zazvonil u recepce telefon a za okamžik k nám přiběhl hotelový poslíček: „To je pro vás, pane Lawsone. Volají vás z velitelství.“

Mne Lawson dočista ignoroval, ale omluvil se hotelovému detektivovi a odešel k telefonu. Asi za pět minut byl nazpět a tvářil se rozpačitě. Popadl Morta Evanse za rameno a zatřásl s ním.

„Hm – co se děje?“ zabreptal rozespale Evans a rozhlížel se kolem s násilnou, přehnanou živostí, která je typická pro toho, kdo usnul, když rozhodně chtěl zůstat vzhůru.

„Co to má, k sakra, znamenat?“ odpověděl mu otázkou Lawson. „Co to šijete za boudu?“

„Jak to myslíte?“

„Proč jste nám neřekl, že jde o únos dítěte manželů Crosbyových?“

„O čem to mluvíte?“ zeptal se Evans jako neviňátko.

„O únos děcka Crosbyových.“

„Já o tom únosu nic nevím,“ tvrdil Evans.

„Čerta starého nevíte! Zprávu o tom případu přinesl San Francisco Examiner, převzaly ji telegrafní agentury a teď se o tom ví v celých USA. Článek o únosu je i v dnešním raníku vycházejícím v Renu. Vykoumal jste všechno – jak byl únos proveden s využitím údajného výkupného k zastření stop, o ženě s neukojeným mateřským komplexem i o pečlivě připravené báchorce o umírající příbuzné a osiřelém dítěti. Nakonec se v článku uvádí, že jste odletěl na záhadnou cestu neznámo kam, která souvisí s vaší teorií o tom případu.“

Evansovi poklesla brada. Obrátil se ke mně se slovy: „Myslím si, že tohle jste trochu přehnal a…“

Nedal jsem mu domluvit a silně jsem ho dloubl do žeber se slovy: „Podívejte se!“

Do hotelové haly právě vcházel Horace Dutton.

Evans na něj pohlédl, obrátil se zpět ke mně a řekl: „Za tohle vás s potěšením stáhnu z kůže, vy zatracený podvodníku!“

„Chcete vyřešit tu Cadottovu vraždu,“ zeptal jsem se ho, „anebo si ji raději necháte proklouznout mezi prsty?“

Okamžik na mě hleděl a pak se pozorně zadíval na Duttona.

Dutton bloudil po hale unavenýma očima člověka, který má za sebou dlouhou, namáhavou cestu.

Venku se rozednívalo a zdálo se, že život téměř utichl. Za chvíli jitřní chlad zažene únavu lidí, kteří byli celou noc vzhůru. Teď však byla právě neutěšená chvíle, kdy se rozednilo teprve natolik, že už nebylo třeba svítit.

Dutton si ani nedal žádnou práci s obhlídkou situace. Zachytil jsem jeho zběžný pohled, když přejížděl zrakem po hale. V tom okamžiku, nežli jsme Evans a já stačili zvednout noviny a zakrýt si jimi tváře, mohl nás spatřit a poznat, ale měl dlouhou jízdou za volantem příliš unavené oči. Emoční vypětí a starosti vykonaly své. Duttonova vitalita byla zřejmě na bodu mrazu.

Zamířil k recepčnímu, podal mu stvrzenku o uložení zavazadla a vstoje čekal se skleslými rameny, než mu zřízenec přinesl aktovku. Když vycházel, obstoupili ho zezadu policisté, ale on si jich vůbec nevšiml. Byl tak unavený, že se pohyboval úplně bezmyšlenkovitě.

Po opuštění hotelu šel po ulici k místu, kde měl zaparkovaný automobil a právě když vstupoval do vozu, zadržel ho příslušník policie z Rena. Pak přiskočil Evans, společně odvedli Duttona do policejního auta a odvezli ho na velitelství.

Tam ho za půl hodiny zlomili.

Nechtěli, abych byl svědkem toho, jakých způsobů při tom používali, ale umožnili mi vyslechnout si v sousední místnosti Duttonovo doznání, když je diktoval policejnímu stenografovi.

Bylo to zpropadeně složité líčení. Dutton věděl, že George Cadott působí Karolině spoustu obtíží. Kdysi byli George Cadott s Horacem Duttonem velice blízkými přáteli. Společně podnikli řadu akcí, občas se navštěvovali, snažili se vyvinout nový malířský styl a bavili se o umění. Pak se s Cadottem udála změna. Byl stále podivínštější a nevyzpytatelnější. Začal trousit narážky v tom smyslu, že jeho sestřenice Karolina Duttonová, manželka Horace Duttona, zavraždila svého dědečka. Byl to holý nesmysl, ale Cadott si vzal tu myšlenku do hlavy a stále ji živil.

Horace Dutton nejdřív nevěděl, co je příčinou Cadottova podivného duševního stavu. Nadále se choval ke Cadottovi přátelsky a ten se mu se vším svěřoval – se vším s výjimkou svého podezření o tom, jak zemřel jeho a Karolinin dědeček.

Potom přišel soukromý detektiv z Los Angeles a začal se zajímat o Cadotta. Bylo to krátce poté, co se v případu objevila Cadottova někdejší manželka vystupující pod jménem Lois Marlowová. Snažila se zachránit si vlastní kůži. Cadott se pokoušel ji pošpinit, ale ona se nehodlala dát zostudit a snažila se zabránit tomu, aby se její jméno objevilo v tisku. Proto řekla Cadottovi, že ten detektiv vyšetřuje jeho podíl na dědečkově zavraždění a chce ho odhalit jako spoluviníka. Cadott vzal nohy na ramena, odjel do Valleja a přihlásil se tam k pobytu pod nepravým jménem. Duttonovi řekl, kam odjíždí, ale nepověděl mu celou pravdu, proč to dělá.

Ten detektiv, jistý Donald Lam, se vydával za znalce umění, koupil jeden Duttonův obraz a vyvolal v autorovi silný pocit vítězoslávy. Dutton v tom spatřoval uznání nového malířského směru, který se pokoušel dopracovat a prosadit. Zatelefonoval Cadottovi a pověděl mu o tom.

Duttonova manželka věděla, že Lois Marlowová vyhnala Cadotta do úkrytu tím, že mu řekla o detektivovi, který se pokouší oživit případ dědečkovy smrtí. Cadott Duttonovi zatelefonoval a sdělil mu, že s ním musí neodkladně mluvit. To bylo asi v půl deváté večer. Dutton už předtím něco vypil, byl unavený a měl nervy nadranc. Odjel do Valleja. Když tam dorazil, byl Cadott rozběsněný a řekl Duttonovi, že Karolina zavraždila svého dědečka, a že on, Cadott, nechce v souvislosti s tím upadnout do podezření z vraždy, ani si to odnést jako spoluviník, a že proto hodlá jít na policii.

Cadott úplně zpanikařil. Dutton se pokoušel přivést ho k rozumu, ale marně. Začali se hádat, hádka přerostla v pranici a Cadott vytáhl zbraň – revolver ráže 32 z modřené oceli.

Dutton se domníval, že je Cadott natolik šílený, aby skutečně vystřelil. Proto na Cadottovu výzvu zvedl ruce nad hlavu, couval pozpátku ke dveřím, čekal na vhodnou příležitost a když se mu naskytla, vyrazil překvapivým úderem bouchačku Cadottovi z ruky a sebral ji. Cadott se na něj vrhl a v nastalé rvačce zbraň nakonec spustila. Cadott se svalil jako podťatý – projektil mu pronikl srdcem. Byl okamžitě mrtev.

Duttona se zmocnila panika. Pokoušel se zatajit, co se stalo a zmizel. Sebral bouchačku a co nejrychleji odjel domů, kde se svěřil se vším manželce. Karolinu to nesmírně vyděsilo. Na smrti svého dědečka sice neměla žádnou vinu, ale věděla, že ji Cadott podezírá z dědečkova zavraždění. Skutečnost byla taková, že se dědeček zamiloval do mazané ošetřovatelky, která ho chtěla přimět, aby se s ní oženil. Karolina tehdy řekla Cadottovi, že existuje jen jediná možnost, jak v tom starému pánovi zabránit – pokud ovšem bude Cadott ochoten podniknout to společně s ní.

Dutton vysvětlil, že Karolina měla na mysli zahájit ruku v ruce s Cadottem určité legální kroky – konkrétně sepsat žádost, na jejímž podkladě by byl starý pán prohlášen za nesvéprávného. George Cadott si však její slova zřejmě vyložil v tom smyslu, že uvažuje o vraždě. Dále Dutton vypověděl, že Donald Lam úzce spolupracoval s Lois Marlowovou. Spolu s manželkou prý dospěli k přesvědčení, že Lois předala Donaldu Lamovi jisté dokumenty. Později ten večer došlo v bytě Lois Marlowové k rvačce. Byla to opravdová pranice se vzájemným škubáním za vlasy a trháním šatů. Donald Lam byl při tom. Karolina Duttonová zahlédla pod potním páskem Lamova klobouku vyčnívat růžek nějaké stvrzenky. Počkala si na příhodný okamžik a stvrzenku vytáhla. Bylo to potvrzení o uložení nějakého předmětu v sejfu hotelu Riverside v Renu.

Manželé Duttonovi uvažovali a dlouho jednali o tom, co je třeba podniknout. Dospěli k přesvědčení, že Donald Lam odjel do Rena a uklidil důkaz – ukradený Cadottův deník – na místo, kde by byl mimo dosah pravomoci kalifornských úřadů. Nakonec se rozhodli, že se Horace Dutton pro ty dokumenty vypraví.

Tím doznání Horace Duttona skončilo. Ještě prohlásil, že po Cadottově smrtí se chtěl jít přiznat na policii, ale skutečnost, že Cadott zanechal deník, by silně otřásla sympatiemi poroty k němu a Karolině. Proto se domníval, že prostě musí odstranit ten deník dříve, než se sám odváží ulevit svému svědomí. Byl rád, že už je po všem. Nemohl se smířit s tím, že má na svědomí něco takového, co ho tlačilo jako noční můra od chvíle, kdy došlo k té rvačce v motelu Roadside ve Valleju a ozval se osudný výstřel.

Cestou domů zůstal s vozem stát a zakopal bouchačku vedle silnice vedoucí z Valleja. Vyjádřil naději, že dokáže dovést policisty k místu, kde zbraň zahrabal. Uznával, že se provinil zatajením zločinu a jeho neohlášením policii. Vyslovil domněnku, že možná bude těžké přesvědčit porotu o tom, že jednal v sebeobraně. Každý však, kdo znal Cadotta, jistě uzná, že několik posledních měsíců žil ve strašném nervovém vypětí. Teď Dutton mluvil pravdu a byl rád, že konečně ulehčil svému svědomí a že si nenechal nic pro sebe. Opakovaně tvrdil, že jednal v sebeobraně a že rozhodně nechtěl Cadotta zabít. Osobně prý proti němu nic neměl. Chtěl mu prostě objasnit a vymluvit ten ztřeštěný nápad, že Karolina uspíšila dědečkovu smrt.

Policejní stenograf přepsal doznání na stroji ve čtyřech exemplářích a Dutton je podepsal.

To všechno trvalo značně dlouho. Evans neustále nabádal ke spěchu. Pil kávu, posílal si pro chlebíčky – a objednával si další kávu.

Dutton odmítl extradikci.

Vzali jsme ho s sebou do letadla a odstartovali jsme k zpátečnímu letu do Kalifornie. Od země jsme se odlepili krátce před desátou dopoledne. Byl krásný den. Dutton, kterému se doznáním silně ulevilo, spal za letu jako dudek. Evans chvílemi zadřímal, ale pokaždé se nervózně budil a hned si neklidně sahal do náprsní kapsy kabátu, ve které měl podepsané Duttonovo doznání. Přestože právě úspěšně uzavřel vyšetřování Cadottovy vraždy, já jsem u něj zůstával trvale v nemilosti. Když jsem na něj promluvil, v odpověď sotva zavrčel.

Nad horami High Sierra bylo dost vzdušných děr. Chvíli jsme se motali kolem dokola, trochu to s námi třáslo, načež jsem letěli oklikou nad údolím, přelétli jsme nad horou Mont Diabolo, nad Oaklandem a přes zátoku, načež pilot navázal spojení s kontrolní věží v San Francisku a vyžádal si pokyny pro přistání.

Dosedli jsme na přistávací dráhu, pilot po ní roloval a zůstal stát u hangáru. Vypnul motory a v té chvíli se k letadlu vyřítil dav lidí.

„Co to má, k čertu, znamenat?“ zeptal se Evans. Sice vyřešil případ Cadottovy vraždy, ale tohle byl příliš veliký rozruch, než aby byl vyvolán jen tím.

Evans byl natolik zkušený starý policista, že mu bylo zřejmé, že se někde něco provalilo. V první chvíli byl kolem letadla takový zmatek, že se dálo těžko zjistit, co se to vlastně děje. Všichni se najednou ptali, šlehaly blesky fotoaparátů, reportéři z konkurenčních novin se navzájem odstrkávali a jeden přes druhého hulákali dotazy na Evanse. Spoutanému vězni, kterého přivezl Evans z Rena, nikdo nevěnoval příliš pozornosti.

Konečně se všechno uklidnilo a vysvětlilo. Evansovu teorii převzaly telegrafní agentury a rozšířily ji po celých Spojených státech, kde všude vyvolala velký zájem. Byla tak dokonale logická, že po zprávě o Evansově odletu na „neupřesněné místo“ se začalo o ní mluvit všude.

Když se tato zpráva dostala do novin jako „sanfranciská teorie“ únosu dítěte manželů Crosbyových, napadlo při její četbě dva občany z města Davenportu ve státě Iowa, že by bylo záhodno podívat se po jejich dobročinné, lidumilné sousedce, která má u sebe malého sirotečka. Zatelefonovali proto na Federální úřad pro vyšetřování, FBI vyrukoval s fotografiemi a dalšími poznatky o uneseném dítěti – a všechno prasklo. Lidumilná sousedka se při prvním výslechu přiznala.

Noviny přinesly fotografie Mortimera Evanse a jeho šéfa s oznámením, že tito dva muži všechno vyřešili chladným, logickým uvažováním založeným na bohatých zkušenostech z vyšetřování velkého počtu případů. Také se objevila zpráva, že rozradostnění bohatí rodiče uneseného a šťastně nalezeného dítěte se rozhodli věnovat vysokou odměnu šéfovi policie a detektivovi Evansovi.

Berta Coolová četla noviny, náhle je zmačkala a hodila na podlahu obývacího pokoje v hotelovém bytě.

„Vy zatracený mazaný tajnůstkáři,“ vyjela na mne, „jak dlouho jste tohle všechno přemílal v palici? A pak najednou jste to vykecal tomu zlořečenému detektivovi!“

„Musel jsem získat čas,“ odpověděl jsem jí. „Potřeboval jsem vymyslet něco, co by Evanse zaujalo – jinak by mě byl odvedl na velitelství a obvinil z účasti po dokonání trestného činu.“

„No budiž,“ poznamenala Berta, „zatím na vás všichni zapomněli. Raději bychom měli z tohohle města vypadnout. Mohli jsme z té odměny něco urvat, kdybyste byl se svým nápadem vyrukoval tam, kde by to mělo nějaký význam.“

„Muselo dojít k vraždě, aby se vzbudil zájem veřejnosti – a probuzení zájmu veřejnosti bylo nezbytným předpokladem k vyřešení toho únosu.“

„Víte, Donalde,“ poznamenala Berta, „já si pořád myslím, že jste měl v podvědomí utkvělou představu, že to dítě unesla Minerva Fisherová.“

„Proč bych takovou představu neměl mít?“ ohradil jsem se. „Ta ženská mě děsně dráždí. Je příliš hodná a počestná, než aby to nehrála.“

Berta o mých slovech chvilku přemýšlela a pak řekla: „Donalde, zmizme z tohohle města, dokud to jde! Pořád ještě vás mohou sebrat za to, že jste neohlásil nález té mrtvoly.“

„To by mohli,“ uklidňoval jsem ji, „ale neudělají to. Nic by jim teď nemohlo být nepříjemnější, než aby mě zpovídali novináři.“

Berta zvedla sluchátko a řekla: „Dejte mi letenkovou pokladnu! Zajistěte mi dvě místa v prvním letadle do Los Angeles.“

„Hodláte vzít s sebou našeho klienta?“ zeptal jsem se.

„Jeho ne,“ odpověděla Berta. „Necháme ho být, ať si jede nazpět s manželkou, která nedokáže prominout nevěru a nesnáší hrubost u žen. Kdybych musela ještě jednou poslouchat, jak si ten ničema lupá klouby, zcvokla bych z toho.“

„V tom případě si objednejte jen jednu letenku,“ poradil jsem jí. „Já totiž mám tady rande s jistou blondýnkou.“

KAPITOLA 12

Pro Bertu skončil případ dva dny poté, když Barclay Fisher naposled zalupal klouby v naší kanceláři a vděčně tam odevzdal šek. Podal nám oběma ruku a při odchodu si trochu poplakal.

Minerva se neukázala a už nikdy jsme ji nespatřili. Neuznávala nás – a nesnášela hrubé chování u žen.

Pro mě případ definitivně skončil tím, že jsem se po čase v jedněch novinách dočetl o celostátní výstavě moderního umění.

V článku stálo, že první cenu obdržel malíř Horace Dutton ze San Franciska, jehož obraz nazvaný „Konflikt“ byl jednomyslně uznán za nejlepší příklad moderního malířství.

Všichni se shodli na tom, že Duttonův „Konflikt“ je úžasně působivý. Podle autorových slov jde o vizuální vyjádření skřípotu soukolí, o rachocení zvýrazněné ostře kontrastujícími barvami, jakož i o symbolické ztvárnění ozubených kol, která do sebe nezapadají.

Obraz byl vystaven v osmihranném rámu. Šlo o další inovaci Horace Duttona, který dává své obrazy do rámů nezvyklého tvaru, aby tak dal vyniknout hlavnímu motivu díla.

Článek pokračoval sdělením, že Dutton prožil těžký duševní otřes, který mu podle jeho vlastních slov rozšířil obzor a přispěl k vyzrání jeho malířské techniky. Byl totiž zatčen pro vraždu Georga Cadotta, jenž byl bratrancem jeho manželky. Před soudem Dutton tvrdil, že jednal v sebeobraně, a porotci mu uvěřili. Po osmihodinovém jednání dospěla porota k závěru, že je nevinen.

Článek jsem si vystřihl a dal jsem ho Elsii Brandové, aby mi ho založila do knihy novinových výstřižků. Bertě jsem se o něm vůbec nezmínil.

Berta moderní umění neuznává. Nemá pochopení pro celou řadu oborů umění vůbec. Zato ráda inkasuje šeky.

ERLE STANLEY GARDNER
píšící pod jménem
A. A. FAIR

NĚKTERÁ NEGLIŽÉ COSI TAJÍ

Z anglického originálu „Some Slips Don´t Show"
přeložil Miroslav Brož.

Originál prvně vydán nakladatelstvím
William Morrow & Co., Inc., New York v roce 1957.

Obálka: MimoI.
Grafická úprava: MimoI.

EBF 2013